Když se vídáte s nebožtíky, může vám to pořádně zkomplikovat život. Charley Davidsonová, příležitostná soukromá vyšetřovatelka, pracuje se zesnulými na plný úvazek. Zemřelé vidí všude kolem, může se jich dotýkat a oni jí pomáhají s řešením vražd. Všechno je o to složitější, že ji sleduje tajuplný muž, jehož šarmu Charley nedokáže odolat… Kdo je ten záhadný hrdina, o kterém se jí zdají sny plné vášně? Je vůbec živý, nebo je mrtvý? Nebo snad existují věci mezi nebem a zemí, jimž ani „smrtka“ Charley nerozumí?

„Paranormálních románů vychází v současné době spousta. První hrob napravo je v této záplavě zábleskem originality. Jonesová má jízlivý smysl pro humor a obratně kombinuje různé žánry.“

Reader to Reader

~~~

„Drzé a sexy… všichni hrdinové z Prvního hrobu napravo, ať už se s nimi setkáváme za jejich života, nebo poté, co zemřeli, jsou osobití a svérázní… Jonesová píše svižně a srší sarkasmem.“

The Associated Press

~~~

„Fakt dobrý, byla jsem z toho úplně mrtvá.“

nadšená čtenářka

Darynda Jonesová

si nepamatuje den, kdy by nedržela pero v ruce a nepsala. Už na škole ji opakovaně volali do ředitelny, protože byla neustále duchem nepřítomná a vymýšlela si příběhy. Jeden z nich právě držíte v rukou – a o duchy v něm není nouze.

Darynda Jonesová žije v zemi kouzel, které se také někdy říká Nové Mexiko, s manželem a dvěma syny. Více se možná dozvíte na www.daryndajones.com

Darynda Jonesová

~~~

PRVNÍ HROB NAPRAVO

Věnováno Annette, mé krásné sestře.

Jsi jako sluneční záře –

jasná, nádherná a někdy dost pichlavá.

Ale od čeho má člověk sestry?

~~~

~~~

Copyright © 2011 by Darynda Jones

Original English title: FIRST GRAVE ON THE RIGHT

Translation © Tomáš Bíla, 2013

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2013 All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-557-7

Poděkování

~~~

Ráda bych poděkovala:

Své úžasné agentce Alexandře Machinistové. Díky, že jsi téhle knize věřila a že jsi to se mnou vydržela. Tvoje energie je nakažlivá. Kdybys ji dokázala stáčet do lahví, vydělala bys na tom balík.

Své skvělé editorce Jennifer Enderlinové. Smekám před tvým nadšením. Obdivuju, jak tvrdě pracuješ. A klaním se před tvou neuvěřitelnou moudrostí.

Všem členům své rodiny, i těm krátkodobým. Kde bych byla bez takových výjimečných lidí? Děkuji klanům Eakinsových, Duarteových, Jonesových, Campbellových, Scottových, Swopesových, Dooleyových a Snickových, ale samozřejmě hlavně úžasným, ohromným Jonesovic klukům: Dannymu, Jerrdanovi, Caseymu a úplně nově i Konneru Masonovi. Vy všichni si zasloužíte nehynoucí vděk.

Bohyním v LERA, každé jedné z nich, ale zejména mé bohyni kritiky Tammy Baumannové.

Mým sestrám v rubínových střevících, finalistkám RWA Golden Heart 2009. Vaše přízeň a podpora byly neocenitelné. Díky za vaše přátelství!

Zvlášť bych chtěla poděkovat těm, kdo četli mou knihu a přestáli to bez újmy na zdraví. Zvlášť děkuju za poznámky Annette, Dan Danovi, DD, Ashlee, Tammy, Sherri, Brii, Kiki, Emily, Klisty, Gabi, Carol, Melvinovi, Cathy, Michaelovi, Kit, Danielle Tannerové alias D2 a mému kuplíři Quentinovi. Všechny vaše poznámky jsem si vzala k srdci a snažila se promítnout je do svých knih. Děkuji též Miku Davidsonovi za nekonečnou trpělivost.

Když už jsem u těch, kteří přežili bez újmy na zdraví, obrovské díky patří J. R. Wardové, Mary Janice Davidsonové, Jayne Ann Krentzové, Geně Showalterové a Kresley Coleové. Nevím, jak bych vám měla poděkovat. Uvažovala jsem o košících ovoce, ale žádný není dost velký na to, aby vyjádřil hloubku mé vděčnosti. Děkuji vám z nejhlubších hlubin svého srdce.

A děkuju mámě. Doufám, že tvoje cesta nahoru byla krásná. Nechť se tvé boky navěky vlní na písně Toma Jonese. A pozdravuj od nás tátu.

KAPITOLA PRVNÍ

~~~

p - 0011Raději mrtvé viděti, než mezi ně patřiti.

− Charlotte Jean Davidsonová, smrtka

~~~

Ten sen se mi vracel už celý měsíc. Sen, v němž se z dýmu a stínů materializuje záhadný temný cizinec, který si se mnou chce hrát na doktora. Už jsem si začínala říkat, jestli opakované vystavování nočním halucinacím vedoucím k orgasmu měřitelnému na Richterově stupnici může mít nějaké dlouhodobé vedlejší účinky. Hrozila mi smrt z přemíry rozkoše. A ta vyhlídka mě vedla k následujícímu dilematu: Mám vyhledat odbornou pomoc, nebo všechny kolem pozvat na panáka?

Ani dnešní noc nebyla výjimkou. Měla jsem přímo vražedný sen, který se točil kolem páru hodně šikovných rukou, vášnivých rtů a vynalézavě upravených kožených kalhot, jenže se mi ho hned dvě vnější síly snažily narušit, a ač jsem dělala, co jsem mohla, tyhle vnější síly byly poměrně vytrvalé. Nejdřív to byl mrazivý chlad, který se mi plazil po kotníku, a jeho ledový polibek se pokoušel vytrhnout mě z mých rozpálených představ. Zachvěla jsem se, vykopla proti němu nohou, abych ho odehnala, a schovala chodidla pod tlustou přikrývku s obrázky Bugse Bunnyho.

A potom přišla tichá, ale vytrvalá melodie, která se ozývala odkudsi ze samotného okraje mého vědomí. Znělo to jako známá písnička, jenom si vzpomenout, odkud ji znám. Až po chvíli jsem si uvědomila, že to je zvonění mého nového telefonu.

Ztěžka jsem si povzdychla a otevřela oči – ne dokořán, jen tolik, abych se mohla podívat na budík na nočním stolku. 4:34. Jaký sadista může bližnímu svému volat v půl páté ráno?

V nohách mé postele si kdosi odkašlal. Podívala jsem se na nebožtíka, který tam postával, přimhouřila oči a smrtelně vážným hlasem jsem se ho zeptala: „Můžete to zvednout?“

Zaváhal. „Myslíte ten telefon?“

„Mhm.“

„No, já jsem tak trochu…“

„To je fuk.“ Natáhla jsem se po telefonu, ale v tu chvíli mi celým tělem projela vlna bolesti. Nejspíš mi měla připomenout, že mě včera večer zmlátili do bezvědomí.

Nebožtík si znovu odkašlal.

„Ano?“ zaskřehotala jsem do telefonu.

Byl to můj strýček Bob. Zavalil mě slovy, z nichž ani jediné nenaznačovalo, že by si uvědomoval, kolik je hodin, ani že takhle brzy nad ránem se moje schopnost vnímat blíží nule. Soustředila jsem se na to, abych se soustředila, a podařilo se mi zachytit tři slovní spojení: perná noc, dvě vraždy, pohnout prdelí. Dokonce jsem se zmohla na odpověď, tedy na něco ve smyslu: „Víš vůbec, kolik je hodin?“

Povzdychl si, jako by mu taková otázka připadala úplně nemístná, a pak zavěsil.

Chtěla jsem mu to oplatit, a tak jsem na svém novém telefonu stiskla tlačítko, o kterém jsem si byla téměř jistá, že hovor ukončí, anebo přinejhorším vytočí číslo čínského bistra ve vedlejší ulici. Pak jsem se zkusila posadit na posteli. Stejně jako vnímání strýčkových výlevů mi to dalo víc práce, než jsem si myslela. Ačkoli normálně vážím něco kolem pětašedesáti kilo, v polospánku mívám z neznámého důvodu čtvrt tuny.

Po chvíli snažení jsem to vzdala a jako velryba se sesunula na postel. Ta litrovka zmrzliny, kterou jsem si dopřála jako odměnu za to, že jsem dostala nakládačku, mi nejspíš neudělala moc dobře.

Tělo mě bolelo tak, že jsem se neodvažovala ani protáhnout. Spokojila jsem se tedy s dlouhým zazíváním, zamrkala bolestí, která se mi v tu chvíli propálila čelistí, a pak se znovu zadívala na nebožtíka. Viděla jsem ho jen rozmazaně. Ne proto, že byl po smrti, ale proto, že bylo půl páté ráno a já nedávno dostala pořádnou nakládačku.

„Zdravíčko,“ řekl nervózně. Měl na sobě pomačkaný oblek, brýle s kulatými obroučkami a natužené vlasy, které mu dodávaly vzhled někde napůl mezi jedním všeobecně populárním mladým čarodějem a šíleným vědcem. Na hlavě měl ze strany dvě díry po kulkách, z nichž mu po spánku a tváři pomalu tekla krev. Nic z toho by samo o sobě nestálo za řeč. Co mě zaujalo, byla skutečnost, že je v mé ložnici. V půl páté ráno. A civí na mě jako čerstvě odstřelený šmírák.

Zadívala jsem se na něho svým proslulým vražedným pohledem, který snad předčí už jenom můj proslulý tázavý pohled, a on se okamžitě rozpovídal.

„Omlouvám se, moc se omlouvám,“ spustil tak rychle, až se zakoktal. „Nechtěl jsem vás vystrašit!“

Vypadala jsem snad vystrašeně? Usoudila jsem, že na svém proslulém vražedném pohledu musím trochu zapracovat.

Přestala jsem si ho všímat a vylezla jsem z postele. Měla jsem na sobě veliké hokejové tričko se znakem Škorpionů, které jsem stáhla z jednoho brankáře, a kostkované kraťasy – stejný tým, jiná pozice. Čivavy, tequilla a svlíkací poker – noc, kterou z mého seznamu věcí, jež už nikdy víckrát neudělám, jen tak něco nevytlačí.

Se zaťatými zuby jsem dovlekla čtvrt tuny živé váhy do kuchyně, kde na mě čekal záchranný kávovar. Věděla jsem, že kofein mi pomůže rychle shodit přebytečná kila a dostat se znova na svou váhu.

Bydlela jsem v bytě velikosti větší krabice od bot, takže mi cesta do kuchyně ani potmě moc času nezabrala. Nebožtík šel tiše za mnou. Vždycky chodí za mnou. Mohla jsem jenom doufat, že tenhle zůstane zticha, než kofein zabere. Ale ani to by mi nepomohlo.

Spustil málem ještě dřív, než jsem kávovar zapnula.

„No jo,“ řekl ve dveřích. „Já jenom, že mě včera zabili, a pak mi řekli, že se mám obrátit na vás.“

„To že vám řekli, fakt?“ Možná bych mohla na kávovar nasměrovat svůj pohled a vydržet, dokud se u něj nevyvine komplex méněcennosti a nezačne se aspoň trochu snažit.

„Ten kluk povídal, že řešíte zločiny.“

„Vážně?“

„Jste Charley Davidsonová, ne?“

„No jo.“

„A jste detektivka?“

„Ani moc ne.“

„Tak vyšetřovatelka?“

„M-m.“

„Tak pochůzkářka?“

„Heleďte,“ vyjela jsem a konečně se na něho otočila, „bez urážky, ale copak já vím, jestli jste umřel včera, nebo před třiceti lety? Mrtví nemají vůbec žádný pojem o čase. Žádný. Naprosto. Nulový.“

„Bylo to včera, osmnáctého října, v pět třicet dva odpoledne. Dvojitý průstřel hlavy, vedoucí k těžkému poškození mozku a smrti.“

„Aha,“ řekla jsem, aniž bych se chystala potlačit skeptický přístup. „No, každopádně nejsem žádná policajtka.“ Znovu jsem se k němu otočila zády a zadívala se na kávovar, připravená podrobit ho svému proslulému vražednému pohledu, který snad předčí už jenom můj proslulý…

„Tak co teda jste?“

Napadlo mě, že slova tvoje nejhorší noční můra by za daných okolností působila trochu nepatřičně. „Jsem soukromá detektivka. Stopuju nevěrné manžely a hledám zaběhlé psy. Neřeším vraždy.“ Sice to nebyla tak docela pravda, ale to on nemusel vědět. Ve skutečnosti jsem právě dokončila dost velký případ. A doufala jsem, že si teď pár dní budu moct odpočinout.

„Ale ten kluk…“

„Anděl,“ řeknu a znovu si v duchu opakuju, že jsem toho malého ďábla měla zasvětit do tajů exorcismu, když jsem k tomu měla příležitost.

„Tak to byl anděl?“

„Ne, jmenuje se Anděl.“

„On se jmenuje Anděl?“

„Jo. Proč?“ zeptala jsem se, protože tahle slovní hříčka už mě dávno přestala bavit.

„Jenom jsem myslel, jestli to není jeho povolání.“

„Ne, je to jeho jméno. A věřte mi, že to je to jediné, co má s anděly společného.“

Uběhlo už tolik času, že by během té doby stačila vyrůst nová pohoří a jednobuněčné organismy se mohly vyvinout v televizní moderátory, ale kafe se pořád nevařilo. Vzdala jsem to a šla se raději vyčurat.

Nebožtík mě následoval. Vždycky…

„Jste velmi… jasná,“ řekl.

„Díky.“

„A… jiskřivá.“

„No jo.“ Nebylo to nic nového. Jak jsem zjistila, mrtví mě vidí jako jakýsi maják, jako jasně zářící třpytivou bytost, kterou dokážou spatřit na neuvěřitelnou vzdálenost. A čím blíž jsou, tím jsem pro ně jasnější a třpytivější. Pokud tedy slovo třpytivější vůbec existuje. Ten třpyt jsem vždycky považovala za jakýsi bonus k tomu, že jsem byla jediná smrtka široko daleko. Mým úkolem bylo vodit lidi ke světlu. Tedy k portálu. Což jsem byla já. Ale nebývalo to vždycky snadné. Tak trochu jako vodit koně k vodě a bůhví k čemu ještě. „Mimochodem,“ řekla jsem přes rameno, „když někdy uvidíte anděla, opravdového anděla, tak zdrhněte. Rychle. Co nejdál od něho.“ Nesmysl, ale strašit lidi je docela prča.

„Vážně?“

„Vážně. Hele,“ otočila jsem se k němu, „vy jste na mě sahal, co?“ Když jsem se probouzela, úplně jasně jsem cítila, jak mi někdo osahává pravý kotník. Ledovou rukou. A vzhledem k tomu, že to byl jediný nebožtík v místnosti…

„Prosím?“ zeptal se dotčeně.

„Když jsem byla v posteli. Sahal jste na mě, že jo?“

„No dovolte!“

Přimhouřila jsem oči, věnovala mu podezíravý pohled a pak nejistou chůzí znovu vyrazila do koupelny.

Potřebovala jsem pořádnou sprchu. Nutně. A nemohla jsem tady bloumat celý den. Strýčka Boba by klepla pepka.

Ale když jsem vykročila směrem ke koupelně, uvědomila jsem si, že ta nejhorší část rána – ta s tím budiž světlo – se rychle blíží. Povzdychla jsem si a zvážila variantu, že budu ještě chvíli bloumat a strýček Bob to prostě bude muset nějak vydržet.

Nedá se svítit, řekla jsem si v duchu. Tyhle věci se prostě nedají odkládat.

Položila jsem chvějící se ruku na stěnu, zadržela dech a rozsvítila.

„Já nevidím!“ vykřikla jsem a zakryla si oči rukou. Snažila jsem se zaostřit na pohovku, na kuchyňskou linku, na dveře koupelny. Nic, jenom jasné bílé světlo.

Asi budu potřebovat slabší žárovku.

Zavrávorala jsem pár kroků zpátky, ale pak jsem se sebrala, donutila se udělat krok vpřed, pak další a další. Nenechám se přece zastavit blbou žárovkou. Čeká mě důležitá práce.

„Víte, že máte v obýváku mrtvého člověka?“ zeptal se.

Ohlédla jsem se na nebožtíka a potom na druhou stranu pokoje, kde stál pan Wong, zády k nám a čelem do kouta. Otočila jsem se na nebožtíka číslo jedna a řekla: „Od vás to zrovna sedí.“

Pan Wong byl taky nebožtík. Docela maličký. Měl sotva víc než metr padesát a byl šedý – úplně celý, při tom, jak byl průsvitný, se zdál téměř černobílý, měl jakousi šedou uniformu, popelavě šedé vlasy a stejně šedivou kůži. Vypadal jako čínský válečný zajatec. A stál v tom koutě den co den, rok co rok. Nikdy se nepohnul, nikdy nepromluvil. Ačkoli jsem mu při tom, jak vypadal, jen těžko mohla vyčítat, že nechodí mezi lidi. I já jsem pana Wonga považovala za beznadějný případ.

To, že mi v obýváku stojí duch, by ještě nebylo to nejstrašidelnější. Bylo mi jasné, že až si nebožtík uvědomí, že pan Wong tam vlastně nestojí, ale že se vznáší několik centimetrů nad zemí, pak teprve začne vyšilovat.

Takové chvíle jsou prostě k nezaplacení.

„Dobré ráno, pane Wongu!“ houkla jsem do kouta. Nevěděla jsem, jestli mě pan Wong slyší. Pokud ne, stejně to nebyla žádná škoda, protože jeho skutečné jméno jsem nikdy nezjistila. Pojmenovala jsem si ho „pan Wong“ jenom proto, abych mu nějak mohla říkat v mezidobí, než se ze strašidelného nebožtíka v koutě stane nebožtík normální, chodící a komunikativní, kterého jsem z něj jednoho dne chtěla mít. I mrtví přece potřebují aspoň špetku zdravé životosprávy.

„Je tam na hanbě?“

Dobrá otázka. „Sama nevím, proč stojí v tom koutě. Byl tam, už když jsem si ten byt pronajala.“

„Vy jste si pronajala byt s nebožtíkem v obýváku?“

Pokrčila jsem rameny. „Ten byt se mi líbil, tak jsem si řekla, že před něho postavím třeba knihovnu. Ale pak jsem se nemohla smířit s pomyšlením, že se za mojí sbírkou harlekýnek vznáší duch nějakého Číňana. Ani nevím, jestli by se mu takové knížky líbily.“

Zadívala jsem se na svého nejnovějšího nehmotného hosta. „A jak se vlastně jmenujete vy?“

„Ó, to jsem ale nezdvořák,“ řekl, vypjal hruď a vyrazil vpřed, aby mi potřásl rukou. „Já jsem Patrik. Patrik Sussman. Třetí.“ Pak se zarazil, podíval se na vlastní dlaň a rozpačitě se usmál. „Nejspíš ani není možné, abychom si doopravdy…“

Sevřela jsem jeho dlaň a pevně ji stiskla. „Čirou náhodou, Patriku, Patriku Sussmane III., můžeme.“

Nakrčil obočí. „Tomu nerozumím.“

„No jo, no,“ prohodila jsem cestou do koupelny, „tak vítej v klubu.“

Když jsem za sebou zavírala dveře, Patrik Sussman III. konečně začal šílet.

„Prokristapána, vždyť on… tam… jenom… visí…“

Prostě ty drobné, všední radosti, které nám život přináší. Znáte to…

~~~

Ve sprše bylo jako v nebi s extra porcí horké čokolády navíc. Pod proudem vařící vody a v obláčcích páry jsem provedla inventuru všech svalů v těle a v duchu si udělala poznámku u každého, který bolel.

Levý biceps si místo na tomhle seznamu nepochybně zasloužil. Moc dobře jsem si vzpomněla, jak mi ten kretén v baru včera večer kroutil rukou, jako by mi ji chtěl utrhnout. Být soukromé očko, to někdy znamená, že se člověk musí spustit do těch nejhlubších pater společnosti – třeba když má vystopovat násilnického manžela své klientky.

Posléze jsem se zaměřila na celý pravý bok. Jo, bolelo to. Na seznam. Nejspíš následek toho, jak jsem přistála na jukeboxu. Nenápadná a mrštná jako kočka, to je přesně to, co nejsem.

Levá kyčel. Na seznam. Netuším.

Levé předloktí. Na seznam a podtrhnout. Nejspíš z toho, jak jsem se snažila vykrýt kreténův úder.

A pak samozřejmě levá tvář a čelist, na seznam, podtrhnout nejmíň dvakrát. Následek toho, jak se snaha vykrýt kreténův úder ukázala být zcela neúčinná. Prostě příliš silný kretén, který se rozmáchnul a udeřil příliš rychle. Šla jsem k zemi jako ožralá dojička, která se pokoušela skočit si čtverylku na Metallicu.

Trapas? Ano. Ale zároveň docela zajímavá zkušenost. Ještě nikdy mě nikdo neknokautoval. Myslela jsem si, že to bolí víc. Ale když vás někdo jediným úderem připraví o vědomí, bolest se tak nějak odloží na později. Jenomže pak je, mrcha, ještě palčivější.

I tak jsem celou noc přečkala bez trvalých následků. A to je vždycky dobře.

Jak jsem se snažila trochu rozhýbat krční svalstvo, znovu jsem si vzpomněla na ten sen, který se mi zdál – týž sen se mi noc co noc zdával už měsíc. Bylo čím dál těžší vypudit z mysli pachuť, již tam po probuzení zanechával, ozvěny dotyků, nejasnou představu hladu. Každou noc se v mém snu odkudsi z nejzapadlejších hlubin mysli vynořil muž, jako by čekal, až půjdu spát, a pak mě svými plnými mužnými rty pálil po celém těle. Jeho jazyk olizoval mou kůži jako plameny a celé tělo mi jiskřilo pod jeho dotykem. Potom se sunul pořád níž, až se nakonec otevřela nebesa a andělé na kúru zapěli: „Alelúja!“

Zpočátku mi to připadalo jako normální sen, jeden z těch příjemnějších. Dotyk. Lehounký polibek. Úsměv, patrný jenom na pozadí negativního prostoru, jenž mi umožnil spatřit krásu i tam, kde bych ji nečekala. Pak se sen rozvíjel, sílil a stával se až děsivě intenzivním. Poprvé v životě jsem dosáhla orgasmu ve spánku. A nejenom jednou. Za poslední měsíc se mi to stávalo docela často, skoro by se dalo říct, že každou druhou noc. A to všechno jsem prožívala díky tajuplnému snovému milenci, kterého jsem nikdy pořádně neviděla. I tak jsem však věděla, že je ztělesněním smyslnosti, mužské přitažlivosti a šarmu. A taky jsem věděla, že mi někoho připomíná.

Usoudila jsem, že se mi někdo naboural do snů, ale kdo? Dar vídat zesnulé jsem měla celý život. Koneckonců jsem jako smrtka už přišla na svět. Jako jediná smrtka, ačkoli to mi došlo až někdy na střední škole. Ale ani zesnulí mi nikdy nedokázali vstupovat do snů, rozechvívat mě, přivádět mě k slzám a – nerada to přiznávám – nutit mě škemrat.

Pokud jde o moje schopnosti, není na nich vlastně nic moc zvláštního. Zesnulí existují na jedné rovině a živí na rovině jiné, přičemž já – ať už to chápu jako hříčku přírody, boží vůli, nebo psychologickou poruchu – se pohybuju na obou rovinách zároveň. Nejspíš je to prostě výhoda smrtkování. Ale je to všechno celkem jednoduché. Žádný trans. Žádné křišťálové koule. Žádný kanál, kterým by mrtví procházeli z jednoho místa na jiné. Jenom jedna holka, pár duchů a celé lidské pokolení. Co je na tom složitého?

Ale stejně bylo zřejmé, že on je něco víc. Rozhodně něco víc než další nebožtík. Aspoň mi to tak připadalo. Z toho muže v mých snech vyzařovalo teplo. Mrtví lidé jsou studení, přesně jako ve filmech. V jejich přítomnosti se vám před ústy začnou srážet chomáčky vodní páry, po zádech vám přeběhne mráz a hrůzou vám budou vstávat vlasy na hlavě. Ale ten muž v mých snech, ten temný svůdný cizinec, na němž jsem si rychle vybudovala úplnou závislost, ten žhnul jako kovářská výheň. Byl jako ta vroucí voda, která teď dopadala na mé tělo a působila rozkoš i bolest, obojí a všude zároveň.

A ty sny, všechny pocity a reakce, které jeho doteky vyvolávaly, byly nesmírně skutečné. Skoro jako bych cítila ještě teď, jak mi rukama přejíždí po stehnech, jako by byl ve sprše se mnou. Cítila jsem, jak mi klade dlaně na boky a jak se ke mně tiskne celým svým svalnatým tělem. Sáhla jsem za sebe a pohladila ho po pevných půlkách, zatímco on mě k sobě tiskl pořád pevněji. Uvědomovala jsem, jak se jeho svaly pod mým dotykem napínají a uvolňují, tak jako se pod dohledem měsíce střídá příliv a odliv. Vmáčkla jsem ruku mezi naše těla a sklouzla dolů, kde jsem nahmatala jeho vzrušení. Tiše zasténal a pevně mě sevřel.

Cítila jsem jeho rty na svém uchu, jeho dech na tváři. Nikdy jsme spolu nepromluvili jediné slovo. Žár a intenzita těch snů nenechávaly pro konverzaci prostor.

Ale tentokrát jsem poprvé zaslechla, jak šeptá, tiše, sotva slyšitelně, jedno jediné slovo: „Dutchová.“

Srdce se mi rozbušilo a já se najednou úplně probrala. Stála jsem ve sprše, rozhlížela se kolem sebe a marně hledala duchy v každé spáře mezi dlaždičkami. Nic. Že bych zas usnula? Ve sprše? To těžko. Vždyť jsem stála na nohou. Tedy aspoň zatím. Chytila jsem se madla na zdi, abych se nesložila, a přemýšlela jsem, co se to vlastně stalo.

Když jsem se trochu uklidnila, zavřela jsem kohoutek a sáhla pro ručník. Dutchová. Jasně jsem slyšela slovo Dutchová.

Jen jediný člověk na světě mi jednou řekl Dutchová, ale to už je hodně, hodně dávno.

p - 0023KAPITOLA DRUHÁ

Tolik nebožtíků a tak málo času.

− Charlotte Davidsonová

~~~

Ještě když jsem vylezla ze sprchy a omotala kolem sebe osušku, nemohla jsem se vzpamatovat. Kdo byl ten můj tajemný milenec? Rozhrnula jsem závěsy kolem sprchového kouta, zahlédla Sussmana, jak prostrkává hlavu zavřenými dveřmi, a moje srdce to nabralo na opačnou stranu šoku, kde se zachytilo mezi pocuchanými nervy.

Trhla jsem sebou a položila si jednu ruku na prsa, zklamaná sama ze sebe, že se tak snadno lekám. Při tom, kolik nebožtíků jsem v životě viděla, jsem si na to už dávno měla zvyknout.

„Do prdele, Sussmane! Copak vy tuhoši se nikdy nenaučíte klepat?“

„Nemáme jak,“ namítl dotčeně.

Vystoupila jsem ze sprchy a vzala z poličky pod zrcadlem flakon s voňavkou. „Ještě jednou sem vlezete a nastříkám vám ten transcendentální repelent přímo do tváře!“

Ustrašeně na mě vykulil oči. „To byste udělala?“

„Ne,“ řekla jsem a svěsila ramena. Lhát nebožtíkům není moc pěkné. „Je to jenom voda. Ale neříkejte to panu Habershamovi, tomu nebožtíkovi ze 2B. Nebýt téhle lahvičky, tak by mě ten starý mrtvý prasák chodil šmírovat.“

Sussman mě pohledem přelétl od hlavy k patě. „Nemůžu říct, že bych se mu divil.“

Zamračila jsem se na něho a otevřela dveře skrz jeho hlavu, což ho maličko dezorientovalo. Položil si jednu ruku na čelo a druhou se musel přidržet veřejí, aby se z toho vzpamatoval. Nováčci se naštěstí nechali zvládnout poměrně snadno. Dala jsem mu chvilku, aby se oklepal, a pak jsem prstem ukázala na cedulku, kterou mám zvenku pověšenou na dveřích do koupelny.

„Naučte se to nazpaměť!“ poručila jsem mu a dveře zase zabouchla.

„Zákaz vstupu mrtvým osobám,“ slyšela jsem ho číst nahlas. „A ano, pokud najednou dokážete procházet zdmi, pak jste mrtví. Neležíte někde v křoví u silnice jen proto, abyste si odpočinuli a pak zase vstali. Smiřte se s tím a nelezte mi do koupelny.“ Pak znovu prostrčil hlavu dveřmi. „Nezdá se vám to formulované zbytečně ostře?“

Netrénovanému oku se ta cedulka opravdu mohla zdát zbytečně krutá, ale obvykle svému účelu dobře posloužila. Jen na pana Habershama neplatila. Ale na něho zas platily výhrůžky.

I s cedulkou na dveřích jsem si obvykle myla vlasy takovou rychlostí, jako by v bytě hořelo. Zjistit, že ve sprše už nestojíte sami, není vůbec nic příjemného. Ale návštěva člověka, kterého ze světa sprovodila střelná rána přímo do obličeje, to je opravdu silný zážitek.

„Ven!“ křikla jsem na Sussmana a znovu se zadívala do zrcadla, v němž byly vidět potlučené zbytky mé vlastní tváře.

Nalíčit se poté, co vás někdo protáhl parní mlátičkou, je spíš umění než věda. Vyžaduje to trpělivost. A vrstvy. Ale po třetí vrstvě mi bohužel trpělivost došla a všechno jsem to ze sebe zase smyla. Nakonec kdo mě takhle brzy ráno uvidí? Než jsem si čokoládově hnědé vlasy stáhla do ohonu, skoro se mi podařilo sebe samotnou přesvědčit, že modřiny a monokly mému vzhledu dodávají určité je ne sais quoi. Trocha pudru, trocha rtěnky a – tradá! – byla jsem připravená vyrazit do světa. Jediné, čím jsem si nebyla tak docela jistá, bylo, zda je na to připravený i ten svět.

Vyšla jsem z koupelny v jednoduché bílé blůze a džínách a doufala jsem, že výstavní prsa, která před sebou nosím, mi u poroty zajistí aspoň 9,2 bodu z deseti. Jen pro jistotu jsem si rozepnula vrchní knoflíček a rozhalila výstřih, kam to šlo. Ne, takhle si určitě nikdo nevšimne, že můj obličej vypadá jako topografická mapa Severní Ameriky.

„Páni,“ prohlásil Sussman, „jste pěkná kočka, i když máte ciferník na kaši.“

Zastavila jsem se a zadívala se na něho. „Co jste to říkal?“

„Ehm… že jste kočka.“

„Můžu se na něco zeptat?“ řekla jsem a přikročila k němu blíž. On váhavě o krok ustoupil. „Když jste byl naživu, třeba tak před pěti minutami, napadlo by vás říct ženské, se kterou jste se právě poprvé setkal, že je kočka?“

Na okamžik se zamyslel a pak řekl: „Ne. To by se se mnou manželka rozvedla.“

„Tak čím to sakra je, že si všichni chlapi myslí, že jak jednou natáhli brka, už si můžou říkat, co chtějí a komu chtějí?“

Chvíli o tom uvažoval a pak navrhl: „Třeba proto, že teď už mě manželka neuslyší?“

Zabořila jsem do něj svůj vražedný pohled co nejhlouběji, což ho nejspíš na věky věků připravilo o zrak. Pak jsem popadla kabelku a klíčky, a těsně předtím, než jsem zhasla světlo, jsem se otočila, mrkla na něho a prohlásila: „Tak díky za kompliment.“

Zasmál se a zavřenými dveřmi mě následoval.

~~~

Nejspíš jsem nebyla zas taková kočka, jak se to Sussmanovi zdálo. Přinejmenším proto, že jsem se klepala zimou jako ratlík. A samozřejmě jsem neměla bundu, protože jsem byla příliš líná se pro ni vracet. Místo toho jsem rychle nastoupila do svého červeného Jeepu Wrangler, kterému jsem na počest mistru hororu a všeho strašidelného dala jméno Misery. Sussman proplul na místo spolujezdce.

„Tak smrtka, co?“ prohodil, když jsem si zapínala pás.

„Jo.“ Ani jsem nevěděla, že zná mou funkci. Nejspíš si s Andělem docela slušně pokecali. Otočila jsem klíčkem v zapalování a Misery ožila. Už jenom sedmatřicet splátek a bude celá moje.

„Nevypadáte jako smrtka.“

„Chcete snad říct, že jste ji viděl osobně?“

„No… ne, to ne,“ připustil.

„Hábit mám v čistírně.“

To ho trochu rozesmálo. „A co kosa?“

Ušklíbla jsem se na něho a zapnula topení. „Když už jste se mi přišel svěřit s tím, že jste zemřel,“ řekla jsem, abych změnila téma, „nevíte náhodou, kdo vás takhle zřídil?“

„Nemám zdání.“

„A neviděl jste ho náhodou?“

„Neviděl jsem z něho ani chlup,“ vzdychl a posunul si obroučky brýlí na kořen nosu.

„Škoda. To není moc dobré.“ Najela jsem na Central Avenue. „Víte, kde jste? Totiž kde je vaše tělo? Jedu k nějaké vraždě v centru, možná jde právě o vás.“

„Ne, já zrovna parkoval před domem. Žijeme s manželkou v Heights.“

„Takže jste ženatý?“

„Pět let,“ řekl a v jeho hlase zazněla stopa smutku. „Dvě děti. Holky. Čtyři roky a osmnáct měsíců.“

Tuhle část jsem nikdy neměla ráda. Vzpomínání na rodiny, které tu nebožtíci zanechali. „To je mi líto.“

Věnoval mi výraz, který jsem už moc dobře znala, protože se tak tvářil skoro každý z nich. Jako by chtěli říct: Když vidíš mrtvé lidi, tak přece musíš vědět všechno o tom, jak to funguje! Jenže stejně jako všechny před ním čekalo i Sussmana v tomhle ohledu kruté zklamání.

„Budou to asi mít těžké, co?“ zeptal se, čímž mě docela překvapil.

„Jo, to asi jo,“ odpověděla jsem po pravdě. „Vaše manželka bude křičet, pak bude plakat a ještě dlouho bude trpět příšernými depresemi. Ale pak v sobě najde sílu, o níž doteď ani nevěděla, že ji má.“ Zadívala jsem se mu zpříma do tváře. „A bude žít dál. Kvůli vašim dcerám.“

Zdálo se, že ho to pro tuhle chvíli uspokojilo. Přikývl a zadíval se ven z okénka. Zbytek cesty do středu města jsme oba mlčeli, což mi poskytlo ne zcela vítanou příležitost přemýšlet o milenci ze snů. Pokud jsem se nezmýlila, jeho jméno bylo Reyes. Neměla jsem ani zdání, jestli je to jméno křestní nebo příjmení, nevěděla jsem, odkud pocházel, kde se teď zdržoval ani nic jiného. Ale věděla jsem, že se jmenuje Reyes a že je překrásný. Bohužel byl také velmi nebezpečný. Setkali jsme se jednou jedinkrát, před lety, když jsme oba byli ještě puberťáci. To jediné setkání bylo plné výhrůžek a napětí, ale jeho rty byly tak blízko k těm mým, že jsem skoro cítila chuť jeho úst. Od té doby jsem ho už nikdy neviděla.

„Tamhle to je,“ ozval se Sussman a vytrhl mě ze vzpomínek.

Už přes několik bloků rozeznal místo činu, kde mezi domy kroužily modročervené záblesky policejních majáčků. Když jsme přijeli blíž, viděli jsme zářit do tmy, jež se jen pomalu rozplývala v kalné ráno, silné reflektory. Vypadalo to, jako by zrovna tady slunce vyšlo o několik hodin dřív. Zahlédla jsem SUV strýčka Boba a zaparkovala před hotelem kousek od něj.

Než jsme vystoupili, řekla jsem Sussmanovi: „Neviděl jste v mém bytě náhodou někoho jiného, že ne?“

„Myslíte kromě pana Wonga?“

„Jo. Víte, nějakého chlapa.“

„Ne. Byl tam snad ještě někdo?“

„Ne, zapomeňte na to.“

Pořád mi vrtalo hlavou, jak se Reyesovi podařil ten trik se sprchou. Pokud jsem přece jen neusnula vstoje pod proudem horké vody, dokázal toho zřejmě víc než jen vcházet do mých snů.

Když jsem vystoupila z vozu a Sussman víceméně vypadl zavřenými dvířky, začala jsem hledat strýčka Boba. Stál asi padesát metrů od nás, ve světle reflektorů vypadal jako temná silueta obklopená obrovskou svatozáří a upíral mým směrem nevraživý pohled hodný mafiánského kmotra. Přitom ani není Ital. Myslím, že něco takového by mělo být protizákonné.

Strýček Bob, neboli Ubie, jak jsem mu říkávala – převážně v duchu nebo aspoň když u toho nebyl – je bratr mého otce a detektiv policejního oddělení v Albuquerque. Mám pocit, že mu to napařili na doživotí, protože i můj táta byl policajt, ale už před lety šel do výslužby a koupil si bar na Central Avenue, kousek od domu, kde bydlím. Občas si u něj přivydělávám jako servírka, čímž se dostávám na 3,7 úvazku – když mám klienta, jsem soukromá detektivka, když táta nemá lidi, jsem servírka, a technicky vzato pracuju i pro policii. Papírově jsem konzultantka nejspíš proto, že to zní jako důležitá funkce. Ve skutečnosti jsem tajemstvím úspěchu strýčka Boba, tak jako jsem dříve, dokud byl ještě ve službě, pomáhala tátovi. Díky mým schopnostem rychle proletěli několika hodnostmi, až se z nich stali detektivové. Je úžasné, jak snadno člověk dokáže řešit zločiny, když mu sama oběť vyklopí, kdo jí co udělal.

Ten nepatrný částečný úvazek, to je moje vlastní slavná kariéra smrtky. Sama nevím, jestli to počítat za další zaměstnání, nebo ne, protože mi to na jednu stranu zabírá spoustu času, ale na druhou stranu jsem si tím nikdy nevydělala ani floka.

Protáhla jsem se pod policejní páskou přesně kolem půl šesté. Strýček Bob vypadal naštvaně, ale žádná mozková příhoda se zatím zjevně nekonala.

„Je skoro šest hodin,“ řekl a významně si poklepal na hodinky.

Krásné uvítání.

Měl na sobě týž hnědý oblek jako včera, ale tváře měl čistě oholené, knír úhledně upravený a voněl po středně drahé kolínské. Zlehka mě chytil za bradu a natočil si mou tvář ke světlu, aby mohl posoudit kvalitu práce toho dobráka, který mě zmlátil.

„Já bych řekla, že je něco přes půl šestý,“ namítla jsem.

„Volal jsem ti víc než před hodinou. A měla by ses naučit uhýbat.“

„Volal jsi mi ve čtyři třicet čtyři,“ řekla jsem a vyškubla se mu. „Nenávidím čtyři třicet čtyři. Myslím, že by se čtyři třicet čtyři mělo úředně zrušit a zavést místo toho něco příjemnějšího, třeba devět dvanáct.“

Strýček Bob dlouze vydechl, natáhl gumičku, kterou měl kolem zápěstí, a zase ji pustil. Pak mi vysvětlil, že mu to poradili v programu zvládání stresových situací. Nechápala jsem, jak by vlastnoručně způsobená bolest měla člověku pomáhat překonat vztek, ale lidem z rodiny jsem vždycky ochotná pomoct. Naklonila jsem se k němu a pošeptala mu: „Můžu ti dát slupku elektrickým obuškem, jestli ti to pomůže.“

Znovu se na mě nevraživě podíval, ale v koutcích mu přitom zacukalo, a to mi bohatě stačilo ke štěstí.

Lidé z oddělení forenzní patologie už očividně skončili, takže jsme mohli na místo činu my. Cestou se na mě upíraly tázavé pohledy přítomných policistů, ale já si jich nevšímala. Tihle lidé nikdy nepochopili, jak dělám to, co dělám, jak dokážu tak rychle řešit zdánlivě neřešitelné případy, a tak na mě pohlíželi trochu podezíravě. Asi jim to ani nemůžu mít za zlé. Počkat, proč vlastně ne? Můžu.

Když jsem zahlédla tělo oběti, zrovna se nad ním skláněl Garrett Swopes, lovec lidí a moje největší osina v zadku. Obrátila jsem oči tak vysoko v sloup, že se mi málem protočily kolem dokola. Ne že by Garrett nerozuměl svému řemeslu. Učil se u legendárního Franka M. Ahearna, pravděpodobně nejslavnějšího lovce lidí všech dob, a podle toho, co jsem slyšela, by díky téhle škole dokázal vystopovat i Hoffu, kdyby se na to opravdu soustředil.

Kromě toho vypadal docela dobře. Měl krátké tmavé vlasy, široká ramena, pleť jako mayská čokoláda a kouřově šedé oči, v nichž by dívka, která by se do nich dlouze zadívala, snadno mohla utopit vlastní duši.

Díky bohu, že mi nikdy nepřišlo na mysl na něho hledět déle, než bylo nutné.

Kdybych měla hádat, řekla bych, že je černoch jen napůl – podle světlejší pleti a šedých očí musel být míšenec. Jen jsem si nebyla jistá, jestli ta druhá polovina byla latino nebo evropská. Tak jako tak z něho vyzařovala klidná sebejistota, díky níž se za ním lidé otáčeli, kdekoli se objevil. Na svém vzhledu už určitě nemusel nic pilovat.

Ne, Garrett pro mě byl osinou v zadku z úplně jiného důvodu. Když jsem vystoupila na světlo, podíval se na můj potlučený obličej a ušklíbl se. „Rande naslepo?“

Použila jsem starý fígl, při kterém se člověk podrbe na obočí a přitom tomu druhému nenápadně ukáže vztyčený prostředníček. Zvládat víc věcí najednou, na to jsem vážně dobrá. Garrett se jenom ušklíbl. Už zase.

Dobrá, nebyla to jeho vina, že byl takový debil. Míval mě rád, dokud se strýček Bob jednoho večera neopil a nevyžvanil mu naše malé tajemství. Samozřejmě mu Garrett nevěřil ani slovo. Kdo by tomu taky věřil? To bylo asi před měsícem, a hned poté se naše vzájemné vztahy propadly z tichého přehlížení na úroveň otevřené nenávisti. Prakticky si mě zaškatulkoval jako někoho, komu straší ve věži. A strýčka Boba pochopitelně taky, přinejmenším za to, že mi uvěřil, že opravdu vidím mrtvé. Někteří lidé prostě nemají žádnou představivost.

„Co tady děláš, Swopesi?“ zeptala jsem se a nijak se netajila tím, že ho tu nevidím ráda.

„Měl jsem pocit, že by to mohl být jeden z lidí, které hledám.“

„A je?“

„Těžko, leda by teď feťáci nově začali nosit obleky s vestičkou a mokasíny za patnáct set babek.“

„Tak to je škoda. Asi je mnohem snazší shrábnout odměnu za uprchlíka, který už nikam neuteče.“

Garrett pokrčil rameny, jako by mi chtěl dát zapravdu.

„Víš,“ řekl mi strýček Bob, „vlastně jsem ho zavolal já, aby se tady taky trochu porozhlédl. Další pár očí nikdy neuškodí.“

Sama jsem se ze všech sil snažila namířit vlastní oči kamkoli jinam než na mrtvolu – mrtví lidé mi nevadí, ale mrtvá těla, to je na mě moc –, jenže jakýsi pohyb, který jsem zachytila periferním viděním, mě nakonec donutil podívat se přímo na ni.

„Tak co, cítíš něco?“ zeptal se mě strýček Bob – pořád si myslí, že jsem něco jako médium –, ale já ani neodpověděla. Nemohla jsem odtrhnout oči od nebožtíka v tom mrtvém těle.

Nenápadně jsem přistoupila blíž a šťouchla do něj špičkou boty. „Chlape, co tam ještě děláte?“

Nebožtík na mě vykulil oči. „Nemůžu hýbat nohama!“

„Nemůžete hýbat ani rukama,“ ušklíbla jsem se. „Nemůžete hýbat vůbec ničím, protože jste po smrti.“

„Ježíši,“ ulevil si Garrett skrze zaťaté zuby.

„Hele,“ otočila jsem se k němu, „hraj si na své půlce pískoviště a nelez na tu moji, jasný?“

„Já nejsem mrtvý.“

Otočila jsem se zpátky. „Zlato, jste mrtvější než moje drahá teta Lillian, a věřte mi, že z té už zbyla jenom hromádka prachu.“

„Ne, to je nesmysl. Já nejsem mrtvý. Proč se nikdo nesnaží mě oživit?“

„Ehm… protože jste mrtvý.“

Slyšela jsem, jak si Garrett něco mumlá sám pro sebe a potom důležitě odchází. Tihle nevěřící Tomášové jsou strašní herci.

„No tak dobře, kdybych byl mrtvý, jak bych s vámi pak mohl mluvit? A proč jste celá taková rozzářená?“

„To je na dlouhé povídání. Ale klidně mi můžete věřit, je po vás.“

Právě v tu chvíli se objevil seržant Dwight, vyšňořený ve vší parádě a prkenný jako voják z povolání. „Slečno Davidsonová, vy jste do té mrtvoly právě kopla?“

„Prokristapána, já přece nejsem mrtvý!“

„Ne.“

Seržant Dwight se pokusil o svou vlastní verzi vražedného pohledu. Já se snažila nevyprsknout smíchy.

„Máme to tu pod kontrolou, seržante,“ prohlásil strýček Bob.

Seržant se na něj otočil a snad celou minutu hleděli jeden na druhého, než řekl: „Byl byste tak laskav a nevodil na mé místo činu své příbuzné?“

„Na vaše místo činu?“ podivil se strýček Bob a žilka na spánku mu zlověstně naběhla.

Napadlo mě, že bych ho mohla šlehnout tou gumičkou, kterou měl na zápěstí, ale pořád jsem měla trochu pochybnosti o tom, jestli to opravdu může fungovat. „Hele, strýčku Bobe,“ řekla jsem a poplácala ho po rameni, „co kdybychom si promluvili někde stranou?“

Otočila jsem se a odešla, tiše doufajíc, že strýček Bob půjde za mnou. Šel. Prošli jsme mezi světlomety k nedalekému stromu a zaujali nenápadné postavení dvou lidí, kteří se baví tak nanejvýš o počasí. Já se usmála na seržanta Dwighta Burana, který se zrovna nakláněl k chytrolínovi. Ten něco zavrčel. Super, že jsem nikdy nebyla na to, abych se snažila lidem zalíbit.

„No?“ zeptal se strýček Bob, když se k nám Garrett neochotně připojil.

„Já nevím. Nechce ven z těla.“

„Cože?“ zeptal se Garrett a vjel si rukou do vlasů. „To je paráda.“

Nevěnovala jsem mu pozornost a sledovala jsem Sussmana, jak jde za třetím nebožtíkem na místě činu, za krásnou blondýnou v rudých šatech nad kolena. Vyzařovala z ní ženská síla. Hned se mi zalíbila. Sussman jí potřásl rukou a pak se oba zadívali na zavražděného, který se zcela dětinsky válel ve vlastním těle.

„Myslím, že se znají,“ řekla jsem.

„Kdo?“ zeptal se strýček Bob a ohlédl se, jako by je mohl vidět.

„Identifikovali jste toho člověka?“

„Jo.“ Vytáhl poznámkový blok a já si vzpomněla, že se musím zastavit v papírnictví. Všechny poznámkové bloky jsem už dávno měla plné a psát si důležité informace na dlaň, kterou bych si občas ráda umyla, nebylo dlouhodobě udržitelné řešení. „Jason Barber. Advokát z kanceláře…“

„Sussman, Elleryová a Barber,“ řekl Sussman zároveň se strýčkem Bobem.

„Tak vy jste právník?“ zeptala jsem se ho.

„Jasně. A tohle je moje kolegyně, Elizabeth Elleryová.“

„Ahoj, Elizabeth,“ řekla jsem a potřásla jí rukou. Garrett teatrálně obrátil oči v sloup.

„Těší mě, slečno Davidsonová. Patrik mi říkal, že nás vidíte.“

„Jo.“

„Ale jak…?“

„To je na dlouhé povídání. Ale teď,“ řekla jsem rychle, abych se vyhnula smršti dalších otázek, „si musím něco vyjasnit. Vy tři jste byli spoluvlastníky jedné advokátní kanceláře a všichni jste zemřeli dnes v noci?“

„Kdo ještě zemřel dnes v noci?“ zeptal se strýček Bob a zalistoval ve svém notýsku.

„Všichni tři jsme byli dnes v noci zavražděni,“ opravil mě Sussman. „Jeden jako druhý – dvojtečka devítkou přímo do spánku.“

Elizabeth nadzdvihla aristokraticky klenuté obočí. „Dvojtečka devítkou?“

Rozpačitě se usmál a sklopil oči. „Slyšel jsem, jak se o tom baví policajti.“

„Já tu mám jenom dvě vraždy.“

Otočila jsem se na strýčka Boba. „Jenom dvě vraždy za celou noc? Ale určitě byly tři.“

Garrett zmlkl nadobro. Nejspíš čekal, co se z toho vyvrbí. Anebo si lámal hlavu, jak můžu vědět, že někdo zemřel, když je naprosto jasné, že nevidím žádné další nebožtíky, takže mi ani nemůžou hlásit, že už jsou po smrti. Prostě mu to nedávalo smysl.

Strýček Bob se zadíval do svého notýsku. „Máme nějakého Patrika Sussmana, kterého našli mrtvého před jeho domem na Mountain Run, a pak tohohle, Jasona Barbera.“

„Dobrá, teď je tu s námi Patrik Sussman… třetí,“ řekla jsem a významně na Sussmana mrkla, „a Jason Barber. Ale ten ještě trochu trucuje.“ Ohlédla jsem se právě včas, abych viděla, jak koroner zavírá igelitový pytel na zip.

„Pomoc!“ křičel Barber a svíjel se jako červ na pánvičce. „Nemůžu dýchat!“

„Ale no tak!“ zašeptala jsem dost hlasitě na to, aby mě slyšel. „Nemohl byste normálně vstát a jít sem k nám?“

„A?“ zeptal se strýček Bob.

„A Elizabeth Elleryová, ta byla dnes v noci taky zavražděna,“ řekla jsem, ačkoli mi připadalo trochu bezcitné mluvit o ní, jako by tu nebyla.

Garrett se na mě už díval s neskrývanou nevraživostí. Když se člověk setká s něčím, čemu odmítá uvěřit, stává se hněv jeho nejlepším přítelem. Na druhou stranu, mně to bylo úplně jedno.

„Elizabeth Elleryová? Nikoho takového tu nemám.“

Elizabeth si Garretta zamyšleně prohlížela. „Tenhle chlap vypadá dost naštvaně.“

Přikývla jsem. „Nechce uvěřit, že já vás tři vidím. A taky ho rozčiluje, když si s vámi povídám.“

„To je smůla. Jinak je to…,“ naklonila hlavu, aby si ho mohla prohlédnout i z boku, „docela fešák.“

Ušklíbla jsem se a docela nenápadně jsme si na to plácly, čímž Garrett znejistěl ještě víc. „Víte, kde skončilo vaše tělo?“ zeptala jsem se jí.

„Ano. Jela jsem na návštěvu za sestrou, která bydlí mezi Indian School a Chelwoodem. Vezla jsem dárek pro synovce. Propásla jsem oslavu jeho narozenin,“ dodala s lítostí, jako by si právě v tu chvíli uvědomila, že z jeho života propásne už víceméně všechno. „Slyšela jsem děti, jak si hrají vzadu na zahradě, tak jsem tam chtěla tiše proklouznout a překvapit je. Nic víc si nepamatuju.“

„Takže ani vy jste střelce neviděla?“ zeptala jsem se.

Jen zavrtěla hlavou.

„Slyšela jste něco? Jestli vás zastřelil, tak jste určitě musela…“

„Nevzpomínám si.“

„Použil tlumič,“ ozval se Sussman. „Znělo to zvláštně, takové hlasité lupnutí, jako když prudce zaklapnou dveře.“

„Střelec používal tlumič,“ oznámila jsem strýčku Bobovi. „A ani jeden z těch mrtvých ho neviděl. Kde přesně je vaše tělo?“ zeptala jsem se Elizabeth. Když mi to řekla, nadiktovala jsem adresu strýčku Bobovi. „Leží někde za domem. Je tam spousta keřů, což by mohlo vysvětlovat, proč ji zatím nikdo nenašel.“

„A jak vypadá?“ zeptal se mě strýček Bob.

„Hmm… běloška, asi sto pětašedesát centimetrů,“ řekla jsem poté, co jsem odpočítala vysoké podpatky.

„Máte dobrý odhad,“ pochválila mě.

Usmála jsem se na ni. „Blond vlasy, modré oči, malé mateřské znaménko na pravém spánku.“

Elizabeth zvedla ruku a otřela si spánek. „Myslím, že to je krev.“

„Aha, pardon. Barvy jsou občas dost matoucí,“ řekla jsem a ukázala strýčku Bobovi na poslední řádek v jeho poznámkách. „To mateřské znaménko si škrtni.“ Pak jsem dodala: „Myslím, že tolik mrtvol v červených šatech a na jehlových podpatcích tam zas nenajdete.“

Garrett mě málem zakousl. „Nasedni do mého auta,“ poručil mi skrz zaťaté zuby, „a vezmi si tu mrtvou ženskou s sebou.“ Měla jsem pocit, že si ze mě trochu utahuje.

Ohlédla jsem se na strýčka Boba. „Ty ho necháš, aby se mnou takhle mluvil?“

Strýček jen pokrčil rameny. „Nemá zrovna dobré skóre, pokud jde o vyřešené případy.“

„No tak fajn,“ povzdychla jsem si. Ne že bych se s Garrettem nedokázala vypořádat sama. Jen jsem si chtěla postěžovat. Ale věděla jsem, že než odjedu, musím nějak vyřešit záležitost s Barberem. Spolu s Elizabeth a Sussmanem jsme přišli k pohřebnímu vozu zrovna ve chvíli, kdy koroner mluvil se seržantem Dwightem. Barberův nos vykukoval ze zavřeného pytle. „Hele, nelžu vám. Měl byste z toho těla už vylézt ven. Tohle vážně vypadá dost strašidelně.“

Zvedl hlavu jen tolik, aby mu bylo vidět do obličeje. „Sakra, vždyť je to moje tělo! Znám zákony a vím, že vlastnictví je základ všeho. A pokud jde o vás,“ prohlásil a z pytle se vysunula ruka, která na mě výhrůžně namířila ukazováček, „nejste tu od toho, abyste nám pomohla? Abyste nás provázela na naší poslední cestě? Není to náhodou přesně to, co máte v popisu práce?“

„Jenom když není zbytí.“

„Tak já vám něco řeknu, vážená! Pokud nedokážete projevit soucit ani pochopení, tak tu opravdu nemáte co dělat,“ řekl mi vyčítavě.

S povzdechem jsem se otočila k Sussmanovi. „Tak to vidíte. Nikdo nemá pochopení pro to, že pro jeho situaci nemám pochopení. Mohl byste mu nějak domluvit?“

Garrett přešlapoval u svého vozu a zřejmě trpěl tím, že jsem za ním nešla jako poslušné štěňátko.

„Davidsonová!“ houknul na mě nakonec.

„Swopesi!“ odpověděla jsem mu v duchu staré policejní tradice oslovovat své dlouholeté přátele příjmením. Pak jsem se ohlédla na své mrtvé právníky. „Sejdeme se později v mé kanceláři, pane Sussmane.“

Sussman přikývl a nevraživě se zadíval na zesnulého kolegu, který očividně stále odmítal přiznat si, že je tuhý jako loňská vánočka.

Elizabeth se mnou šla ke Garrettovu autu. „Můžu si sednout vedle toho krasavce?“

Věnovala jsem jí nejsrdečnější úsměv, na jaký jsem se tak brzo po ránu zmohla. „Je celý váš.“

p - 0039KAPITOLA TŘETÍ

Nikdy neklepejte smrti na dveře. Zazvoňte a pak utečte. To vážně nenávidí.

− nápis na tričku

~~~

Garrett vzal chladicí sáček, protřepal ho a hodil mi ho právě včas, aby stačil strhnout volant na hlavní třídu. „Máš celý obličej nakřivo.“

„Doufala jsem, že si toho nikdo nevšimne,“ mrkla jsem na Elizabeth, která seděla mezi námi, o čemž jsem se Garrettovi zapomněla zmínit. Některé věci si raději nechávám pro sebe.

Garrett mi věnoval podrážděný pohled. „Doufalas, že si toho nikdo nevšimne? Ty fakt žiješ v nějaké své vlastní pošahané realitě, viď?“

„Žádný sympaťák to teda není,“ řekla Elizabeth. „Škoda.“

„Jestli neumíš nic lepšího než otravovat, tak klidně sklapni,“ řekla jsem. Garrettovi, ne Elizabeth.

Se jmény jako Charley Davidsonová se pojí určitá zodpovědnost. S takovým jménem nesmíte tolerovat žádnou opozici. Nesmíte si od nikoho nechat nic líbit. A taky setkání s novými klienty dodává zdání určité důvěrnosti. Připadají si, jako by mě vlastně už dávno znali. Asi jako kdybych se jmenovala Martha Washingtonová nebo Ted Bundy.

Podívala jsem se do zpětného zrcátka na policejní vůz, který nás následoval na adresu, kde by se podle detektiva Roberta Davidsona – s odvoláním na anonymního informátora – mohlo nacházet tělo další oběti. Strýček Bob dostával spoustu anonymních tipů. A Garrettovi to pomalu začínalo docházet.

„Takže to ty jsi ten jeho všemocný tajný informátor?“

„To mi docela fandíš,“ ušklíbla jsem se, „ale musím přiznat, že mi to všemocný docela lichotí.“ Když jsem se od Garretta nedočkala žádné jiné odpovědi než krátkého pohrdavého pohledu, pokračovala jsem: „Ano, jsem jeho tajný informátor. Už od svých pěti let.“

V tu chvíli se na jeho tváři objevil výraz upřímného překvapení. „Tvůj strýček tě vodil na místa činu už jako pětiletou holku?“

„Nebuď směšný, to by strýček Bob nikdy neudělal. Ani nemusel. Vodil mě tam táta.“ Když jsem viděla, jak Garrettovi poklesla čelist, musela jsem se tiše zasmát. „Dělám si legraci. Nemusela jsem chodit na místa činu. Oběti si ke mně vždycky našly cestu samy. Zdá se, že jsem prostě nepřehlédnutelná.“

Potřásl hlavou a zadíval se na růžovooranžové červánky, které lemovaly obzor jako předzvěst toho, že Nové Mexiko čeká další jasné ráno. „Musíš mi odpustit, že ti na takovéhle kecy neskočím.“

„Hm… ne, nemusím.“

„No tak jo,“ řekl vyčerpaným hlasem, „jestli to všechno má být pravda, tak mi teda řekni, co měla moje matka na sobě, když jsme ji pohřbívali.“

Jasně. Jako bych to neznala. „Podívej, tvoje matka s největší pravděpodobností po smrti nešla za mnou. Šla někam jinam. Do světla,“ řekla jsem, jako bych mu vykládala učivo základní školy. „Tak je to u většiny lidí. A já nemám na tuhle rovinu existence přístup. Někdy před rokem mi propadla průkazka.“

„No jasně,“ ušklíbl se.

„Swopesi,“ vzdychla jsem a konečně našla odvahu přitisknout si ledový pytlík na tvář. Bolest mi projela celou hlavou a musela jsem si ji opřít o opěrku a zavřít oči. „To je v pohodě. Není to tvoje chyba, že jsi kretén. Já už se dávno naučila, že nejlepší je lidem lhát. Strýček Bob ti neměl vůbec nic říkat.“ Odmlčela jsem se a chvilku čekala, jestli mi na to něco neodpoví. Ale když se k tomu neměl, pokračovala jsem. „Všichni máme nějakou představu o tom, jak vesmír funguje. A když narazíme na něco, co se téhle představě příčí, nevíme, jak se s tím vypořádat. Prostě to nepasuje mezi věci, které známe. Je těžké připustit, že by všechno, o čem jsi byl kdy přesvědčen, mohlo být jinak. Takže, jak říkám, není to tvoje chyba. Můžeš mi věřit, anebo nemusíš – to je na tobě. Ať už se rozhodneš tak či onak, budeš to ty, kdo za to ponese následky. Takže si to dobře rozmysli,“ dodala jsem a neoteklá půlka mých rtů se pokusila o úsměv.

Když se mi nedostalo žádné pohrdavé odpovědi, musela jsem otevřít oči a zjistit, co se s ním děje. Zíral na mě. Skrz Elizabeth, ale stejně… Zrovna jsme stáli na červenou a on mě pozoroval svým neskutečně bystrým pohledem lovce lidí. Jeho šedé oči, ostře kontrastující s tmavou pletí, byly plné zvědavosti.

„Zelená,“ řekla jsem, abych ho probrala z transu.

Zamrkal a sešlápl plyn.

„Myslím, že se mu líbíte,“ ozvala se Elizabeth.

Zatím jsem Garrettovi neprozradila, že tu sedí s námi, a tak jsem jí pouze věnovala zkrácenou verzi svého vražedného pohledu. Ušklíbla se.

Urazili jsme několik bloků, než Garrett položil otázku za deset tisíc dolarů. „A kdo tě vlastně tak zřídil?“

„Vždyť to říkám,“ zasmála se Elizabeth.

Zaskřípala jsem zuby a s velkým sebezapřením přiložila ledový balíček o něco níž. „Měla jsem případ.“

„A ten případ tě přepad?“

Že by se na chvilku vynořil ten starý, nekreténský Garrett?

„Ne, to byl manžel toho případu. A zatímco mě takhle zřizoval, případ nastoupil do letadla a odletěl do Mexico City.“

„Neříkej mi, že děláš i případy domácího násilí?“

„Tak nic.“

„Takže děláš?“

„Jo.“

„Sakra, Davidsonová, to ses ode mě nic nenaučila?“

Teď bylo na mě, abych na něj chvilku nevěřícně zírala. „Naopak, od tebe jsem se naučila všechno, co tě Frank Ahearn naučil o tom, jak jiné lidi naučit, jak zmizet. A přesně to jsem taky uplatnila.“

„Ale základ je nestrkat nos do cizích manželství.“

„A kdo jiný by tam podle tebe měl strkat nos, když ne soukromí detektivové?“

Samozřejmě že byl i on licencovaným soukromým detektivem, takže mohl soukromě detektivovat, cokoli se mu zlíbilo, ale on se soustředil výhradně na pohřešované a lidi na útěku. Člověk jeho schopností se na zběhlících, kteří zaplatili kauci a vzali roha, mohl docela slušně nakapsovat. A navíc jsem mu protentokrát musela dát zapravdu: Neměla jsem do toho radši vůbec strkat noc. Štěstí, že to nakonec dopadlo dobře.

Můj případ se jmenoval Rosie Herschelová. Telefon na mě dostala od kamarádky své kamarádky a jednou pozdě večer mi zavolala a poprosila mě, abychom se sešli na parkovišti před jednou večerkou na Westside. Vypadalo to jako scéna ze špionážního filmu. Manželovi řekla, že musí rychle skočit pro mléko, a potom čekala v nejtemnějším koutě parkoviště. Už jenom to, že si musela vymyslet výmluvu, aby ji manžel pustil z domu, mě docela podráždilo. Měla jsem se na to rovnou vybodnout, ale ona byla tak zoufalá a vyděšená a utahaná z toho, jak se její manžel doma horko těžko smiřuje se skutečností, že je budižkničemu první třídy, že jsem ji nemohla odmítnout. Monokly, které jsem teď měla v obličeji, nebyly nic ve srovnání s tím, co měla ona na rukou i na nohou tehdy poprvé, když jsme se setkaly. Říkala mi – a já neměla důvod o tom pochybovat –, že kdyby se pokusila manžela opustit bez cizí pomoci, nedožila by se svých příštích narozenin.

Protože byla původem z Mexika a měla tam příbuzné, vymyslely jsme plán, že poletí na návštěvu za svou tetičkou. Měly se společně sebrat a vyrazit někam na jih, v kapse a na účtech dost peněz na to, aby si na pláži kousek od vesnice, kde žili její prarodiče, otevřely malou hospůdku neboli posadu.

Podle toho, co mi Rosie vyprávěla, se její manžel s nikým z jejích příbuzných z Mexika nikdy nesetkal, a šance, že v Mexico City najde tu správnou rodinu Gutierrezových, mi připadala přijatelně malá. Přesto jsme jim pro jistotu oběma zařídily novou identitu. Další zážitek jako ze špionážního filmu.

Mezitím jsem panu Herschelovi napsala anonymní dopis, ve kterém jsem vystupovala jako jeho tajná ctitelka a navrhovala mu, abychom se sešli v jednom baru ve Westside. Ačkoli bych nejraději vyrazila do tátova podniku, kde bych se cítila jako ryba ve vodě, nemohla jsem riskovat, že mě tam někdo osloví mým skutečným jménem. Takže jsem Rosie zavezla na letiště a zamířila zpátky přes Rio Grande. Rosie musela do odletu vydržet ještě několik hodin, ale já měla plán, jak jejího manžílka zaměstnat na celý večer. Vyprovokovala jsem ho, aby mě uhodil, a pak jsem na něj podala trestní oznámení. Ne že by to bylo jednoduché. Dalo mi to dost práce, flirtovat s ním jako o život a pak ho uzemnit tak drsně, jako bych ho mezi řečí nakopla do koulí. Muže jako Herschel se pochopitelně dotklo, když zjistil, že jsem si z něj celou dobu utahovala. Pak už stačilo jenom přihodit pár poznámek o malých pohlavních orgánech a jeden dva záchvaty zvonivého smíchu plného pohrdání a první facka vyletěla mým směrem.

Mohla jsem ho sice opít do němoty a pak ho nechat ležet někde v zapadlé uličce, ale nechtěla jsem riskovat, že by se vzpamatoval a začal Rosie hledat. Čtyřiadvacet hodin v cele, to byla jistota. A ji už teď čekala vytoužená budoucnost usměvavé posadery.

„Tady je to,“ řekla Elizabeth.

„Jo, tady,“ předala jsem tu informaci Garrettovi. „Tenhle dům na rohu?“

Přikývla.

A byla přesně tam, kde řekla, že bude. Nejdřív jsem viděla boty, rudé, špičaté a drahé, a potom zbytek bývalé Elizabeth. Dokonalá podoba. Víc jsem toho vidět nemusela. Vrátila jsem se na verandu před domem, posadila se na schody a čekala, než Garrett a policisté na centrálu ohlásí, co jsme tu našli.

V duchu jsem si vyčítala, že kdybych byla opravdová profesionálka, šmejdila bych teď kolem těla a všude po místě činu a hledala stopy, které tu pachatel zanechal. Z těchto úvah mě však záhy vytrhla jakási šmouha, kterou jsem zachytila periferním viděním. Nebyla to obyčejná šmouha, kterou by viděl každý. Tahle byla mnohem temnější a… hmotnější.

Trhla jsem hlavou do strany, jak nejrychleji to šlo, ale nic jsem nezahlédla. Už zase. Takové věci jsem poslední dobou vídala poměrně často. Temné šmouhy viditelné jen koutkem oka. Buď to byl mrtvý Superman, jehož duch mě teď obletoval rychlostí světla a hrál si se mnou na schovávanou – normální mrtví lidé se totiž takhle rychle nepohybují, spíš se prostě objeví a pak zase z ničeho nic zmizí anebo jsem procházela velkým množstvím miniaturních mrtviček, které jednoho dne vyvrcholí masivním a zničujícím krvácením do mozku.

Rozhodla jsem se, že bych si vážně měla dát vyšetřit cholesterol.

Samozřejmě se nabízela ještě jedna možnost. Možnost, o které jsem raději ani nechtěla uvažovat. Ale hodně by toho vysvětlovala.

Na rozdíl od většiny lidí jsem se nikdy nebála neznámého. Nebála jsem se příšer ani bubáka pod postelí. Hádám, že kdybych se jich bála, asi by ze mě nikdy nebyla dobrá smrtka. Ale někdo nebo něco mě pronásledovalo. Už týdny jsem se snažila sama sebe přesvědčit, že si to jenom namlouvám, ale za celý svůj život jsem viděla jen jediného tvora, který se dokázal pohybovat takhle rychle, a shodou okolností to byl jediný tvor na světě – na tomhle i na tom dalším –, který mě k smrti děsil.

Marně jsem se snažila pochopit podstatu tohohle svého nepřirozeného strachu ze stvoření, které mi nikdy neublížilo. Po pravdě řečeno, při několika příležitostech mi dokonce zachránilo život. Když mě jako malé dítě málem unesl podmínečně propuštěný sexuální delikvent, zachránilo mě. Když se mě Owen Vaughn na střední škole pokusil přejet půjčeným autem svých rodičů, zachránilo mě. Když mě na univerzitě kdosi sledoval a nakonec i napadl, zachránilo mě. Tou dobou jsem pocit, že se mi někdo nenápadně lepí na paty, vůbec nebrala vážně, dokud nedošlo na nejhorší. Až pak – když už bylo téměř příliš pozdě – jsem si uvědomila, že můj život byl vážně v nebezpečí.

Takže by se dalo čekat, že budu trochu vděčnější. Ale nešlo jen o to, že mi ten tvor zachránil život, šlo o to, jak to udělal. Schopnost přetrhnout někomu míchu, aniž by to zanechalo jakékoli viditelné stopy, je přece jen trochu zneklidňující.

A na střední škole, zatímco všichni mí spolužáci hledali sebe sama a přemýšleli o tom, co je v životě čeká, mi tenhle tvor pověděl, kdo jsem já. Pošeptal mi do ucha, jaká bude moje životní úloha, když jsem si na dívčím záchodě před zrcadlem nanášela lesk na rty. Šeptal mi slova, která jsem nikdy neslyšela, slova, která zůstávala viset ve vzduchu a čekala na to, až je vdechnu, až se smířím s tím, kým jsem a co ze mě bude. Zatímco spolužačky procházely kolem a kontrolovaly v zrcadle, jak vypadají, já viděla jenom jeho, tu obrovskou postavu v černém plášti, která mě obklopovala jako dusivé vakuum.

Stála jsem tam tehdy ještě poctivých patnáct minut poté, co všechny ostatní holky odešly, a nemohla jsem dýchat, dokud si pro mě nepřišla paní Worthyová. Poslala mě do ředitelny a napařila mi poznámku za to, že jsem se chtěla ulít z vyučování.

On byl prostě černý a strašidelný a čas od času se v mém životě objevoval, aby se se mnou podělil o nějaké záhrobní moudro, vyděsil mě k smrti tím, jak se znenadání objeví, a pak zase zmizí, a nechal mě třást se jako ratlík. Já aspoň byla zářící, třpytivá smrtka. On byl temný a nebezpečný, jako by se kolem něho neustále, jako chomáčky vodní páry kolem kusu suchého ledu, vznášela sama smrt. Jako malá holka jsem usoudila, že by mi možná pomohlo, kdybych mu dala nějaké obyčejné, nestrašidelné jméno, ale nic jako Čeníšek se k němu prostě nehodilo. Nakonec jsem mu začala říkat Kosťa.

„Slečno Davidsonová?“ ozvala se Elizabeth, která seděla vedle mě.

Zamrkala jsem a otočila se k ní se slovy. „Neviděla jste tady právě někoho projít?“

Rozhlédla se kolem. „Myslím, že ne.“

„Ani šmouhu? Takovou černou a… rozmazanou?“

„Bohužel.“

„Tak nic. Omlouvám se. Co se děje?“

„Nechci, aby se moje neteře a synovec probudili a viděli moje tělo. Ležím přímo pod jejich oknem.“

To mě taky mohlo napadnout. „Máte pravdu,“ souhlasila jsem. „Možná by bylo nejlepší všechno říct vaší sestře.“

Smutně přikývla. Zavolala jsem Garretta a domluvili jsme se, že na dveře zaklepu já v doprovodu jednoho z policistů. Doufala jsem, že až přijde na to, jak Elizabetině sestře sdělit tu smutnou zprávu, ona sama mi pomůže najít správná slova. Její přítomnost by nám to všem mohla trochu ulehčit. Aspoň jsem si to myslela.

O hodinu později jsem seděla ve strýčkově SUV a dýchala do papírového pytlíku.

„Měla jsi počkat na mě,“ řekl mi káravě, což mi v tu chvíli opravdu pomohlo.

Už nikdy víc. Jak se ukázalo, na světě jsou i sourozenci, kteří se mají opravdu rádi. Kdo to mohl tušit? Ta žena se mi doslova zhroutila do náručí. A zdálo se, že nejvíc ze všeho ji vzala skutečnost, že Elizabeth celou noc ležela mrtvá pod jejími okny a ona o tom neměla ani zdání. Možná jsem tuhle část měla úplně vynechat. Popadla mě, nehty se mi zaryla do ramenou a její ranní účes, něco mezi stylem „disko“ a „feťák“, se zuřivě rozechvěl ve snaze popřít to, co jsem jí právě řekla. Pak se svezla na zem a tiše vzlykala. Ukázkový příklad duševního zhroucení.

Nejhorší bylo, že jsem se svezla na zem vedle ní a rozplakala se taky. S nebožtíky jsem se naučila jakž takž vycházet, protože než se ke mně dostali, prvotní hysterii už měli zpravidla za sebou. S pozůstalými to bylo horší. Mnohem horší. Navzájem jsme se objímaly, dokud na místo činu nedorazil strýček Bob, který mě od ní odtrhl a posadil k sobě do auta. Elizabetin švagr vypravil děti z domova, společně odešli zadním vchodem a odjeli na návštěvu k babičce. Bylo vidět, že v téhle rodině se všichni mají navzájem dost rádi.

„Zpomal,“ řekl strýček Bob, když mě chvilku pozoroval, jak dýchám do pytlíku. „Jestli to s tebou švihne, chytat tě nebudu. Před pár dny jsem si na golfu nějak pohnul s ramenem.“

I v mé rodině se všichni mezi sebou měli hodně rádi. Snažila jsem se uklidnit dech, ale pořád jsem musela myslet na tu nešťastnou ženu, která v jediné chvíli přišla o sestru, o nejlepší kamarádku i o důvěrnici. Co teď měla dělat? Komu se mohla jít svěřit? Kde měla hledat sílu žít dál? Znovu jsem se rozplakala, strýček Bob to vzdal, vystoupil z auta a nechal mě tam samotnou.

„Bude v pohodě, zlato.“

Zadívala jsem se do zpětného zrcátka na Elizabeth a tiše popotáhla.

„Ona něco vydrží,“ dodala.

Bylo na ní vidět, že ji to samotnou vzalo, a moje výlevy jí očividně na náladě nepřidávaly.

Znovu jsem popotáhla. „Omlouvám se. Vůbec jsem tam neměla chodit.“

„Ne, opravdu oceňuju, že jste si se sestrou promluvila vy a ne pár chlapů od policie. Víte, že muži nebývají příliš citliví.“

Zadívala jsem se na Garretta, který zrovna mluvil se strýčkem Bobem, potřásl hlavou a pak se dlouze zadíval na mě. „Jo, to máte asi pravdu.“

~~~

Chtěla jsem odtamtud už jenom rychle vypadnout, ale Elizabeth se rozhodla, že se musí podívat do domu své matky, jak to tam všichni snášejí. Tak jsme se domluvili, že se později sejdeme u mě v kanceláři, a já poprosila jednoho z policistů, aby mě odvezl pro auto.

Cesta byla poměrně uklidňující. Lidé mířili do práce a slunce, které se už vyhouplo nad obzor, zalévalo Albuquerque zlatavým světlem s vyhlídkou na nový den a nový začátek. Pueblovité domy s upravenými předzahrádkami po chvíli vystřídala obchodní čtvrť, kde nová zástavba pokrývala každý čtvereční centimetr volného místa.

„Tak co, slečno Davidsonová, už je vám líp?“

Podívala jsem se na poručíka Tafta. Byl to jeden z těch mladých policistů, kteří se snažili být zadobře s mým strýčkem, a tak se ochotně nabídl, že mě odveze, protože doufal, že mu to pomůže v kariérním postupu. Jestlipak ví, že na zadním sedadle veze mrtvé dítě, blesklo mi hlavou. Nejspíš ne.

„Už je to lepší, díky.“

Usmál se. Teď, když v přijatelné míře projevil zájem, už se na mě klidně mohl vykašlat.

Ačkoli mi obvykle nevadí, když mě někdo ignoruje, docela jsem se ho chtěla zeptat na tu malou plavovlasou holčičku, která vypadala zhruba na devět let a zírala na něj tak obdivně, jako by právě zachránil celý svět před naprostou zkázou. Ale takové otázky vyžadovaly takt. Dovednost. Vychytralost.

„Nejste vy náhodou ten policajt, co mu nedávno v autě umřela ta malá holka?“

„Já?“ zeptal se překvapeně. „Ne. Aspoň pokud vím, tak ne.“ Zasmál se.

„No, tak to je dobře.“

Rozpačitě se za volantem zavrtěl, jako by mu má slova vrtala hlavou. „O tom jsem ani neslyšel. A to se opravdu někomu…?“

„No, já nevím, asi jsou to jen řeči.“ Poručík Taft už o mně nejspíš od ostatních kluků z pískoviště slyšel všechno, co potřeboval vědět. Bylo dost jasné, že by byl nejraději, kdybychom se promlčeli městem až na adresu, kde mě má vysadit. Ale ve mně se probudila zvědavost. „Takže jste tady v poslední době nevezl žádnou malou holku? Řekněme blonďatou?“

Zadíval se na mě, jako bych šilhala, slintala a vykřikovala nesmysly o konci světa. Pro jistotu jsem se podívala do zrcátka, jestli podlitiny v mém obličeji nenabraly nějaký nový, zajímavější odstín.

„Ne.“ Pak se na chvilku zamyslel. „Ale vzpomínám si, že asi před měsícem jsme na místě činu jednu blonďatou holčičku našli. Poskytl jsem jí první pomoc, ale už bylo příliš pozdě. To bylo opravdu smutné.“

„No jasně. Omlouvám se.“

Holčička na zadním sedadle si tiše vzdychla. „Je tak úžasný!“

Ušklíbla jsem se.

„Co?“ zeptal se.

„Ale nic. Jen si tak říkám, že život je svině.“

„Sama jsi svině, tak mlč!“

Měla jsem hodně co dělat, abych překvapením nevyjekla, a to jenom proto, že vím, jak těžce to lidi nesou, když reagujete na něco, co sami nevnímají. Pak jsem se pomalu, jako kdyby mě zaujalo něco na ulici, kterou jsme právě projížděli, otočila k té holce na zadním sedadle a tázavě nadzdvihla obočí.

„Zapomeň na něho, ten je můj!“ procedila skrz kovovou mříž.

„Hmm,“ řekla jsem tiše.

Poručík Taft se na mě nechápavě podíval.

„Tohle je opravdu pěkná čtvrť.“

„Jo, to asi je.“

„Jestli ho nenecháš, tak ti vyškrábu oči!“

No tak pardon! V tu chvíli jsem toho měla tak akorát dost. Nejvyšší čas zahrát si na smyšlený telefonát. Zalovila jsem v kabelce a pro poručíka Tafta řekla: „Asi mi zvoní mobil.“ Pak jsem ho vytáhla a řekla: „Co je?“

„Být tebou, vykašlala bych se na ten třpytivý make-up. Nesluší ti.“

„Já nemám žádný…“

„A na něj radši vůbec nekoukej. Zaslouží si někoho mnohem hezčího.“

„Hele, zlato,“ řekla jsem a znovu se ohlédla, abych se pokochala pohledem na další domy, které jsme právě minuli – cokoli jiného, než že bych mluvila s duchem mrtvé holčičky na zadním sedadle a držela přitom u ucha vypnutý telefon. „Jestli jde o vysněné vztahy s někým, koho nikdy nemůžu mít, tak já už jeden takový mám, comprende?“

Vztekle se pěstičkami praštila do stehen oděných v pyžamu se zvířátky. „Já tě jen varovala, ty mrcho.“

„Mohla bys mě laskavě přestat urážet, ty jedna mrňavá…“

Koutkem oka jsem viděla, jak poručík Taft překvapeně zvedl obočí.

„To jsou lidi,“ řekla jsem a pokrčila rameny.

Trik s telefonem samozřejmě funguje mnohem líp při vypnutém vyzvánění. Než mě napadlo, jak tomu drzému mrněti nenápadně naznačit, že jestli někde kolem vidí jasné světlo, udělá nejlíp, když přestane držkovat a vyrazí tím směrem, spustil mi telefon hned u ucha Beethovenovu Pátou, což znamenalo, že mi volá strýček Bob. Leknutím jsem ten mobil málem upustila, ale hned jsem se vzpamatovala a usmála se na poručíka Tafta. „Asi to nějak vypadlo,“ prohlásila jsem a zároveň jsem se rozhodla, že nebudu vůbec řešit, proč ze sebe před pár vteřinami, když jsem ho vytahovala z kabelky, můj telefon nevydal ani hlásku.

Strašidýlko na zadní sedačce se zlovolně zasmálo. Kde se tu to dítě u všech pekel vzalo? Pak mi to došlo. Možná právě v tom byl ten problém. Možná to dítě opravdu bylo ze všech pekel.

„Prosím?“ řekla jsem napůl do telefonu.

„Stejně chceš, abych šla do světla jenom proto, že bys ho pak mohla sbalit sama,“ prohlásilo Pekelné dítě.

„Ale to vůbec nechci!“

„Tak fajn,“ odpověděl strýček Bob zaraženě. „Jestli volám nevhod, tak já…“

„Promiň, strýčku Bobe. Myslela jsem, že mi volá někdo jiný.“

„Často si mě lidi pletou s Tomem Selleckem.“

Taft zneklidněl. „Nepotřebuje váš strýček něco? Nechce přivézt kafe? Latté?“

Tohle podlézání působilo opravdu nemužně. „Potřebuje někoho, kdo by mu porodil nemanželské dítě, jestli máte zájem.“

Taft tiše zalapal po dechu a raději se soustředil na řízení.

Přiznávám, tohle bylo zbytečně kruté. A myslel si to i démon na zadním sedadle, který se po mně rozmáchl zaťatou pěstičkou.

V tu chvíli mi zcela záměrnou náhodou upadl balzám na rty, takže jsem se předklonila, abych ho zvedla, a se smíchem jsem se té neumělé ráně vyhnula.

„Nevím, co se tam děje, ale potřebuju se s tebou sejít,“ prohlásil strýček Bob.

„Jasně. Tak u mě v kanceláři v devět hodin. Jen se stavím doma a dám si něco na zub a pak tam hned pojedu.“

„Díky, zlato. A jsi už opravdu v pořádku?“

„Já? No jasně!“ odpověděla jsem zrovna ve chvíli, kdy se na mě zlatovlasý démon vrhl a pokusil se mi vyškrábat oči. Vypadl z auta někde mezi Carlisle a San Mateo. „Ale musím říct, strýčku Bobe, že jsem nedávno narazila na nevyvratitelné důkazy a důvody toho, proč některé druhy požírají svá vlastní mláďata.“

p - 0053KAPITOLA ČTVRTÁ

Miluju děti, ale celé bych je asi nesnědl.

− nálepka na nárazník

~~~

Bála jsem se, že mě ten mrňavý démon bude pronásledovat až do bytu a dál na mě útočit, a tak jsem se nejdřív dlouze rozhlédla, jestli ho někde neuvidím, a až potom jsem nastoupila do Misery a vyrazila domů. Ale pro jistotu jsem i tam rychle vyběhla po schodech, krátce pozdravila pana Wonga a vyhrabala ze zábavního centra všechny exorcistické propriety, které jsem vlastnila. Vždycky jsem je schovávala do zábavního centra, protože vymítání démonů je především o zábavě.

Ne, ve skutečnosti vymítat démony neumím a moje úloha smrtky mě k tomu nijak neopravňuje. Můžu jen pomáhat nebožtíkům přijít na to, proč jsou ještě pořád na tomhle světě, a pak je nasměrovat na cestu dál. Nemůžu je nutit, aby odešli, pokud to sami nechtějí. Aspoň myslím, že bych to dělat neměla. Vlastně jsem to nikdy nezkusila. Ale můžu je celkem snadno oblafnout.

Pár svíček, nějaké to zaklínání a – voilà! – vymítání démonů jak vyšité. Téměř každý nebožtík na to skočí a odebere se na onen svět, přestože by tady rád ještě nějakou dobu otravoval. Snad jedinou výjimkou byl můj soused, pan Habersham. Toho jsem taky zkusila vymítat, ale on se mi od srdce vysmál. Dědek jeden!

Ale i přes přítomnost pana Habershama – a když jsme u toho, i pana Wonga – jsem tenhle byt měla ráda. Nejenže jsem bydlela jen pár kroků od baru svého otce, a tedy i od své kanceláře, ale navíc bytový dům jménem Maják představoval v okolí určitou dominantu.

Žila jsem tam něco přes tři roky, ale už když jsem bývala malá – příliš malá na to, abych měla ponětí o existenci zla –, tenhle dům se mi nesmazatelně vryl do paměti. Později, když si táta koupil ten bar, jsem se postavila na parkoviště u zadního vchodu a spatřila tu budovu po víc než deseti letech znovu. Prohlížela jsem si okouzlující středověké ozdoby kolem hlavního vchodu, které v Albuquerque působily jako velká rarita, ale hlavou se mi míhaly temné a bolestivé vzpomínky. Píchly mě u srdce, málem mi vyrazily dech, nicméně způsobily, že mě budova od té chvíle fascinovala.

Měly jsme něco společného. Příšernou, děsivou historku, která se točila kolem podmínečně propuštěného sexuálního delikventa. Možná jsem měla pocit, že když se sem nastěhuju, přemůžu tím své běsy. Ale pochopitelně to úplně nejlíp fungovalo ve chvílích, kdy mi běsi zrovna dali pokoj.

Zapnula jsem kávovar a vyrazila se do koupelny podívat, jestli mám oči oteklé stejně jako tváře. Fňukat jako filmová hvězda na odvykací kúře, to není zrovna dobrý recept na mladistvý vzhled. Ale před zrcadlem jsem zjistila, že díky zarudlému otoku vynikla v mých očích zlatavá barva. Pěkné. Pustila jsem kohoutek na teplou vodu naplno a počkala obligátních deset minut, než začala téct horká.

A to se říká, že v Novém Mexiku je nedostatek vody. Správce tohohle domu tomu zřejmě nevěří.

Zrovna v tu chvíli jsem zaslechla, jak do dveří vpadla Cookie, moje sousedka, nejlepší kamarádka a recepční v jedné osobě. Jako obvykle držela v ruce šálek kávy. Cookie dost připomínala Kramera ze seriálu Seinfeld, až na to, že nebyla tak nervózní – prostě jako Kramer na antidepresivech. A to, že v ruce drží šálek kávy, jsem poznala podle toho, že ho v ruce mívala vždycky. Myslím, že bez kofeinu nedokázala zformulovat ani jednoduchou větu.

„Zlato, jsem doma,“ zavolala na mě z kuchyně.

Jo, měla kafe.

„Já taky,“ ozval se další hlásek, tichý a chichotavý.

Seznámila jsem se s Cookie, když jsem se do Majáku nastěhovala. Taky tu byla úplně nová, a jak sama řekla, čerstvě rozvedená s největším idiotem ve městě. Záhy jsme se spřátelily. Jenomže měla dceru jménem Amber a samostatně byla neprodejná. Zatímco já a Cookie jsme si hned porozuměly, s tou holkou to bylo o něco těžší. Nikdy jsem nijak zvlášť netíhla k metr dvacet vysokým tvorečkům, kteří od pánaboha dostali úžasný dar poukázat na všechny moje nedostatky a špatné vlastnosti během pouhých třiceti vteřin. A jenom pro informaci, když se mi při čtení pohybují rty, ještě to neznamená, že si musím slabikovat! Ale rozhodla jsem se, že si Amber nějak získám, ať to stojí, co to stojí. Stačilo jediné odpoledne na minigolfu a zobala jsem jí z ruky.

„Hned přijdu,“ houkla jsem na ně z koupelny. Paní Lowensteinová z přízemí nejspíš zase prala velké prádlo, protože netrvalo tak dlouho, než voda dosáhla svých obvyklých dvou tisíc stupňů. Jak jsem si oplachovala tvář, začala z umyvadla stoupat hustá pára. Pak jsem se znovu zadívala do zrcadla a veškeré další snažení odpískala. Díky bohu, že mě takhle neuvidí pan Božský. Otřela jsem si obličej, ale když jsem do zrcadla pohlédla naposledy, pára na něm vykouzlila jasný nápis:

~~~

DUTCHOVÁ.

~~~

Zalapala jsem po dechu. Dutchová. To přece nemůže být pravda? Pan Božský alias Reyes alias Bůh mých fantazií a smyslnosti všeho druhu mi tady ve sprše opravdu řekl Dutchová. Kdo jiný by to mohl být?

Rozhlédla jsem se po koupelně. Nic. Zůstala jsem stát a tiše naslouchala, ale slyšela jsem jen třískání, jak se Cookie přehrabovala nádobím v kuchyni.

„Reyesi?“ zeptala jsem se tiše a nakoukla za závěs sprchového kouta. „Reyesi? Jsi tady?“

„Měla by sis koupit nový kávovar,“ houkla na mě Cookie. „Tomuhle to trvá celou věčnost.“

Přestala jsem s nesmyslným prohledáváním koupelny a přejela prstem po písmenech na zrcadle. Ruka se mi chvěla. Odtáhla jsem ji, ještě jednou se rozhlédla po místnosti a pak jsem vyrazila do kuchyně, v duchu připravená na tu spoustu zděšených výkřiků, které pohled na mou tvář zákonitě vyvolá.

„No do prdele prokristapána, to mě teda…“ spustila Cookie a na okamžik to dokonce vypadalo, že odloží i svůj šálek kávy. Ale pak se vzpamatovala a dodala: „Co jsi to proboha dělala?“

„Jé!“ vykřikla Amber a přihnala se ke mně, aby se mohla líp podívat. Obrovskými modrými kukadly studovala mou tvář. Vypadala jako malá víla bez křídel, každý její pohyb byl elegance sama. Měla dlouhé tmavé vlasy, které jí padaly hluboko pod ramena, a rtíky ve tvaru dokonalého srdíčka.

Když jsem viděla, jak si mě soustředěně prohlíží, až se jí na čele dělají vrásky, musela jsem se smát.

„Neměla bys být ve škole?“ zeptala jsem se.

„Dneska mě vyzvedává Fionina máma. Pojedeme se školou na výlet a Fionina máma pojede s námi, tak řekla paní Gonzalesové, že já a Fiona přijedeme rovnou tam. Bolí to?“

„Jo.“

„A oplatila jsi mu to?“

„Ne. Byla jsem v bezvědomí.“

„Nene!“

„Jojo!“

Cookie se protlačila kolem dcery a sama se mi zadívala do tváře. „Prohlédl si tě někdo?“

„Jo, jeden moc fajn blonďák, co seděl u baru a celou dobu na mě zíral.“

Amber se zasmála.

Cookie si dotčeně povzdychla. „Myslela jsem nějaký doktor.“

„Ne, ale jeden plešatící, nicméně i přesto pozoruhodně přitažlivý saniťák ze záchranky prohlásil, že to nic není.“

„A to bereš jako názor odborníka?“

„Odborníka na flirtování,“ opáčila jsem a Amber se znovu zachichotala. Byl to krásný zvuk, jako když se zvedne lehký vánek a rozezní se zvonkohra.

Cookie se na ni káravě zadívala, a když její dcera zmlkla, obrátila se na mě. Byla jednou z těch žen, které si na sebe nemůžou skoro nikde nic koupit, protože jejich velikost je těsně za hranicí běžné konfekce. Taky kvůli tomu nenáviděla všechny značky, které její velikost neuznávaly, a jednou jsem jí dokonce musela dlouze rozmlouvat plán jeden takový obchod vyhodit do povětří. Jinak byla úplně normální. Měla černé vlasy do půli zad, které jí dodávaly image čarodějnice. Samozřejmě to žádná čarodějnice nebyla, ale pozorovat ty kradmé pohledy, které ji sledovaly, to byla opravdu úžasná zábava.

„Tak už se uvařilo to kafe?“

Cookie to vzdala a šla se podívat na kávovar. „Hele, tohle je opravdu hrůza. To je jako čínské vodní mučení, jen ještě o něco míň humánní.“

„Máma má absťák. Včera večer nám došlo kafe.“

„Ale ne,“ zděsila jsem se a s obavami se podívala na Cookie.

Posadily jsme se spolu ke stolu a nechaly Amber, ať se proštrachá skříňkami a zkusí si tam najít nějaké sladkosti. „Úplně jsem ti zapomněla říct,“ ozvala se Cookie, „že Amber by moc chtěla, aby si tvůj tatík pořídil tu mašinu na teriyaki. Zřejmě by chtěla občas zazpívat všem těm osamělým srdcím v jeho baru.“

„Já umím zpívat, mami,“ ozvala se Amber. Jen dvanáctileté dítě dokázalo vyslovit slovo mami tak, aby to znělo jako kletba. Naklonila jsem se ke Cookie. „Ona neví, že se to nejmenuje…?“

„Ne,“ zašeptala.

„A řekneš jí to?“

„Ne. Takhle je to mnohem zábavnější.“

Usmála jsem se, ale pak jsem si vzpomněla, že Cookie měla včera termín u lékaře. „Jak jsi vlastně dopadla ty? Nějaké další degenerativní příznaky, o kterých bych měla vědět?“

„Ne, jen jsem znovu musela blahořečit tomu, kdo vynalezl lubrikační gel.“

„Je tu Fiona!“ vykřikla Amber, zaklapla mobil a řítila se ke dveřím. Vzápětí se vrátila, dala matce pusu na tvář, mně taky – na tu míň potlučenou – a znovu vyběhla ven.

Cookie se za ní dívala. „Někdy mám pocit, že je jako tornádo.“

„Neuvažovala jsi o valiu?“ zeptala jsem se.

„Pro ni, anebo pro sebe?“ zasmála se a přistoupila ke konvici. „Zamlouvám si první šálek!“

„Kdy sis nevzala první šálek? Tak co říkal ten doktor?“ Cookie o tom nerada mluvila, ale v minulosti svedla dost těžký boj s rakovinou prsu, který málem prohrála.

„No, já nevím,“ pokrčila rameny. „Posílá mě za nějakým jiným doktorem. Zřejmě je to děsná kapacita.“

„Vážně? A jak se jmenuje?“

„Doktor… Sakra, už jsem to zapomněla.“

„Jo ten,“ ušklíbla jsem se. „Ten je prý vážně dobrý.“

„On asi opravdu bude dobrý. Myslím, že vynalezl vnitřnosti nebo tak něco.“

„No, to je určitě kapacita.“

Nalila kávu do dvou hrnků a posadila se vedle mě. „Ne, vážně, asi jsem v pohodě.“ Vzala si cukr a mléko. „Myslím, že můj doktor se jenom snaží udělat všechno pro to, aby se to neopakovalo.“

„Nechce nic riskovat,“ přikývla jsem. „To se mi u lidí líbí. Zvlášť u těch, kteří doslova mají ve svých rukou životy jiných.“

„A já nechci, aby sis o mě dělala starosti. Už roky jsem se necítila tak dobře jako teď. Myslím, že díky tobě jsem o něco omládla,“ usmála se a zamrkala na mě.

Po dlouhém doušku jsem se zeptala: „Neměla by to dělat Amber?“

Ušklíbla se. „Amber si nenechá ujít jedinou příležitost, aby mi mohla říct, jak jsem stará a nezajímavá. Například vím, že vůbec nejsem tak zábavná jako teta Charley, protože to mi připomíná skoro denně. Řekla bych, že tak na devadesát procent věří tomu, že měsíc jsi na oblohu pověsila taky ty.“

„Aspoň někdo,“ pokrčila jsem rameny.

„Ale ne,“ řekla a odložila šálek. „Že ty ses zase viděla s tím fešným lovcem lidí?“

Rozvalila jsem se v křesle, naštvaná, že se o něm vůbec zmínila. Proč o něm musím poslouchat i ve svém vlastním bytě? „Je to kretén.“

„Takže viděla,“ řekla a tvář se jí rozjasnila. Cookie Garretta z nepochopitelného důvodu zbožňovala, což mě někdy až děsilo. „Tak povídej.“ Přisedla si blíž. „Co říkal? Pohádali jste se? Poprali? Pomilovali?“

„No fuj!“ vykřikla jsem a zkroutila tvář odporem. „To bych neudělala, ani kdyby to byl poslední atraktivní lovec lidí na světě.“

„Tak co teda? Povídej!“ řekla a popadla mě za límec. Musela jsem se smát. „Kdy konečně pochopíš, že žiju hříšně skrze tebe?“

„Vážně?“

„No jasně.“ Urovnala mi límeček a vrátila se ke své kávě. „Mám mladou dceru, nemám žádný společenský život a v televizi se většinou dívám na Disney Channel. A pokud jde o sex,“ rozhořčeně mávla rukou, „tak na to se ani neptej. Už roky jsem si nevrzla s ničím, co by nebylo na baterie. Potřebuju detaily, Charley.“

Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatovala z té poznámky o věcech na baterie, ale pak jsem řekla: „Vždyť jsem se snažila dát tě dohromady s řidičem Davem.“

„S tím, co rozváží pečivo?“ Na okamžik se zamyslela a pak pokývla hlavou. „No jo. Asi bych mohla dopadnout i hůř.“

Vyprskla jsem smíchy a ona se usmála.

„Tak řekneš mi teda, co se stalo včera v noci?“ zeptala se.

„No jo. Včera v noci…“ Začala jsem jí vyprávět celou spletitou historku s Rosie a jejím debilním manželem a dostala se až k tomu, jak jsem Rosie dovezla na letiště a postarala se, aby mohla bezpečně odletět ze země. Odtamtud jsem plynule pokračovala až k tomu, co se dělo dnes nad ránem a jak jsem se setkala s dalším debilem, se skeptickým stopařem Garrettem. Na závěr jsem přihodila historku o tom, jak jsem to podělala při setkání s Elizabetinou sestrou. Ale to nejlepší jsem si stejně nechala na úplný konec – to o Reyesovi.

„Tak Reyes, jo?“

Zasmála se. „Mohla bys u toho vzdychat o něco víc?“

Ušklíbla jsem se a namazala si bagel jahodovým žervé, takže jsem do sebe naráz dostala vlákninu, ovoce i mléčné výrobky. „Poprvé a naposledy jsem ho viděla tehdy v noci v Jižním údolí s Gemmou.“

„Jaké noci?“ Pak překvapeně vyvalila oči. „Chceš říct…?“

„No jo. Pokud se nepletu, je to on.“

Ten příběh znala. Vyprávěla jsem jí ho už nejmíň tucetkrát. Ale přesto mlčky čekala, co ze mě vypadne, a já se zamyslela nad tím, co jsem o Reyesovi vlastně věděla. Bohužel toho nebylo moc.

Ten den, kdy jsem ho poprvé a naposledy viděla, jsem na střední byla v prváku a moje šílená sestra Gemma byla ve čtvrťáku. Vždycky se snažila být nejlepší, a tak i tehdy celkem logicky usilovala o to, aby školu dokončila o semestr dřív a dostala se bez přijímaček na vysokou. Jenomže k tomu musela vypracovat mimo jiné školní projekt, na který si sama netroufala. A tu se na scéně objevila Charlotte Davidsonová, supersestra, světice a odbornice na školní projekty ve čtvrťáku.

Jenže to nakonec neproběhlo tak docela podle plánu. Vybavovala jsem si ten rozhovor, jako by to bylo včera, ačkoli od té doby uplynulo už dvanáct let. Věděla jsem, že na tu noc do smrti nezapomenu.

„Jestli chceš slyšet můj názor,“ mumlala jsem tehdy skrze rudou šálu, kterou jsem měla omotanou přes nos a pusu, „tak žádný školní projekt nestojí za to, aby se pro něj člověk nechal zabít, ani když za něj bude těch deset kreditů navíc.“

Gemma se ke mně otočila a sklonila kameru, kterou měla půjčenou od táty, aby si odhrnula vlasy z obličeje. V chladném vzduchu prosincové noci byla modř jejích očí ještě jasnější. „Jestli ty kredity nedostanu,“ řekla a vydýchla s každým slovem obláček páry, „tak nestihnu dodělat školu v předstihu.“

„Já vím,“ řekla jsem a snažila se, aby to neznělo moc otráveně. „Ale vážně, jestli umřu čtrnáct dní před Vánocema, tak se vrátím a budu tě strašit. Pořád. A věř mi, že vím jak.“

Gemma pokrčila rameny a znovu se zadívala do hledáčku kamery, která zabírala předměstí Albuquerque. Ploty i okna domů lemovaly malé papírové lampionky, které na chodník vrhaly zvláštní stíny. Gemma se ve své práci zaměřila na sousedské vztahy v předměstských komunitách, a tak se teď snažila zachytit život v ulicích Southside – problémové děti, které hledaly nějakou zábavu, mládež závislou na drogách, která hledala další příležitost sjet se, bezdomovce, kteří hledali přístřeší a něco na zub.

Zatím se jí podařilo natočit jen skejtboarďáka, který se řítil po Central Avenue, a prostitutku, která popíjela limonádu u stánku.

Doba, kdy jsme se měly vrátit domů, už dávno minula, ale my stále čekaly schované ve stínu prázdné školní budovy, klepaly jsme se zimou a dělaly všechno pro to, abychom byly neviditelné. Čas od času nás obtěžovali opilci a různé podezřelé existence, které hrozně zajímalo, co tam děláme. Několikrát už to bylo opravdu těsné a o naše telefonní čísla byl dost velký zájem, ale celkem vzato byl ten večer docela klidný. Nejspíš proto, že venku bylo třicet stupňů pod nulou.

Najednou jsem si všimla kluka, který dřepěl pod schodištěm vedoucím k hlavnímu vchodu. Měl na sobě šedobílé triko a špinavé džíny. Nic víc, ale přesto se nezdálo, že by mu byla zima. Nebožtíkům už na počasí moc nezáleží.

„Ahoj,“ řekla jsem a přistoupila k němu blíž.

Zvedl hlavu a ve tváři se mu zračilo překvapení. „Ty mě vidíš?“

„No jasně.“

„Nikdo jiný mě nevidí.“

„Ale já jo. Jmenuju se Charley Davidsonová.“

„To je jako ta motorka.“

„Jo, trochu,“ ušklíbla jsem se.

„A proč jsi taková třpytivá?“ zeptal se a zamžoural, jako by se na mě díval proti slunci.

„Já jsem smrtka. Ale neboj se, není to tak hrozné, jak to zní.“

Viděla jsem, jak se v jeho očích k úžasu přidává strach. „Já nechci jít do pekla.“

„Do pekla?“ zeptala jsem se a posadila se vedle něj, ačkoli Gemma za mnou tiše brblala, že už si zase povídám se vzduchem. „Věř mi, kamaráde, že kdybys měl jít na osobní pohovor ke všem čertům, tak bys tu takhle neseděl.“

Bylo na něm znát, že se mu trochu ulevilo.

„Takže ty se tu jen tak potloukáš?“ zeptala jsem se.

Netrvalo mi dlouho a zjistila jsem, že ten třináctiletý kluk býval členem pouličního gangu, kde ho znali pod přezdívkou Anděl. Během nájezdu na členy konkurenčního gangu dostal zásah devítkou přímo do hrudi. Byl řidič. Jediné, co ho v mých očích omlouvalo, bylo jeho vlastní tvrzení, že neměl ani ponětí, že jeho kamarád chce tu kurvu, která se tahala po jejich území, zabít – to mu došlo až ve chvíli, kdy vzduchem začaly hvízdat kulky. Ve snaze zabránit nejhoršímu se Anděl pokusil sebrat kamarádovi pistoli a přitom naboural půjčené auto své matky. Nakonec ten večer zemřel jen jeden člověk: on sám.

Zatímco jsem Andělovi dělala kázání o výhodách neprůstřelné vesty, zahlédla jsem v jednom vzdálenějším okně cosi, co mě zaujalo. Vystoupila jsem ze stínu a podívala se pořádně. Ostré nažloutlé světlo žárovky tam ozařovalo kuchyni malého bytu, ale o to mi nešlo. Zpočátku jsem měla pocit, že mě možná jen šálí zrak. Zamrkala jsem, znovu zaostřila a pak zalapala po dechu, jak mi po zádech přeběhl mráz.

„Gemmo!“ zašeptala jsem.

Gemma mě úplně automaticky odpálkovala otráveným „co je?“ ale hned potom zalapala po dechu, protože spatřila to co já.

Chlap ve špinavém tričku a boxerkách tam tlačil ke zdi nějakého kluka. Držel ho pod krkem a ten puberťák se ho zrovna snažil kousnout do zápěstí, když se po něm chlap ohnal pěstí o velikosti hovězí kýty. Dopadla na tvář toho chlapce takovou silou, že mu hlava odletěla dozadu a narazila do stěny. Najednou zvláčněl jako loutka, ale jen na chvilku. Pak zase naslepo zvedl ruce před sebe, aby se bránil další ráně. Během jediné vteřiny, kdy otevřel oči, se mi zdálo, jako by se naše pohledy setkaly. Pak ho ten muž udeřil znovu.

„Můj bože, Gemmo, musíme něco udělat!“ křikla jsem na sestru a vyrazila od školní budovy nejkratší cestou přes ulici. „Musíme mu nějak pomoct!“

„Charley, počkej!“

Ale já už tou dobou přeběhla ulici a mířila jsem k protějšímu domu. Zvedla jsem oči právě včas na to, abych viděla, jak ten muž vleče chlapce ke kuchyňskému stolu.

Schody vedoucí k bytům v prvním patře nebyly osvětlené. Vyklopýtala jsem nahoru poslepu a začala bušit na vstupní dveře, ale marně. Ve dveřích bylo okénko o velikosti poštovní známky a za ním jen tmavá chodba.

„Charley!“ Gemma stála na ulici před domem. Okno bylo tak vysoko, že si musela zachovat určitý odstup, aby viděla dovnitř. „Charley, pospěš si! On ho zabije!“

Seběhla jsem dolů k ní, ale toho chlapce jsem už neviděla.

„On ho zabije!“ opakovala vyděšeně.

„Kam zmizeli?“

„Jsou tam. Nikam nezmizeli. Pořád jsou tam,“ vysypala ze sebe. „On upadl. Ten kluk. A ten muž…“

Udělala jsem to jediné, co mě v tu chvíli napadlo. Doběhla jsem zpátky k budově školy a zdvihla ze země dlažební kostku.

„Co to děláš?“ ptala se mě, když jsem se prodírala živým plotem zpátky na ulici.

„Nejspíš nám zadělávám na malér,“ odpověděla jsem a zamířila. „Na pořádný malér.“

Gemma uhnula stranou právě včas a já prohodila dlažební kostku oknem do kuchyně. Rozměrné sklo se roztříštilo, ale ještě na okamžik zůstalo v rámu, jako by bylo zděšené z toho, co jsem udělala. Potom se vysypalo do tiché noci a jeho střepy se zvonivě rozlily po chodníku. Muž se okamžitě objevil v okně.

„Volám policii, ty hajzle!“ vykřikla jsem a snažila se, aby to znělo dost přesvědčivě, aby ho to vyděsilo.

Podíval se dolů na nás dvě a tvář se mu zkroutila vztekem. „Vy mrchy! Tohle mi zaplatíte!“

„Běž!“ Vládu nad tělem převzaly instinkty. Popadla jsem Gemmu za ruku. „Běž!“

Gemma se chtěla rozběhnout po ulici, ale já ji vlekla právě k domu, od kterého jsme chtěly utéct.

„Co to děláš?“ vypískla hlasem plným strachu. „Musíme se dostat k autu!“

Hledala jsem úkryt ve stínech. Vtáhla jsem Gemmu do uličky mezi domem a sousední čistírnou. „Můžeme to proběhnout kolem potoka. To bude mnohem rychlejší.“

„Ale tam je úplná tma.“

V uších mi duněl tlukot vlastního srdce, ale dál jsem si razila cestu mezi popelnicemi a rozmočenými krabicemi od banánů. Zimu už jsem vůbec nevnímala. Soustředila jsem se na jediné – musíme sehnat pomoc. Musíme toho kluka zachránit.

„Potřebujeme telefonní automat,“ rozhodla jsem. „Hned za potokem je večerka.“

Když jsme dorazily na konec průchodu, cestu nám přehradil plot z pletiva.

„Co teď?“ zeptala se Gemma.

Za plotem jsme viděly vyschlé koryto potoka a kousek dál světla obchodu. Táhla jsem ji podél plotu a hledala nějakou díru, kterou bychom prolezly. Přestože se za čistírnou rozsvítilo světlo na fotobuňku, několikrát jsme na zledovatělé zemi uklouzly.

„Charley, počkej!“

„Musíme sehnat pomoc.“ Měla jsem v hlavě jen tuhle jedinou myšlenku, tak intenzivní, že přehlušila všechny ostatní. Adrenalin a strach mi rozproudily žluč, která mě štípala v krku. Ztěžka jsem polkla a zhluboka se nadechla ledového vzduchu.

„Počkej. Počkej.“ Gemma lapala po dechu, a tak jsem se nakonec přece jen zastavila. „Myslím, že to je on.“

Ohlédla jsem se a spatřila toho kluka, jak klečí za kontejnerem, drží se za břicho a celé jeho tělo se třese, jak nasucho kašle. Vyrazila jsem za ním a tentokrát Gemma popadla za ruku mě. Společnými silami jsme se na ledové krustě udržely na nohou.

Když jsme dovrávoraly až k němu, pokusil se vstát, ale bylo na něm vidět, že dostal co proto. Celý se chvěl, klesl na všechny čtyři a pak se rukou opřel o bok kontejneru. Dlouhé prsty druhé ruky zatínal do země a sípavě nasával dlouhé doušky ledového vzduchu. Měl na sobě jen tenké tričko a šedé tepláky. Musela mu být strašná zima.

Se soucitem, který mi svíral hrdlo, jsem si klekla vedle něho. Nevěděla jsem, co říct. Dýchal prudce a přerývaně. Pod kůží se mu přelévaly svaly, jako by byl v křečích, a na předloktí jsem si všimla jasných tahů tetování.

Gemma zvedla kameru, kterou měla pověšenou na krku, a posvítila na nás. Zvedl hlavu, zamžoural proti tomu světlu a pak si oči zastínil špinavou dlaní.

Byly to úžasné oči. Hnědé, hluboké a hřejivé, se zlatými skvrnami a zeleným třpytem. Po jedné tváři mu stékala krev. Vypadal jako hrdina z nějakého válečného filmu, který se vrhl do boje, přestože všechno stálo proti němu. Blesklo mi hlavou, jestli jsem se náhodou nezmýlila a ten kluk už není po smrti. Ale pak jsem si vzpomněla, že ho viděla i Gemma.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se. Byla to pitomá otázka, ale nic lepšího mě v tu chvíli nenapadlo.

Dlouze se na mě zadíval, pak odvrátil hlavu a vyplivl krev do tmy za sebou. Potom se znovu otočil ke mně. Byl starší, než jsem si myslela, bylo mu tak sedmnáct nebo osmnáct.

Znovu se pokusil vstát. Vyskočila jsem na nohy, abych mu pomohla, ale on přede mnou ucukl. Přestože jsem cítila nepřekonatelnou, téměř zoufalou touhu mu pomoct, ustoupila jsem stranou a pozorovala ho, jak se zvedá na nohy.

„Musíme tě odvézt do nemocnice,“ řekla jsem, jakmile se narovnal.

Připadalo mi to jako to jediné, co v tu chvíli můžeme dělat, ale on se na mě podíval se směsicí nedůvěry a nepřátelství. Měla to být moje první životní lekce o tom, jak je mužské plémě nelogické. Znovu si odplivl a pak vyrazil úzkým průchodem, kterým jsme přišli, a ztěžka se na každém kroku opíral o zeď.

„Hele,“ řekla jsem a vyrazila za ním. Gemma mě pevně držela za rukáv a občas za něj naléhavě zatahala, aby mi dala najevo, že bychom měli jít úplně opačným směrem. Ale já ji táhla za sebou. „Viděly jsme, co se stalo. Odvezeme tě do nemocnice. Kousek odsud máme auto.“

„Vypadněte,“ řekl nakonec hlubokým hlasem plným bolesti. Z posledních sil vylezl na velkou bednu a chytil se okenní římsy těsně nad hlavou. Když se přitáhl, aby viděl do bytu, celé jeho štíhlé svalnaté tělo se rozechvělo.

„Ty se tam chceš vrátit?“ zeptala jsem se nevěřícně. „Zbláznil ses?“

„Charley,“ zašeptala Gemma za mými zády, „asi bychom měly radši vypadnout.“

Pochopitelně jsem ji vůbec nevnímala. „Ten chlap tě málem zabil.“

Nevraživě po mně blýskl pohledem, znovu se zadíval dovnitř a procedil skrz zuby: „Řekl jsem vypadněte. Čemu na tom nerozumíš?“

Připouštím, že v tu chvíli jsem zaváhala. Ale nedovedla jsem si představit, co by se stalo, kdyby se do toho bytu vrátil. „Zavolám policii.“

Prudce se otočil a pak s úžasnou mrštností seskočil z té bedny, jako by ho vůbec nic nebolelo.

Chytil mě jednou rukou pod krkem a zlehka stiskl, jen tolik, abych si uvědomila, co se děje. Přitlačil mě k cihlové zdi a pak na mě dlouhou chvíli jen mlčky zíral. V jeho tváři se střídaly různé emoce. Hněv. Beznaděj. Strach.

„To by byl hodně špatný nápad,“ řekl nakonec. Bylo to varování. Jeho hlas se lehce zachvěl zoufalstvím.

„Náš strýček je policajt a náš táta je bývalý policajt. Můžeme ti pomoct.“ Sálalo z něj horko a já si uvědomila, že musí mít horečku. Stát tady na mrazu jen v tričku mu určitě neprospívalo.

Zdálo se, že ho má odvaha překvapuje. Skoro se rozesmál. „Až budu potřebovat pomoc od ufňukaných spratků z Heights, budeš první, kdo se o tom dozví.“

Pod vlivem jeho nepřátelského tónu mě původní odhodlání začalo rychle opouštět, ale během chvilky jsem se znovu vzchopila a řekla: „Jestli se tam vrátíš, volám na policii. Myslím to vážně.“

Zaťal zuby. Zřejmě uvažoval, jak mě zahnat. „Naděláš víc škody než užitku.“

„To pochybuju,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Nic o mně nevíš. A o něm taky ne.“

„Je to tvůj otec?“

Zaváhal, netrpělivě si mě přeměřil pohledem, jako by přemýšlel, jak se mě co nejrychleji zbavit. Pak se rozhodl. Viděla jsem mu to na očích.

Jeho výraz potemněl. Přistoupil ke mně blíž, až se ke mně přitiskl celým tělem, a pak mi pošeptal do ucha: „Jak se jmenuješ?“

„Charley,“ řekla jsem. Najednou jsem se bála – bála jsem se tolik, že jsem se neodvážila neodpovědět. Pak jsem se pokusila dodat Davidsonová, ale v tu chvíli mi stáhnul šálu, aby mi viděl do obličeje, a z Davidsonové se stalo nesrozumitelné zahuhňání, které znělo spíš jako…

„Dutchová?“ zeptal se a nakrčil obočí.

Byl to nejkrásnější kluk, jakého jsem kdy viděla. Měl hrdou tvář, výrazné lícní kosti a neústupný pohled. Ale zároveň vypadal tak zranitelný. „Ne,“ zašeptala jsem, když jeho ruka sklouzla níž a záměrně mi přejela přes prsa. „Davidsonová.“

„Už tě někdy někdo znásilnil, Dutchová?“

Vědomí, že mu nejde o nic jiného, než mě vyvést z míry a vystrašit, šok z téhle otázky nijak nezmenšilo. Byla jsem ochromená a k smrti vyděšená. Snažila jsem se překonat nutkání vzít nohy na ramena, ale pud sebezáchovy se překonává jen těžko. Koutkem oka jsem se zadívala na Gemmu, ale nezdálo se, že bych se od ní dočkala nějaké pomoci. Moje sestra stála opodál, oči vytřeštěné a pusu otevřenou dokořán, držela v ruce kameru, jako by teď záleželo na nějakém natáčení, a stejně se jí nějak podařilo přístroj natočit tak, aby v záběru nic zajímavého nebylo.

„Ne,“ odpověděla jsem tiše.

Otřel se tváří o mou a jeho ruka se vrátila k mému hrdlu. Kdyby nás viděl nějaký náhodný kolemjdoucí, nejspíš by nás považoval za milence, kteří spolu flirtují v přítmí postranní uličky.

Vtlačil mi nohu mezi kolena a vydobyl si tak přístup k mým nejsoukromějším partiím. Zalapala jsem po dechu, protože najednou vsunul svou volnou ruku do mého rozkroku. V tu chvíli jsem věděla, že na tohle setkání jen tak nezapomenu. Popadla jsem ho za zápěstí oběma rukama.

„Prosím, nech toho.“

Přestal, ale tu ruku pryč nedal. Položila jsem jednu dlaň na jeho hruď a pomalu jsem ho od sebe odstrčila. „Prosím.“

Uvolnil se a zadíval se mi do očí. „Vypadnete?“

„Vypadneme.“

Ještě dlouhou chvíli se mi díval do očí, pak zvedl obě ruce a opřel je o zeď nad mými rameny. „Tak běžte,“ poručil mi přísně.

Nebylo o čem smlouvat. Protáhla jsem se pod jeho paží, popadla Gemmu a utekla dřív, než si to rozmyslí.

Když jsme oběhly budovu, zastavila jsem se a ohlédla se za ním. Vylezl na bednu, dřepěl na ní a čelem se opíral o zeď. Tiše si povzdychl a já pochopila, že se do toho bytu nemíní vrátit. Jen hlídal, co se děje za oknem.

Tehdy mi vrtalo hlavou, koho tam asi tak nechal. Zjistila jsem to o dva dny později, když jsem si zašla promluvit s nevrlou správcovou toho domu. Rodina, která bydlela ve 2C, se vypařila uprostřed noci a zůstala jí dlužna nájemné za dva měsíce a rozbité okno. Jenom ten pud sebezáchovy mi tehdy zabránil zmínit se o tom, jak se rozbilo. Když konečně přestala nadávat, o kolik peněz ji připravili, řekla mi, že ten chlap říkal svému synovi Reyes. Znala jsem tedy jeho jméno, ale ještě jsem nevěděla, koho v tom okně vyhlížel. Po další chvilce hudrování mi správcová prozradila i tohle.

Sestru. Nechal tam svou sestru. A nechal ji samotnou s tím netvorem.

„To snad není možné,“ prohlásila Cookie a přinutila mě vrátit se zpět do současnosti. „Takže je… no, víš… mrtvý?“

Cookie už dlouho věděla, že vidím mrtvé a mluvím s nimi. A nikdy mi to neměla za zlé.

„To je právě to zvláštní,“ řekla jsem. „Já prostě nevím. Je to úplně jiné než cokoli, co jsem dosud zažila.“ Podívala jsem se na hodinky. „Sakra, musím do kanceláře.“

„No jo! To je docela dobrý nápad.“ Uchichtla se. „Hned tam budu.“

„Dobře,“ řekla jsem a vyrazila ke dveřím. „Tak za chvilku! A vy pěkně hlídejte, pane Wongu!“

p - 0072KAPITOLA PÁTÁ

Jsem dženiální.

− nápis na tričku

~~~

Celých těch dvacet metrů napříč postranní uličkou k zadnímu vchodu do otcova baru jsem přemýšlela o tom, proč všichni tři mrtví právníci zůstali tady a ani jeden z nich neodešel na onen svět. Podle mých kalkulací – zahrnujících dvanáctiprocentní směrodatnou odchylku v závislosti na poloměru odpovídajícího intervalu spolehlivosti a na varování hlavního hygienika – bylo celkem jasné, že tu nezůstali kvůli počasí.

Vstoupila jsem do baru, schovala sluneční brýle do kabelky a pár vteřin počkala, než si oči zvyknou na příšeří. Tátův bar byl, mírně řečeno, úžasný. Hlavní sál měl strop jako katedrála, byl celý obložený tmavým dřevem a na každé stěně visely zarámované obrazy, medaile a vlaječky z různých policejních cvičení, kterých se zúčastnil. Od zadního vchodu byl bar po pravé ruce, uprostřed stály malé kulaté stolky a židličky a po vnějším obvodu místnosti se táhly větší stoly. Dominantou baru však bylo ozdobné, sto let staré kovové ostění, které obepínalo celý sál jako nějaká obrovská tepaná koruna, kroutilo se před očima a přitahovalo pozornost k západní stěně, u které byl instalován obrovský kovový výtah. Ten typ, který je k vidění už jen ve velmi starých hotelech nebo ve filmech – holá klec, z níž mohli cestující nerušeně pozorovat kladky, lana a celý mechanismus kolem nich, a jež se pohybovala tak důstojně, aby si pasažéři stačili všechno dobře prohlédnout, dřív než dorazí do druhého patra.

Ve druhém patře jsem měla svou kancelář. Dalo se tam vejít přímo z ulice po pitoreskních schodech v novoanglickém stylu, ale já se zpravidla necítila na to, že bych po nich dokázala vystoupat bez zbytečné bolesti. Vzhledem k tomu, že jsem za zbytečnou považovala veškerou bolest, poměrně často jsem na cestě do práce absolvovala vyhlídkovou jízdu výtahem.

Zaslechla jsem tátův hlas a po tváři se mi rozlil úsměv. Můj táta byl něco jako déšť na poušti. Když jsem byla malá, staral se, abych neuschla a nerozpadla se na prach. Což by bylo nechutné.

Vešla jsem dovnitř a viděla jeho vysokou štíhlou postavu u stolku, kde seděla moje nevlastní matka a starší – vlastní – sestra. Jestli táta byl jako déšť, ty dvě byly jako štíři, a já se už dávno naučila se jim vyhýbat. Moje máma zemřela, když jsem se narodila – vykrvácela při porodu, na což jsem nebyla nijak zvlášť pyšná – a táta se ještě před mými prvními narozeninami oženil s Denise. Na můj názor se tehdy pochopitelně neptal. A my dvě jsme si nikdy nesedly.

„Ahoj, zlato,“ ozval se zrovna ve chvíli, kdy jsem začala uvažovat o tom, že si znovu nasadím sluneční brýle a pokusím se kolem nich proklouznout inkognito.

Byla jsem naštvaná, že si mě všimli, ačkoli jsem věděla, že bych se tomu asi nemohla vyhnout, ani kdybych sebevíc chtěla.

Prehistorický výtah dělal neuvěřitelný kravál a sunul se rychlostí chromého šneka. I Denise by si asi všimla toho, že kousek od ní po centimetrech stoupá černovlasá žena se slunečními brýlemi na nose.

Vyrazila jsem k jejich stolu.

„Pojď si dát snídani,“ nabídl mi táta. „Podělíme se.“

Denise a Gemma přinesly tátovi jídlo, ale jak se zdálo, ani je nenapadlo pozvat i mě. Proč taky, když bydlím takovou dálku odsud.

Gemma měla na talíři burrito tak zajímavé, že od něj ani nevzhlédla. Nebo se možná bála, že by si tím pohybem poničila účes. Denise si jen tiše povzdychla a nevraživě přihlížela, jak táta krájí své burrito napůl.

„To je dobrý,“ řekla jsem. „Já už jsem snídala.“

V tu chvíli Denise vzhlédla a upřela na mě vzpurný pohled. Dřív jsem jí to taky tak dělávala. „A co jsi snídala?“ zeptala se hlasem, ve kterém bylo jen ledabyle ukryté ostří.

Zaváhala jsem. Cítila jsem, že to je past. Předstírala zájem o moji životosprávu, aby vyvolala zdání, že jí na mně záleží. Ale já mlčela jako hrob a odmítala se nechat vlákat do tak zjevné léčky.

Jenže pak na mě upřela svůj pronikavý, laserový pohled a já podlehla. „Bagel se žervé.“

Podrážděně zakoulela očima a pak se znovu zadívala na své burrito.

Fuj! To bylo těsně. Kdo by to tušil, že zmínka o bagelu se žervé mou nevlastní matku tak naštve? Možná jsem měla ještě dodat, že bylo jahodové. Bylo těžké žít s vědomím, že jsem v očích ženy, která mě vychovala, naprosto selhala, ale bůh ví, že jsem se opravdu snažila. Mohla jsem vynalézt kolo a stejně by byla zklamaná. Anebo lepicí poznámkové papírky. Anebo kostní dřeň.

Táta se zaklonil, abych mu dala pusu na tvář, ale pak zalapal po dechu, protože si všiml mého obličeje. Bylo mi celkem jasné, že si ho musela všimnout i Denise – viděla jsem, jak neznatelně pootevřela oči, když se na mě poprvé podívala, ale pak se hned ovládla –, ale protože se rozhodla to přejít mlčením, sama jsem k tomu nic neříkala.

Podívala jsem se tátovi do očí a krátce zavrtěla hlavou. Na chvilku zaváhal, nespokojeně nakrčil obočí, protože pochopil, že mu nechci nic říkat před nevlastní matkou, a pak mě políbil na čelo.

„Za chvilku budu nahoře,“ řekl, aby mi bylo jasné, že vysvětlování stejně neuniknu.

„Tak se tam sejdeme,“ usmála jsem se na něj a vstoupila do klece výtahu. „Možná.“

Zasmál se.

Denise si povzdychla.

Moje nevlastní matka si s péčí o mě nikdy nelámala hlavu. Mám pocit, že všechno, co v sobě měla, vypotřebovala na mou starší sestru, a když jsem přišla na řadu já, mateřská péče akorát došla. Zato mi dala jednu důležitou informaci do života. Byla to ona, kdo mi pověděl, že udržím pozornost asi tak dlouho jako komár, a to ještě tvrdila, že jde o komára se selektivní pamětí. Aspoň myslím, že to tak řekla. Neposlouchala jsem ji. Jo, a taky mi sdělila, že muži chtějí od ženy vždycky jenom to jedno.

A v tomhle ohledu musím děkovat pánubohu a všem vesmírným silám, že to tak zařídili. Já od mužů taky o moc víc nechci.

Ale na obhajobu nevlastní matky musím říct, že se jí není co divit. Nakonec měla přece Gemmu. Gemmu Davidsonovou. Tu Gemmu Davidsonovou.

Bylo těžké s ní soupeřit. Zvlášť proto, že Gemma a já jsme byly téměř dokonalé protiklady. Gemma měla blond vlasy a modré oči. Já ne.

Gemma ze školy nenosila nic jiného než áčka. Já vždycky patřila k těm, pro něž je béčko to nejvyšší možné hodnocení, o kterém jsou učitelé vůbec ochotni uvažovat.

Když se v Gemmě probudil zájem o přírodní vědy, ve mně se probudil zájem o záškoláctví.

Když se v Gemmě probudil zájem o cizí jazyky, ve mně se probudil zájem o krásného Itala, který bydlel v naší ulici.

A když Gemma odjela na univerzitu a za tři a půl roku získala bakalářský titul z psychologie s červeným diplomem, já odjela na univerzitu a za tři a půl roku vystudovala bakaláře ze sociologie. Pochopitelně bez toho červeného diplomu.

Gemma mi nikdy neodpustila, že jsem dokázala totéž co ona. Ale v rámci vzájemného soupeření, které je mezi sourozenci něčím jako bojem o přežití, jen ne tak čestným, ji to popostrčilo k dalšímu studiu. Zalíbil se jí titul PhD., napřed u ženatého profesora Rolanda. Pak získala vlastní PhD., a zvládla to ve třiceti letech.

Těžko říct, jestli se to dalo urychlit, kdyby se s tím profesorem trochu víc snažila.

Ani Denise mi nikdy neodpustila. Když Gemma promovala, třpytily se jí v očích slzy radosti. Když jsem promovala já, Denise koulela očima, jako bych před ní nestála na pódiu, ale jezdila na horské dráze. Myslím, že byla dost otrávená, že kvůli tomu obřadu propásla nedělní dýchánek zkrášlovacího spolku. Anebo to bylo tím, že jsem pod tím důstojným černým hábitem měla tričko s nápisem Jsem dženiální.

Táta na mě byl opravdu hrdý. Dlouhou dobu jsem předstírala, že mi to tak stačí. Pořád jsem si říkala, že v sobě Denise jednoho krásného dne objeví nadlidskou schopnost být hrdá na dva a více lidí zároveň.

Ten den nikdy nepřišel. A tak jsem zcela vědomě a naschvál udělala to, co ode mě Denise celý život vlastně očekávala: Zklamala jsem ji. Znovu. Protože Denise měla pocit, že žena má místo před tabulí ve škole, já ještě na univerzitě zamířila do náborového střediska a vstoupila do Mírových sborů. Zklamat ji bylo mnohem snazší než dřít se do úmoru ve snaze tomu zabránit. Ani ty tiché povzdechy a občasné obracení očí v sloup už nebyly tak nepříjemné, když přicházely zcela zaslouženě. A to ani nemluvím o tom, že jsem se přes Mírové sbory dostala do několika projektů, kde jsme spolupracovali s armádou, a ta je – kdo by to tušil? – plná chlapů ve slušivých uniformách. Pohár její trpělivosti přetekl. Sláva!

Výtah se konečně dosunul do patra a já zamávala tátovi a vykročila do chodby vedoucí k zadnímu vchodu do mé kanceláře. Hlavní vchod, kterým jsem většinou chodila, vedl do předpokojíku, ze kterého jsem si udělala recepci.

Pak tu byl ještě třetí vchod, který nebyl tak pohodlný a znamenal použít požární žebřík za oknem. Takže když jsem v chodbě zahlédla Garretta, jak se opírá o dveře mé kanceláře a čeká na mě, bylo mi jasné, že musel vyskočit z ulice na žebřík a dovnitř vlézt oknem.

Vejtaha.

„Vzpomínáš si, že můj táta je bývalý policajt? Co tady děláš?“ zeptala jsem se nevrle. Měl na sobě bílé tričko, tmavou bundu a přiléhavé džíny.

Narovnal se a tázavě nadzdvihl obočí. „Máš nějaký zvláštní důvod, že jezdíš výtahem, který se pohybuje rychlostí tekoucího medu, když kolem vedou schody?“

Garrett byl bohužel fakt docela fešák, ta jeho tmavá pleť a jasné šedé oči, ale to bylo tak všechno, co se mi na něm líbilo. Jakákoli případná náklonnost, která mě k němu kdysi vázala, byla už dávno pohřbena hluboko pod nánosem odporu a nenávisti. A pokud šlo o mě, naprosto mi to tak vyhovovalo.

Nechala jsem ho, aby si odpověď vyčetl z mého otráveného výrazu, a otevřela jsem dveře, před nimiž kromě něho tiše čekali všichni tří mí nebožtíci.

„Jsem ráda, že jste se k nám připojil,“ řekla jsem Barberovi. „Víte, že vypadáte o hodně vyšší, když neležíte na zemi?“

Sussman ho vesele dloubnul loktem do žeber, zatímco Garrett kolem mě prošel dovnitř, protože nechtěl dál čekat a dívat se, jak si povídám s tapetami.

„Omlouvám se za to, jak jsem se prve choval,“ řekl Barber. „Asi mi trochu ujely nervy.“

Jakmile se omluvil, sama jsem si začala vyčítat, že jsem ho předtím nedokázala líp… povzbudit? Možná že bych potřebovala nějaký kurz jednání s lidmi. Kdysi jsem se zapsala na lekce ovládání vlastního hněvu, ale instruktor mě nehorázně štval.

„Nemám právo vás soudit,“ řekla jsem a poplácala ho po rameni. „Sama jsem nikdy mrtvá nebyla. Aspoň oficiálně ne.“

„Oficiálně?“ podivil se Sussman.

„To by bylo na dlouhé povídání.“

„No jo,“ řekla Elizabeth. „Můžeme dál? Mám pocit, že už mi nezbývá moc času, a chtěla bych za tu dobu stihnout co nejvíc koukání na vysoké opálené drzouny. Proč jsem ho nepotkala už včera? Mohla jsem umřít mnohem spokojenější.“

Chápala jsem, jak je jí to líto. Něco podobného jsem cítila vůči Reyesovi.

Vešli jsme do mé kanceláře, která zároveň sloužila jako výstavní síň mé kamarádky Pari. Na všech stěnách visely temné abstraktní výjevy ze života na Central Avenue. Jeden z nich zachycoval mladou dívku vyznávající „gothic style“, jak si ve veřejné prádelně čistí rukávy umazané od krve – vypadala jako já, což byl drobný autorský vtípek, protože já cesty do prádelny vysloveně nenáviděla. Naštěstí jsem v tom víru různých odstínů šedi nebyla moc poznat.

Pari se kromě malování věnovala také tetování a kousek odsud měla malý ateliér. To ona mi vytetovala na levou lopatku malou smrtku zahalenou v rozevlátém černém plášti, z něhož vykukuje pár velkých vyděšených očí. Pari měla smysl pro autorské vtípky.

Garrett se ke mně postavil čelem. Já neměla náladu na to, abych se mu podívala do očí. Místo toho jsem pověsila kabelku na věšák a zapnula kávovar. Právě včas, protože v ten okamžik se ve dveřích do předpokoje objevila Cookie.

„Jsi tady, zlato?“

„Jsem,“ houkla jsem na ni. „Už vařím kafe.“ Tvrdila jsem jí, že musím mít kávovar vzadu u sebe, abych mohla hlídat její spotřebu kofeinu, ale ve skutečnosti to byla moje obrana proti zápachu potpourri.

„Kafe. Díky bohu,“ řekla Cookie a strčila hlavu do spojovacích dveří. „Ó,“ zarazila se, když uviděla Garretta. „Pane Swopesi, nevěděla jsem, že…“

„Zrovna je na odchodu,“ ujistila jsem ji.

Garrett se na mě ušklíbl a pak namířil plnou sílu svého šibalského úsměvu na Cookie.

Parchant.

„Ale ale ale,“ řekla Elizabeth skoro udýchaně. „Tak to je teda něco.“

Tiše jsem si povzdychla a přihlížela, jak Cookie bezmocně koktá něco o papírování, které musí dodělat. Pak zavřela dveře a nechala nás o samotě.

„Přesně vím, jak se teď cítí,“ zapředla Elizabeth.

Posadila jsem se do křesla za stolem a Garrett usedl proti mně.

„No?“ zeptala jsem se.

„No?“ napodobil mě posměšně.

„Nejsi tady ze zdvořilosti, Swopesi. Co chceš? Musím vyřešit tři vraždy.“

Zdálo se, že se mou podrážděností dobře baví. „Napadlo mě, že bychom si někdy mohli zajít na kafe.“

„Sakra!“ povzdychla si Elizabeth. „Půjdete spolu na rande? Můžu jít s vámi?“

„Na žádné kafe nepůjdeme,“ zamračila jsem se – na oba dva.

Garrett sklonil hlavu, jako by sám sebe nutil k větší trpělivosti.

„Hele,“ řekla jsem, protože mi ta jeho vyčkávací taktika začala lézt krkem, „už jsem ti řekla, že buď se můžeš smířit s mou schopností, anebo ne. Budu radši, když ne. Tamhle jsou dveře. Pěkný den a polib mi prdel.“

Zvedl hlavu a zadíval se na mě vážně, ale nikterak dotčeně, což mě po té „prdelové“ poznámce docela překvapilo. „Tak za prvé, slečno Kyselá,“ řekl mi téměř unaveným hlasem, „ještě chvíli mi potrvá, než si na to zvyknu. Musíš mi dát trochu víc času.“

„Ne.“

„A za druhé,“ pokračoval, jako by mě neslyšel, „jsem si právě o tom chtěl promluvit.“

„Ne.“

„Tak jak to vlastně funguje?“

„Skvěle.“

„To celou dobu vidíš duše mrtvých?“

„Jenom o víkendech a o svátcích.“

„A to jsou jako všude kolem nás?“

„Myslíš, že žába má vodotěsnou prdel?“ zeptala jsem se na oplátku, zaklonila se a hodila nohy na stůl. Co na tom, že jsem na nich měla zaprášené pohorky.

Položila jsem si nohu přes nohu, propletla si prsty na rukou a blýskla po něm pohledem, abych mu dala najevo, že nehodlám dlouho čekat, než se rozhodne, jestli mi uvěří, nebo ne.

Říkávala jsem tomuhle okamžiku „svítání“ – lidé se začínali v duchu ptát sami sebe, jestli jsou schopni mi vážně uvěřit, že vidím mrtvé. Samozřejmě o tom pořád pochybovali. Většinou si právě v tu chvíli lámali hlavu a hledali nějaké vysvětlení, které by jim připadalo stravitelné.

A právě touhle fází si teď před mýma očima procházel Garrett Swopes. Koneckonců, mrtví přece nechodí jen tak po světě a nesnaží se vyřešit své vlastní vraždy. Duchové neexistují. Nic z toho, co mu tvrdím, přece není možné.

Svítání bylo jako příslovečná křižovatka, na které si každý musel vybrat, kterým směrem se vydá. Cesta vedoucí do vesničky Charleyfaktvidíduchy byla bohužel hodně zarostlá a plná výmolů, zatímco do Charleyjemagorova vedla nádherná a dost frekventovaná dálnice. Nikdo nechce vypadat jako blázen. A to lidem v devíti případech z deseti brání uvěřit tomu, co říkám.

Garrett se na mě pár vteřin mlčky díval a pak zaostřil pohled na moje prsty. Skoro jsem slyšela, jak se mu hlavou rychle honí myšlenky. Po delší odmlce se mi začalo zdát, že bych je měla popohnat ještě trochu víc.

„Ale jak jsi věděla, kde najít tělo paní Elleryové?“ zeptal se konečně.

„Nebudu ti to znova vysvětlovat, Swopesi.“

„Vážně…“

„Ne.“

Další chvíle ticha, pak řekl: „A tohle děláš už od svých pěti let?“

Ušklíbla jsem se. „Viděla jsem mrtvé už od narození. Jenom mi pět let trvalo, než mi to táta konečně uvěřil. Ale když jsem mu řekla, kde najít tělo jedné pohřešované holčičky, pochopil, že mu tahle moje schopnost může dost usnadnit práci.“

„Ta Johnsonová,“ řekl.

Snažila jsem se na to moc nemyslet, protože tahle vzpomínka nepatřila k mým oblíbeným. Vlastně bych jenom těžko hledala méně oblíbenou, kdyby mě do toho někdo nutil. V den Debaklu s Johnsonovou, jak jsem ho později pojmenovala, Denise na plný plyn proletěla křižovatkou a vydala se do Charleyjemagorova, přičemž zdůraznila, že o takových nesmyslech už nikdy nechce ani slyšet. Ten den jsem si také naplno uvědomila, jak moc je to, co dělám, nenormální. A že někteří lidé – lidé z mého blízkého okolí – by mě kvůli tomu považovali za zrůdu. Ani to, jak mě nevlastní matka seřezala před tucty přihlížejících, tuhle vzpomínku v mých očích nečinilo o nic krásnější.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Sussman.

Skoro jsem zapomněla, že tu jsou. Tiše jsem přikývla.

„Víte,“ ozvala se Elizabeth, „myslím, že se opravdu snaží k tomu přistupovat s otevřenou myslí.“

Nasadila jsem pochybovačný výraz, ačkoli jsem věděla, že to ode mě není pěkné. Snažila se jen pomoct.

„Oni jsou teď tady?“ zeptal se Garrett.

Povzdychla jsem si, protože jsem o podobnou diskusi vůbec nestála. Ale ptal se na to sám. „Ano.“

Vytáhl z kapsy poznámkový blok. „Mohla by ses paní Elleryové zeptat na datum narození?“

„Ne.“

„Dvacátého června,“ odpověděla Elizabeth snaživě.

Zpražila jsem ji pohledem. „On ví, kdy jste se narodila. Jenom si mě chce vyzkoušet.“

„Takže ne?“ zeptal se. Vypadal zklamaně, skoro jako by chtěl, abych mu to řekla, jako by mi chtěl uvěřit. A tahle vstřícnost už mu vydržela skoro pět minut. Právě před takovými svátečními věřícími jsem se musela mít na pozoru. Měli totiž nepěkný zlozvyk dát mi pěstí do břicha ve chvíli, když už bych to od nich nečekala.

„Jen mu to řekněte,“ pobídla mě Elizabeth.

„Vy to nechápete,“ vysvětlila jsem jí. „Lidi jako on tomu nikdy úplně neuvěří. Věčně bude pochybovat. Bude mě zkoušet, bude se vyptávat na věci, co už ví, jenom pro tu naději, že se mu jednou podaří mě nachytat.“ Otočila jsem se zpátky ke Garrettovi. „A na to já seru.“

„Elizabeth,“ ozval se Sussman, „možná bychom měli…“

„Ne!“ rozkřikla se na něj a já sebou trhla, čímž jsem samozřejmě vzbudila Garrettovu pozornost. „Prostě mu to řekněte.“ Přistoupila ke stolu a naklonila se nade mě. „Musí se překonat a uvěřit vám. Vždyť sám vůbec neví, o co by jinak přišel. Prožil by zbytek života z té jednostranné perspektivy světa, který už zná. Neměl by žádný cíl, žádnou naději, že lidi, které miloval a ztratil, jsou na nějakém lepším místě, že jsou v pořádku…“

Došlo mi, že Elizabeth už nemluví o Garrettovi. Mluvila o sobě.

Vstala jsem a přešla k ní. „Elizabeth, co se děje?“

Skoro se rozplakala. Viděla jsem, jak se jí v bledých očích lesknou slzy. „Je toho tolik, co bych chtěla říct své sestře, ale ona je úplně stejná jako on… a jako já. Taky bych vám nikdy neuvěřila.“ Svěsila ramena a upřela na mě kajícný pohled. „Je mi líto, Charlotte, ale neuvěřila bych tomu. Ani za milion let. A vím, že ona tomu taky neuvěří.“

Pocítila jsem určitou úlevu. Pokud šlo jen o to uvěřit, byl to problém, kterému jsem čelila už mnohokrát. „Elizabeth,“ řekla jsem, „ze všech starostí, které teď máme, se zrovna tohle dá snadno vyřešit.“

Garrett náš rozhovor zaujatě sledoval – tedy přesněji můj půlrozhovor ale sloužilo mu ke cti, že to vydržel s kamennou tváří. Často jsem si říkala, že v očích živých musím vypadat dost směšně, když si mluvím sama pro sebe, gestikuluju směrem, kde nikdo není, anebo objímám čirý vzduch. Ale občas jsem prostě neměla na výběr. Pokud Garrett odmítl odejít, nezbývalo mu, než smířit se s tím, jak to v mém světě chodí. Nehodlala jsem se přetvařovat a omezovat jen proto, aby si on v mé kanceláři připadal víc jako doma.

Elizabeth popotáhla. „Jak to myslíte? Jak se to dá vyřešit?“

„Necháte jí zprávu.“

„Zprávu?“

„No jistě. To dělám každou chvíli. Ušetří se tím spousta vysvětlování,“ ujistila jsem ji neurčitě. „Nadiktujete mi vzkaz, já ho napíšu na počítači, pochopitelně ho antedatujeme, a pak se najednou záhadně objeví ve vaší pozůstalosti. Taková zpráva pro případ, že by se vám něco stalo. Napíšeme jí všechno, co byste jí chtěla říct, a budeme dělat, jako byste to sama napsala, dokud jste ještě žila. Kdybyste chtěla, znám i člověka, který dokáže napodobit cizí rukopis a podepíše vás.“

„Kdo to je?“ zeptal se Garrett.

Výhrůžně jsem po něm blýskla očima. Do toho, co je mezi mnou a mými nebožtíky, mu vůbec nic nebylo.

Elizabeth na mě překvapeně vykulila oči. „To je geniální. Jsem právnička. Mám ve svých věcech lepší pořádek než Mendělejev v soustavě prvků. Tohle jí bude připadat naprosto normální.“

„Samozřejmě. Ráda tomu uvěří,“ pohladila jsem ji konejšivě po zádech.

„Mohl bych napsat své ženě?“ zeptal se Sussman.

„Jistě.“

Pak jsme se všichni tři podívali na Barbera, protože jsme čekali, že i on bude chtít někomu něco vzkázat. „Já mám jenom mámu,“ reagoval klidně. „A ta ví, co k ní cítím.“ Nebyla jsem si jistá, jestli mám mít radost, že pro něj matka byla vším, anebo ho litovat, že neměl nikoho jiného než ji.

„To je dobře,“ pochválila jsem ho nakonec. „Bylo by krásné, kdyby víc lidí odcházelo s tím, že už svým blízkým nemusejí nic sdělovat.“

„Jo. Nenáviděl jsem ji už od svých deseti let, takže ani nevím, co bych jí psal.“

Snažila jsem se, abych na sobě nedala nic znát, ale stejně se mi to nepovedlo.

„Bez obav, ten pocit je vzájemný,“ uklidnil mě.

„Dobře, takže dva vzkazy.“

„Hele,“ ozvala se Elizabeth najednou zamyšleně, „kdy bude letos první letní den?“

„Neplánujete si ten pobyt tady na moc dlouho?“ zeptala jsem se.

Pokrčila rameny, pak krátce pokývla hlavou směrem ke Garrettovi a nakonec nakrčila obočí.

„Aha,“ řekla jsem a měla jsem co dělat, abych se nezačala smát. „Tak to bude asi dvacátého června nebo tak…“

Garrett zalapal po dechu. Elizabeth si spokojeně založila ruce na prsou a mazanost z ní úplně sálala.

„Máš pravdu,“ řekl Garrett. „Elizabeth Elleryová se narodila dvacátého června.“

Vrhla jsem na ni vražedný pohled. „Podvedla jste mě.“

„Právníci,“ odpověděla prostě, jako by se tím všechno vysvětlovalo.

Jo, ta se mi líbila. Vrátila jsem se ke svému křeslu a s obvyklou grácií se do něj svalila.

„Podvedla mě,“ řekla jsem Garrettovi.

Ušklíbl se, ale jeho úsměv byl jiný. Změnil se, a mně pomalu došlo proč.

„Ale ne. Ne ne ne ne ne,“ řekla jsem a výhrůžně zvedla ukazováček. „Ani s tím nezačínej.“

„S čím?“ podivil se, jako by byl plný zmatku a nevinnost sama.

„S tím, že se na mě budeš dívat, jako bych znala odpovědi na všechny otázky v celém vesmíru. To neznám. Nevidím do budoucnosti. Nečtu ani v minulosti. Nedokážu ti věštit z dlaně a připadá mi to jako pitomost. Nedokážu…“

„Ale jsi médium, ne?“

„Člověče,“ řekla jsem a naklonila se nad stůl, „já jsem asi tak stejný médium jako mrkev.“

„Ale…“

„Žádný ale!“ Na to, že jinak jsem byla obrazem všech ctností, už jsem vážně uvažovala o tom, že budu sprostá. Zacpala jsem si uši rukama a začala si broukat.

„To je řešení,“ odfrkl si otráveně.

Měl pravdu, ale stejně jsem na něho vyplázla jazyk, než jsem si ruce složila do klína. „Poslyš, já mám taky víc otázek než odpovědí. Jsem si jistá, že moje schopnosti se víc podobají schizofrenii než čemukoli nadpřirozenému. Zeptej se kohokoli, kdo mě zná.“

„Schizofrenie,“ zopakoval pochybovačně.

„Slyším v hlavě hlasy, které neslyší nikdo jiný. To ti na schizofrenii připadá málo?“

„Ale vždyť jsi právě řekla, že…“

Výhrůžně jsem proti němu zdvihla ukazováček. Mohla jsem asi stejně dobře použít i prostředníček, ale chtěla jsem mu to vysvětlit dřív, než zase ztratím to, co jsem si právě pracně vydobyla. „Podívej, většina lidí, kteří se dopracovali tam, kde jsi teď ty – když už byli ochotní uvěřit mi to, co dělám –, najednou začala mít pocit, že bych toho mohla umět mnohem víc. Kladli mi stupidní otázky, jako kdy bude příští zemětřesení nebo jestli vím, která čísla padnou v loterii. Hele, už jsi někdy viděl titulek ‚Médium vyhrává jackpot‘? Já nejsem médium. Dokonce ani nevím, jestli něco takového doopravdy existuje.“

„Řekněte mu, co jste,“ ozvala se Elizabeth nadšeně, zatímco Garrett listoval svým zápisníkem.

Vrhla jsem na ni svůj nejvýhrůžnější vražedný pohled. Nezabralo to. Nejspíš proto, že už ji někdo zavraždil.

„No vážně,“ pobídla mě, „jen mu to řekněte. Vidíte, že už vám začíná věřit. A tímhle na něj uděláte dojem.“

„Ne, to neudělám,“ procedila jsem tiše skrz zuby.

„Člověk, který dokáže vnímat věci ležící za hranicí smyslového vnímání,“ prohlásil Garrett. „Tak nějak si představuju definici slova médium.“

„No jo, tak možná jo,“ připustila jsem. „Ale stejně se mi to slovo nelíbí.“

„Nevadí,“ pokrčil rameny. „A co neuděláš?“

„Neudělám na tebe dojem.“

„Tím, co dokážeš?“

„Tak nějak.“

„A to vadí?“

Najednou jsem si řekla, že mi to vlastně nevadí. Už jsem se do toho jednou pustila, tak co? Ani táta, ani strýček Bob neznali skutečný rozsah toho, čím jsem. Nikdy jsem neměla potřebu jim to říkat. Věřili mi, a to mi bohatě stačilo. Ale vzhledem k tomu, že na Garrettově názoru mi ani trochu nezáleželo…

„Fajn,“ řekla jsem odevzdaně. „Řeknu ti všechno, pod podmínkou, že pak půjdeš.“

Po chvilce téměř neznatelně přikývl.

„Já jsem… jsem něco jako… kdyby sis představil… ale sakra!“ Zavrtěla jsem hlavou a pak jsem prostě řekla: „Jsem smrtka. Vlastně ta smrtka.“

A bylo to venku. Vyzvonila jsem mu to, dostala jsem to ze sebe, ulevila si a v duchu si pořád opakovala, že je mi jedno, co si o mně Garrett myslí, takže mi nějaký výbuch smíchu bude úplně ukradený.

Jenže on nehnul ani brvou. Nerozesmál se. Nevyskočil a neutekl. Neposunul se ani o milimetr. Napadlo mě, jestli vůbec ještě dýchá, ale pak mi to došlo: Tohle byla jeho pokerová tvář. Upřeně se mi díval do očí, ale nedával na sobě znát, co si myslí. Musela jsem uznat, že dokáže udělat mimořádně kvalitní pokerovou tvář.

„Myslím, že vám věří,“ ozvala se Elizabeth, která se k němu naklonila, zblízka se mu zadívala do očí a pak se ohlédla na mě.

V tu chvíli ovšem zjistila, že zato já se na něj dívám pohledem plným pochybností.

„A jak to funguje?“ zeptal se Garrett nakonec.

Znovu jsem se soustředila na jeho tvář. „Neříkal jsi, že půjdeš?“

„Neříkalas, že mi řekneš všechno?“

No jo, sakra. „Dobře, takže jak to funguje? Nevím. Prostě to tak je.“

„Já myslel, co vlastně děláš?“

„Aha. Pomáhám lidem přejít.“

„Kam?“

„Na druhou stranu?“ odpověděla jsem zkusmo a doufala, že mu to bude stačit.

„Jak?“

Bože, to je najednou otázek. Ale zrovna o tohle se zajímali i mí tři mrtví právníci. Tlačili se pořád blíž a blíž, aby jim neuniklo ani jediné slovo. „Promiňte, nemohli byste se posadit?“ zeptala jsem se jich trochu podrážděně. „Jsem z vás dost nervózní, když se nade mnou takhle vznášíte.“

„Aha, jistě,“ řekli a všichni tři se posadili na poslední volnou židli. Musela jsem se smát.

„Tak jak?“ zopakoval Garrett svou otázku.

Zpátky do třetí třídy. Zhluboka jsem se nadechla a přemýšlela o tom, co jsem mu dosud řekla. Bylo mi jasné, že kdyby chtěl, může to všechno použít proti mně. Už se mi to dřív stalo, a zradili mě lidé, kterým jsem věřila víc než Garrettovi. Ale stejně jsem mu toho řekla až dost.

„V podstatě,“ začala jsem pomalu, abych si mohla v hlavě srovnat, co mu svěřím, „je to tak, že se snažím mrtvým pomoct přijít na to, proč nepřešli. A pak je zavedu ke světlu.“

„K jakému světlu?“

„Prostě ke světlu, k tomu jedinému, které znám,“ odpověděla jsem a využila taktiku uhýbání a úskoků, jak mě to naučil jeden důstojník, s nímž jsem chodila, když jsem byla na univerzitě.

„Aha,“ řekl, ale nenechal se tím zmást. „A co to je za světlo?“

Zaváhala jsem. Některé detaily jsem prostě považovala za důvěrnější než jiné. Něco jsem si nechávala jenom pro nebožtíky. Ne že by mu pravda o tom, co dělám, pomohla uvěřit. Naopak, možná by ho ještě víc vystrašila. Když si to člověk představí…

„Já,“ řekla jsem a s hrdostí se mu zadívala do očí. Najednou jsem si připadala jako na základce – on byl silnější, ale já mu chtěla dokázat, že se nenechám zastrašit.

Dlouze se zamyslel a pak se přeptal: „Ty?“

„Já,“ odpověděla jsem ještě o něco vzdorovitěji. Jen do toho, pane nevěřící, řekněte si, co musíte! Vysmějte se mi! A řekněte mi, že to je úplný nesmysl. „Podle toho, co ti mrtví říkají, mě vidí jasně zářit.“

Vtom jsem si uvědomila, co jsem provedla. Vyzradila jsem příliš. Nechala jsem se svést svou hrdostí a teď jsem si připadala, jako bych byla na konkurzu na odvážnou školačku. Pěkně jsem to podělala.

Garrett se opřel a pomalu bloudil pohledem po všem, co ze mě bylo za stolem vidět, až se nakonec znovu vrátil k mým očím. „Takže ty jim pomáháš přijít na to, proč neodešli z tohohle světa.“

Teď už se z toho rozhovoru dost dobře nedalo vykroutit. Není divu, že pýcha je jedním ze sedmi smrtelných hříchů. „Jo,“ odpověděla jsem.

„A pak je odvedeš do světla.“

„Jo.“

„A to jsi ty.“

„Jo.“

„Takže až projdeme na druhou stranu,“ zeptal se Sussman, „to jako projdeme skrz vás?“

Otočila jsem se na něho. Čekala jsem, že ho ta představa – představa, kterou by na tisíci různých planet bylo možné považovat za svatokrádežnou – bude odpuzovat, ale jeho to očividně spíš fascinovalo. „Ano, projdete skrze mě. Smrtku,“ dodala jsem na vysvětlenou.

„Páni,“ ozval se Barber. „Tak to je nejhustší věc, co jsem za dnešek slyšel.“

„Takže ty jsi portál,“ pokračoval Garrett.

Pokrčila jsem rameny. „I tak by se to dalo říct.“

Po tváři se mu rozlil úsměv. Prohlížel si mě s takovým zaujetím, že mi z toho začal běhat mráz po zádech.

„Jede po vás,“ ujistila mě Elizabeth.

Nevšímala jsem si jí a podívala jsem se na hodinky. „Můj bože, to už je tolik?“ Kde se sakra zdržel strýček Bob?

„Takže ti duchové, kteří nepřejdou na druhou stranu, tady prostě zůstanou trčet, chodí mezi námi a nudí se?“ zeptal se Garrett, protože se prostě nehodlal přestat vyptávat.

Povzdychla jsem si. Taková debata by mohla trvat celé dny.

„Ne. Existují ve stejném časoprostoru, ale na jiné rovině. Jako když ve foťáku na jedno políčko filmu vyfotíš dvě fotky. A já dokážu jenom to, že žiju na obou rovinách zároveň.“

„Čímž jsi dost výjimečná,“ řekl a zadíval se na mě téměř obdivně.

To už na mě bylo moc. Pořád jsem měla obrazně řečeno čelist až na podlaze z toho, že mi uvěřil.

„Tak co to kafe? Nevyrazíme někam?“ navrhl mi znovu.

„Ale já už ti všechno řekla.“

„Zlato,“ usmál se na mě, „myslím, že jsi mi ještě neřekla ani zlomek.“ Když jsem zaváhala, dodal: „Neboj se, nebude to rande.“

Nevraživě jsem na něj zabručela. „Nečekej, že teď budu předstírat, že jsme přátelé. To nejsme. Za poslední měsíc jsi mi to dal najevo dost jasně. Nejsme přátelé ani kamarádi, maximálně tak známí.“

„A milenci na víkend?“ usmál se.

Už jsem toho měla dost. Nechápala jsem, o co mu vlastně jde, ačkoli mi bylo jasné, že o něco ano. Ať to bylo cokoli, nechtěla jsem tuhle hru hrát. Vstala jsem a obešla stůl, abych se nad ním mohla chvíli hrozivě tyčit. Trochu jako Darth Vader, jen s větší plicní kapacitou. Po chvilce zírání jsem ukázala na dveře. „Mám práci.“

Zadíval se ve směru mého nataženého ukazováčku. „Na těch dveřích? Co s nimi budeš dělat?“ zeptal se, jako by si myslel, že si mě takovým vtípkem získá.

„Cože?“

„Budeš je natírat nebo tak?“

„Ne.“

„Líbila by se mi nějaká tmavší hnědá barva, aby se hodila k tvým vlasům.“ Taky se postavil, takže teď se tyčil on nade mnou. Oplatil mi dlouhý pohled, ačkoli ten jeho působil úplně jinak, a pak tiše dodal: „Anebo zlatá, jako máš oči.“

„Myslím, že jsem se udělala,“ špitla Elizabeth.

Ostatní dva právníci měli naštěstí dost zdvořilosti, aby si jen odkašlali a odešli z místnosti. Elizabeth je neochotně následovala do předpokoje, známého též jako výsostné území Cookie.

Zatímco Garrett čekal, až povolím a půjdu s ním na kávu, znovu jsem to koutkem oka zahlédla. Tu rozmazanou superšmouhu. Trhla jsem hlavou, ale pohybovala se tak rychle, že mi zase zmizela z očí. Protáhla se za mnou, otřela se mi o rameno, zlehka mi přeletěla po rtech a vnikla do mě, někam do břicha, odkud se po celém těle začalo rozlévat teplo.

Zalapala jsem po dechu a zavrávorala. Garrett ke mně přiskočil a podržel mě, abych neupadla. Až pak jsem si všimla jeho překvapeného výrazu. Přitáhl mě k sobě blíž. Najednou ten pocit z mého břicha zmizel a Garrett uskočil, jako by ho ode mě odstrčila nějaká neviditelná síla.

Zavrávoral, vzpamatoval se a nevěřícně se na mě zadíval. Těžko říct, kdo z nás dvou byl v tu chvíli víc překvapený. Zachytila jsem se stolu a opřela se o něj, aby se pode mnou nepodlomila kolena.

„To byl… jeden z nich?“ zeptal se Garrett a mimoděk si třel místo na hrudi, kde zřejmě taky ucítil dotyk něčeho, co ho odstrčilo. Chvíli se rozhlížel kolem sebe a pak se na mě netrpělivě zamračil.

„Ne,“ řekla jsem a snažila jsem se uklidnit. „Tohle bylo něco úplně jiného.“

Jenže jsem netušila co. Mohla jsem se jenom dohadovat, ale žádná z možností, které mi přicházely na mysl, se mi nelíbila.

Mohl to být Kosťa? Jestli jo, tak proč tady? Proč teď? Nezdálo se, že by mi nějak bezprostředně šlo o život.

Nedokázala jsem dost dobře skrývat vlastní strach, protože jsem s ním měla málo zkušeností, takže mi bylo jasné, že ho na mně Garrett poznal. A představa, že mě vidí celou vystrašenou, mě rozčilovala.

Pak mě napadla ještě jedna varianta. Přestože jsem Kosťu zahlédla už několikrát, ještě nikdy se o mě neotřel. Nikdy se mě ani nedotkl a rozhodně se nepouštěl nikam hlouběji do mých útrob. Možná to tedy vůbec nebyl on.

Rozhlédla jsem se po místnosti a nejspíš jsem přitom vypadala trochu zoufale. Byl to Reyes? Mohl by to být on? Je možné, že by… žárlil? Na Swopese? To jako vážně?

Otevřela jsem dveře a zeptala se všech přítomných: „Neviděli jste něco? Nešel někdo dovnitř?“

Elizabeth, která seděla na zelené pohovce v předpokoji, vyskočila a vyjekla: „On vám utekl? Jak vám mohl utéct?“

„Nemyslím Garretta,“ řekla jsem snad až moc podrážděně. „Myslím toho tmavého, rozmazaného.“

Cookie mezitím došlo, že máme návštěvu. Pomalu a opatrně se vysoukala z křesla, jako by uprostřed koberce trůnila kobra. „Charley, zlato, my máme klienty?“

„Ano. Zapomněla jsem se zmínit. Pánové a dámo, tohle je Cookie. Cookie, máme tu tři advokáty, kteří nás včera v noci opustili. Ty, jak jsem ti o nich povídala. Pracujeme na jejich případu se strýčkem Bobem. Tak co, vy tři? Viděli jste někoho?“

Právníci se po sobě navzájem podívali a pokrčili rameny. Tiše jsem si povzdychla a opřela se o rám dveří.

Člověk by řekl, že když jsem smrtka, mám konexe na nejvyšších místech a dokážu si zjistit, co je nějaká šmouha zač. Ale protože jediná konexe, kterou jsem kdy měla na druhé straně, byl Kosťa osobně, nebylo to zase tak snadné.

Potom jsem v koutě zahlédla podivný stín, který se v ranním světle vlnil a kroutil. Byl to on. Musel to být on. Odlepila jsem se od rámu dveří a vešla dovnitř, pomalu, abych ho nevyplašila.

„Můžu se na vás podívat?“ zeptala jsem se rozechvělým hlasem.

Všichni se se mnou zadívali do kouta, ale jen mí tři advokáti ho viděli. Všichni tři obezřetně ustoupili o kousek zpátky, tak synchronizovaně, že to vypadalo skoro jako nacvičené taneční číslo. Já naopak udělala pár kroků vpřed.

„Prosím, můžu se na vás podívat?“

Stín se pohnul, rozpadl, zmizel a bezprostředně poté se objevil přímo přede mnou. Teď už jsem i já ustoupila. Couvala jsem až ke stěně, ale proti mně najednou vyrazil sloup dýmu, a než jsem se nadála, stala se z něj ruka, která se opírala o stěnu za mými zády. Ruka, jež končila ramenem vysoké postavy.

Advokáti zalapali po dechu, protože i oni viděli, jak se v místnosti zhmotnila postava, dým se proměnil v tělo a molekuly se skládaly do jednoho pevného svalu za druhým. Já ještě pořád upírala oči na jeho ruku – ruku, která byla i přes stopy tvrdé práce pořád krásná – a na dlouhé šlachovité a svalnaté předloktí. Pod loktem se objevila založená manžeta podivně jasné barvy, ale na paži už byl rukáv napjatý a svědčil o mohutnosti bicepsu, který se pod ním skrýval. Klouzala jsem očima přes paži k ramenu a pořád výš…

~~~

Bytost se ke mně naklonila dřív, než jsem se jí stačila podívat do obličeje, přitiskla své rozpálené tělo k mému a chystala se mi něco pošeptat do ucha. Viděla jsem jen čelist, ostře řezanou a pokrytou nejméně dvoudenním strništěm, a za ní husté černé vlasy.

Jeho rty se otřely o moje ucho a mně z toho dotyku přeběhl po zádech mráz. „Dutchová,“ zašeptal a já roztála jako sníh na slunci.

Tohle byla jedinečná příležitost zeptat se ho, jestli je opravdu tím, kým jsem si myslela, že je – kým jsem doufala, že je. Ale já se propadla zpátky do svého snového světa, v němž nic pořádně nefungovalo. Mé ruce se jakoby o vlastní vůli zvedly a dotkly se jeho hrudi. Moje nohy jako by najednou neměly žádné kosti. Moje rty toužily jen po jediném. Po něm. Jeho tělo vonělo jako vzduch při bouři, zemitě a elektricky.

Chytila jsem jeho košili do rukou – sama jsem nevěděla, jestli ho chci odstrčit, nebo přitáhnout blíž. Proč jsem se na něho nepodívala? Proč jsem se nedokázala přimět k tomu, abych zaklonila hlavu a podívala se na něho?

Pak mě políbil a já jsem ztratila povědomí o realitě. Můj svět na sebe vzal jeho podobu, stal se jeho tělem, jeho ústy, jeho rukama, které klouzaly po mém těle a zkoumaly jeho křivky a obliny. Připadala jsem si jako Měsíc, jako satelit obíhající kolem něj, přitahovaný k němu jen a pouze přitažlivou silou jeho vůle.

Polibek zesílil, stal se naléhavějším a moje tělo na něj odpovědělo slastným chvěním. Přitiskl se ke mně ještě těsněji a jeho jazyk pronikl hluboko do mých úst, vpíjel se do mě, jako by se naše duše měly spojit v jednu.

Strhl mi jednu ruku z hrudi a navedl ji dolů, do svého rozkroku, aby zakryl erekci. Zalapala jsem po dechu a nasála do plic žár, který z něho vyzařoval. Cítila jsem jeho dotyk mezi stehny a v podbřišku se mi rozproudil tekutý oheň. Chtěla jsem ho, chtěla jsem ho mít v sobě, nemohla jsem myslet na nic jiného než na smyslnost téhle dokonalé bytosti.

Můj vlastní hlad se mi zdál neutišitelný, dokud jsem odkudsi zdaleka nezaslechla své jméno.

„Charley?“

Vypadla jsem ze snu a vrátila se do reality. Všichni přítomní na mě zírali s otevřenou pusou. Ve dveřích stál strýček Bob, obočí svraštěné snahou pochopit, co se to tu děje. I Garrett na mě nevěřícně hleděl. Možná i trochu podrážděně. Pak se otočil a vyrazil ke dveřím. Krátce kývnul strýčkovi na pozdrav a odešel.

A pak jsem si uvědomila, že to zmizelo. On zmizel. Už jsem nedokázala unést váhu vlastního těla, a tak jsem se svezla k zemi a snažila se vzpamatovat z toho, co se stalo.

„To tě posedl nějaký démon?“ zeptala se Cookie po dlouhé chvíli ticha. „Protože to ti teda řeknu, jestli takhle vypadá posedlost, tak z fleku upíšu svou duši ďáblu.“

p - 0097KAPITOLA ŠESTÁ

ADD. Život plný rozptýlení.

− nápis na tričku

~~~

Ačkoliv já měla myšlenky jen na to, jak se svých nebožtíků vyptám na Reyese – viděli ho? Jakou barvu měly jeho oči? Vypadal… jak to říct?… mrtvý? – strýček Bob trval na tom, že se budeme bavit o případu. Měla jsem pocit, že moje duševní zdraví je v ohrožení. Stejně tak můj křehký pocit spokojenosti. Schopnost vyrovnávat se s tím, co mi přináší všední život. O mém sexuálním životě ani nemluvě.

Copak mu nic nebylo svaté?

„Zjistila jsi, kdo byl ten střelec?“ zeptal se strýček Bob, když jsme se usadili v mé pracovně, momentálně přezdívané Mrtvá zóna.

„Ne.“ Najednou mi tu bylo chladno, protože jsem měla za sebou prožitek podobný sexu s planoucím infernem. Zesílila jsem topení, nalila si šálek kávy a uvelebila jsem se s ním ke stolu.

Strýček Bob se posadil proti mně. „Ne? No a jsou… ty lidi… tady?“

„Ano.“ Co se to dělo? Bylo mi jasné, že Reyes není jako mí obvyklí nebožtíci. Jestli to teda byl Reyes. A jestli byl mrtvý.

„Takže ses jich na to ještě neptala?“

„Ne.“ Jestli byl mrtvý, jak to, že byl tak… žhavý? A myslím opravdu žhavý. Ale na druhou stranu, kdyby nebyl mrtvý, jak to, že byl nehmotný? Jak se dokázal tak rychle pohybovat? Jak se mu podařilo přecházet z jednoho molekulárního stavu do jiného? Nikdy jsem nic podobného neviděla.

Strýček Bob se natáhl a lusknul mi prsty před očima. Překvapeně jsem zamrkala a pak se na něj zamračila.

„Nerozčiluj se,“ řekl a zvedl ruce na svou obranu. „Pořád mi odplouváš někam jinam a já potřebuju, abys byla tady. V noci jsme měli další vraždu. Ačkoli to nevypadá, že by mezi nimi byla nějaká souvislost, musím to vědět jistě.“

„Další vražda?“ zeptala jsem se a on mi ukázal fotku oběti ze složky, kterou přinesl. „Proč jsi mi nezavolal?“

„Zavolal. Máš vypnutý telefon.“

„Jejda.“

„Starosta už mi kvůli tomu dýchá na krk. Tři mrtví advokáti za jednu noc, to se ve večerních zprávách nebude vyjímat moc dobře.“

Podívala jsem se na telefon. „Promiň, opravdu se mi vybil.“

V Mrtvé zóně si člověk nemohl být jistý ničím.

Dala jsem mobil do nabíječky a strýček Bob mi fotku položil pod nos. Byla na ní oteklá modrofialová tvář pokrytá zaschlou krví a několika naběhlými ranami, jako by ten muž zemřel při dopravní nehodě. S ohledem na okolnosti jsem však pochybovala o tom, že to byla nehoda. Ať už to byl kdokoli, smrt pro něj nebyla nic příjemného.

„Co se mu stalo?“ zeptala jsem se.

„Mučili ho, potom ho zabili. Ale nesnažili se z něj dostat žádné informace.“ Ukázal na rty a hrdlo toho muže. „Zalepili mu pusu a přiškrtili ho, aby nemohl křičet. Takže buď už jim řekl, co potřebovali vědět, anebo po něm vůbec nic nechtěli.“

Nenápadně jsem odvrátila oči, abych nevypadala jako slaboch.

„Útočníci se snažili mu před smrtí způsobit co největší bolest. Kdybych si měl na základě svých zkušeností tipnout, řekl bych, že to byl práskač, který naštval někoho, koho raději štvát neměl. Tenhle druh mučení se obvykle používá u zrádců, ať už zradí někoho výš postaveného ve svém gangu, anebo celou organizaci. V dnešní době panuje mezi kriminálníky pevnější hierarchie než mezi anglickou šlechtou.“

Advokáti se sešli kolem mého stolu a já jim snímek přistrčila, abych se na něj už nemusela dívat. Sussman se znechuceně odvrátil, což jsem naprosto chápala. Ale Elizabeth a Barber se na tu tvář dlouze zadívali.

„Těžko říct,“ prohlásila Elizabeth. „Možná kdyby nebyl celý od krve…“

„Pomohlo by nám, kdybychom měli fotku z nějakého průkazu a ne jenom snímek z pitvy.“

„Jeho totožnost jsme zatím nezjistili,“ řekl strýček Bob, než vytáhl z kapsy zvonící mobil a přijal hovor.

Sussman se na Barbera zadíval přes okrouhlé obroučky svých brýlí. „Ty ho poznáváš, Jasone?“

Obrátila jsem se na něho. Barber tam stál jako opařený a zdálo se, že ze sebe nemůže vypravit ani slovo. Byl bledý jako stěna, a to bylo v jeho současném poloprůhledném stavu opravdu už co říct.

„To je on,“ řekl nakonec. „To je ten muž, co se se mnou chtěl sejít.“

Elizabeth si prohlédla snímek ještě jednou. „Ten tvůj záhadný informátor?“ zeptala se.

„Jsem si tím skoro jistý.“

Sussman přistoupil ke stolu a znovu se zadíval na obrázek. „Skoro jistý?“

Barber rozechvěle přikývl. „Život bych na to tedy nevsadil, ale…“

„Ale to už by teď stejně bylo dost těžké,“ připomněla mu Elizabeth a dívala se na snímek se stále sílícím znechucením.

Strýček Bob domluvil a odložil telefon. „Carlos Rivera. Má trestní rejstřík tak dlouhý jako moje legendární a záviděníhodná paměť.“

„Takže v něm nemá ani čárku?“ zeptala jsem se s úsměvem.

Zamrkal na mě a poklepal si na spánek. „To víš, já mám hlavu.“

„Jo, asi zapomínáš, jak jsi mě tehdy měl vyndat z tátova auta a uložit do postele, než pro vás dva namíchá margaritu. Probudila jsem se ve dvě ráno na zadním sedadle, promrzlá až na kost, a ty sis to rozdával s paní Dunlopovou odvedle.“

Přitáhl si uzel na kravatě. „Mám pocit, že k tomu došlo v určitém alkoholovém opojení,“ zamumlal, ale jak se mu po tváři rozlil ruměnec, byl to nejlepší důkaz toho, že si celou tu událost pamatuje poměrně dobře.

„Mně rozhodně nepřísluší, abych tě za to soudila, strýčku. Ani za pokus o zabití z nedbalosti,“ dodala jsem, abych si ještě přisadila.

Elizabeth se zasmála.

Strýček Bob ne. „Co kdybychom určení skutkové podstaty nechali na prokurátorovi?“ navrhl mi, a než jsem na to stačila odpovědět, dodal: „Našli jsme pana Riveru dnes ráno na Rio Grande.“

„Možná měl žízeň,“ prohodila jsem.

„Pila jsi někdy vodu z Rio Grande?“

„V poslední době ne,“ zavrtěla jsem hlavou a v duchu přemýšlela, jestli on ano. A proč. A jestli z toho nemohl chytit nic nakažlivého. „Pan Barber si myslí, že by to mohl být ten člověk, který ho požádal o utajenou schůzku.“

To strýčka očividně zaujalo. „Opravdu?“

„Jo.“ Jak mi Barber líčil, co se vlastně dělo, průběžně jsem všechno tlumočila strýčkovi, který si to zapisoval do notýsku.

„Ten chlap mi zavolal,“ vyprávěl Barber a posadil se do křesla vedle mě, zatímco Elizabeth nad námi zůstala stát a Sussman přešel k oknu a zadíval se na univerzitní areál přes ulici. „Chtěl se se mnou sejít v jedné zapadlé uličce, což mi připadalo dost zvláštní. Ale podle hlasu se mi zdálo, že je úplně zoufalý.“

„Mohl by popsat jeho chování?“ poprosil mě strýček.

„Byl nervózní,“ řekl Barber. „Byl jako na jehlách. Pořád se ohlížel přes rameno, díval se na hodinky a tak. Připadalo mi, jako by byl v rauši.“

„Ale stejně jste ho vyslechl?“ zeptala jsem se bez ohledu na to, že jsem strýčkovi ještě netlumočila jeho odpověď.

„Říkal, že má informace o jednom z našich klientů,“ zastala se ho Elizabeth. „Jason nemohl dělat nic jiného.“

„A jaké informace?“ zeptala jsem se a v duchu si uložila do paměti, jak ho Elizabeth hned začala hájit. Zajímavé.

Když Barber dokončil svou historku, zjistili jsme, že podle včera zesnulého Carlose Rivery měl jeden člověk jít na velmi dlouhou dobu do vězení, přestože nejhorší zločin, kterého se kdy dopustil, se týkal kouření marihuany, když byl na vysoké. Zřejmě šlukoval.

Zajištěné důkazy ho ale spojovaly s mnohem vážnějším zločinem. Policisté našli na jeho zahradě tělo zavražděného puberťáka a v domě jeho tenisky, na kterých byla krev oběti. To byl poslední hřebíček do jeho rakve. Přidejte k tomu očitou svědkyni – osmdesátiletou důchodkyni, která měla brýle jako zavařovačky – a chlap si měl odsedět vraždu druhého stupně. Ta žena pod přísahou vypověděla, že obžalovaného viděla, jak tomu klukovi na zahradě podřízl krk. Za kůlnou. Jedné tmavé bouřlivé noci. Očividně četla až moc detektivních románů.

„Ale byla tam tma, ne?“ zeptala jsem se. „A byla bouřka. Mohla tam klidně vidět mou tetu Lillian a předpokládat, že to je váš klient, protože to byla jeho zahrada.“

„Přesně tak,“ přikývl Barber. „Nicméně porota ho shledala vinným.“

„A váš klient toho kluka znal?“ zeptal se strýček Bob přesně tak, jak jsem se znovu chtěla zeptat já.

Barber zavrtěl hlavou. „Tvrdil, že ho nikdy předtím neviděl.“

„Jak se ten váš klient jmenoval?“ zeptala jsem se rychle, abych předběhla strýčka Boba.

„Weir. Mark Weir. Dal mi uesbéčko,“ řekl Barber.

„Kdo? Ten váš klient?“

„Co kdo?“ zeptal se strýček Bob, aniž by vzhlédl od svých poznámek.

„Někdo dal panu Barberovi flashku.“

„A kdo?“ zeptal se. Prokristapána, copak jsem se na to sama právě nezeptala?

„Ne Weir. Tenhle člověk,“ řekl Barber a ukázal na snímek mrtvého. „Rivera. Sice mi neřekl, jak se jmenuje, ale dal mi adresu. Tvrdil, že důkazy k očištění pana Weira najdu v jednom skladišti na West Side. A řekl mi, abych tam jel ve středu v noci.“

„Čas?“ zeptal se strýček Bob. Opravdu dobří vyšetřovatelé zřejmě vůbec nepoužívali celé věty. V duchu jsem si umínila, že to budu dělat taky tak.

„Přesný čas mi neřekl. Myslím, že viděl někoho, kdo ho sledoval. Než jsem se ho stačil zeptat na cokoli dalšího, přetáhl si přes hlavu kapuci a zapadl do malé pizzerie.“ Barber se zadíval na snímek. „Zdá se, že na něj stejně přišli a zjistili, co měl za lubem.“

„Dneska je středa,“ řekla jsem. „Kdy se to všechno stalo?“

Sussman se otočil zpátky do místnosti a všichni tři právníci se na sebe zadívali. Pak za ně smutným hlasem odpověděla Elizabeth. „Ten den, kdy jsme zemřeli.“ Obrátila se k Barberovi. „Připadá mi to tak dávno.“

Barber ji konejšivě vzal za ruku. Zdálo se, že její sebevědomé vystupování je najednou to tam.

„Stalo se to včera,“ informovala jsem strýčka Boba.

„Tak dobře,“ řekl a přepnul do výslechového režimu „nacista“. Začal chrlit jednu otázku za druhou tak rychle, že si sám skoro nestačil zaznamenávat odpovědi. Napadlo mě, jestli vůbec ví, že už existují i diktafony.

„Flash disk leží na stole v jeho kanceláři,“ tlumočila jsem odpověď na další otázku. „Ne, ten člověk mu neřekl, co na ní je, ale Barber měl dojem, že to bude nějaké video. Ano, tuhle středu, dneska. Ne, neviděl toho, před kým se Rivera schovával. Už se proti rozsudku odvolali, ale potrvá to celé měsíce, než se případ znovu dostane k soudu. Ano. Ne. Klienta ještě nepřevezli. Možná. To určitě ne. Až naprší a uschne. Hm, tak dobře. Ani náhodou.“

Když strýčku Bobovi došly otázky – což byla úleva, protože už se hodně odchýlily od původního tématu sotva jsem lapala po dechu. Ani záplava odpovědí však nestačila k tomu, aby rozptýlila moje podezření, že na celé té situaci něco nehraje. Určitě šlo o něco důležitějšího než o jednoho nevinného, který sedí v base, a já měla pocit, že to bude ten mrtvý kluk. Potřebovala jsem si o obou zjistit trochu víc informací.

Sešli jsme dolů a dali si něco na zub. Táta uměl ty nejlepší monte cristos na západ od Eiffelovky a mně se sbíhaly sliny, jen jsem na ně pomyslela. Když jsme si konečně mohli na chvilku odpočinout, v duchu jsem se vrátila k Reyesovi. Bylo těžké nemyslet na muže, jehož pouhá přítomnost ve mně vyvolávala představy hříšné jako peklo samo.

„Moc se mi líbí, jak si váš otec ten podnik pojmenoval,“ řekla mi Elizabeth, když jsme sestupovaly po schodech.

Uvědomila jsem si, že její přístup ke mně se trochu změnil ve chvíli, kdy se stala svědkem mého smyslného setkání s nějakou nehmotnou bytostí. Ale nezdálo se mi, že by se na mě zlobila nebo že by se jí to nějak dotklo. Možná se to spíš týkalo Garretta. Možná měla pocit, jako bych mu byla nevěrná, protože se jí zdálo, že on ke mně něco cítí. Já nepochybovala o tom, že ke mně něco cítí, ale věděla jsem, že to není nic pěkného ani něžného.

„Díky,“ řekla jsem. „Pojmenoval ho po mně, což moje sestra pořád těžko nese,“ dodala jsem s úsměvem.

Sussman se zasmál. „Pojmenoval ho po vás? Měl jsem pocit, že se to tu jmenuje Calamity.“

„Jo. Strýček Bob mi tak říkal celé roky, podle Calamity Jane. A když táta koupil tenhle bar, prostě mu to připadalo jako dobré jméno.“

„To je krása,“ vydechla Elizabeth. „Po mně jednou pojmenovali fenku.“

Snažila jsem se tomu nesmát. „A jakou?“

„Pitbulla,“ řekla a po tváři se jí rozlil šibalský úsměv.

„Tak to chápu,“ zasmála jsem se.

Posadili jsme se ke stolku v jednom tmavém koutě, abych si s klienty mohla povídat, aniž by na mě ostatní hosté civěli. Po krátkém představení a zkrácené verzi události včerejšího večera, které měly vysvětlit, proč dnes můj obličej vypadá tak, jak vypadá, jsem se táty zeptala, jestli pro mě nemá žádný vzkaz.

„Tady?“ podivil se. „Čekáš snad nějaký?“

„No, ano i ne.“ Rosie Herschelová, můj první případ asistovaného zmizení, mi měla volat jen v případě, že by se dostala do nějakých potíží, takže žádné zprávy znamenaly dobré zprávy. Nechtěly jsme zbytečně riskovat a komunikovat spolu tak, že by se to dalo spojit se mnou a s mou kanceláří, protože by to byl důkaz, že se z manželského života s tím ubožákem vypařila schválně. Ne že by ten kretén byl tak obdařený inteligencí, že by na to mohl přijít sám o sobě.

„Ano a ne, to není odpověď,“ řekl táta a čekal, pro kterou variantu se nakonec rozhodnu.

„Ale je.“

„Aha,“ kývl, když to pochopil. „Takže něco pracovního. Rozumím. Dám ti vědět, kdyby sem něco dorazilo.“

„Díky, tati.“

Usmál se, na chvilku se odmlčel a pak se ke mně sklonil a pošeptal mi do ucha: „Ale jestli se tady ještě jednou ukážeš takhle zmlácená a oteklá, budeme si o těch tvých pracovních záležitostech a o všem, co obnášejí, muset vážně promluvit.“

Sakra. Už se mi zdálo, že mi to prošlo. Doufala jsem, že táta usoudil, že ta nakládačka, kterou jsem dostala, pro mě byla spíš cennou zkušeností do života než něčím, co mě na celý zbytek života zohyzdí.

Kajícně jsem svěsila ramena a pípla jsem: „Fajn.“

Políbil mě na tvář a vrátil se za bar. Donnie zřejmě ještě nedorazil. Donnie byl tichý indián s dlouhými černými vlasy a úžasnými svaly. Sice si mě vůbec nevšímal, ale to mi nikdy nebránilo v tom, abych si já všímala jeho.

Strýček Bob odložil telefon a upřel na mě pohled. Trochu mě to znepokojovalo. „Tak,“ spustil, „povíš mi, co se to vlastně dělo, když jsem ráno přišel do tvé kanceláře?“

Poposedla jsem si a marně přemýšlela, co říct člověku, který mě viděl objímat vzduch v milostném rauši.

„Jak to vypadalo?“ zeptala jsem se.

„Zvláštně,“ prohlásil. „Měl jsem pocit, že jsi dostala nějaký panický záchvat, ale pak jsem si uvědomil, že Cookie a Swopes na tebe jenom tak koukají, takže jsem usoudil, že to nebude nic životu nebezpečného.“

„Jasně, protože kdyby bylo, Swopes by hned přiskočil a začal mi dávat dýchání z úst do úst nebo něco takového.“

Strýček Bob zamyšleně naklonil hlavu. „Spíš to bylo tím, jak se na tebe Cookie toužebně dívala.“

Musela jsem se smát. Docela živě jsem si dokázala představit euforii v její tváři. Strýček Bob trpělivě seděl a čekal, jestli nakonec přijde nějaké vysvětlení.

Nic takového jsem ale neměla v úmyslu. „Víš, strýčku Bobe, do těchhle věcí bych se raději nepouštěla, protože jsi můj strýček a tak…“

„No dobře,“ řekl a pokrčil rameny, jako by to hned pustil z hlavy. Usrkl ledového čaje a pak dodal: „Stejně se mi zdálo, že Swopes z toho byl dost rozrušený. Tak mě napadlo, že možná budeš vědět proč.“

„Jasně, že vím. Je to debil.“

„Někdy bývá docela náladový, to připouštím.“

„To prý býval i Mengele.“

„Ale na jeho obhajobu musím říct, že celá roztržka mezi vámi dvěma je tak trochu moje vina,“ přiznal pomalu. „Kdybych býval držel jazyk za zuby… Ale to bylo tím pivem.“

„Pochybuju, že by pivo samo o sobě udělalo ze Swopese debila. Jsem pevně přesvědčena o tom, že se tak už narodil.“

Strýček Bob se dlouze nadechl, jako by chtěl ještě něco namítnout, ale pak tohle téma raději úplně opustil. „Je mi jasné, o co ti nejde, Charley. Ale já teď bohužel mám důležitou práci.“ Překvapeně jsem se na něj podívala. Vstal, poplácal mě po rameni a usmál se na mě. „Musím jít otravovat tvého tátu.“

Pohladila jsem ho po hřbetě ruky. „Tak ho otravuj i za mě, jo?“

Strýček Bob se vypravil k baru a už cestou hlasitě prohlašoval, že je z hygieny a že jde na kontrolu. Úplně jsem sebou trhla. Bylo jen málo věcí, na které otcův smysl pro humor nestačil, a kontrola z hygienické stanice byla jednou z nich. To už by asi raději přijal pozvání na finanční úřad.

Zadívala jsem se na své advokáty. Seděli kolem stolku – strýček Bob jim dokonce povytáhl židle, když jsme přišli – a povídali si mezi sebou.

„A ty víš, kdy budeš mít pohřeb?“ zeptala se Elizabeth Sussmana hlasem pořád trochu zjihlým smutkem.

Sklonil hlavu. „Odpoledne budou volat do pohřební služby.“

Pohladila ho po rameni. „Jak to snáší Michelle?“

„Moc dobře ne. Ještě se za ní budu muset zastavit.“

Ale ne. Další takový, který se rozhodne zůstat na tomhle světě, protože se musí starat o svou rodinu. Stejně jako představa, že by Barber ve tváři opravdu zbledl, byl i duch, který by se staral o své pozůstalé, technicky vzato naprostý nesmysl. Umínila jsem si, že až budeme mít tenhle případ za sebou, ještě se mu to pokusím rozmluvit.

„A co ty?“ zeptal se Barber Elizabeth. „Ty víš, kdy to bude?“

„Taky ještě ne.“ Naklonila se k němu. „Půjdeš na ten svůj?“

Barber pokrčil rameny. „Já nevím. Ty?“

„Říkala jsem si, že asi jo.“

„Opravdu?“

Elizabeth se usmála a přisunula se k němu ještě blíž. „Můžeme se dohodnout.“

„Ale ne…“

„Když se mnou půjdeš na můj pohřeb, půjdu s tebou na tvůj.“

Barber se nad tím na okamžik zamyslel a pak pokrčil rameny. Měla jsem co dělat, abych se nepotrhala smíchy. Připadali mi jako děti ze střední, které si navzájem vykládají, že se jim vlastně vůbec nechce jít na ples.

„Tak to by asi šlo,“ řekl Barber. „Jdeš do toho taky, Patriku?“

„Co?“ Sussman byl v tu chvíli duchem na opačné straně galaxie. Jen s vypětím sil soustředil svou pozornost na oba kolegy. „Já nevím. Připadá mi to trochu morbidní.“

„No tak,“ lákala ho Elizabeth. „Můžeme si poslechnout všechny ty krásné řeči, co tam o nás budou vykládat příbuzní, kteří nás ze všech nejvíc nenáviděli.“

Sussman si povzdychl. „Možná máš pravdu.“

„Jasně, že ano,“ řekla Elizabeth a spokojeně ho poplácala po hřbetě ruky. Pak se podívala na mě. „Co říkáte, Charlotte? Že by člověk měl vidět vlastní pohřeb?“

„No jistě,“ řekla jsem, přestože jsem o tom nikdy moc nepřemýšlela. „Spousta lidí by vraždila, aby mohla jít na vlastní pohřeb.“

„Tak vidíš,“ řekla a znovu ho poplácala po ruce.

„Doufám, že nebudeme ležet na stejném hřbitově,“ prohlásil Barber. „Nevím, jestli bych chtěl na věčnosti mít zrovna vás dva za sousedy.“

Sussman se ušklíbl a Elizabeth ho dloubla do žeber.

„Dělám si legraci,“ usmál se na ně a potom oslovil mě. „Tak, smrtko, co bude dál?“

O tom jsem musela chvilku přemýšlet. „Tak za prvé,“ řekla jsem a zvedla ukazováček, „pro vás jsem slečna smrtka.“

Zasmál se.

„A za druhé, asi bych se nejdřív měla podívat do vašich spisů.“

„Jistě,“ přikývla Elizabeth. „Máme u kanceláře schovaný rezervní klíč pro případ nouze.“

„Páni!“ vykřikla jsem a zvedla ruku, jako bych teď já byla školačka celá divá z toho, že znám správnou odpověď. „Není to jeden z těch falešných kamenů, co vypadají jako pravé, ale ve skutečnosti jsou plastové a duté?“

„Ne,“ odpověděli všichni zároveň.

„Tak nic, omlouvám se,“ řekla jsem Elizabeth, protože jsem ji přerušila.

„Taky vám řekneme bezpečnostní kód pro případ, že tam nebude Nora. Kdyby tam byla, budete to asi mít dost těžké, protože vás nebude chtít pustit bez povolení k prohlídce.“

„Jasně. To mě nenapadlo. Ale asi by mi ho strýček Bob dokázal sehnat.“

„Pokud ne,“ navrhl Sussman, „mohla byste se tam dnes večer vloupat a ty spisy si odnést.“

Všichni jsme se na něj překvapeně podívali. Na první pohled nevypadal jako člověk, který by běžně uvažoval o vloupání.

„A co? Není to protizákonné, když jí k tomu dáme svolení.“

Měl pravdu. „Nejsem si jistá, jestli by policii stačilo, že budu tlumočit vaše čestné slovo, ale taky je to možnost.“

Sussman se ušklíbl. „Tušil jsem, že budete souhlasit.“

„Můžu vám položit několik otázek?“ zeptala jsem se, protože mi došlo, že je asi nejvhodnější chvíle vrátit se k Reyesovi. „Ohledně dnešního rána…“

„Jistě,“ souhlasil Barber. Elizabeth sklopila oči a zdálo se, jako by se stáhla do ústraní. Ne fyzicky, ale přitom, jak dobře jsem dokázala číst lidi, mi neuniklo, že se atmosféra u stolu změnila. Zajímalo mě, co se vlastně stalo, že se jí o tom se mnou teď nechce mluvit.

Když už jsem se měla vrátit k Reyesovi, chtěla jsem si tu nepříjemnou část odbýt hned zkraje. „Chtěla bych si tu nepříjemnou část odbýt hned zkraje,“ řekla jsem. Nejlepší je totiž mluvit s lidmi na rovinu. „Doufám, že jsem před vámi, kteří jste ho viděli, nevypadala tak komicky, jak jsem asi vypadala před Cookie a Swopesem. Viděli jste ho, ne? Nevypadalo to, jako bych se muckala se vzduchem?“

Když se na sebe překvapeně zadívali, znejistěla jsem. „Vy jste ho neviděli?“

„Ale ano,“ řekla Elizabeth. „Ale nezdálo se nám, že byste se s ním – jak říkáte – muckala. Vlastně bych řekla, že jste se ani nehnula.“

Nevěřícně jsem se k ní naklonila. „Cože?“

„Jen jste tam stála,“ prohlásil Sussman a posunul si brýle ke kořeni nosu. „Opírala jste se zády o stěnu, ruce připažené a dlaně na té stěně. Měla jste zakloněnou hlavu a lapala jste po dechu, jako byste právě doběhla maratón v Duke City, ale nehýbala jste se.“

Ten jeho popis mě na chvilku úplně vyvedl z míry. Já že jsem měla ruce připažené? A hlavu zakloněnou? „Ale byl tam. Viděli jste ho. Byli jsme…“

„Nalepení jeden na druhého jak žvýkačka na botě?“ smál se Barber.

„Jo, asi tak nějak.“

„Já si nestěžuju,“ řekl a mávl rukou. „To vůbec ne. Byla to fakt divočina.“

Už dávno jsem zjistila, že když se snažím nezrudnout, rudnu mnohem víc. Cítila jsem, jak se mi po tvářích rozlévá horká krev, a mohla jsem jenom doufat, že se moc netříská s modrou a fialovou barvou, která už tam byla.

„Ale nehýbala jste se,“ přisvědčila Elizabeth. „Aspoň vaše tělo ne.“

„Promiňte, ale pořád to nechápu.“

„Vaše duše, duch nebo jak tomu chcete říkat, to se hýbalo. Vypadala jste jako my, jen barevnější.“

„Jo,“ přikývl Barber. „Oddělila jste se od svého těla, abyste mohla… být s ním. Bylo to úžasné.“

Seděla jsem tam jako opařená. Tím by se vysvětlovalo, proč mi to celé připadalo jako sen. Že by to byla nějaká astrální projekce nebo něco podobného? Doufala jsem, že ne, protože jsem na nic takového nevěřila. Ale jak se říká, možná stačilo, že astrální projekce věřila na mě.

„Jak se mi sakra mohlo podařit opustit vlastní tělo?“ zeptala jsem se zmateně, ačkoli jsem zrovna od těch tří nečekala žádnou jasnou odpověď.

„Jste smrtka,“ řekl Barber a pokrčil rameny. „Tak byste to snad měla vědět sama, ne?“

„Nevím.“ Zadívala jsem se na vlastní dlaně, ale ani z nich jsem odpověď nevyčetla. „Vůbec jsem netušila, že je něco takového možné.“

„S tím si nelámejte hlavu. My netušili, že je cokoli z tohohle možné.“

„Připadám si jako pitomec,“ přiznala jsem se jim. Cítila jsem, že se ode mne očekává, že tomu zrovna já budu rozumět nejlíp. Jaké by pak celé to smrtkování mělo výhody, kdyby člověk vůbec nevěděl, která bije? Já byla portál, kruci hergot! Já to všechno měla vědět.

„Ale byl to fešák.“

Tím mě Elizabeth rychle zas vytrhla z mých úvah. „Vážně? Viděli jste ho pořádně? Protože jestli k vám mám být úplně upřímná, já nemám ani zdání, co je vlastně zač.“

„Myslíte kromě fešáka?“ zeptala se Elizabeth.

„Jo, zrovna tohle jediné jsem vypozorovala.“

Tiše se zasmála. Pak jsme se na chvilku odmlčeli, protože mi táta přinesl sendvič. Nabídl mi deset tisíc dolarů za to, že strýčka Boba potichu sprovodím ze světa, a potom odešel s mým jídelním nožem v kapse, zřejmě odhodlán podřezat ho co nejpomaleji. Napadlo mě, že bych měla strýčka Boba varovat, ale nechtěla jsem jim kazit radost.

„Elizabeth, musím se vás na něco zeptat,“ řekla jsem a odstrčila talíř se sendvičem stranou.

„Jen do toho.“

„Mám takový pocit, že… jako byste celou dobu byla trochu zamlklá.“

„Tak to se omlouvám,“ řekla a přijala za to zodpovědnost, aniž by mi nabídla nějaké vysvětlení. Jinými slovy se mu chtěla vyhnout.

„Neomlouvejte se,“ dodala jsem rychle. „Jen jsem si dělala starosti. Nestalo se něco?“

Dlouze se nadechla – další věc, která v jejím stavu už byla úplně zbytečná – a řekla: „To bylo asi jen tím, jak se ten chlápek najednou objevil úplně odnikud. Byl prostě… úžasně sexy.“

„To mi povídejte,“ řekla jsem a chápavě přikývla.

„A úžasný.“

„Souhlasím.“

„A sexy.“

Naklonila jsem se k ní. „Pořád souhlasím.“

„Ale…“

„Ale co?“

„Jenom mi to připadalo divné.“

„Divné?“

„Jo.“ Taky se ke mně naklonila. „Charlotte, vždyť on na sobě měl vězeňský mundúr…“

p - 0113KAPITOLA SEDMÁ

Genialita má své hranice. Šílenství ne.

− nálepka na nárazník

~~~

Vězeňský mundúr? Co to mohlo znamenat? Že by šel do vězení? A potom tam zemřel?

Při té představě se mi svíralo srdce. Měl tak těžký život – to mi bylo jasné už od chvíle, kdy jsem ho poprvé viděla. A potom skončit ve vězení? Ani jsem si nedokázala představit, kolik hrůz tam musel vytrpět.

Podvědomě jsem netoužila po ničem jiném než sednout do auta a vyrazit do věznice – ačkoli jsem neměla ani ponětí do které. Pro mě za mě mohl skončit třeba v Sing Singu. Věděla jsem, že se musím uklidnit a soustředit se na případ. Strýček Bob se vypravil na stanici, aby vyřídil papírování, a mí právníci se rozjeli za svými rodinami. Já zamířila do Metropolitního nápravného zařízení, abych si promluvila s Markem Weirem, mužem, který byl podle Carlose Rivery nevinný. Policistka ve vrátnici si dlouze prohlížela mou průkazku. „Charlotte Davidsonová?“ zeptala se a svraštila obočí, jako bych něco provedla.

„To jsem já,“ usmála jsem se na ni přátelsky.

Neusmála se. Ani trochu. Asi bych si opravdu měla přečíst nějakou knížku o tom, jak na lidi udělat dobrý dojem a získat si kamarády. Jenomže to by zřejmě vyžadovalo aspoň podvědomou snahu udělat dobrý dojem a získat si kamarády. A já se zrovna v tuhle chvíli k ničemu podobnému nedokázala dokopat.

Policistka mě poslala do čekárny a zavolala strážným, aby předvedli pana Weira. Jak jsem tam seděla a přemýšlela o tom, co se dnes stalo, zejména pokud se to týkalo Reyese, najednou se někdo posadil vedle mě.

„Nazdar smrtko, co děláš tady u nás za katrem?“

Ohlédla jsem se, usmála se a rychle vytáhla mobil, abych před policisty nevypadala jako blázen. Raději jsem se ujistila, že tentokrát je vyzvánění opravdu vypnuté. „Čau, Billy,“ řekla jsem. „Vypadáš dobře. Že ty jsi zhubnul?“

Billy byl indiánský trestanec, který v tomhle vězení zhruba před sedmi lety spáchal sebevraždu. Snažila jsem se ho přesvědčit, aby přešel na druhou stranu, ale on se rozhodl, že zůstane a bude přesvědčovat další vězně, aby je nenapadlo udělat stejnou pitomost jako on. Tak mi to sám řekl. Často mi vrtalo hlavou, jak to hodlal provést.

Když jsem mu polichotila, ústa se mu roztáhla v úsměvu. Přestože nebožtíci už hubnout ani tloustnout nemohli, vypadal opravdu o něco štíhlejší. A každopádně mu to dost slušelo.

Rošťácky mě dloubnul do žeber. „Ten tvůj trik s telefonem…“

„Musím to takhle dělat, jinak by mě zavřeli do ústavu, že si pořád povídám sama se sebou. Já za to nemůžu, že tě nikdo nevidí.“

Srdečně se zasmál. „A to jsi přišla za mnou?“

„Vypadá to snad jinak?“

„No právě,“ řekl zklamaně. „Na mě vždycky letěj jenom ty švihlý.“

Zhluboka jsem se nadechla a chystala se nasadit tak dotčený výraz, že by si coby herecký výkon určitě zasloužil Oscara, ale v tu chvíli vyvolali moje jméno.

„Musím jít, chlape. Nezastavíš se za mnou někdy?“

„Já za tebou?“ uchichtl se. „Proč bych chodil já za tebou, když se tady stejně každou chvíli ukážeš?“

Když jsem se za ním ohlédla, už zmizel. Měla jsem ho fakt ráda.

Posadila jsem se do kabiny číslo sedm, kde proti mně seděl vytáhlý čtyřicátník. Měl blond vlasy a laskavé modré oči, takže vypadal jako něco mezi postarším plážovým hezounem a mladým univerzitním profesorem. Dělilo nás od sebe tlusté sklo propletené tenkou drátěnou síťkou, která je činila ještě nerozbitnějším. Samozřejmě mi vrtalo hlavou, jak se jim podařilo dostat do tabule skla tolik drátků, aby navíc byly všechny stejně daleko od sebe, ale usoudila jsem, že není vhodná chvíle na takové úvahy. Byla jsem tady přece jen pracovně. Nemohla jsem si dovolit nechat se rozptylovat zázraky vědy a techniky.

Pan Weir si mě prohlížel z druhé strany – ne z té druhé strany, ale z protější poloviny kóje – a vypadal dost překvapeně. Zvedla jsem mluvítko se sluchátkem a začala přemýšlet o tom, kolik lidí už ho přede mnou přikládalo k ústům a jak často ho asi dezinfikují.

„Dobrý den, pane Weire, jmenuju se Charlotte Davidsonová.“ Nijak nereagoval. Svým jménem jsem na něho zřejmě dojem neudělala.

Prošel za ním další vězeň, který měl namířeno do sousední kabinky, a on se obezřetně ohlédl přes rameno. Bylo mi jasné, že v každém spoluvězni vidí potenciálního nepřítele, že je neustále ve střehu, aby byl připraven se bránit, kdyby ho někdo napadl. Tenhle muž si nezasloužil hnít ve vězení. Nikoho nezabil. Viděla jsem na něm, že má čisté svědomí, stejně jasně a zřetelně jako na druhém vězni to, že je to padouch.

„Nesu vám poměrně dost špatné zprávy.“ Počkala jsem, až se znovu soustředí na mě. „Vaši advokáti byli včera v noci zavražděni.“

Konečně promluvil. „Mí advokáti?“ Pak si uvědomil, co mu tím vlastně říkám, a oči se mu rozšířily hrůzou. „Všichni tři?“

„Ano, pane. Je mi to líto.“

Zíral na mě, jako bych prostrčila ruku tím tlustým sklem a vlepila mu pohlavek. Zřejmě si neuvědomil, že by to díky zázrakům vědy a techniky bylo nemožné. Po dlouhé odmlce se zeptal: „Co se stalo?“

„Byli zastřeleni. A my si myslíme, že jejich smrt nějak souvisí s vaším případem.“

To ho zarazilo ještě víc. „Zavraždili je kvůli mně?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Není to vaše vina, pane Weire. To je nám snad oběma jasné, že?“ Když na to nereagoval, pokračovala jsem. „Nevyhrožoval vám v poslední době někdo?“

Ušklíbl se a rozhodil rukama, jako by mi ani nechtěl připomínat, kde se zrovna nachází. „Myslíte kromě těch běžných výhrůžek, které slýchám denně?“

Zřejmě věděl, o čem mluví. Život ve vězení musel stát za starou belu. „Abych k vám byla úplně upřímná,“ řekla jsem úplně upřímně, „nemyslím si, že by tihle lidé ztráceli čas výhrůžkami. Soudě podle událostí posledních čtyřiadvaceti hodin by se dalo říct, že mají o něco aktivnější přístup.“

„To teda. Kdo zabije tři advokáty?“

„Zatím se držte, pane Weire. Pracujeme na tom.“

„Pokusím se. Ale to o těch třech mě opravdu mrzí,“ řekl, poškrábal se po strništi na tváři a pak si protřel oči.

Byl unavený, vyčerpaný ze stresu z toho, že sedí v base za něco, co neudělal. Bylo mi ho mnohem víc líto, než bych bývala chtěla.

„Měl jsem je opravdu rád,“ posteskl si, „zvlášť paní Elleryovou.“ Položil ruce na stůl a snažil se oprostit od emocí. „Musím říct, že tam bylo i na co koukat.“

„Ano, byla to okouzlující dáma.“

„Vy jste ji znala?“

„To ne, ale viděla jsem její fotky.“ Vysvětlovat živým, odkud najednou tak dobře znám své nebožtíky, to bylo vždycky dost ošidné. Stačila jedna osudová chyba a mohla jsem udělat průšvih, který by mě pak strašil celé roky. Doslova.

„A vy jste mi přišla říct, abych si začal dávat pozor?“

„Jsem soukromá detektivka a spolupracuju na tomhle případu s kriminální policií.“ Při zmínce o kriminálce si tiše povzdychl, což jsem mu nemohla mít za zlé. Ale na druhou stranu jsem policii nemohla mít za zlé, že tady skončil. Jak se zdálo, všechny důkazy tehdy jasně ukazovaly na něho. „Věděl jste o nějakém informátorovi? O někom, kdo se chtěl s panem Barberem sejít včera, než byli všichni tři zavražděni?“

„O informátorovi?“ zeptal se a zavrtěl hlavou. „A co chtěl?“

Nadechla jsem se a chvilku si pana Weira pozorně prohlížela. Snažila jsem se odhadnout, kolik mu toho můžu říct. Šlo o jeho případ. Jestli si někdo zasloužil znát celou pravdu, tak to byl on. Ale i tak mě něco nabádalo, abych si počínala obezřetně. Buď proto, že bych si měla počínat obezřetně, anebo proto, že jsem to s tím pátým šálkem kávy už přehnala.

„Pane Weire, opravdu velmi nerada bych ve vás vyvolávala plané naděje. Je docela dobře možné, že to nikam nepovede. A i kdyby to někam vedlo, může se stát, že nebudeme schopní nic dokázat. Rozumíte mi?“

Nepatrně přikývl.

„Zjednodušeně řečeno, ten muž řekl panu Barberovi, že jste nevinný.“

Maličko pootevřel oči, ale pak se ovládl.

„Řekl, že soud poslal za mříže toho nepravého a že o tom má důkaz.“

Přestože jsem pana Weira varovala, viděla jsem mu na očích, jak se v něm rozhořela jiskřička naděje. Viděla jsem to. Taky jsem na něm viděla, že sám ví, že by naději uvěřit neměl. Nejspíš už si různých zklamání prožil až dost. Nedokázala jsem si ani představit tu hrůzu, když člověk musí do vězení za něco, co neprovedl. Měl plné právo být podezíravý vůči celému systému.

„Tak na co čekáte? Předveďte ho před soud, ať svědčí.“

Protřela jsem si spánky. „On je bohužel taky mrtvý. Taky ho včera zabili.“

Po dlouhé minutě napjatého ticha si povzdychl a svalil se do křesla, až se kabel jeho sluchátka napnul k prasknutí. Bylo na něm vidět, jak je zklamaný. „Takže co to pro mě znamená?“ zeptal se sklesle.

„To úplně přesně nevím. Právě se snažíme zjistit, jak se věci mají. Sama udělám všechno pro to, abych vám pomohla, ale nemůžu vám slíbit, že to bude mít nějaký efekt. Zvrátit verdikt soudu je dost těžké a jsou k tomu zapotřebí pádné důkazy.“

Zdálo se mi, že mě přestává poslouchat, že se ponořuje čím dál hlouběji do vlastních myšlenek.

„Pane Weire? Můžete mi o tom svém případu říct něco bližšího?“

Chvíli mu trvalo, než mě znovu začal vnímat. Potom se zeptal: „Co chcete vědět?“

„Nechala jsem si poslat kopie soudních spisů, ale chtěla jsem se vás zeptat na tu ženu, na vaši sousedku, která vypověděla, že vás viděla, jak ukrýváte tělo toho chlapce.“

„Nikdy v životě jsem toho kluka neviděl. A tu ženskou jsem viděl jenom jednou, když stála na své zahradě a křičela na slunečnice. Tý ženský regulérně straší ve věži. Ale stejně na ni dali. Porota ji poslouchala a všechno, co jim napovídala, brali jako hotovou věc.“

„Někdy lidé slyší to, co chtějí slyšet.“

„Někdy?“ zeptal se nevěřícně, jako by se mu to zdálo velice mírně řečeno. Nemohla jsem, než s ním souhlasit, ale snažila jsem se kvůli němu zachovat pozitivní tón.

„Nenapadá vás, jak se krev toho kluka mohla dostat na vaše boty?“ Tohle mě opravdu zaráželo. Ten muž byl jednoznačně nevinný, ale soudní experti potvrdili, že stopy krve na jeho teniskách patřily oběti. Bylo mi jasné, že to samo o sobě stačilo, aby se celá dvanáctičlenná porota postavila proti němu.

„Museli to na mě nastražit. Jak jinak by se tam ta krev asi dostala?“ zeptal se. Bylo na něm vidět, že tomu nerozumí o nic víc než já.

„Dobře, a můžete mi tedy v kostce vysvětlit, co se stalo?“

Naštěstí jsem se cestou do věznice zastavila v papírnictví a koupila si úplně nový poznámkový blok, přesně takový, jaký používali Garrett a strýček Bob. Obyčejný. Nenápadný. Neutrální. Napsala jsem si do něj všechno, co mi připadalo podstatné.

„Počkejte chvíli,“ zarazila jsem ho v jednu chvíli. „Ta žena vypověděla, že ten kluk bydlel u vás.“

„Ano, ale to mluvila o mém synovci. Pár dní u mě bydlel, asi měsíc před tím, než se to všechno stalo. Teď mě policie dokonce podezírá, že jsem zabil i jeho.“

„A on je mrtvý?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Pokud vím, tak ne. Ale momentálně je nezvěstný. A policisté přesvědčili mou sestru, že v jeho zmizení mám prsty já.“

Tohle by mohlo být to pojítko, které jsem hledala. Neměla jsem ani ponětí, kam by mohlo vést, ale už jsem zažila případy, kdy jsem toho na začátku měla ještě míň.

„Kdy asi tak zmizel?“

Sklopil zrak a zadíval se napravo od sebe, což znamenalo, že se nesnaží něco vymyslet, ale vzpomenout si. Další důkaz toho, že byl nevinný – ne že bych ho potřebovala. „Teddy u mě bydlel asi měsíc. Jeho matka ho vykopla z domu. Nevycházeli spolu.“

„Mluvíte o své sestře?“

„Jo. Pak ho přemluvila, aby se přece jen nastěhoval zpátky k ní, přestože se pořád hádali. Tehdy jsem ho viděl naposledy. Asi o čtrnáct dní později mě zatkli. Do té doby jsem vůbec nevěděl, že je nezvěstný.“

„A jaký jste měl podle prokurátora motiv?“ zeptala jsem se.

Jeho tvář se zkroutila znechucením. „Drogy.“

„Aha,“ řekla jsem chápavě, „takže univerzální motiv, který se hodí na všechno.“

„Zeptejte se ho na tu sestru!“

Ohlédla jsem se a zjistila, že za mnou stojí Barber. Měl ruce založené na prsou a hlavu mírně skloněnou, jako by usilovně přemýšlel. „Určitě nám tam něco uniklo.“

„Můžete mi říct něco víc o své sestře?“ zeptala jsem se pana Weira, který mě nechápavě sledoval a hledal za mnou to, co tak najednou upoutalo mou pozornost.

Po chvilce řekl: „Není to ta nejlepší matka na světě, ale určitě není ani ta nejhorší. Občas se dostala do maléru. Nějaké drogy, a ne jenom tráva. Drobné krádeže v obchodech. Však víte, nic zvláštního.“

Nic zvláštního. Geniální obhajoba.

„A co v poslední době?“ zeptal se Barber a já tu otázku tlumočila.

„V posledním roce jsem ji neviděl. Nevím, jak se jí daří.“

Napadlo mě, jestli ji v souvislosti s tím mrtvým klukem vůbec vyslýchali. „A co…?“

„Je možné, že se zapletla do něčeho vážnějšího?“

Otráveně jsem se ohlédla na Barbera, který si zřejmě ani nevšiml, že mi skočil do řeči. Právníci. Pak jsem jeho otázku předložila Weirovi, který si – na rozdíl od Barbera – všiml, že zase zírám na stěnu za sebou, a začínalo mu to být dost podezřelé.

„U Janie je všechno možné,“ řekl nakonec.

„A řekl byste…?“

„Je možné, že se třeba u někoho zadlužila? U někoho natolik zákeřného, že by unesl…“

„A dost,“ procedila jsem skrz zuby. „Jestli se tady někdo bude vyptávat, tak to budu já.“ Snažila jsem se o nejlepší břichomluvecký výkon, jakého jsem byla schopná, ačkoli se sluchátkem v ruce jsem jen těžko mohla doufat, že si pan Weir ničeho nevšimne.

Barber překvapeně vzhlédl. „Omlouvám se,“ řekl, jako by se v tu chvíli probral. „Pořád mám pocit, že mi něco uniklo. Něco, co jsem měl celou dobu před očima.“

Výborně, tak teď jsem se ještě cítila provinile. „Ne, omlouvám se,“ řekla jsem, ale už jsem si na tváři nechala ten přihlouplý úsměv, abych nehýbala rty. „Neměla jsem se na vás tak obořit.“

„Ale ne, máte pravdu. Choval jsem se nezdvořile.“

Znovu jsem se zadívala na pana Weira. „Omlouvám se. Občas si musím věci říkat nahlas, abych si uspořádala myšlenky.“

Jeho výraz se změnil, ale úplně jinak, než jsem očekávala. Najednou vypadal, že v něm zas ožívá naděje. „Opravdu dokážete dělat všechno to, co se o vás povídá?“

Protože jsem nevěděla, o čem vlastně mluví – kdo o mně co povídá –, odpověděla jsem mu otázkou: „A koho tím máte na mysli?“

Předklonil se, jako bych ho díky tomu za tlustým sklem měla slyšet líp. „Slyšel jsem, jak si o vás povídají strážní. Docela se divili, že jste přišla za mnou.“

„Proč?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Prý řešíte případy, které nikdo jiný nedokáže vyřešit. A že jste dokonce vyřešila i případ starý desítky let.“

Obrátila jsem oči v sloup. „To bylo ale jenom jednou. A byla to náhoda!“

Tehdy za mnou přišla jedna žena, kterou zavraždili v padesátých letech. Přesvědčila jsem strýčka Boba, aby mi pomohl, a společně jsme ten případ uzavřeli. Bez něj by to vůbec nebylo možné. A taky bez nových technologií, které policie mezitím začala používat. Samozřejmě nám dost pomohlo, že jsme přesně věděli, kdo ji zabil a kde najdeme vražednou zbraň. Ta žena měla jednoho nevlastního syna a byl to prevít.

„Ale oni říkali ještě něco jiného,“ pokračoval pan Weir. „Říkali o vás, že víte věci, které nikdo jiný nemůže vědět.“

Aha. „A kdo to říkal?“

„Jedna strážkyně, co tu pracuje, má za manžela policajta.“

„Tak tím se to vysvětluje. Policajti si obvykle myslí…“

„Je mi jedno, co si myslí policajti, slečno Davidsonová. Já chci jen vědět, jestli to, co o vás říkají, je pravda.“

Tiše jsem si povzdychla. „Nerada bych vám dělala plané naděje.“

„Slečno Davidsonová, už jenom to, že jste za mnou přišla, mi dává naději. Omlouvám se, ale tak to prostě je.“

„Mrzí mě to, pane Weire. Ale šance, že tohle všechno k něčemu povede…“

„Jsou pořád lepší, než když jsem se dnes ráno probudil.“

„Jestli to chcete brát takhle,“ řekla jsem rezignovaně, „tak vám nemůžu bránit.“

„Ale dokážete ty věci, co o vás vykládají?“

Nechtěla jsem mu dávat ještě víc naděje, než kolik už měl, ale věděla jsem, že když je někdo v jeho situaci, uvěřit v moje schopnosti je hned o hodně snazší. Jenom jsem nedokázala říct, jestli mi v tomhle případě k něčemu budou. Možná panu Weirovi nejvíc pomůže samotná naděje, že se něco změní. Nic víc jsem mu nabídnout nemohla.

„Ano, pane Weire, dokážu dělat ty věci, co o mně říkají.“ Počkala jsem, až se z toho vzpamatuje a jeho ohromený výraz se pomalu zas vrátí do normálu, a pak jsem řekla: „Než vás převezou do věznice k výkonu trestu, pojedete do přijímacího a diagnostického střediska v Los Lunas. Pokusím se vás tam navštívit a sdělím vám, jak to vypadá.“

„Děkuju,“ řekl a na tváři se mu objevil náznak úsměvu.

„Chcete se ho ještě na něco zeptat?“ hlesla jsem koutkem úst směrem k Barberovi.

Byl tak zabrán do vlastních úvah, že jenom potřásl hlavou.

„Tak dobře,“ řekla jsem Weirovi. „Brzy na shledanou.“

Zavěsila jsem a už jsem si chtěla schovat notýsek s poznámkami, když jsem najednou prozřela. Svým způsobem. Otočila jsem se a zaťukala na sklo, abych upoutala Weirovu pozornost.

Dozorce mu dovolil vrátit se a znovu zvednout sluchátko.

„Kolik je mu let?“ zeptala jsem se se sluchátkem zaklesnutým na rameni a notýskem a propiskou v ruce.

„Prosím?“

„Vašemu synovci. Kolik je mu let?“

„Patnáct. Tedy bylo mu patnáct. Teď už mu bude šestnáct.“

„A oni ho ještě nenašli?“

„Pokud vím, tak ne. Proč…?“

„Jak starý byl ten kluk? Ten, co jeho tělo našli na vaší zahradě?“

„Chápu, kam tím míříte,“ ozval se Barber.

„Bylo mu taky patnáct. Myslíte, že v tom je nějaká souvislost?“

Mrkla jsem na Barbera a pak se naklonila ke sklu a dodala panu Weirovi ještě trochu naděje navíc. „Určitě, a já udělám všechno pro to, abych zjistila, co to je.“

~~~

Rozhodně jsem se nechtěla unáhlit, ale nemohla jsem se zbavit pocitu, že ti dva kluci měli něco společného. Pohybovali se ve stejné společnosti? Dva kluci s podobným osudem, jeden mrtvý a druhý nezvěstný? Myslí se mi honilo slovo dravec.

Potřebovala jsem sice Barberovy spisy, ale nechtěla jsem riskovat střet s Norou, asistentkou z advokátní kanceláře. Jestli byla jako ostatní asistentky, které jsem kdy poznala, tak měla jen o něco málo menší moc než pánbu a nepustila by do kanceláře ani myš. Vloupat se dovnitř bylo mnohem jistější. Až na to, že jsem s tím musela počkat do noci.

Strýček Bob zatím skládal dohromady všechno, co bylo v policejních spisech k nalezení, a Barber zamířil do domu Weirovy sestry, aby zjistil, jestli v poslední době byla ve spojení se svým pohřešovaným synem Teddym. Rozhodla jsem se, že tam Barbera pošlu předem jako vyzvědače, a než se za ní vypravím osobně, sednu si v kanceláři k počítači a zjistím si o ní, co se dá. Když jsem vyšla z nápravného zařízení, vytáhla jsem mobil a zavolala jsem Cookie.

„Tak co, šéfová,“ řekla místo pozdravu, „už plánuješ útěk z vězení?“

„Ne. Samotnou mě to překvapilo, ale normálně mě zas pustili ven.“

„To jsou blázni! Nejspíš tě ještě neznají.“

„Anebo už zjistili, že by se mnou měli jen problémy.“

Zasmála se. „Máš tu tři vzkazy, ale nic akutního. Paní Georgeová je pořád přesvědčená o tom, že ji manžel podvádí, a chce se s tebou odpoledne sejít.“

„Ne.“

„To jsem jí řekla, akorát ne tak obšírně,“ zasmála se do telefonu. „A to ostatní taky počká. Tak jak to vypadá?“

„Jsem ráda, že se ptáš.“ Rozhlédla jsem se, jestli někde kolem neuvidím Billyho, ale nejspíš měl důležitější věci na práci. „Naši advokáti mi u oběda řekli spoustu zajímavých věcí.“

„Vážně? A jak zajímavých?“

„Hodně zajímavých.“

„To zní slibně.“

„Mohla by sis otevřít vězeňský rejstřík a zkusit mi tam najít jméno Reyes?“

„Vězeňský rejstřík?“

Tiše jsem si povzdychla. Z jejích úst to znělo tak kriminálně. „Jo, to by bylo na dlouho.“

„V rejstříku vězňů a podmínečně propuštěných jsou asi dvě stovky lidí s příjmením Reyes.“

„To bylo rychle. Zkus to jako křestní jméno.“

Zaslechla jsem klapání klávesnice. Potom řekla: „To už je lepší. Čtyři.“

„Výborně. Teď by mu mělo být kolem třiceti.“

„A máme vítěze.“

Zastavila jsem se u auta s klíčkem v ruce. „Vážně? Je tam jen jeden?“

„Reyes Farrow.“

Srdce se mi rozbušilo. Mohl by to opravdu být on? Že bych ho po všech těch letech konečně našla?

„Mají tam jeho fotku?“ zeptala jsem se. Když Cookie neodpovídala, zkusila jsem to ještě jednou. „Cookie, jsi tam?“

„Můj bože, Charley. On… je to on.“

Klíčky mi vypadly z ruky a já se musela na chvilku opřít o kapotu Misery. „Jak to víš? Vždyť jsi ho nikdy neviděla.“

„Je úchvatný. Je přesně takový, jak jsi ho popisovala.“

Snažila jsem se zkrotit svůj dech. Papírový pytlík jsem tentokrát bohužel neměla po ruce.

„Ještě nikdy jsem neviděla nikoho tak… já nevím, tak nebezpečného a přitom tak krásného.“

„Tak to bude on,“ řekla jsem s naprostou jistotou, že Cookie našla toho pravého.

„Posílám ti tu fotku.“

Zadívala jsem se na telefon a čekala na zprávu. Po několika nekonečných vteřinách se na displeji objevil snímek a já měla najednou co dělat, abych se udržela na nohou. Kolena jsem měla jako z tvarohu, a tak jsem se posadila na kapotu, ale nedokázala jsem odtrhnout oči od toho snímku.

Cookie to vystihla naprosto přesně. Byl nebezpečný, to na něm bylo vidět na první pohled; jako by každého varoval, ať se k němu radši nepřibližuje. Pro své vlastní bezpečí. I přes špatné nasvícení se mu oči třpytily něčím, co vypadalo jako stěží zadržovaný vztek. Když ho na policejní stanici fotili, asi zrovna neměl dobrý den.

„Pořád je tady vedený jako vězeň. Ale netuším, jak často ten rejstřík aktualizují. Charley?“ Cookie zůstávala na drátě, ale já zírala na obrázek jako přimražená. Zřejmě pochopila, že mi musí dopřát chvilku času, a tiše čekala, až se zase ozvu.

Ozvala jsem se. Jakmile jsem se sebrala, zvedla jsem telefon k uchu a našla na zemi klíčky od auta. „Jedu za Raketou.“

~~~

Napadlo mě, že bych mohla zabít dvě mouchy jednou ranou, a tak jsem zajela do boční uličky a zaparkovala za velkým kontejnerem v naději, že nikoho kolem ani nenapadne, že se chystám vloupat do jejich opuštěného cvokhauzu. Ústav, který vláda nechala v padesátých letech zavřít, nějak padl do rukou místnímu motorkářskému gangu. Říkali si Banditi a neměli moc náladu na to, aby je někdo navštěvoval. Na ochranu před nečekanými hosty měli rotvajlery.

Ještě než jsem došla k budově blázince, začal se mi svírat žaludek, ale nebylo to kvůli rotvajlerům a nebylo to nijak nepříjemné. Ústavy pro choromyslné mě fascinovaly. Když jsem byla na univerzitě, s oblibou jsem o víkendech objížděla opuštěné blázince. Nebožtíci, které jsem tam potkávala, byli vášniví, energičtí a plní života. Což byla trochu ironie, protože byli mrtví.

Tenhle ústav obýval jeden z mých nejoblíbenějších magorů. Raketův život – aspoň ten, kdy byl opravdu naživu – byl pro mě větší záhadou než bermudský trojúhelník, ale dozvěděla jsem se od něj, že vyrůstal v době hospodářské krize. Jeho malá sestřička zemřela na zápal plic, a ačkoli jsem se s ní nikdy nesetkala, on tvrdil, že je pořád s ním a dělá mu společnost.

Měli jsme toho s Raketou hodně společného. I on se narodil za určitým účelem, měl své poslání. Jenže nikdo nechápal, jaký má dar. Po smrti jeho sestry ho rodiče předali do péče ústavu pro choromyslné. Dlouhá léta nepochopení a špatné léčby, včetně pravidelných pokusů uzdravit ho elektrickými šoky, z Rakety udělala jen stín člověka, kterým kdysi mohl být.

V mnoha ohledech se ve svém dřevěném domku choval jako čtyřicetiletý kluk, až na to, že tím jeho domkem byla rozpadající se budova blázince, určená k demolici. Nezajímalo ho nic jiného než jména. Jména těch, kteří odešli. Ryl je přímo do stěn budovy, ve dne v noci. Dokonalý kronikář. Měla jsem pocit, že svatý Petr je oproti Raketovi úplný amatér.

Až na to, že má určitě lepší psací potřeby.

Srdce se mi rozbušilo vzrušením. Mohla jsem na jeden zátah přijít na to, jestli je Teddy, synovec Marka Weira, ještě naživu, a zároveň zjistit, jak je to s Reyesem. Raketa vždycky hned věděl, když někdo zemřel, a nikdy nezapomněl ani jediné jméno. Množství informací, které neustále proudily do jeho hlavy, bylo tak obrovské, že by to připravilo o rozum každého. Což taky vysvětlovalo, proč byl Raketa takový, jaký byl.

Dveře i okna budovy byly už dávno zabedněné. Proklouzla jsem kolem ní dozadu, zaposlouchala se, jestli někde neuslyším ťapání rotvajlerů, a pak jsem se po břiše protáhla malým okénkem do sklepa. V tomhle blázinci mě ještě nikdy nechytili – naštěstí, protože by mě to nejspíš přišlo draho –, ale jednou už mě chytili v ústavu kousek od Las Vegas, kam jsem si zajela na výlet. Zatknul mě tam šerif. Možná se pletu, ale jsem si skoro jistá, že právě od toho dne se datuje moje fascinace uniformami. Ten šerif byl fešák. A nasadil mi pouta. Pak už jsem nikdy nebyla stejná jako dřív.

„Raketo?“ Zavolala jsem poté, co jsem po hlavě spadla přímo na starý stůl a pomalu se vyškrábala na nohy. Oprášila jsem se, rozsvítila baterku a vyrazila ke schodům. „Raketo, jsi tady?“

Přízemí bylo prázdné. Procházela jsem po chodbách a užasle pozorovala ty tisíce jmen vyškrábaných do omítky. Pak jsem vyšla do prvního poschodí. Po zemi se tu válely knihy a zbytky nábytku. Většinu ploch pokrývaly kresby graffiti, které svědčily o tom, že se tu dříve zřejmě odehrávaly pěkně divoké party. Samozřejmě jen do té doby, než budovu zabrali motorkáři.

Fascinovalo mě, jak se na stěnách střídala jména z celého světa. Některá byla v hindštině, mandarínštině, arapažštině a fársí. „Slečno Charlotte,“ ozval se za mnou Raketa a rošťácky se zasmál. Trhla jsem sebou a prudce se otočila. „Raketo, ty padouchu!“ Rád mě strašil, takže jsem kvůli němu musela pokaždé dělat, že mě vyděsil k smrti.

Hlasitě se zasmál a sevřel mě v náručí takovou silou, že mě málem udusil. Raketa byl hotový medvídek grizzly, roztomilý dobrák s obrovskou silou. Měl dětsky nevinnou tvář a hravou povahu a v lidech vždycky viděl jen to nejlepší. Moc mě mrzelo, že jsem ho nepoznala, dokud byl naživu, tedy ještě předtím, než mu lékaři doslova usmažili mozek. Býval taky smrťák jako já? Věděla jsem, že dokud byl naživu, taky dokázal vidět nebožtíky.

Pustil mě a pak se na mě vyčítavě podíval. „Vůbec za mnou nechodíte. Vůbec.“

„Vůbec?“ zeptala jsem se ho škádlivě.

„Vůbec.“

„Ale teď jsem tady, ne?“ Zmateně pokrčil rameny a přikývl.

„A nezapomeň, že se pokaždé, když za tebou jdu, musím proplížit mezi těmi pejsky.“

„No jo. Mám pro vás tolik nových jmen. Spoustu.“

„Dneska bohužel nemám moc času.“

„Neměli by tady být. Ne ne ne. Měli by odejít.“ Raketa si o nebožtíky dělal upřímné starosti a vždycky mi dával jména těch, kteří už zemřeli, ale ještě neodešli na druhou stranu.

„Máš pravdu, Raketo, ale tentokrát mám pro tebe jedno jméno.“

Chvíli se na mě zaraženě díval. „Pro mě?“

Rozhodla jsem se pro začátek zkusit jméno někoho, o kom jsem věděla s určitostí, že už je po smrti. „James Enrique Barilla,“ řekla jsem, protože tak se jmenoval chlapec, jehož tělo našli na zahradě Marka Weira.

Raketa okamžitě zpozorněl.

Byl to laciný trik, takhle mu předhodit něčí jméno, ale já potřebovala, aby se Raketa soustředil. Neměla jsem moc času. Na dnešní večer už jsem měla velké plány. To vloupání do advokátní kanceláře se neudělá samo. Raketa si to jméno okamžitě vybavil a vyrazil nejkratší cestou k příslušné stěně, což bohužel znamenalo, že se nezdržoval s hledáním dveří. Měla jsem co dělat, aby mi neutekl, a celou dobu jsem tiše doufala, že se pode mnou ztrouchnivělá podlaha nikde nepropadne.

„Raketo, počkej! Neuteč mi.“

Pak jsem ho zaslechla dole v kuchyni pod schodištěm, jak si to jméno opakuje pořád dokola. Zakopla jsem o rozlámanou židli a upustila baterku, která se skutálela po schodech.

Najednou se Raketa objevil vedle mě. „Slečno Charlotte, vy mi nikdy nestačíte.“

„Nikdy?“ ušklíbla jsem se a vyškrábala se na nohy.

„Nikdy.“ Vzal mě za ruku a vedl mě dolů ze schodů. Cestou jsem sotva stačila zvednout baterku.

Myslel to dobře. Pak se zastavil tak prudce, že jsem do něj vrazila, odrazila se od jeho zavalitých zad a skončila opět na prdeli. Normálně by se mi Raketa smál, jak jsem se zvedala a oprašovala, ale tentokrát měl úkol. Ze svých předchozích zkušeností jsem věděla, že když měl Raketa úkol, nemyslel na nic jiného.

„Tady. Tady to je.“ Říkal a ukazoval na jedno z tisíců jmen, které vyškrábal do omítky. „James Enrique Barilla.“

To, že Jamesovo jméno najdu mezi mrtvými, mě vůbec nepřekvapovalo, protože za jeho vraždu už někdo seděl ve vězení. Ale stejně jsem chtěla mít jistotu.

„Můžeš mi říct, jak zemřel?“ zeptala jsem se, ačkoli i to už jsem dobře věděla.

„Nevím jak,“ řekl a zatvářil se utrápeně. Málem jsem se rozesmála. „Nevím proč. Nevím kdy. Jenom že.“

„A co kde?“ zeptala jsem se neústupně.

Zlostně se na mě zadíval. „Slečno Charlotte. Znáte pravidla. Pravidla se musí dodržovat,“ řekl a zahrozil mi svým obrovským ukazováčkem.

Nikdy jsem si nebyla jistá, jestli toho ve skutečnosti ví víc, a jenom dodržuje nějaký vesmírný řád, který jsem neznala. Ale jak se zdálo, jeho slovní zásoba byla dost ovlivněna roky ústavní péče. Nikdo nemiluje pravidla víc než ústavní pečovatelé.

Vytáhla jsem poznámkový blok a prolistovala ho. „Tak dobře, Rakeťáku, co třeba Theodore Bradley Thomas?“ Když nic jiného, aspoň se tu dnes dozvím, jestli je synovec Marka Weira živý, nebo mrtvý.

Raketa zamyšleně sklonil hlavu. „Ne ne ne,“ řekl po chvilce. „Ještě nepřišel jeho čas.“

Zaplavila mě obrovská úleva. Teď už stačilo jenom ho najít. Měla jsem pocit, že tomu chlapci hrozí velké nebezpečí. „A víš, kdy přijde jeho čas?“ zeptala jsem se, ačkoli jsem odpověď znala. Znovu.

„Ne kdy. Jenom že,“ zopakoval a začal do stěny vyrývat další jméno.

Ztratila jsem ho. Udržet si Raketovu pozornost bylo jako nabírat si špagety lžící. Ale já pro něj měla ještě jedno jméno. Důležité jméno. Přistoupila jsem těsně k němu, skoro jako bych se bála ho vyslovit nahlas, a zašeptala jsem: „Reyes Farrow.“

Raketa se zastavil. Hned mi došlo, že mu to jméno něco říká. Což znamenalo, že Reyes byl opravdu po smrti. Srdce mi spadlo až do břicha. Tolik jsem doufala, že to bude jinak.

„Kde je jeho jméno?“ zeptala jsem se a zamrkala, abych z očí vytlačila slzy. Rozhlédla jsem se po stěnách, jako bych čekala, že ho tu čirou náhodou najdu. Ale chtěla jsem ho vidět. Chtěla jsem se ho dotknout. Přejet si prstem po křivkách a čárách, z nichž se skládala písmena jeho jména.

Pak jsem si uvědomila, že se na mě Raketa dívá dost podezíravě.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se a položila mu ruku na rameno.

„Ne,“ řekl rychle a ustoupil ode mě tak, abych na něj nedosáhla. „Neměl by tady být. Ne, madam.“

Zavřela jsem oči a ze všech sil se snažila nevidět pravdu. „Kde je jeho jméno, Raketo?“

„Ne, madam. Ten se nikdy neměl narodit.“

Znovu jsem oči otevřela. Něco takového jsem od Rakety ještě nikdy neslyšela. „Co to povídáš?“

„Nikdy se neměl narodit, kluk jménem Reyes. Měl zůstat tam, kam patří. Marťani nemůžou být lidmi jen proto, že chtějí pít naši vodu.“ Zadíval se mým směrem, ale nějakou dobu pozoroval místo kdesi za mou hlavou, než se jeho oči zaostřily na mou tvář. „Držte se od něho dál, slečno Charlotte,“ řekl naléhavě a přistoupil ke mně zas o něco blíž. „Držte se od něho co nejdál.“

„To od tebe není moc pěkné, Raketo,“ řekla jsem neústupně.

Sklonil se ke mně a chraplavým hlasem prohlásil: „Ale slečno Charlotte, on taky není moc pěkný.“

V tu chvíli ho očividně upoutalo něco, co se vymykalo mému vnímání. Otočil se, zaposlouchal se a pak se ke mně vrhl a vší silou mě popadl za zápěstí. Sykla jsem bolestí, ale nebála jsem se. Věděla jsem, že by mi Raketa nikdy neublížil. Ale když stiskl ještě víc, začala jsem o tom maličko pochybovat.

„Raketo,“ řekla jsem konejšivě, „zlato, tohle mě bolí.“

Pustil mě stejně nečekaně, jako mě prve chytil, ustoupil a zděšeně na mě vytřeštil oči, jako by sám nechápal, co to udělal.

„To je dobrý,“ řekla jsem a odolala pokušení mnout si ruce, ačkoli mě pěkně bolely – vyčítal by si to ještě víc. „To je dobrý, Raketo. Vždyť jsi to neudělal schválně, že ne?“

„To mu bude jedno,“ hlesl zoufale a zmizel.

p - 0134KAPITOLA OSMÁ

I kluci mají city. Ale… co na tom?

− plakát

~~~

Sluneční paprsky se chvilku opíraly do svahu Nine Mile Hill, ale záhy o něj ztratily zájem a sklouzly na jeho druhou stranu. Seděla jsem v Misery a čekala, až slunce úplně zmizí za obzorem, abych se mohla pustit do plánovaného vloupání. Ale čím déle jsem čekala, tím víc jsem musela myslet na Reyese. A čím víc jsem myslela na Reyese, tím jsem byla zmatenější.

Raketa znal jeho jméno. Mohlo to znamenat i něco jiného, než že je mrtvý? Nemohlo by to být něčím jiným? Ještě nikdy jsem Raketu neviděla tak vyděšeného, a sama jsem z toho byla vyděšená ještě víc. Taky se mi zdálo, že přede mnou něco tají, ale snažit se rozlišovat mezi Raketovými příčetnými a méně početnými stavy bylo prakticky nemožné.

Takže co jsem se od něj dozvěděla? Že by se Marťani neměli snažit stát se lidmi jen kvůli tomu, aby mohli pít naši vodu. Vzhledem k tomu, že žádní Marťani neexistovali, jsem měla pocit, že to bude součást nějaké Rakeťákovy analogie. Co tedy mohl mít na mysli, když mluvil o mimozemšťanech? Nejspíš šlo o někoho, kdo se naprosto vymykal běžnému životu. Napadlo mě několik skupin lidí, ale byla jsem si dost jistá, že Reyes není ani cirkusák, ani auditor z finančáku, ani člen rodiny Mansonových. Díky bohu, protože svastiky by se mu k tomu vězeňskému mundúru vůbec nehodily.

Možná byl klíč k pochopení celého podobenství v té vodě. Co měla představovat? Co by pro člověka, žijícího mimo rámec společnosti, bylo tak cenné, že by se kvůli tomu byl ochoten přizpůsobit? Peníze? Všeobecné přijetí? Moc? Enchiladas? Nechtěla jsem si to přiznat, ale nevěděla jsem. Na svou obhajobu musím říct, že Raketa použil dost mizernou analogii. Žili jsme příliš blízko Roswellu, než abychom o invazích mimozemšťanů mohli uvažovat čistě logicky.

Ale o svém případu jsem logicky uvažovat dokázala. Synovec Marka Weira byl naživu a já měla silné podezření, že se znal s Jamesem Barillou, tím mrtvým z Weirovy zahrady. Musela mezi nimi být nějaká souvislost. Především proto, že jsem ji tam chtěla vidět. Ať už Teddyho s tím mrtvým spojovalo cokoli, právě kvůli tomu byl v nebezpečí.

Kde byl sakra Anděl, když jsem ho potřebovala? Jen málokdy se na tak dlouho odmlčel. Jak jsem měla podnikat nadpřirozené vyšetřování, když jsem neměla k dispozici své nadpřirozené vyšetřovatele? Tedy konkrétně jednoho jediného, Anděla. Často jsem používala množné číslo, abych Andělovi zbytečně nepřipomínala, že jsem odkázána jen na něj. A když se na mě teď vykašlal, začínalo to vypadat, že toho nachodím mnohem víc, než jsem původně plánovala.

Cestou z blázince jsem zavolala detektivovi, který řešil Weirův případ. Byl to kamarád strýčka Boba, ale mě samotnou zrovna v lásce neměl. Asi jsem ho trochu štvala. Dokázala jsem lidi naštvat, když jsem se do toho opravdu vložila. Usoudila jsem, že buď žárlí na strýčka Boba kvůli jeho úspěšné kariéře, ve které jsem hrála dost podstatnou roli, anebo prostě nemá rád pěkné ženské s vlastní hlavou. Nejspíš to bylo trochu od obojího.

Náš rozhovor netrval moc dlouho. Odpovědi detektiva Anayi byly krátké a nabroušené jako ostří žiletky. Podle něj se policie pokusila v souvislosti s případem najít i Teddyho, ale bylo jasné, že hledali především další tělo a další vraždu, kterou by na Marka Weira mohli hodit. Jejich pátrání je tedy neustále vedlo špatným směrem. Já bych oproti nim měla mít malou – ale opravdu jen malou – výhodu v tom, že jsem věděla, že Teddy je naživu. Jenom jsem nevěděla, jestli mi tahle malá výhoda k něčemu bude.

Když vyslýchali Teddyho matku, vypověděla, že se syn od jejího bratra domů nikdy nevrátil. Ale i tak čekala, až Marka zatknou a obviní z vraždy, než Teddyho nahlásila jako pohřešovaného? To znamenalo, že o dvou týdnech jeho života nikdo neměl nejmenší tušení. Nebyla jsem sice žádný Sherlock Holmes, ale i já jsem poznala, že tady něco nesedí.

Jak jsem čekala, až pomalu zapadající slunce přestane pomalu zapadat a konečně zapadne úplně, vytáhla jsem mobil a zadívala se na Reyesovu fotku. Ten den už asi posté. A posté se mi zatajil dech. Nemohla jsem s tím nic dělat. Po víc než deseti letech jsem ho našla. Pravda, zatím jsem jenom zjistila, že sedí ve vězení, ale to jsem pro tuhle chvíli ignorovala – a já byla v ignorování nepohodlných skutečností opravdu dobrá. Jediné, co mi dodávalo naději, bylo to, že Reyes na tom snímku vypadal nasraně. Ne vztekle ani rozčíleně, ale opravdu zuřivě. Provinilci nebývají rozzuřeni, když jsou posíláni do vězení. Většinou jsou vzteklí, že je chytili, byť na některých bývá dokonce vidět úleva, že jim končí život ve strachu a obavách z dopadení. Ale Reyes byl nasraný.

Zavřela jsem telefon, aby mě přešla chuť začít se muckat s fotkou na displeji, a pěšky jsem vyrazila ke vchodu do advokátní kanceláře Sussman, Elleryová a Barber. Veliké dubové dveře byly částečně zakryté živým plotem, což mi vloupání dost usnadňovalo. Ještě víc mi to pochopitelně usnadňovala skutečnost, že mám klíč.

V Barberově kanceláři panoval asi takový pořádek jako na nějakém postapokalyptickém bitevním poli. Prohrabala jsem se stohy papírů a Weirův spis byl v krabici nadepsané WEIR, MARK. Což bylo celkem logické místo, kam ho uložit. Ale tajuplný flash disk, to už bylo o dost horší. Barber mi tvrdil, že leží na jeho stole, ale tam neležel. V zásuvce jich naopak leželo sedm a ani jeden nebyl nijak označený. Nemohla jsem tu tvrdnout celou noc, na to jsem měla celkem nabitý program. Žádné rande to ale bohužel nebylo.

Chvíli jsem zvažovala všechna pro a proti, že bych je sebrala všechny a projela je později. Výhody převážily. V duchu jsem si do diáře připsala další vloupačku na zítřejší noc, abych je zase vrátila. Začala jsem si je cpát do kapes a při té příležitosti jsem si uvědomila, že dieta skládající se z latté a cheeseburgerů mi moc nesvědčí. A to mě zas přivedlo na myšlenku, že umírám hlady. Hlasitě mi zakručelo v břiše.

Jak jsem tam poskakovala a snažila se nasoukat poslední dvě flashky do kapes, v duchu jsem si procházela mapu všech fast-foodů, ve kterých bych se mohla zastavit cestou odsud k tomu skladišti, které jsme dnes v noci měli sledovat.

„Jsi tu tak nenápadná jako monster truck na výstavě veteránů.“

Poskočila jsem ještě jednou, tentokrát leknutím. Když jsem se otočila, ve dveřích stál Garrett. „Doprdele, Swopesi,“ řekla jsem a přitiskla si ruku na srdce. „Co tady sakra děláš!?“

Vešel dovnitř a chvíli se rozhlížel po kanceláři, než se nakonec pohledem zastavil na mně. „Poslal mě sem tvůj strýček,“ řekl prostě. „Jakýkoli důkaz, který získáš bez povolení k prohlídce, bude u soudu nepřípustný.“

Takže jsme zase byli staří dobří nepřátelé. Mluvil se mnou tak chladně, že mi málem naskočila husí kůže. Věděla jsem, že se před ním musím mít na pozoru, protože mi kdykoli může vrazit kudlu do zad. Takže jíst, spát a čurat s jedním okem upřeným na něj.

„Říká ti něco prokazatelný původ důkazního materiálu?“ zeptal se pohrdavě.

„Určitě by mi něco říkal, kdyby mi na tom záleželo,“ odsekla jsem. Zvedla jsem krabici a vyrazila ke dveřím. „Já se jen snažím zjistit, s kým mám tu čest.“

„Myslíš kromě duševní poruchy?“

Sakra, tak už jsme se vrátili i k urážkám. Připadala jsem si, jako bych se po dlouhé době vrátila domů.

„Nejsem tu proto, abych si dokazovala, jaká jsem skvělá detektivka nebo jak velkého mám ptáka, Swopesi. Snažím se pomoct svým klientům. To je to, co dělám,“ řekla jsem a prošla kolem něho. „A dělala jsem to tak už dávno před tím, než ses sem přisral ty.“

Garrett mě následoval na chodbu. „Jaký je kód?“ zeptal se, aby mohl znovu spustit alarm.

Křikla jsem čísla přes rameno tak, že je museli slyšet všichni sousedé, a pak jsem donesla krabici do svého džípu. Šel za mnou jako pejsek.

„Ještě se cestou zastavím pro něco k snědku. Sejdeme se u toho skladiště.“

Když se ujistil, že dobře zavřel dveře, zamyslel se a řekl: „Nejsme zase tak daleko od tvého bytu. Co kdybychom tam zajeli, nechali tam tvoje auto a jeli společně?“

Otevřela jsem dvířka. „Mám hlad.“

„Můžeš si něco sníst cestou.“

Na okamžik jsem zaváhala a pak si otráveně povzdychla. „To tě teď strýček Bob platí, abys mi dělal chůvu?“

„Máme čtyři mrtvoly, Davidsonová. Divíš se, že si o tebe dělá starosti?“

„Strýček?“ ušklíbla jsem se.

„Pojedu za tebou.“

„Jak chceš, Swopesi,“ řekla jsem, nasedla do Misery a zabouchla za sebou dveře. Zdálo se, že ze své nové úlohy nemá o nic větší radost než já. Někde v hloubi duše mě to možná i mrzelo. Anebo taky ne.

~~~

„Ty tacos jsou skvělé.“ Zadívala jsem se na Swopese, když jsme zastavili vedle neoznačeného auta strýčka Boba – nenápadného tmavě modrého sedanu. „Jenom doufám, že už mi ta salsa přestane tak kapat na tvoje krásné vinylové potahy.“

Garrett tiše zaťal zuby, což bylo dost roztomilé. „Jsou kožené,“ procedil pak tónem, ze kterého bylo znát, jak moc se snaží ovládat.

„Jéžiš. Ale jsou fakt krásné.“

Zaparkoval a já jsem vystoupila dřív, než napětí mezi námi stačilo přerůst v násilnosti. Hrábla jsem dovnitř, abych si vzala obrovský kelímek koly, a přeběhla s ním do strýčkova auta. Věděla jsem, že tady budu v bezpečí.

Parkovali jsme dost daleko od skladiště. Od budovy ze zrezlého vlnitého plechu nás dělil široký pozemek zarostlý plevelem. Samotné skladiště vypadalo jako něco mezi sešlým hangárem a autodílnou. Široko daleko nebylo kolem něj vůbec nic. Což bylo zajímavé.

Strýček Bob seděl za volantem a pozoroval budovu velikým dalekohledem. Zadívala jsem se do skleněných čoček z druhé strany a zasmála se na něho. Odložil dalekohled a zamračil se.

„Co je?“ zeptala jsem se, když jsem usedla na sedadlo spolujezdce. Díky Macho Taco se mi smrt hlady zase o vlásek vyhnula. Život byl krásný.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se a ukázala na další neoznačený policejní vůz, který byl strategicky umístěn o pár metrů dál. Ve tmě byl téměř neviditelný, až na jeden nepatrný detail – měl rozsvícená světla. Vsadila bych se, že tenhle člověk nevyšel z policejní akademie jako premiant ročníku.

„To je poručík Taft,“ řekl strýček Bob.

„Ale ne,“ povzdychla jsem si.

„Nabídl se dobrovolně.“

„Opravdu?“

„Ten kluk to myslí dobře.“

Vypoulila jsem oči a svezla se v sedadle co nejníž. V tu chvíli se otevřela dvířka a na zadní sedačku se posadil Garrett. Miniaturní baterkou mi posvítil přímo do obličeje.

„Zavři dveře,“ zašeptala jsem na něj podrážděně.

Strýček Bob se zamračil. Znovu. Nevěděla jsem proč. Určitě to nedělal proto, že by jeho obličej trpěl nedostatkem vrásek.

„Taft má v autě fanynku,“ vysvětlila jsem mu. „Roztomilého malého andílka, který se ho drží jako klíště. Myslím, že se jmenuje Pekelný spratek nebo tak nějak.“

Strýček Bob se zasmál. „A co to u všech pekelných spratků máš na sobě?“

To, o čem se strýček tak neuctivě vyjadřoval, bylo oblečení, které jsem si pečlivě a dlouze vybírala z šatníku. Protože mi kombinace černé s černou pořád připadala nedostatečně černá na vloupání, pomazala jsem si obličej černou maskovací barvou. Samozřejmě jsem se musela několikrát převléknout, zatímco Garrett na mě netrpělivě čekal dole v autě. Celou dobu jsem na něj myslela a doufala, že se na mě nezlobí, že mi to tak dlouho trvá.

„Snažím se splynout,“ řekla jsem.

„S čím? S čerty?“

„Nesměj se mi, strýčku Bobe,“ řekla jsem a hlasitě usrkla kolu z kelímku. „Jen si počkej, až přijde chvíle, kdy budete muset někoho poslat na průzkum. Pak vám ještě budu dobrá.“

V tom okamžiku se do našeho rozhovoru vložil Garrett. „Oceňuju tvou prozíravost,“ řekl tónem, ze kterého bylo naprosto jasné, že to není tak divoké. „Sice ne tolik jako tvoje přednosti, ale stejně…“

Otočila jsem se na něho a řekla: „Když dovolíš, tak moje přednosti mají jména.“ Ukázala jsem na pravou. „Tohle je Nebezpečí.“ A na levou. „Tohle je Will Robinson. A byla bych ráda, kdybys o nich nemluvil jako o přednostech.“

Překvapeně na mě zamrkal a chvíli mlčel, jako by se chtěl ujistit, že opravdu slyšel, co slyšel. „Ty sis pojmenovala prsa?“ zeptal se nakonec.

Pokrčila jsem rameny a otočila se zpátky. „Pojmenovala jsem si i vaječníky, ale ty jen tak někomu nepředstavuju. Napadlo vás vůbec, že celá tahle akce je možná už od chvíle, kdy mučili Carlose Riveru, odsouzená k neúspěchu?“ zeptala jsem se strýčka Boba. „Jestli ti chlapi nemají v hlavě úplně naděláno, tak se zbavili všech důkazů hned ve chvíli, kdy přišli na to, že je Rivera chce podtrhnout.“

„To je pravda,“ řekl strýček Bob. „Ale existuje jen jediná možnost, jak to zjistit.“

„Myslíš opatřit si povolení, svolat malou armádu a vzít tu barabiznu útokem?“

„Na základě čeho? Na tipy od anonymních informátorů mi nikdo povolení k prohlídce nevystaví, pumlíčku. Potřebujeme tu flashku.“

Měl pravdu. Nebyla to žádná úžasná pravda, ale pravda to byla. A řekl mi „pumlíčku“. Místo odpovědi jsem zasrkala tak hlasitě, jak mi to fyzikální zákony umožňovaly. Samozřejmě by nám dost pomohlo, kdybychom věděli, co vlastně hledáme. Tiše jsem si povzdychla, abych dala najevo, jak moc se nudím. Sledovačky byly to nejnudnější na světě. Jako certifikovaná odbornice na sarkasmus jsem cítila určitou povinnost trochu to oživit, a tak jsem znovu hlasitě zasrkala.

„Co kdybys šla dělat společnost Taftovi?“ ozval se strýček Bob zpoza dalekohledu.

„To nejde.“

Svěsil dalekohled do klína. „Proč ne?“

„Nemám ho ráda.“

„Výborně. Myslím, že on tebe taky ne.“

„A navíc,“ řekla jsem a snažila se aspoň na chvíli ignorovat, jak je na mě strýček ošklivý, „ho na každém kroku sleduje ten Pekelný spratek, jak jsem ti o něm říkala.“ Teprve potom mi došlo, co jsem vlastně slyšela. „On mě nemá rád?“

Strýček pokrčil všechno od ramen až po dalekohled.

„Co jsem mu kdy udělala?“ Zlostně jsem se zadívala na Taftovo debilní auto. „Kretén. Tohle si budu pamatovat, až jednou přileze, jestli bych ho nezbavila té sůvy.“

Za mnou se ozvalo tiché bzučení, jak Garrett stáhl okénko. „Pohyb.“

Všichni jsme se zadívali ke skladišti, ve kterém se najednou objevila svislá zářící štěrbina. Obrovská vrata se pomalu otevírala a ve světle, které z nich proudilo ven, jsme spatřili čekající dodávku. Vjela dovnitř a vrata se zase zavřela.

„Tímhle tempem nám Marka Weira pustí z vězení dřív, než dokážeme, že je nevinný. Je to nuda,“ řekla jsem a soustředila se na svůj nízkokalorický nápoj. „Odsud nic nezjistíme. Musíme blíž.“

„Pošli tam svoje lidi,“ řekl strýček Bob.

„Já s sebou žádné nemám.“

„Co?“ zeptal se a najednou vypadal opravdu zaskočeně. „A kde je Anděl?“

Pokrčila jsem rameny. „Už pár dnů jsem toho malýho zmetka neviděla. Proč myslíš, že jsem se takhle vymódila? Protože mi ta černá barva dělá dobře na pleť?“

„Charlotte Jean Davidsonová, ať tě ani nenapadne, abys tam na průzkum šla sama.“

Ale ne. Strýček si o mě začal dělat starosti. V duchu jsem tomu dala dvě minuty. O šedesát sedm vteřin a tři nehorázně dlouhá srknutí později kapituloval.

„No tak jo,“ povzdychl si.

Že to trvalo.

„Tak to tam teda omrkni.“

Věděla jsem, že povolí.

„Ale pro boha svatýho, dávej na sebe pozor! Tvůj táta by mě přetrhl jako hada, kdyby se ti něco stalo.“

Dal mi vysílačku a já mu na oplátku dala zbytek koly. „Ne že mi ji vypiješ celou,“ varovala jsem ho.

„Ne že se necháš chytit,“ oplatil mi to. Pak se ohlédl na Garretta. „Dávej na ni pozor.“

„Co?“ vyhrkla jsem do rádia, protože mě tím zaskočil právě ve chvíli, kdy jsem si chtěla vyzkoušet, zda funguje. „Jestli chceš, abych s sebou brala Swopese, tak na to zapomeň! Nemám na něho náladu.“

Garrett se na mě podíval, ale tvář měl jako z kamene.

„Buď tam půjdete oba, nebo ani jeden,“ rozhodl strýček.

Vyškubla jsem mu kelímek s kolou a znovu se posadila. „Tím pádem není co řešit.“

~~~

„Dávej pozor.“

Zamračila jsem se na Garretta skrz pletivo a seskočila na druhou stranu. Samozřejmě ne na tu druhou stranu. Na druhou stranu plotu. „Myslím, že strýček Bob už mi něco podobného říkal,“ sykla jsem ledovým hlasem. Pořád mě štvalo, že jsem tu hádku prohrála. Přestože jsem s prohráváním měla spoustu zkušeností, pořád mi to moc nešlo.

Garrett mě následoval. Přelezl třímetrový plot podstatně rychleji, protože měl v horní polovině těla mnohem větší sílu než já. Ale dokázal by na třešňové stopce uvázat uzel jazykem?

Vyrazili jsme plevelem ke skladišti. Musela jsem se dost soustředit na to, abych o nic nezakopla, a zbytek své pozornosti jsem věnovala tomu, abych se Garretta v opačném případě náhodou nezachytila.

„Slyšel jsem, že smrtky sbírají duše,“ prohodil ledabyle.

Zakopla jsem o kaktus a málem se rozmázla o zem. Byla tma jako v pytli. Asi to bylo tím, že byla noc. Měsíc nám trochu pomáhal, ale přejít hrbolatý pruh země bylo i tak celkem obtížné.

„Swopesi,“ řekla jsem tak pomalu, aby si nevšiml, jak se zadýchávám, „každý den kolem mě projdou stovky duší a já s nimi mám akorát práci. Můžeš mi říct, proč bych je měla sbírat? A i kdybych je sbírala, kam bych je asi tak dávala? Do hrníčků?“

Neodpověděl. Přeběhli jsme asfaltovou plochu a zamířili na opačnou stranu budovy bez oken. Naštěstí tu nikde nebyly bezpečnostní kamery. Ale podle tlumené záře nad střechou bylo jasné, že tam budou střešní okna. Kdybych se dostala nahoru, mohla bych si krásně prohlédnout, co se vevnitř děje. Bylo mi jasné, že to nebude nic legálního, ale potřebovala jsem svou domněnku podpořit nějakým hmatatelným důkazem.

Když mě Garrett zavlekl za popelnice, narazila jsem na kovovou trubku, která se táhla až nahoru a byla zavětrovaná do stěny tak, že mezi jednotlivými úchyty byly asi metrové rozestupy. S trochou optimismu to byl hotový žebřík.

„Hele, pomoz mi,“ zašeptala jsem.

„Co? Ne!“ Garrett zavrtěl hlavou a díval se na můj žebřík, jako by to byla jen trubka. Pak mě odstrčil stranou. „Já to zkusím.“

„Já jsem lehčí,“ namítla jsem. „Tebe to neunese.“ Ačkoli jsem se hádala převážně proto, že jsem Garrettovi nechtěla ustoupit v ničem, ta trubka opravdu nepůsobila moc stabilně. A stěna byla tak rezavá, že vypadala jako mexický západ slunce. „Vylezu tam a podívám se střešním oknem dovnitř. Nejspíš tam nebude nic moc vidět, ale třeba najdu ve skle nějakou díru. Anebo ji tam udělám,“ uvažovala jsem nahlas.

„Aby pak ty chlapi, co jsou vevnitř, neudělali díru do tebe. Přímo do té tvé tvrdé hlavy. A možná i dvě, pokud mám soudit podle jejich předchozích úspěchů.“

Přestala jsem ho poslouchat a zadívala se na trubku. Dalo mi to sice trochu práce, ale podařilo se mi nevnímat jediné slovo, které řekl. Když skončil, otočila jsem se na něj. „Tys mi nerozuměl? Pomoz mi nahoru!“

Protlačila jsem se kolem něho a popadla trubku oběma rukama. Tiše si odfrkl a pak mě taky oběma rukama popadl za zadek.

Vzrušující? Ano. Vhodné? Ani omylem.

Pleskla jsem ho přes ruce. „Co to sakra děláš?“

„Říkalas, že ti mám pomoct.“

„Jo. Pomoct. Ne poplácat.“

Mlčky se na mě zadíval. Za chvilku mi to začalo být dost nepříjemné.

„Sepni ruce,“ poručila jsem mu. „Jestli mě dostaneš k tomu prvnímu úchytu, dál už to zvládnu sama.“

Neochotně dal ruce dohromady a předklonil se. Navlékla jsem si černé rukavice, které mi skvěle ladily s černočerným kompletem, šlápla mu jednou nohou do dlaní a vyhoupla se k první příčce. Při jeho síle to byla brnkačka, ale dostat se dál bylo o hodně těžší. Ostrý kov se mi zařezával do rukou a i přes rukavice mi málem uřízl prsty. Snažila jsem se na trubce udržet, snažila jsem se neztratit oporu pod nohama a snažila jsem se vlastní váhu vytáhnout k další příčce. Kupodivu mě nejvíc bolely lokty a kolena, kterými jsem se pokoušela zapřít o plechovou stěnu budovy. Nadělala jsem při tom mnohem víc hluku, než by se za daných okolností dalo považovat za vhodné.

Asi o deset let později jsem se vyškrábala na střechu. Její okraj se mi bolestivě zařízl do žeber, jako kdyby si mě dobíral, jako kdyby říkal: To asi nebyl ten nejlepší nápad, viď? Svalila jsem se na střechu a celou minutu tam jen ležela a oddychovala. Bylo to mnohem náročnější, než jsem si původně myslela, a už teď mi bylo jasné, že ráno mě bude bolet celé tělo. Kdyby byl Garrett aspoň trochu gentleman, byl by se nabídl, že tam vyleze místo mě.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal do vysílačky.

Pokusila jsem se mu odpovědět, ale prsty jsem ještě měla úplně zkroucené z toho, jak jsem se jimi držela jako o život, a tak se mi nedařilo stisknout malý knoflík na vysílačce.

„Davidsonová!“ sykl.

No jo, proboha! Nakonec se mi povedlo vysílačku vytáhnout a tlačítko stisknout. „V pohodě, Swopesi. Zrovna si užívám chvilku sebelítosti. Vydrž.“

„Nemáme čas,“ zašeptal. „Vrata se zase otevírají.“

Nezdržovala jsem se s odpovědí. Vyskočila jsem na nohy, přikrčila se a přeběhla ke střešním oknům. Kupodivu to byly plastové panely na skleníky, ale byly staré a popraskané a byla v nich spousta děr, kterými bylo vidět dovnitř. Jenže abych se dovnitř podívala, musela bych si na jeden z těch panelů skoro lehnout. Prasklinami pronikl paprsek světla a já se vzepřela na rukou, ačkoli se ještě celé chvěly po tom předchozím výkonu. Když jsem se soukala nad plastové panely, přesvědčovala jsem samu sebe, že dokud nepovolí rám, v němž drží, snad se dovnitř nepropadnu.

Když jsem se zadívala dovnitř, dodávka zrovna odjížděla. Dva muži skládali do krabic papíry a složky ze starého psacího stolu. Kromě toho stolu byla budova – dobrých pět tisíc metrů čtverečních – naprosto a neuvěřitelně prázdná. Nebyl tam nikde ani papírek od bonbonu. Takže moje obavy byly odůvodněné. Ať už to skladiště používal kdokoli, začal tu balit a stěhovat se pryč, jakmile se Carlos Rivera setkal s Barberem.

Ruce mě příšerně bolely a těch tacos a koly jsem už hořce litovala. S cukrem nebo bez cukru, pořád jí byl plný kbelík a něco vážila. Nejvyšší čas odsud vypadnout.

Jak jsem se soukala zpátky z kovového rámu, v duchu jsem si připravovala přednášku pro strýčka. Skladiště bylo prázdné. Jo, přesně jak jsem vám říkala. Vím, že jsem měla pravdu, ale… Ne, strýčku Bobe, neplakej. Vážně, nech toho, je to trapný!

Už jsem sama sebe viděla, jak mi policejní prezident předává zlatou medaili s nápisem Ty jsi nám to říkala, ale v tu chvíli jsem koutkem oka zahlédla nějaký pohyb. Tentokrát to nebyla žádná rozmazaná šmouha, ale úplně jasná a tvrdá pěst. Čelistí mi projela příšerná bolest, a když jsem se plastovou deskou propadla do skladiště, hlavou mi blesklo jen: Do prdele!

p - 0148KAPITOLA DEVÁTÁ

Jak poznáte, že trpíte poruchou pozornosti? Stačí jen… Hele! Veverka!

− nápis na tričku

~~~

Poprvé jsem ho viděla ten den, kdy jsem přišla na svět. Jeho temný plášť se kolem něj majestátně vlnil. Skláněl se nade mnou a díval se, jak doktor přestřihuje pupeční šňůru. Věděla jsem, že se na mě dívá, ačkoli jsem neviděla jeho tvář. Když mě zdravotní sestry omývaly, poznala jsem, že se mě dotýká, ačkoli jsem jeho prsty necítila. A pak tichým hlubokým hlasem zašeptal moje jméno, ale já ho neslyšela. Nejspíš proto, že jsem sama řvala jako o život.

Od té doby jsem ho vídala jen výjimečně a vždycky jen v těch nejnepříjemnějších chvílích. Proto bylo celkem pochopitelné, že se ukázal i teď. Proletět střechou prázdného skladiště byla pro mě chvíle jak výjimečná, tak i nepříjemná.

Jak jsem letěla dolů a betonová podlaha mi rychle stoupala vstříc, objevil se tam a pozoroval mě, ačkoli jsem mu neviděla do tváře. Snažila jsem se zastavit se ve vzduchu, anebo aspoň na chvilku zpomalit svůj pád, abych si ho mohla pořádně prohlédnout, ale gravitace trvala na tom, že mám letět dál. Pak jsem si kdesi v hloubi duše – v těch nejtemnějších zákoutích vlastního mozku, kam jsem sama chodila zásadně jen s dobrou svítilnou – vzpomněla. Vzpomněla jsem si, co mi šeptal ten den, kdy jsem přišla na svět. Moje mysl tu myšlenku okamžitě zavrhla, protože jméno, které zašeptal, nebylo moje. Řekl mi Dutchová. Ten den, co jsem přišla na svět. Jak to mohl vědět?

Zatímco jsem se ve vzpomínkách vracela ke svému prvnímu dni na tomhle světě, betonová podlaha se rychle blížila, aby mi zbytečně neprotahovala ten poslední. Úplně jsem na to zapomněla. Zatracená porucha pozornosti!

Vzpomněla jsem si ale celkem rychle, protože jsem najednou tvrdě dopadla. Vyrazilo mi to dech, ale hned mi došlo, že se na mě pořád dívá nahoru. To znamenalo, že jsem nedoletěla až na zem. Můj pád zastavilo něco jiného, něco kovového, z čeho jsem se vzápětí svezla na ocelový rošt.

Prostřední část mého těla vybuchla bolestí tak strašnou a intenzivní, že jsem se nemohla nadechnout a všechno kolem mě se propadlo do tmy. Matně jsem vnímala, jak moje bezvládné tělo prokluzuje roštem a padá zase o kus níž. Málem jsem ztratila vědomí, ale pak jsem si najednou uvědomila, že ho zase vidím. Tentokrát už stál nade mnou a prohlížel si mě.

Zamrkala jsem, abych z očí vytlačila slzy, a snažila se zaostřit na něho. Jenže než se mi to podařilo, můj svět se znovu ponořil do neproniknutelné tmy. Stěnami prázdného skladiště otřásl nelidský výkřik plný bolesti, který rozechvěl vlnitý plech, až celá budova tiše hučela jako ladička.

A přitom jsem jeho hlas ani teď neslyšela.

~~~

Zdálo se mi, že prakticky hned poté, co jsem ztratila vědomí, jsem ho zase našla. Ale rozhodně nebylo tam, kde jsem ho nechala. Dýchala jsem, to ano, ale celé tělo mě bolelo. Teď jsem dokonale chápala, proč se říká, že to není pád z výšky, co vás zabije, ale ta země, o kterou se rozplácnete.

Pokusila jsem se otevřít oči. Marně. Buď jsem ještě nebyla tak docela při vědomí, anebo Garrett někde našel vteřinové lepidlo a chtěl se mi pomstít za ten vtípek se salsou. Čekala jsem, až se má víčka uráčí přepnout do polohy otevřeno, a zatím jsem ho poslouchala, jak do vysílačky blábolí něco o tom, že mám pulz. To vždycky ráda slyším. Na krku jsem ucítila tlak jeho prstů.

„Už jsem tam,“ zapraskal z vysílačky hlas strýčka Boba a o chvilku později jsem zaslechla dusot nohou po kovových plátech. V dálce houkaly policejní sirény.

Garrett nějak poznal, že jsem se probrala. „Hele, detektive,“ řekl strýčku Bobovi, který se k nám rychle blížil, „mám pocit, že ji ztrácíme. Asi jí budu muset dát dýchání z úst do úst.“

„To si zkus,“ hlesla jsem, ačkoli se mi zatím nepodařilo otevřít oči.

Tiše se zasmál.

„Krucinál, Charley,“ zasípal strýček Bob udýchaně a v jeho hlase zněl spíš strach než vztek. Možná na něj ta gumička opravdu zabírala. „Co se stalo?“

„Spadla jsem.“

„Neříkej.“

„Někdo mě praštil.“

„Už zase? To jsem nevěděl, že už oficiálně začala lovecká sezóna na Charley Davidsonovou.“

„Dostanu na to den volna?“ zeptal se Garrett. Strýček Bob ho nejspíš musel zpražit svým strašlivým pohledem, protože hned potom Garrett vyskočil a úplně vážně řekl: „Jdu to prověřit.“ Odběhl, zřejmě aby zkusil chytit toho, kdo mi nahoře na střeše dal pěstí.

Sirény se přiblížily a já zaslechla hlasy dalších policistů.

„Nemáš něco zlomeného?“ zeptal se strýček Bob starostlivě.

„Asi víčka. Nedokážu je zvednout.“

Tiše se usmál. „Kdyby to byl kdokoli jiný, tak bych řekl, že víčka se zlomit nedají. Ale zrovna u tebe…“

„Takže si o mně jako myslíš, že jsem něčím zvláštní?“ ušklíbla jsem se.

Začal mi pomalu prohmatávat ruce a nohy, jestli nemám nic zlomeného. „Slovo zvláštní to ani zdaleka nevystihuje, moje drahá.“

~~~

Zázraky se dějí. Zjistila jsem, že jsem toho živoucím důkazem. Přežít takový pád, nic si nezlomit, zvednout se a odejít po svých – no dobře, spíš odpajdat pomocí vlastních nohou a spousty cizích rukou, které mi pomáhaly – to se nedalo nazvat jinak než zázrak. S velikým Z.

„Měli bychom ji určitě vzít na rentgen,“ řekl zdravotník strýčku Bobovi, když jsem ležela na lehátku.

Sanitky byly bezvadné. „Stejně si mě chcete jenom prohmatat,“ ušklíbla jsem se na zdravotníka a začala si prohlížet chromový nástroj, který podezřele připomínal mimozemšťanské pomůcky na zkoumání tělesných otvorů. Vzápětí se mi podařilo tu věcičku rozbít, tak jsem ji rychle dala zpátky a tiše jsem doufala, že kvůli mně někdo nepřijde o život, až mu zdravotník bude chtít mimozemšťansky prozkoumat tělesné otvory a zjistí, že nemá čím.

Zdravotník se zasmál a pomilionté mi zkontroloval tlak.

„Vážně, strýčku Bobe, nic mi není. Komu patří to skladiště?“

Strýček Bob strčil mobil do kapsy a zadíval se na mě otevřenými dveřmi sanitky. „Jestli si myslíš, že to bude někdo, kdo má za příjmením napsáno padouch, tak tě asi hodně zklamu.“

„Neříkej. Je to snad nějaký světec?“

„Těsně vedle. Jmenuje se otec Federiko Díaz.“

Páni. Proč by si katolický kněz pořizoval skladiště, ve kterém vůbec nic neskladuje? Ostatně proč by si katolický kněz vůbec pořizoval skladiště? Tenhle případ byl čím dál podivnější.

„Nikdo tam nebyl,“ řekl Garrett, když se vrátil. „Nechápu to. Měli tam být aspoň dva lidi vevnitř a jeden na střeše. Kam se poděli?“

„Za celou dobu odsud odjela jenom ta dodávka. Museli utéct pěšky,“ řekl strýček Bob a rozhlédl se po planině kolem.

„Anebo tu ještě jsou,“ podotkla jsem. „Kde jsou ty krabice?“

Oba se otočili a zadívali se do prázdného skladiště.

„Jaké krabice?“ zeptal se strýček Bob.

„No právě.“ Sklouzla jsem z lehátka a předala rozbitou hračku zdravotníkovi, který ji s mimozemšťanskou dovedností opravil a s úsměvem ji vrátil na místo. Pak jsem se pokusila vystoupit ze sanitky a nepřekročit přitom společensky únosnou míru sténání, ale to se mi bohužel nepovedlo.

„Řeknu vám jenom tři slova,“ ozval se za mnou zdravotník. „Riziko vnitřního krvácení.“

Otočila jsem se na něho. „Nenapadlo vás, že kdybych měla vnitřní krvácení, tak bych to v hloubi duše musela vědět? Tak nějak… vnitřně?“

„Jeden snímek na rentgenu,“ smlouval se mnou. Když jsem zalapala po dechu, dodal: „Možná dva.“

Strýček Bob mě podepřel svou obrovskou paží. Už jsem se chtěla začít se zdravotníkem hádat, ale v tu chvíli mi řekl: „Charley, máme tady všude kolem své lidi. Slibuju, že ty tvoje záhadně zmizelé krabice najdeme.“

„Ale…“

„A ty pojedeš do nemocnice, i kdybych ti měl nasadit klepeta a k tomu lehátku tě připoutat,“ ozval se Garrett a postavil se vedle strýčka tak, abych mezi nimi nemohla proklouznout.

Otráveně jsem si vzdychla, založila ruce na prsou a vzdorovitě po něm blýskla očima. „Přestaň mi vyhrožovat klepetama, ty zvrhlíku. Rozhodně chci být u toho, až budete mluvit s otcem Federikem,“ řekla jsem strýčku Bobovi a už jsem si vůbec nevšímala, jak na mě Garrett nevěřícně zírá. Zřejmě byl prostě nepoučitelný.

„Tak dobře,“ souhlasil strýček Bob dřív, než jsem si to stačila rozmyslet. „Zítra ti zavolám a řeknu ti místo a čas.“

„Budeš potřebovat, aby tě z nemocnice někdo odvezl domů,“ připomněl mi Garrett.

„Stejně si chceš akorát vyzkoušet ty klepeta. Zavolám Cookie. Snažte se zjistit, co se stalo s těmi krabicemi.“

„Budeš se chtít podívat na fotky z databáze?“ zeptal se strýček Bob. „Myslíš, že bys dokázala identifikovat toho, kdo tě uhodil?“

„No…“ Nakrčila jsem nos a přemýšlela, jestli by nebylo snazší toho člověka identifikovat podle otisku, který mi nechal na tváři. „Je pravda, že jsem koutkem oka docela dobře viděla jeho levou pěst. Možná bych dokázala identifikovat jeho malíček.“

~~~

Z nějakého zvláštního důvodu, o němž jsem vůbec nehodlala spekulovat, neměla Cookie žádnou radost z toho, že jsem jí v jednu ráno zavolala, aby mě odvezla z nemocnice.

„Co jsi to zase vyváděla?“ zeptala se, když dorazila do čekárny na pohotovosti. Měla na sobě tepláky, ve kterých spala, a přes ně svetr tak vytahaný, že vyhlížel spíš jako župan. A k tomu měla na hlavě něco, co působilo opravdu apokalypticky. Vypadala kouzelně.

Zvedla jsem se a vyrazila k ní jako člověk, který ví, že někde v místnosti je bomba s detektorem pohybu. Vrhla se ke mně a podepřela mě. Kdyby někde v místnosti skutečně byla bomba s detektorem pohybu, roztrhalo by nás to na cucky.

„Proč myslíš, že to byla moje chyba?“ zeptala jsem se dotčeně.

Káravě se ušklíbla. „Víš, jaké to je, když tě uprostřed noci probudí telefon a někdo ti řekne, že máš přijet do nemocnice? Byla jsem k smrti vyděšená. Ještě teď mi z toho buší srdce.“

„Omlouvám se.“ Dopajdala jsem si pro bundu a navlékla ji na sebe. Ani se mi nechtělo věřit, kolik práce mi to dalo, abych u toho neomdlela. „Asi ses lekla, že se něco stalo Amber.“

„Děláš si legraci? Amber je proti tobě učiněný andílek. Díky tomu, že znám tebe, mi její pubertální, hormony ovlivňované chování někdy připadá jako balzám na nervy. Vážně nevím, jak to tvoje nevlastní matka s tebou vydržela.“

V tu chvíli se mi rozsvítilo. Nebylo to žádné oslnivé světlo, tak dvanáctiwattová žárovička, ale stačilo na to, abych přehodnotila příčiny toho, jak málo se o mě nevlastní matka zajímala. Možná jsem za to, jaký špatný vztah jsme spolu měly, částečně mohla i já…

Blbost.

Cookie mi dělala kázání celou cestu domů. Díky bohu mě záchranka odvezla do Pres, takže to nebyla dlouhá cesta. Na jednu stranu bylo pěkné, že si o mě dělá takové starosti, ale na druhou stranu už mi ty její řeči lezly krkem. A to, jaké jsem si o sebe dělala starosti já sama, to bylo naprosto nesnesitelné. Pořád jsem musela myslet na to, že mě někdo praštil. Někdo se pokusil mě zabít. Kdybych to nebyla přežila, mohla jsem teď být mrtvá.

Ale ještě z jiného pohledu jsem cítila, že bych to neměla vidět tak černě. Byla jsem si skoro jistá, že jsem v minulém životě byla hippie – prostě jsem musela vidět sklenici zpola plnou. Nejlíp třeba Jacka Danielse. Dnes v noci jsem se dozvěděla něco důležitého, a nebylo to jenom to moudro o výšce, ze které se padá, a zemi, o kterou se člověk zabije. Dozvěděla jsem se, že Reyes a Kosťa jsou nějakým zvláštním způsobem spojeni. Ale jak? Reyesovi mohly být tak tři roky, když jsem přišla na svět. Jak mohl Kosťa vědět, že mi o patnáct let později řekne Dutchová?

Věděla jsem, že se mi to nezdálo. Pamatovala jsem si to úplně jasně. Dutchová. Tichý hebký a okouzlující hlas. Jako ten Reyesův. A tam podobnosti zdaleka nekončily. V duchu jsem mezi nimi pozorovala čím dál víc paralel. Třeba teplo, které z obou sálalo. To, jak se pohybovali – jako šmouha, úplně jinak než nebožtíci. Paralyzující pronikavý pohled, z něhož se mi podlamovala kolena.

Možná jsem začínala blouznit. Anebo byli Reyes a Kosťa jedna a tatáž bytost? Ale jak by to vůbec bylo možné? Potřebovala jsem k tomu slyšet nějaký další názor. Když Cookie parkovala před domem, oznámila jsem jí: „Viděla jsem ho zas.“

Cookie zastavila vůz na místě a zadívala se na mě.

„Když jsem proletěla tím oknem,“ dodala jsem.

„Reyese?“ zeptala se nevěřícně.

„Ne. Já nevím.“ Najednou jsem se cítila strašně unavená. „Začínám pochybovat. Začínám pochybovat o spoustě věcí.“

Chápavě přikývla, popojela k chodníku a vypnula motor. „Trochu jsem přes den pátrala. Už je sice hodně hodin, ale myslím, že stejně neusneš, dokud aspoň na pár otázek nenajdeš odpovědi.“

~~~

Poté, co mě Cookie prakticky vynesla do bytu, odběhla zkontrolovat Amber. Já pozdravila pana Wonga a zapnula zbrusu nový kávovar, který byl podle lístku na mašli pozorností od zaměstnanců AAA Electric za to, jak jsem jim pomohla vyřešit záležitost ukradených stykačů – přestože jsem neměla ani ponětí, co to vlastně ten stykač je a proč by ho někdo mohl chtít ukrást. Byl červený. Ten kávovar, ne ten stykač. Ani jsem nevěděla, jakou barvu ty stykače měly, protože jsem zloděje našla mnohem dřív, než jsem se o takové věci začala zajímat. Stejně jsem pochybovala, že by mi tehdy bylo něco platné, kdyby byly červené.

Nalila jsem si sklenku mléka a obrátila ji do sebe naráz, abych si mohla vzít čtyři ibuprofeny a nevypálila si tím díru do žaludku. Na pohotovosti jsem odmítla léky na bolest, které mi ten doktor nabízel. Obvykle jsem odmítala všechno, co bylo na předpis. Prostě jsem předpisy neměla ráda. Ale bolest už pronikala do všech svalů, které tím tuhly a hrozily, že se zlomí, kdykoli se budu chtít pohnout. Ten pád nejspíš neměl žádné trvalé následky, ale dočasné následky stály fakt za pendrek. Sotva jsem dýchala.

Ale i omezená možnost dýchání byla lepší než dodýchat úplně.

Protože jsem z vězení od Marka Weira jela přímo za Raketou, odtamtud na vloupačku do advokátní kanceláře a pak zase rovnou ke skladišti, kde jsem zakončila den elegantním pádem, ještě jsem se vůbec nedostala k tomu, co mi Cookie zjistila o Reyesovi a jeho kriminální historii. Posadila jsem se tedy do křesla u počítače a Cookie mi přinesla stoh poznámek a výtisků. Jak jsem ji znala, bylo mi jasné, že za tu dobu stačila zjistit i velikost jeho bot a krevní skupinu. Přihlásila jsem se na stránky Vězeňské správy Nového Mexika a Cookie si šla nalít kávu. Díky optickým vláknům se během pár vteřin na obrazovce objevila Reyesova tvář.

„Můj bože,“ ozvala se mi za zády Cookie, která na něj očividně reagovala dost podobně jako já.

Pak přede mě postavila plný šálek.

„Díky,“ řekla jsem. „A promiň, že jsem tě vzbudila uprostřed noci.“

Přitáhla si ke mně židli, posadila se a položila mi ruku na stehno. „Charley, copak si vážně myslíš, že bych se na tebe za to mohla zlobit?“

Zaváhala jsem, jestli to není chyták. „No… jo? Vůbec bych se tomu nedivila. A nevím, kdo by se nezlobil.“

„Třeba já ne,“ řekla dotčeně, jako bych se jí opravdu dotkla jen tím, že jsem si to myslela. „Byla bych vzteky bez sebe, kdybys nezavolala. Vím, že jsi výjimečná a že máš nepředstavitelný dar, který nejspíš nikdy nepochopím, ale pořád jsi člověk a pořád jsi moje nejlepší kamarádka.“ Její tvář se zatáhla obavami. „Nezlobila jsem se na tebe, protože jsi mě probudila. Zlobila jsem se kvůli tomu, že si myslíš, že jsi nezničitelná. Nejsi.“ Odmlčela se a výhrůžně se na mě dívala, jako by mi to ponaučení chtěla svým přísným pohledem vtlouct do hlavy. Bylo to roztomilé. „A kvůli tomuhle falešnému pocitu bezpečí se pořád dostáváš do takových… bizarních situací.“

„Bizarních?“ zeptala jsem se naoko uraženě.

„Mám ti je připomínat? Třeba tu nehodu v čističce odpadních vod?“

„To ale rozhodně nebyla moje vina,“ namítla jsem a zatvářila se stejně dotčeně, jako se na mě prve tvářila Cookie.

Ušklíbla se a čekala.

„No dobře, tak to byla moje vina,“ vzdala jsem to po chvíli. Znala mě až příliš dobře. „Ale jenom trochu. A ty krysy by stejně žádná krásná budoucnost nečekala. Tak co jsi zjistila?“ obrátila jsem řeč jinam a znovu se zadívala na Reyesovu fotku.

Cookie prolistovala výtisky a jeden z nich vytáhla. „Podrž se,“ varovala mě.

„Jestli to nejsou nahé fotky starých bab, tak to snad zvládnu,“ řekla jsem, ale ve skutečnosti jsem nedokázala odtrhnout oči od monitoru.

Podala mi ten výtisk. „Vražda.“

„Ne,“ zašeptala jsem tiše. Byl to novinový článek a podle data byl starý deset let. Ne ne ne ne ne. Cokoli, jenom ne vraždu. Nebo znásilnění. Nebo únos. Nebo ozbrojené přepadení. Nebo exhibicionismus, protože to je fakt pro úchyly. Přeletěla jsem článek letmým pohledem, jako když člověk jede autem kolem bouračky a prostě se podívá, protože si nemůže pomoct.

~~~

MUŽ Z ALBUQUERQUE SHLEDÁN VINNÝM

Krátké. Stručné.

Muž s minulostí ještě záhadnější než okolnosti smrti jeho otce byl v pondělí po třídenním rokování poroty shledán vinným. Obžaloba se během procesu potýkala s celou řadou neobvyklých potíží, například se skutečností, že dvacetiletý Reyes Alexander Farrow neexistuje.

Reyes Alexander Farrow. Na chvilku jsem se zastavila, aby se mi chudák srdce mohlo uklidnit. Stačil pouhý pohled na jeho jméno na papíře a už začínalo bušit jako o závod. A to, že neexistuje? Tak o tom bych měla něco vědět.

„Farrow nemá rodný list,“ oznámil prokurátor poté, co byl dva týdny trvající proces uzavřen. „Nemá žádné lékařské záznamy, nemá sociální pojištění, nemá záznamy o školní docházce kromě tříměsíčního pobytu na střední škole Yucca High. Papírově je ten člověk jako duch.“

Duch. Jak by řekl Morfeus: Osud má zvláštní smysl pro ironii.

Farrowův otec Earl Walker byl nalezen mrtvý ve svém voze, který skupina turistů objevila ve strži pět mil východně od Albuquerque. Ačkoli jeho ostatky byly silně ohořelé, soudní pitva potvrdila, že zemřel následkem rány tupým předmětem do hlavy. Několik očitých svědků vypovědělo, že se Farrow s otcem pohádal den před tím, než Walkera jeho snoubenka ohlásila jako nezvěstného.

„Měli jsme svázané ruce,“ prohlásil Farrowův hlavní advokát Stan Eichmann poté, co byl vynesen rozsudek. „Na tomto případu je mnohem víc nejasností, než se na první pohled zdá. Asi se nikdy s jistotou nedozvíme, jak to doopravdy bylo.“

Eichmannův výrok je jen jednou ze záhad, které tento případ obklopují. Například Walker vůbec nemá číslo sociálního pojištění a nikdy neodevzdal jediné daňové přiznání.

„Nebylo jak porotě dokázat, že pan Farrow je bezúhonný a spořádaný občan,“ prohlásil Eichmann. „Zdálo se, že žil svůj život pod několika smyšlenými jmény. Trvalo nám celé týdny, než jsme se dopracovali k tomu, co považujeme za jeho skutečné jméno.“

„Takové případy nejsou zdaleka tak neobvyklé, jak se lidé domnívají,“ vyjádřil se zástupce prokurátora. „Kriminálníci se běžně snaží zamaskovat svou skutečnou totožnost v dospělosti. Pan Farrow ovšem papírově neexistoval už od narození. Podle našich záznamů nikdy nepřišel na svět a z rozborů DNA jasně vyplývá, že Walker nebyl jeho biologický otec. Podle toho, co o něm víme, bych osobně nebyl schopen vyloučit ani tu možnost, že Reyes Farrow se v dětství stal obětí únosu.“

Zalapala jsem po dechu. Že by opravdu vyrůstal se svým únoscem?

Rychle jsem pročetla zbytek článku.

Farrow sám během procesu odmítal vypovídat, takže porotci nakonec dali na váhu nepřímých důkazů, přestože se obhajobě podařilo vyvrátit několik klíčových teorií, na nichž prokuratura svou strategii stavěla.

Článek se dál věnoval Walkerově snoubence Sarah Hadleyové. Ta u soudu vypověděla, že Reyes Walkerovi často vyhrožoval a že oba žili v obavách o svůj život. Ale další svědkyně, která slečnu Hadleyovou dobře znala, tohle tvrzení popřela a pod přísahou vypověděla, že Walkerova snoubenka byla tajně zamilovaná do Farrowa a byla by Walkera bez mrknutí oka opustila, kdyby o ni stál. Svědkyně dokonce dodala, že jestli se Hadleyová někoho bála, tak jedině samotného Walkera.

„Je to případ zlomeného srdce a vyšinuté mysli,“ prohlásil Eichmann před porotci pár minut před tím, než se odebrali k uzavřenému jednání. „Walkerův trestní rejstřík sám o sobě stačí k tomu, abychom mohli začít pochybovat o legitimitě čehokoli, co by aspoň vzdáleně připomínalo motiv ze strany jeho jediného dítěte.“

Jediného dítěte? Vždyť Reyes měl sestru.

„Okolnosti jeho smrti jsou asi tak průzračné jako já sám,“ uzavřel Eichmann.

Farrow, který se před zatčením pomocí cizího čísla sociálního pojištění zapsal na distanční studium – ironií osudu na právnickou fakultu si rozsudek vyslechl mlčky a bez viditelných emocí.

Srdce mi pukalo, když jsem si představila Reyese, jak stojí v soudní síni a čeká, až nad ním vynesou rozsudek, až rozhodnou, jestli je vinen, nebo nevinen. Přemýšlela jsem o tom, co se mu asi honilo hlavou a jak se s tím rozhodnutím vyrovnával.

„Záhada jménem Reyes Farrow je čím dál záhadnější,“ řekla jsem. Měla jsem pocit, že Walkerova snoubenka – aniž bych vůči ní byla nějak předpojatá – lže, jako když tiskne. Týrané děti v dospělosti jen zřídka napadají své rodiče, natožpak aby jim vyhrožovaly. A ženy obvykle ani potají nemilují muže, u kterých se zároveň obávají, že by je každou chvíli mohli zabít.

„Ale jde tu o vraždu, Charley.“

„Víš, kolik lidí sedí za katrem za něco, co neudělali?“

„Myslíš, že Reyes je nevinný?“

Ráda bych. „Na to bych ho musela vidět osobně.“

Překvapeně se na mě zadívala. „To je taky součást tvých schopností?“

Ačkoli jsem to tak nikdy nebrala, dlouho jsem o odpovědi nepřemýšlela: „Ano. Asi ano. Zapomínám, že ne všichni vidí to, co vidím já.“

„Když už jsme u toho, netvrdila jsi, že jsi ho dnes v noci viděla zase? To jsi mluvila o Reyesovi?“

„No jo.“ Narovnala jsem se, ale vzápětí jsem zasténala bolestí a zkroutila se zpátky do polohy, ve které mě toho bolelo asi nejmíň. Nevěděla jsem, jak začít, a tak jsem se rozhodla skočit do toho tak říkajíc rovnýma nohama. „Víš, že jsem ti o některých věcech radši nikdy nevyprávěla, aby ses kvůli tomu pak nemusela léčit?“

Cookie se zasmála. „Jo, ale ty zase víš, že mi můžeš říct cokoliv.“

„A to je moc dobře, protože teď tě čeká rychlokurz smrtkování. Já už jsem z toho totiž zmatená.“

„A to jindy nebýváš?“ zeptala se a v očích jí zajiskřilo.

„Vtipné. Ale já nemluvím o tom, jak bývám obvykle zmatená. Tohle je něco jiného.“

„Jiného než naprostý chaos?“ Výhrůžně jsem zabručela a ona si poposedla a podívala se na mě, jako by už se svými vtípky končila. „Tak dobře, máš mou plnou pozornost.“

Ale já se nemohla odpoutat od toho naprostého chaosu. Cookie měla pravdu. Můj život se opravdu skládal jen z fází stagnace a bezhlavé jízdy, při které je úplně jedno, kam se jede a kolik dalších aut je na silnici. „Není to tak, že bych se jenom protloukala životem, že ne?“

„Asi jo, ale co je na tom špatného?“ pokrčila Cookie jedním ramenem.

„Myslíš?“

„No jo. Podle mě se všichni jenom tak protloukáme životem.“

„Ale stejně by k tomu smrtkování měli dávat nějakou příručku. Anebo aspoň diagram. Nebo powerpointovou prezentaci.“

„To máš asi pravdu,“ řekla Cookie tím svým tónem, kterým každá věta zněla jako Jsem s tebou. „S barevnými šipkami, co?“

„Jo, a taky s jednoduchými, jasně formulovanými otázkami, na které se dá odpovědět jen ano nebo ne. Třeba: Setkala jste se dnes se ztělesněním smrti? Pokud ne, přeskočte na otázku deset. Pokud ano, můžete přestat, protože jste úplně v prdeli. Už se na to na všechno můžete vybodnout. Zhluboka se nadechněte, protože to bude bolet. Anebo obvolejte kamarády a řekněte jim, že vám můžou políbit čau…“

Uvědomila jsem si, že Cookie přestala přikyvovat a už se na mě vůbec nedívá, jako by její příští věta měla znít Jsem s tebou. Zírala jsem na její najednou úplně bledou tvář. Byla docela pěkná. Vynikaly tím její modré oči.

„Cookie?“

Zrovna když jsem se jí chystala změřit pulz a případně začít s oživováním, vypadlo z ní: „Ztělesnění smrti?“

Jejda. „No jo,“ řekla jsem a mávla rukou, jako by o nic nešlo. „Ale on ve skutečnosti není ztělesnění smrti. On tak jenom vypadá. Když o tom tak přemýšlím, tak vypadá jako smrt.“ Zvedla jsem hlavu a zapátrala po nějakém povzbudivém vysvětlení, ale našla jsem jenom pavučiny na lustru. „On prostě vypadá jako… no, jako ztělesnění smrti. Jenomže já jsem smrtka a on vůbec nevypadá jako já. Ale kdybych nevěděla, jak smrtky vypadají – tedy ne že bych znala ještě nějakou jinou kromě sebe –, tak bych řekla, že vypadají přesně jako on.“ Podívala jsem se na ni. „Jo. Čím víc o tom přemýšlím, tím spíš bych řekla, že ‚ztělesnění smrti‘ na to prostě sedí.“

„Ztělesnění smrti? Něco takového opravdu existuje?“

Možná jsem na to šla špatně. „On není opravdu smrt. Je to celkem borec, teda aspoň takovým dost děsivým způsobem.“ Bledla dál. Sakra. „Až začneš chodit na terapii, budu ti to muset platit?“

„Ne,“ řekla a narovnala ramena, jako by mi chtěla dokázat, že má všechno pod kontrolou. „Jsem v pohodě. Jenom mě to trochu zaskočilo, nic víc.“ Zamávala rukou, abych si nedělala starosti. „Jen pokračuj. Já to zvládnu.“

„Určitě?“ zeptala jsem se, protože jsem viděla, jak jí modrají rty.

„Slibuju. Tak rychle. Řekni mi všechno.“

Když jsem si všimla, jak se drží okrajů židle, znovu jsem začala pochybovat. Co jsem to vlastně dělala? Tedy kromě toho, že jsem se chystala jí zničit zbytek života?

„To nejde,“ usoudila jsem nakonec. Nemělo smysl jí všechno vysvětlovat jen proto, abych se s ní mohla podělit o ten okamžik, kdy jsem padala na podlahu skladiště a zahlédla pod sebou Kosťu. Prostě jsem to Cookie nemohla udělat. „Promiň. Vůbec jsem s tím neměla začínat.“

Pustila se židle a zadívala se na mě. „Charley, můžeš mi říct úplně cokoli. Přísahám ti, že už se nenechám ničím rozhodit.“ Když jsem se na ni pochybovačně zamračila, opravila se: „Přísahám, že se budu snažit, aby mě už nic nerozhodilo.“

„Není to tvoje chyba,“ řekla jsem a sklonila hlavu. „Existují prostě věci, které jsou pro lidi nejsnesitelnější, dokud o nich nic nevědí. Ani nevím, proč jsem ti to vůbec chtěla vysvětlovat. Omlouvám se.“

Když jsem ke svým blízkým byla upřímná a řekla jsem jim toho příliš, mělo to devastující dopad na jejich duševní rovnováhu. Už dávno jsem se naučila, že to sice bolí, když mi lidé nevěří, ale když mi uvěří, jejich život se tím navždycky změní. Už se na svět nikdy nepodívají tak jako dřív. A nový úhel pohledu pro ně může být zničující. Byla jsem velmi opatrná v tom, komu říct pravdu. O Kosťovi jsem za celý život řekla jen jediné živé duši – a od té doby jsem toho litovala.

Cookie se trochu uvolnila, opřela se a vzala si šálek kávy do klína. „Vzpomínáš si, jak jsi mi poprvé řekla, co jsi?“

Zapátrala jsem v paměti. „Jen matně. Jestli si to vybavuju správně, tak to bylo při třetí margaritě.“

„Ale vzpomínáš si, co jsi mi řekla?“

„Ehm… po třetí margaritě?“

„Řekla jsi, a to cituju doslova, Cookie, já jsem smrtka.“

„A tys mi věřila?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Ano,“ řekla a viditelně přitom ožila. „Neměla jsem ani stín pochybností. Tou dobou už jsem viděla takové věci, že jsem neměla důvod ti nevěřit. Tak co bys mi teď asi mohla říct, aby to bylo ještě horší?“

„To by ses divila,“ odpověděla jsem vyhýbavě.

„Je to opravdu tak strašné?“ podivila se.

„Nejde o to, jak moc je to strašné,“ řekla jsem a snažila se, aby si Cookie mohla uchovat aspoň špetku své nevinnosti a snad i příčetnosti. „Jenom je to o něco méně uvěřitelné.“

„Aha, myslíš oproti tomu, že jsi smrtka? Tak to chápu, vždyť smrtkou dneska může být prakticky každý…“

Měla pravdu. Ale já ze zkušeností věděla, že moje schopnosti mi většinou jen přidělávají další potíže a odpuzují ode mne ty, kterým jsem se snažila důvěřovat. Pořád jsem tedy váhala, bez ohledu na to, jak moc jsem Cookie věřila. No vážně, proč jsem jí to vůbec chtěla vyprávět? Někdy mě překvapovala moje vlastní sebestřednost.

„Když jsem byla na střední,“ řekla jsem a rozhodla se pro starý dobrý fígl: Je to pro tvoje vlastní dobro!, „měla jsem kamarádku, které jsem toho řekla víc, než jsem měla. A kvůli tomu se se mnou pak přestala bavit. Nechtěla bych, aby se to stalo i nám dvěma.“

Ne že bych si myslela, že to tehdy byla jen její vina. Předchozí zkušenosti i moje schopnost číst lidi mi jasně napovídaly, že svěřit se Jessice není ten nejlepší nápad. Ale i tak to pro mě byla tvrdá lekce, když se ke mně najednou otočila zády a začala nenávidět cokoli, co jen vzdáleně souviselo s Charley Davidsonovou. Nedokázala jsem pochopit, kde se v mé bývalé nejlepší kamarádce ta nenávist bere. Jako bychom se z nejlepších kamarádek staly rovnou nesmiřitelnými protivnicemi. Byl to pro mě šok a já na něj dlouho nedokázala zapomenout, ačkoli mi po pár letech došlo, že to z její strany byl projev obyčejného strachu. Strachu z toho, co dělám. Strachu z toho, čím jsem. Strachu z toho, jakou roli hraju v celém tom obrovském božím plánu. Ale tehdy jsem z toho byla prostě zničená. Už zase mě zradil někdo, koho jsem měla ráda. Někdo, o kom jsem si myslela, že má rád mě.

Než abych si vybírala mezi Jessičinou nenávistí a lhostejností své nevlastní matky, rozhodla jsem se pro střední cestu, ale propadla jsem se do hluboké deprese. Dokázala jsem ji dobře maskovat sarkasmem a drzostí, ale ta událost ve mně nastartovala cyklus sebedestruktivního chování, z něhož se mi podařilo vymanit až po několika letech.

A byl to právě Reyes, kdo mě z té deprese vyléčil. Díky tomu, co jsem viděla z jeho života, jsem si začala vážit toho svého – přinejmenším jsem měla otce, který mě nemlátil jen tak pro radost. Měla jsem tátu, který mě miloval, a to bylo něco, co Reyes nikdy nepoznal. A přesto se neutápěl v sebelítosti. Jeho život byl stokrát horší než ten můj, ale on nad tím nehořekoval. Aspoň ne podle toho, co jsem viděla. A tak jsem se rozhodla, že to s tou sebelítostí taky nebudu přehánět.

Ale důvěra, to bylo něco docela jiného. Věřit živým, to nikdy nebyla moje silná stránka. Ovšem tentokrát šlo o Cookie – o nejlepší z nejlepších kamarádek, jakou jsem kdy měla. Vždycky akceptovala všechno, co jsem jí řekla, aniž by o tom pochybovala, aniž by mnou kvůli tomu pohrdala, aniž by hned začala přemýšlet, jak by z toho mohla něco vytěžit.

„A ty si myslíš, že se nedokážu vyrovnat s tím, co mi řekneš?“

„Ne. Máš pravdu. Jestli se s tím někdo dokáže vyrovnat, tak právě ty. Jenom nevím, jestli tě tím chci zatěžovat.“ Položila jsem jí ruku na rameno a naklonila se blíž, jako bych ji chtěla přesvědčovat, ať už to konečně pochopí. „Někdy je lepší nevědět.“

Po dlouhé odmlce posbírala dokumenty a na tváři se jí objevil nejistý úsměv. „Tvoje schopnosti jsou součástí toho, kým jsi, Charley, součástí tebe samé. Nemyslím si, že bys mi mohla říct něco takového, co by změnilo můj názor na tebe.“

„Tady ale nejde jen o tvůj názor na mě.“

„Už je pozdě,“ řekla a poskládala papíry do složky. „A ty si potřebuješ odpočinout.“

Dotkla jsem se jí? Myslela si, že jí chci něco zatajit? Představa, že budu mít nejlepší kamarádku, které se budu moct kdykoli s čímkoli svěřit, byla jako naděje najít hrnec chilli con carne na konci duhy. Měla jsem odvahu tomu věřit? A riskovat kvůli tomu jednu z nejlepších věcí, které mě v životě potkaly?

Bylo pozdě a představa, že se znovu na pár hodin propadnu do bezvědomí, byla docela lákavá, ale na druhou stranu možnost, že bych Cookie řekla všechno – že by dneškem počínaje znala pravdu, celou pravdu a nic než pravdu byla snad ještě o něco lákavější. Bylo by krásné mít někoho, komu bych se mohla svěřit, důvěrnici, spolubojovnici, která by mě vyslechla i ve dvě ráno, potlučenou a na pokraji kómatu. Jenom jsem doufala, že si tím ani jedna z nás nebere příliš velké sousto. Jednou se mi to stalo se žvýkačkou. Nebylo to nic příjemného.

Možná jsem to měla risknout. Aspoň jednou. Možná by z toho vyšla stejně klidná a příčetná, jako byla předtím. Ne že by to bylo hodně, ale aspoň něco.

Přejela jsem prstem po okraji šálku a hledala v sobě odvahu podívat se jí do očí. Chystala jsem se navěky změnit její život. A ne zrovna k lepšímu. „Je jako dým,“ řekla jsem a slyšela, jak dosedla zpátky. „A je silný. Cítím, jak kolem něho ve vlnách pulzuje energie. Když se objeví, jsem vedle něho slabá, jako by mě částečně pohlcoval.“

Chvíli mlčky seděla a potom položila složku zpátky na stůl. Překročila propast, o které většina lidí ani neví, že existuje – propast, která od sebe odděluje dva světy. Od této chvíle už Cookie Kowalská nikdy nebude stejná jako dřív.

„A to mluvíš o tom, co jsi dneska viděla?“ zeptala se.

„Ve skladišti, jo. Ale i ráno, když se v kanceláři objevil Reyes.“

„Ta bytost tam byla taky?“

„Ne. Začínám si myslet, že on a Reyes jsou tvorové stejného druhu. Ale Reyes je skutečný, je to člověk, jenže já poslední dobou pořád častěji vídám tyhle šmouhy, pak se mi zdá o nepředstavitelných sexuálních orgiích a nakonec se objeví u mě ve sprš…“

„Ve sprše?“

„A v den, kdy jsem přišla na svět, mi řekl Dutchová, přesně jako mi to později řekl Reyes, jenže ten byl ještě malý kluk, když jsem se narodila, takže to nemohl být on. A jak mohl Kosťa vědět, jak mi Reyes bude říkat o patnáct let později?“

Cítila jsem, jak mi šálek s kávou klouže z ruky. Cookie mi ho opatrně sebrala a položila ho na stůl. „Toho kofeinu už stačilo.“

„Promiň,“ řekla jsem a rozpačitě se usmála.

„Měly bychom to vzít pěkně od začátku,“ prohlásila a poplácala mě po hřbetě ruky. „Leda bys chtěla začít od toho, co se dělo ve sprše.“

„Je toho tolik, co jsem ti nikdy neřekla, Cookie. Bude dost těžké se s tím vyrovnat.“

„Charley, s tebou je dost těžké se vyrovnat.“

Zasmála jsem se, znovu si vzala šálek a obrátila do sebe poslední doušek kávy.

„Kdy ses s tou bytostí setkala poprvé?“

„Ten den, kdy jsem se narodila.“ Copak mě neposlouchala? „Tehdy jsem Kosťu viděla poprvé.“

„Kosťu?“

„Ten černý dým. Toho tvora nebo příšeru, jak se to vezme, která se objevuje v nejhorších chvílích. Většinou tehdy, když mi jde o život. Co kdybychom si udělaly popkorn?“

Posunula se na až okraj židle. „A on za tebou přišel už ten den, co ses narodila?“

„Jo. A začala jsem mu říkat Kosťa, protože jméno ‚Obrovitá příšerná postava v kápi, ze které se pokaždé málem poseru strachy‘, mi připadalo zbytečně dlouhé.“

Cookie přikývla a bylo na ní vidět, že se už teď bojí, kam bude moje vyprávění směřovat. Už dávno měla příležitost poznat, že moje příběhy nejsou klasika o tom, jak na půdě straší duch mé mrtvé tety. To, co jsem jí vyprávěla já, nebyly strašidelné historky, které by se hodily k táboráku nebo na pyžamovou party. Možná proto mě nikdo na nic podobného nezval.

„Je jedno, jak mu budeme říkat. Prostě mě sleduje už od narození.“

Pozorovala jsem šálek, který visel na půl cesty mezi podšálkem a Cookieinými rty. Až teď na ní bylo vidět, jak moc toužila po tom, abych jí řekla víc. A jak jí moje mlčení muselo lézt na nervy.

Když se trochu uklidnila, zeptala se: „Jak tohle vlastně víš? Někdo ti to vyprávěl?“

„A co?“ Zadívala jsem se na svůj šálek. Byl pěkný, zdobený obrázky lilie tygrované, mé oblíbené květiny. Prohlížela jsem si ho, abych se nemusela dívat na Reyese.

„Že u toho byl ten velký a strašidelný tvor, když ses narodila.“

„Cože?“ O čem to vlastně mluvila? Možná jsem si na docela kratičkou chvilku zdřímla, aniž bych si toho všimla.

„Jak víš, že u toho byl ten velký a strašidelný tvor, když ses narodila?“ zopakovala.

No jasně. Tohle jsem jí ještě neřekla. „Víš, já si prostě pamatuju všechno od prvního dne.“

„Od prvního dne?“

Přikývla jsem a úplně poprvé jsem si všimla, že jedna lilie svým květem dosahuje až na okraj šálku.

„Od prvního dne čeho? Od prvního dne ve škole? Od prvního dne operace Pouštní bouře? Od prvního dne menstruace?“ Pak zalapala po dechu. „To bude ono! Všechno se to stalo, když jsi poprvé menstruovala. Byly to hormony, viď? Proto jsi na to všechno najednou přišla.“

Ušklíbla jsem se. Byla docela legrační. „Od prvního dne svého života. Od chvíle, kdy jsem přišla na svět.“

„Tak teď ti nerozumím.“

„Prostě od narození,“ řekla jsem a obrátila oči v sloup. Cookie to obvykle tak dlouho netrvalo.

Tentokrát ale zůstala mlčky sedět a nechápavě na mě zírala. Bylo to trochu nepříjemné.

„Já vím, není to úplně normální,“ připustila jsem. Přejela jsem prstem po jasně oranžovém okvětním lístku a dodala: „Jak jsem pochopila, je to pro lidi dost neobvyklé, že by si někdo pamatoval svůj život už od narození.“ Okvětní lístky hýřily barvami od nejsvětlejších špiček až po tmavý střed květu – jeho nejzranitelnější místo.

„Neobvyklé?“ zopakovala Cookie, když se konečně zmohla na odpověď. „Vážně? Tak neobvyklé, že se to ještě nikdy nikomu nestalo.“

„Ale mně ano,“ namítla jsem a přejela prstem po dalším lístku. „Vzpomínám si na ten den, jako by to bylo včera. Možná i líp, protože včerejšek si zas tak dobře nepamatuju.“ Došly mi okvětní lístky, a tak jsem znovu zvedla oči a zadívala se na Reyesovu tvář na monitoru. Bolest a hněv v jeho výrazu byly jasně čitelné. A jeho oči hýřily barvami od světle hnědých okrajů až po temný střed zorničky – jejich nejzranitelnější místo.

„Bože můj, Charley, ty si opravdu pamatuješ svůj vlastní porod?“

„Pamatuju si jeho.“

„Toho velkého strašidelného…?“

„Kosťu,“ přikývla jsem. „A pamatuju si i další věci, jako přestřižení pupeční šňůry a to, jak mě sestry omývaly.“

Cookie překvapením poklesla čelist.

„Řekl mi jménem. Přesněji řekl to, co za moje jméno považoval.“

Tady už byla na trochu pevnější půdě. „Řekl ti Dutchová.“

„Jo, ale proč? Jak by to vůbec mohl vědět?“

„Na mě nekoukej, zlato. Já pořád zpracovávám to, že si pamatuješ vlastní porod.“

„Tak promiň. Ale nemohla bys to vstřebat nějak zrychleně? Mám spoustu otázek.“

Nevěřícně se na mě zadívala. „Snad pro mě nemáš ještě další neuvěřitelné novinky?“

„Ne, vlastně už ne,“ pokrčila jsem rameny. „Leda bys počítala to, že jsem od té doby, co jsem se narodila, rozuměla všem jazykům, kterými se kdy mluvilo. To je tak jediné, co by snad ještě stálo za zmínku.“

Byla jsem unavená, takže jsem se na ni úplně nesoustředila, ale měla jsem takový pocit, že Cookie zkolabovala.

p - 0172KAPITOLA DESÁTÁ

Nebojte se smrtky. Jen si na ni dávejte pořádný ho majzla.

− Charlotte Davidsonová

~~~

„Takže jsem otevřela oči a on tam byl.“

Cookie do sebe ládovala popkorn a poslouchala můj příběh s očima vyvalenýma. Považovala jsem to za projev překvapení, ale možná to byl jen docela obyčejný živočišný strach. Těžko říct.

„Ztělesnění smrti,“ vydechla.

„Jo, ale stačí, když mu budeš říkat Kosťa. Každopádně tam nade mnou stál a díval se na mě, já byla celá nahá a špinavá – ale to jsem si tehdy ani tolik neuvědomovala. Vzpomínám si jenom na to, jak jsem od něho nemohla odtrhnout oči. Vypadalo to, jako by stál na místě, ale on se přitom pořád přeléval.“

„Jako dým?“

„Jako dým,“ přikývla jsem a rychle hrábla do misky pro poslední kousíčky popkornu. „Kdo zaváhá, nežere, chica!“

„Nevzpomínáš si na nic, co by bylo před ním?“ zeptala se a nepřítomně odložila misku. Měla jsem co dělat, abych se nerozesmála a kouzlo toho okamžiku nerozbila na kousíčky.

„Ani ne. Teda takhle: Nevzpomínám si na samotnou cestu na svět, díky bohu, protože to by asi bylo dost nechutné. Až na to, co bylo pak. A je pravda, že většina z těch vzpomínek je dost nejasná. Kromě něho. A mámy.“

„Počkej,“ zarazila mě zdviženým ukazováčkem, „tvé mámy? Ale já myslela, že tvoje máma při porodu zemřela. Ty si na ni pamatuješ?“

Po tváři se mi pomalu rozléval úsměv. „Ona byla tak krásná, Cookie. Byla můj první… klient.“

„Myslíš…?“

„Jo. Prošla skrze mě. Byla světlo a teplo a bezpodmínečná láska. Tehdy jsem to nechápala, ale ona mi řekla, že se ráda vzdá vlastního života pro to, abych mohla žít já. Díky ní jsem v tu chvíli byla klidná a spokojená, což bylo fajn, protože Kosťa mě na druhou stranu dost děsil.“

Zadívala se kamsi za mě a snažila se v duchu zpracovat, co jsem jí řekla. „To je… to je…“

„Neuvěřitelné. Já vím.“

„Úžasné,“ řekla a znovu na mě zaostřila pohled.

Nedokázala jsem se ubránit určitému pocitu úlevy. Vůbec jsem neměla pochybovat o tom, že mi uvěří. Ale lidé, mezi nimiž jsem vyrůstala, prakticky mí nejbližší lidé na světě, tomu neuvěřili nikdy.

„Takže ty ses svým způsobem s matkou setkala, viď?“

„Ano.“ Jak jsem později vyrůstala, došlo mi, že jsem se s mámou možná znala líp než někteří mí vrstevníci, na které jejich matka denně čekala před školou. A byla jsem čím dál vděčnější za těch pár okamžiků, které jsme spolu strávily.

„A taky umíš všechny jazyky, kterými se kdy mluvilo kdekoli na světě?“

„Všechny do jednoho,“ potvrdila jsem, celá šťastná, že jsme konečně změnily téma.

„I fársí?“

„I fársí,“ ušklíbla jsem se.

„Pane bože!“ vykřikla nevěřícně, jako by ji právě napadlo něco úžasného. Pak se ale zamračila, přimhouřila oči a vztekle na mě ukázala prstem. „Já to věděla! Já věděla, že jsi rozuměla tomu, co mi ten Vietnamec říkal tehdy na tom tržišti. Viděla jsem ti to na očích.“

Usmála jsem se a znovu pohledem zavítala k Reyesově tváři. „Říkal, že máš pěkný zadek.“

Zalapala po dechu. „Prasák jeden!“

„Vypadalo to spíš, že na tebe letěl.“

„Škoda, že by se mi byl vešel do výstřihu.“

„Možná právě proto na tebe letěl,“ zasmála jsem se pobaveně.

Cookie se pak na nějakou dobu úplně odmlčela. Dopřála jsem jí čas, aby se smířila se vším, co jsem jí řekla. Nakonec se zeptala: „Jak je to vůbec možné?“

„No,“ začala jsem, rozhodnutá ji trochu poškádlit, „řekla bych, že by se ti ve skutečnosti do toho výstřihu nevešel. Ale určitě by nebyl proti, kdybys mu nabídla, ať to zkusí.“

„Ne, já myslím to s těmi jazyky. Je to prostě tak…“

„Parádní?“ navrhla jsem jí.

„Neuvěřitelně nepochopitelné.“

„Aha. Jo, to asi taky.“

„Takže ty jsi už v den, kdy ses narodila, rozuměla všemu, co lidé kolem tebe říkali?“

Zamyslela jsem se nad tím a pak jsem přikývla: „V podstatě. Ne úplně doslova. Neměla jsem žádné povědomí o světě, neměla jsem zkušenosti, se kterými bych si ta slova mohla spojit, nedokázala jsem jim přiřadit žádný význam. Když na mě lidé mluvili, rozuměla jsem jim tak nějak podvědomě. Je to zvláštní, ale sama jsem se naučila mluvit a chodit a všechno ostatní jako úplně normální dítě. Ale ať na mě mluví kdokoli, rozumím mu. Bez ohledu na to, jakým mluví jazykem. Prostě mu rozumím.“

Když na počítači naskočil spořič obrazovky, pohnula jsem myší a znovu vyvolala Reyesovu fotku. „Taky jsem rozuměla tomu, co mi tehdy, když mě viděl úplně poprvé, říkal můj táta,“ pokračovala jsem a snažila se, aby v mém hlase nebyl znát smutek, který ty vzpomínky vyvolávaly. „Aspoň to podstatné. Řekl mi, že máma umřela.“

Cookie potřásla hlavou. „Je mi to líto.“

„Myslím, že to táta tehdy věděl. Že cítil, že mu rozumím. Bylo to takové naše malé tajemství.“ Nabrala jsem si další hrst popkornu a hodila ji do úst. „Potom se oženil s mou nevlastní matkou a všechno se změnilo. Docela brzy přišla na to, že jsem zrůda. Začalo to tím, že jsem se zamilovala do mexických mýdlových oper.“

„Charley, ty přece nejsi zrůda.“

„To je v pohodě. Nevyčítám jí to.“

„Ale měla bys,“ ujistila mě Cookie a její hlas zněl najednou jako břitva. „Já jsem taky matka a říkám ti, že takhle se matky nechovají. Vlastní, nebo nevlastní, to je jedno.“

„Jo, ale Amber se nenarodila jako smrtka.“

„To je fuk. Je to tvoje nevlastní matka. Tečka. Přece nejsi žádný masový vrah.“

Bože, bylo to tak krásné poslouchat někoho, kdo je na mojí straně. Táta mě vždycky bezmezně miloval, ale nikdy mě nedokázal takhle podržet. Myslím, že Cookie by se kvůli mně klidně pustila do boje s mafií. A vyhrála by.

„Takže ten den, kdy jsi přišla na svět, stál nad tebou a řekl ti Dutchová.“

„Jo.“

„A to bylo předtím, nebo potom, co tvoje matka prošla na druhou stranu?“

„Potom, ale stejně to nechápu. Jak to mohl vědět? Nikdy jsem si neuvědomila, že Kosťa tehdy nevyslovil moje skutečné jméno – to až dneska. Až dneska mi došlo, že mi tehdy neřekl Charlotte. Řekl mi Dutchová, Cookie, přesně jako později Reyes. Jak to mohl vědět?“ Hlavou mi vířily myšlenky a já se marně snažila najít aspoň dvě, které by k sobě pasovaly.

„Dobře, zeptám se tě jinak,“ zamyšleně svraštila čelo, až se jí na něm objevily vrásky. „Když jsi poprvé viděla Reyese, nevšimla sis na něm něčeho zvláštního?“

„Kromě toho, že se z něj jeho pošahaný otec zrovna snažil vymlátit duši?“

„Jo.“

Zhluboka jsem se nadechla a chvilku o tom přemýšlela. „Víš, možná že ano, jenom jsem si to tehdy neuvědomila. Možná že na něm bylo něco zvláštního, něco nadpřirozeného, ale pod vlivem všeho toho adrenalinu jsem to třeba připisovala jen vlastnímu rozrušení z toho, co se děje. Připadal mi úžasný. Byl tak krásný, mrštný a dokonalý.“

„Podle toho, jak jsi ho popisovala, by Reyes mohl být nějaký nadpřirozený tvor. Jestli se nechal takhle zmlátit a pak odešel po svých, začíná mi to docela hodně připomínat tebe.“

„Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlela.“ Když jsem se v duchu vrátila k té mrazivé noci, k té znepokojivé, ale zároveň úžasné vzpomínce, viděla jsem Reyese úplně jasně. „Víš co?“ řekla jsem nepřítomně, „on opravdu byl jiný. Byl takový… jak to říct?… temný. Nečitelný.“

„Tak to mi připadá až podezřele nadpřirozený.“

Kdybych nebyla tak unavená, asi bych se byla smála. „Teď jsi na to najednou odbornice?“

„Jestli je to pekelnej krasavec, tak jo.“

To už jsem se smát musela.

„Takže kolikrát jsi vlastně toho Kosťu viděla?“ zeptala se, jako by se už pomalu smiřovala se vším, co jsem jí řekla. To bylo dobře. Takhle to bylo správné. A levnější než terapie.

„Jen párkrát.“

„A když se ukázal, co se pak dělo?“

Zvedla jsem šálek a usrkla horké čokolády, na kterou mě Cookie donutila přejít.

Položila mi ruku na rameno a zadívala se na mě, jako by všechno dobře věděla. „Tehdy v parku. S tou Johnsonovou.“

Když jsem šálek odkládala, snažila jsem se to udělat s naprostým klidem, jako by se vůbec nic nedělo, ale vzpomínat na případ malé Johnsonové bylo jako jezdit prstem po obnaženém nervu. Snažila jsem se jedné matce, jejíž malá dcerka byla nezvěstná, pomoct ven z bažiny smutku a nejistoty. Ale místo toho jsem vyvolala skandál, který otřásl celým městem a pro mou nevlastní matku byl poslední kapkou, po níž se ke mně otočila zády a už se nikdy neohlédla.

Ano, tahle záležitost pro mě nebyla zrovna něčím, na co bych ráda vzpomínala, ale zažila jsem i horší. Měla jsem na duši otevřené rány, které se už léta odmítaly hojit, a Cookie o nich věděla jenom to nejnutnější.

„Jo,“ řekla jsem a zvedla hlavu. „Tehdy v tom parku to bylo potřetí, co jsem ho viděla.“

„Ale tvůj život nebyl v nebezpečí. Anebo ano?“

„To vůbec ne, ale on si to možná myslel. Byl tak rozčílený – nejspíš proto, že na mě nevlastní matka tak řvala před všemi těmi cizími lidmi.“ Při té vzpomínce jsem smutně sklonila hlavu. „A pak mi dala facku. To mě opravdu zaskočilo.“ Zadívala jsem se Cookie do očí a najednou jsem zatoužila po tom, aby dokázala pochopit, jak moc jsem se ho bála. „Myslela jsem si, že ji zabije. Celý se třásl vzteky. Cítila jsem to, jako by vzduch kolem něj jiskřil elektřinou. Zatímco moje nevlastní matka na mě před půlkou města řvala, já ho šeptem prosila, aby jí neubližoval.“

Cookie se na mě soucitně usmála. „Ach Charley, je mi to tak líto.“

„To je v pohodě. Ani nevím, proč se ho tak bojím. Někdy jsem prostě strašná padavka.“

„Taky je mi líto, že tě děsí, ale já myslela to s tvou nevlastní matkou.“

„Aha, na to se vyprdni,“ zavrtěla jsem hlavou. „To byla opravdu čistě moje chyba.“

„Vždyť ti bylo pět let.“

Ztěžka jsem polkla a uhnula pohledem. „Taky nevíš, co jsem provedla.“

„Jestli jsi tu ženskou nepolila benzinem a nezapálila, tak její reakce podle mě nebyla namístě.“

„Můžu tě ujistit, že při vytváření té vzpomínky nebyl zraněn ani zabit žádný ropný produkt,“ řekla jsem a zlehka se usmála.

„Tak co se tedy stalo? Myslím s tím Kosťou.“

„Asi mě slyšel. Zmizel, ale nevypadal zrovna spokojeně.“

Cookie chápavě přikývla. Pak řekla: „Skoro bych se vsadila, že se aspoň jednou objevil i v době, kdy jsi byla na univerzitě.“

„No výborně. Jsi dobrá.“

„Víš, sama jsi mi vyprávěla, jak tě jednou pozdě večer někdo napadl, když ses vracela na kolej. Ale neřekla jsi mi, že by tam byl on.“

„A taky byl. Zachránil mi život, zrovna jako tehdy, když mi byly čtyři roky.“

Překvapeně vyvalila oči. „Čtyři? Co se ti stalo ve čtyřech letech? Počkej, on tě zachránil i tehdy na té univerzitě? Jak?“ zeptala se a bylo na ní vidět, že sama neví, na kterou otázku by chtěla slyšet odpověď jako první. Uvědomila jsem si, že jak jsem Kosťu vylíčila, možná si ho Cookie představuje jako někoho opravdu strašidelného. Což taky byl. Svým způsobem.

Ale stejně jsem jí nemohla říct, jak mě zachránil. To jsem jí nemohla udělat – rozhodně ne, dokud se neujistím, že by to dokázala skousnout.

„On… mě toho člověka zbavil.“

„Můj bože, Charley, nikdy mě ani nenapadlo… Chci říct, že jsi to vždycky líčila, jako by vlastně o nic nešlo. A přitom ti tehdy šlo o život?“

Pokrčila jsem rameny a řekla: „Možná trochu. Je pravda, že na mě vytáhl nůž. Takový ten vystřelovací – ani jsem nevěděla, že se ještě vyrábějí. A nejsou vůbec protizákonné?“

„Takže on se objeví, kdykoli ti jde o život,“ opakovala Cookie zamyšleně, „a když ti byly čtyři roky, tak tě zachránil. Takže co se vlastně stalo?“

Poposedla jsem si a znovu si připomněla, že mě bolí celé tělo. „No, tak trochu mě unesli, ačkoli to vlastně nebyl ani tak únos jako spíš odvedení.“

Cookie zalapala po dechu a musela si zakrýt pusu dlaní.

„Já vím, zní to mnohem hůř, když o tom člověk takhle mluví,“ přikývla jsem chápavě. „Ale ve skutečnosti to nebylo tak hrozné. Měla jsem docela příjemné dětství. A taky spoustu kamarádů. Většinou nebožtíků, ale co na tom záleží.“

„Charley Jean Davidsonová,“ řekla výhrůžně, „nemysli si, že můžeš použít slovo únos ve větě, kterou pak nedokončíš!“

„No jo, jestli to opravdu musíš vědět… Ale nebude se ti to líbit.“

„Opravdu to musím vědět.“

Dlouze jsem si povzdychla a pak jsem řekla: „Stalo se to tady.“

„Tady v Albuquerque?“

„Tady. V téhle budově.“

„Ty jsi tady bydlela už ve čtyřech letech?“

Najednou jsem si začala připadat, jako bych byla u psychoterapeuta. Všechny vzpomínky, ty krásné i ty ošklivé, ze mě najednou prýštily jako krev z otevřené rány. Ale to, co se stalo v téhle budově, to bylo ze všeho nejhorší. To byla čepel, zabodnutá tak hluboko do mého těla, že už jsem nevěřila tomu, že by ji bylo možné ještě někdy vytáhnout. Určitě ne bez úplné anestezie.

„Ne,“ řekla jsem a znovu usrkla čokolády. Chvíli jsem převalovala sladkou tekutinu po jazyku, pak jsem ji spolkla. „Tehdy jsem tady nebydlela. Ale ještě než táta koupil ten bar přes ulici, chodívali tam poldové. Taky mě tam párkrát vzal, třeba na oslavu narozenin nebo tak. Anebo když si potřeboval pokecat se svým parťákem, protože tou dobou ještě nebyly mobily.“

„No páni!“

„Ale pokud jde o tuhle konkrétní událost, bylo to proto, že jsem trochu nakrkla svou nevlastní matku. Vykládala jsem jí, že její otec právě zemřel a prošel skrze mě na druhou stranu, ale že chtěl, abych jí vyřídila vzkaz. Ona ještě nevěděla, že opravdu zemřel, a tak se na mě rozkřikla a odmítala mě poslouchat. K tomu vzkazu jsme se vůbec nedostaly. A stejně jsem ho nepochopila. Bylo to něco a modrých ručnících.“

„A ona to nechtěla slyšet ani poté, co zjistila, že její otec opravdu zemřel?“

„Rozhodně ne. Tou dobou už byla Denise zapřisáhlou odpůrkyní všeho, co souviselo se smrtí a umíráním.“

Cookie se zhluboka nadechla a chvilku čekala, než se uklidní. „A to jsem si myslela, že mě ta ženská už ničím nepřekvapí,“ řekla nakonec.

„Měla bys zkusit její sekanou.“

Zasmála se. „Tak tuhle nabídku asi s díky odmítnu.“

„Tvoje minus,“ ušklíbla jsem se.

„Tak povídej! Byly ti čtyři…“

Bože, jak ta byla nedočkavá… „Jo. Čtyři roky. Byla jsem jako obvykle naštvaná na nevlastní matku a táta mě vzal do toho baru, protože si tam šel s někým sednout na pivo. Já se tam hrozně ráda chodila dívat do kuchyně, ale tentokrát jsem byla naštvaná a uražená, a tak jsem se rozhodla utéct. Když se pan Dunlop, kuchař, na chvíli otočil k plotně, otevřela jsem zadní východ a zdrhla.“

„Čtyřletá holka, sama večer na Central Avenue? Tak to je rodičovská noční můra.“

„No jo, řekla jsem si, že bych ji mohla trochu potrápit,“ pokračovala jsem. „Samozřejmě to nebyl žádný promyšlený plán. Sotva jsem vylezla na hlavní ulici, hned jsem si to rozmyslela. Ne že bych se bála. Nebojím se tak jako normální lidé. Prostě jsem si to… uvědomovala. Ale než jsem se stačila vrátit dovnitř, objevil se superlaskavý pán v dlouhém kabátu a nabídl se, že mi pomůže najít rodiče. Hned mi bylo divné, proč mě nevede do baru, když jsem mu řekla, že jsou tam, ale sem do téhle budovy.“

„Ach zlato,“ zašeptala soucitně.

„Ale nic moc se nestalo,“ řekla jsem a pokrčila rameny. „Jak jsem řekla, Kosťa mě zachránil.“ Ve snaze trochu odlehčit dost smutnou historku jsem dodala: „Teď, když o tom přemýšlím, mám takový pocit, že ten hodný pán mi vůbec nechtěl pomoct najít rodiče.“

Cookie se ke mně natáhla a dlouze mě objala. Bylo to hřejivé objetí, které mi připomínalo oheň v krbu za dlouhých zimních večerů. A z nějakého zvláštního důvodu taky opékání marshmallows.

Přibližně po hodině a sedmadvaceti minutách jsem zamumlala: „Nemůžu… dýchat.“

Pustila mě a nevěřícně se na mě podívala. „Jsem divná, nebo ti skutečnost, že bydlíš ve stejném domě, kde tě málem zabili, taky připadá trochu morbidní?“

„Asi jsi divná,“ odbyla jsem ji, protože jsem se o celé té záležitosti už nechtěla bavit.

Byla jsem ráda, že se nesnažila ze mě dostat nic víc. Na zabíhání do podrobností jsem opravdu neměla náladu. Ale najednou jsem si vzpomněla na další příležitost. „Počkat,“ řekla jsem. „Něco podobného se stalo, když mě na střední jeden idiot zkusil přejet autem svých rodičů. Kosťa se objevil a prohnal to auto výkladní skříní.“ Při téhle vzpomínce jsem se musela usmát.

„Tebe vážně někdo zkusil přejet?“ zhrozila se Cookie.

„Jenom jednou,“ ujistila jsem ji.

Nevěřícně zakroutila hlavou a pak řekla: „Takže ty jsi ho viděla jenom tehdy, když ti šlo o život?“

Mlčky jsem na prstech spočítala, kolikrát jsem se s ním setkala. „Jo, myslím, že je to tak.“

„A teď máme přijít na to, jak s tím vším souvisí Reyes?“

„Jo. Nemáš chuť na marshmallows?“

„V tom případě považuju za svou povinnost,“ pokračovala bez mrknutí oka, „za povinnost tvé kamarádky a důvěrnice, nyní do nejmenších detailů probrat, co se odehrálo v té sprše.“

Tiše jsem se zasmála, ale pak jsem řekla: „Nejsem si jistá, jestli ta sprchová scéna do toho všeho zapadá. Jestli se Kosťa ukazoval vždycky jen v případech, kdy mi šlo o život, tak bych spíš řekla, že do toho nezapadá.“

„Charley,“ pohrozila mi Cookie, „začni mluvit, anebo se připrav na pomalou a bolestivou smrt. Kdo s tebou byl v té sprše? Reyes? Ten tvůj Kosťa? Musíš mi dát aspoň něco, s čím bych mohla pracovat.“

„Tak dobře,“ vzdala jsem se. „Vzpomínáš si, že mi Reyes tehdy před patnácti lety, když jsem se s ním poprvé a naposledy setkala, řekl Dutchová, že jo?“

„Jasně,“ řekla netrpělivě, jako by se už nemohla dočkat, až se dostaneme k té sprše.

„A víš, že se mi za poslední měsíc ve snech pořád častěji zjevoval ten krásný muž?“

„Jo,“ řekla tentokrát o něco pomaleji.

„Tak dneska ten chlápek ze snů napsal na orosené zrcadlo v mé koupelně Dutchová, a taky mi to pošeptal, když jsem byla ve sprše.“

„Konečně se někam dostáváme.“ Poposedla si a naklonila se ke mně, jako by čekala nějakou peprnou historku, ale vzápětí na mě vytřeštila oči. „Takže se ti zdá o Reyesovi?“

„Tak nějak to vypadá. Ale do toho mi dnes došlo, že když jsem se narodila, Kosťa mi taky řekl Dutchová.“

Zmateně se zamračila. „Takže kdo to byl v té sprše?“

Ušklíbla jsem se a zadívala se na ni. Najednou jsem ji musela obdivovat. „Právě jsem ti řekla, že nějaká velká temná a strašlivá bytost mě na každém kroku sleduje a občas mi zachraňuje život, že si pamatuju, jak jsem přišla na svět, a že znám všechny jazyky na světě, ale tebe ani nenapadlo odsud s křikem utéct? Jak to všechno dokážeš takhle v klidu vstřebat?“

Dlouze se zamyslela a potom se zeptala: „To má být pokus zas změnit téma?“

Rozesmála jsem se tak, že jsem se musela chytit za břicho, protože moje potlučená žebra hned ostře zaprotestovala. „Nech toho! Nemůžu se smát, to strašně bolí!“

„Promiň.“

Bylo na ní vidět, že ji to vůbec nemrzí.

„A co ses vlastně dozvěděla od vězeňské správy?“ zeptala jsem se a očima plnýma slz zamžourala na monitor. „Je tam Reyes pořád zavřený? Je pořád… naživu?“

„Řekli mi jenom to, že Reyes je v jejich rejstříku pořád vedený jako osoba ve výkonu trestu a že sedí v nějakém bloku D. Ale mám takový pocit, jako by se mě chtěli jenom co nejrychleji zbavit.“

„Pojedu tam zítra.“

„Do té věznice?“

„Jo.“ Otevřela jsem stránku s informacemi o administrativě věznice a najela myší na fotku Neila Gossetta. „Čirou náhodou jsem se zástupcem ředitele chodila do školy.“

„Vážně? A měli jste se rádi?“

Tím jsem si nebyla jistá. „Těžko říct. Kdybych jednoho dne vběhla do jídelny celá v plamenech, pochybuju, že by zrovna on obětoval svou dávku vitaminu D, aby mě zachránil, ale možná by si to později aspoň vyčítal.“

„Pro kristový rány!“ vyhrkla Cookie. Otočila jsem se k ní a zjistila, že zírá na něco v dokumentech, které pro mě připravila. Naklonila jsem se k ní, zasténala bolestí, kterou ten pohyb vyvolal, a pak jsem se zadívala na článek, který jsem prve nedočetla až do konce.

Hlavním vyšetřovatelem vraždy, za kterou Reyese poslali za mříže, byl strýček Bob. Jo, svět je malej.

p - 0185KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Dokázala bych udržet pozornost i dýl, kdyby kolem nebylo tolik lesklých věciček.

- nápis na tričku

~~~

Probudila jsem se za úsvitu, protože mě příroda volala na záchod. Ale když jsem se postavila na nohy, zjistila jsem, že se po včerejšku motám, jako bych v sobě měla láhev Jacka.

Zakopla jsem o květináč, ukopla si malíček o nohu stolu a málem si vyrazila pár zubů o dveře, ale nakonec jsem zdárně dosedla na mísu a za uklidňujícího zurčení začala uvažovat o tom, co mě dneska čeká. Díky bohu, že jsem nikdy příliš netíhla ke zkrášlování své domácnosti. Kdybych si na cestu do koupelny naskládala ještě víc překážek, nejspíš bych se už nedožila Vánoc.

Zadívala jsem se na tričko, které jsem nosila na spaní. Ukradla jsem ho jednomu klukovi, se kterým jsem chodila na střední, blonďatému a modrookému ďáblovi, který měl hřích v krvi. Už na první rande se víc než o barvu mých očí zajímal o barvu mého spodního prádla. Kdybych to věděla předem, rozhodně bych si byla vzala to modrozelené. Ale zvláštní na celé té věci bylo, že jsem si nemohla vzpomenout, že bych si na sebe to tričko v noci brala. Dokonce jsem si ani nevzpomínala, jak jsem se dostala do postele.

Možná mi Cookie něco dala do té horké čokolády. Usoudila jsem, že si o tom později musíme důrazně promluvit, ale nejdřív jsem si chtěla udělat nějaký program na celý den. Měla bych se vykašlat na spolupráci s kriminálkou a jet do věznice podívat se na Reyese? Anebo bych měla hodit všechny svoje povinnosti vůči kriminálce na Cookie a pak jet do věznice podívat se na Reyese?

Stačilo jenom pomyslet na to, že ho uvidím, a moje srdce se rozbušilo jako o závod. Ale samozřejmě jsem byla taky dost nervózní. Co když tam najdu někoho, kdo se mi ani trochu nebude líbit? Co kdyby byl opravdu vinný? Nemohla jsem si pomoct, pořád jsem se držela naděje, že se do basy dostal neprávem. Možná že to na něj někdo ušil. Možná že záměrně stopili důkazy, které by ho zprostily viny, anebo mu dokonce podstrčili důkazy falešné. Prostě jsem se rozhodla, že variantu, že by to opravdu byl vrah, si zatím vůbec nebudu připouštět.

Z toho, co jsem zjistila včera v noci z článků, které mi Cookie k tomu případu našla – ne že by jich bylo mnoho –, a části záznamu ze soudního přelíčení, neměla tehdy obžaloba ani zdaleka dostatečně pádné důkazy na to, aby Reyese mohli usvědčit. Přesto se dvanáctičlenná porota rozhodla, že je vinen. A co mě zaráželo ještě víc, nikde nebyla ani zmínka o tom, že byl v dětství obětí nelidského zacházení ze strany svého otce. Člověk by řekl, že to, jak ho vlastní otec málem ubil k smrti, by u soudu mělo hrát docela významnou roli.

Strašně jsem toužila znovu padnout do postele a spát dál, ale věděla jsem, že to dneska nepřipadá v úvahu. Navíc jsem pro to dnes poprvé po několika týdnech měla o jeden důvod míň. Byla to po dlouhé době první noc, kdy mě Reyes nenavštívil. Nevklouzl do mých snů, nestrašil mě ani mě nevzrušoval. Necítila jsem na sobě žhnoucí pohled jeho očí ani hřejivé dotyky jeho prstů. A vrtalo mi hlavou, proč se to stalo. Udělala jsem něco špatně?

Dost jsem se kvůli tomu trápila. Už jsem si na jeho noční návštěvy zvykla. Těšila jsem se na ně víc než na další den. Ale cesta do věznice by na celou věc mohla vrhnout nové světlo.

Když jsem si čistila zuby, zaslechla jsem v kuchyni nějaký lomoz. Na rozdíl od většiny žen, které žijí samy, mě to vůbec nevyděsilo.

Vyšla jsem z koupelny a zamžourala proti jasnému světlu. „Teto Lillian?“ zeptala jsem se, než jsem dopajdala do kuchyně. Teta Lillian měla drobnou postavu, ale celá se úplně ztrácela v květovaných šatech obří velikosti, posetých korálky a doplněných koženou vestičkou. Celá léta jsem se snažila uhodnout, co asi dělala, když přišla o život. Zatím jsem nevymyslela nic lepšího, než že se sjela LSD a pak hrála twister.

„Ahoj, pumlíčku,“ řekla a věnovala mi veliký bezzubý úsměv. „Slyšela jsem, že už jsi vzhůru, tak jsem si řekla, že ti trochu pomůžu a udělám kafe. Vypadáš, že by ti bodlo.“

„Vážně?“ ušklíbla jsem se. „To je milé.“ Až na to, že teta Lillian vůbec neuměla uvařit pořádné kafe. Seděla jsem u pultu a předstírala, že ho pomalu piju.

„Není moc silné?“ zeptala se po chvíli.

„Nene, teto Lil, ty děláš to nejlepší.“

Předstírat, že piju kafe, pro mě bylo stejné jako předstírat orgasmus. Měla jsem pocit, že můj život na tomhle světě je na to příliš krátký. Ale nedostatek kofeinu byl v tuhle chvíli jeden z mých menších problémů. Pořád mi nešlo do hlavy, že se Reyes dnes v noci neukázal. Možná jsem opravdu udělala něco špatně. Anebo jsem neudělala něco, co jsem udělat měla. Možná jsem v posteli měla být trochu víc proaktivní. Ale to by samozřejmě předpokládalo, že naše noční setkání budu schopná aspoň trošičku ovládat. Jenže kdybych měla Cookie opravdu vypravovat, co se v mých snech odehrávalo, rozhodně bych netvrdila, že jsem něco z toho ovládala – ani sebe sama ne.

„Vypadáš… rozrušeně, moje drahá.“

Taky jsem tu soutěž v nepozornosti nevyhrála jen tak pronic zanic.

„Nemáš nějakou teplotu?“

Ohlédla jsem se. „To určitě ne, teto Lil. Díky, že se o mě tak staráš.“

Nechtěla jsem ji zatěžovat takovými detaily, jako že ve skutečnosti mám nějakou teplotu. Každý člověk na světě má nějakou teplotu. Dokonce i mrtví. Není sice tak vysoká jako u živých, ale nějaká teplota to je.

„A mockrát děkuju za to kafe.“

„Nemáš za co, drahá. Nechceš, abych ti udělala něco k snídani?“

To jsem rozhodně nechtěla. „Ne, to bych po tobě nemohla chtít. Stejně už se jenom osprchuju a poběžím. Mám toho dneska moc.“

Naklonila se ke mně a spiklenecky se usmála. Často jsem si říkala, jestli měla takhle modré vlasy i ve skutečnosti, anebo jestli to byl jeden z projevů toho, že je nehmotná. „Zase jdeš po nějakém padouchovi?“

„No jasně,“ zasmála jsem se. „Po tom nejhorším.“

Zasněně se na mě zadívala. „Ach, tak mladá a tak odvážná. Ale dávej na sebe pozor, pumlíčku,“ řekla pak, jako by najednou vystřízlivěla a zvážněla, „jestli si necháš každou chvíli od někoho takhle zmalovat ciferník, tak tě pak žádný chlap nebude chtít.“

„Díky za radu, teto Lil,“ řekla jsem a s tichým úpěním se postavila na nohy. „Budu na to myslet.“

Usmála se a znovu mi ukázala řadu prázdných míst, ve kterých obvykle mívala zuby. Protézy si podle všeho do záhrobí nikdo neodnese. Nikdy jsem si nebyla úplně jistá, jestli o sobě teta Lillian ví, že je mrtvá, anebo ne, ale nikdy jsem neměla to srdce, abych jí to sama řekla. Nicméně bych to asi měla udělat. Teď, když už konečně mám kávovar, který funguje, se moje zesnulá praprateta snaží být užitečná.

„Mimochodem, jak bylo v Nepálu?“ zeptala jsem se.

„Ale,“ povzdychla si a mávla nad tou otázkou rukou, „hrozné vlhko a vedro jako tady v srpnu.“

Měla jsem co dělat, abych se neusmála, protože jsem moc dobře věděla, že nebožtíci počasí nevnímají.

Právě v tu chvíli se do mého bytu přiřítila Cookie v pomačkaném teplákovém pyžamu. „Usnula jsem,“ vyhrkla zmateně.

„To je snad v noci normální, ne?“

„Ne,“ řekla a podívala se na mě mateřským okem, „no jo, ale já tě chtěla už před pár hodinama jít zkontrolovat.“ Naklonila se ke mně a zadívala se mi do očí. Co tam hledala, těžko říct. „Jsi v pořádku?“

„Jsem živá,“ řekla jsem. A myslela jsem to doslova.

Tak docela ji to nepřesvědčilo, ale upravila si pyžamo a rozhlédla se kolem. „Možná bych mohla uvařit kafe, ne?“

„Proč?“ zeptala jsem se podezíravým tónem. „Abys mi do něj mohla přihodit další prášky na spaní?“

„Cože?“

„A kromě toho,“ řekla jsem a nenápadně ukázala směrem, kde stála teta Lillian, „tetička Lil už nám kafe uvařila.“

Dívala jsem se – a měla jsem co dělat, abych nevybuchla smíchy −, jak se Cookieiny naděje na ranní kofeinovou bombu rozbíjejí o útesy ironie osudu. Svěsila ramena a vzala si šálek, který jsem jí nalila. „Díky, teto Lillian. My vás nemít…“

Aspoň to nesla statečně.

~~~

Pustila jsem se do namáhavého úkolu zmapovat záznamy z procesu s Markem Weirem, které mi strýček Bob nechal v kanceláři, a taky prozkoumat, co je na Barberových flashkách. Doufala jsem, že nebyl zatížený na nějaké prasárny. A jestli ano, že si je nenahrával na něco tak nepraktického jako flashka, kterou mu ze zásuvky mohl kdokoli kdykoli ukrást. Takové věci se mnohem líp uchovávaly v zaheslovaném souboru umístěném na zcela náhodném místě pevného disku pod nějakým nenápadným názvem, jako třeba Žhavá láska mezi hasiči.

Z mobilu se mi začala linout Beethovenova Pátá. Zpomalila jsem na sedmdesátce na devadesát a začala se jednou rukou přehrabovat v kabelce. Nechápala jsem, jak se v tak malém prostoru může všechno vždycky tak dokonale ztratit.

„Ahoj, strýčku,“ ozvala jsem se po tříhodinovém pátrání.

„Nemůžeš mi říkat nějak normálně?“ zavrčel otráveně. Zdálo se, že mu taky scházelo pořádné ranní kafe.

„Ne. Mám ty lejstra, co jsi mi nechal na stole. Cookie si to všechno nastuduje.“

„A co děláš ty?“

„Svou práci,“ řekla jsem naoko dotčeně. Ačkoli bych se ho hrozně ráda zeptala na to, co si pamatuje z Reyesova případu, chtěla jsem to udělat až osobně, abych viděla každičkou jeho reakci. Pořád jsem nemohla věřit tomu, že zrovna on ten případ vyšetřoval. Pravděpodobnost, že se to stane, byla sotva jedno procento.

„No dobře,“ řekl. „Podařilo se sejmout částečný otisk prstu z nábojnice nalezené na místě vraždy té Elleryové.“

„Vážně?“ zeptala jsem se a na chvilku ve mně ožila naděje. „Takže víte, kdo to udělal?“

„Nejsme v Kriminálce Las Vegas, zlato. Tady to všechno trvá o něco dýl. Do večera se dozvíme, jestli se klukům z laborky podařilo něco zjistit, anebo jestli je to slepá ulička.“ Hlasitě zazíval a pak se zeptal: „Ty jsi v autě?“

„No jasně. Jedu do věznice v Santa Fe ověřit pár informací.“

„A jakých?“ zeptal se trochu podezíravě.

„No… z dalšího případu, na kterém zrovna dělám,“ odpověděla jsem vyhýbavě.

„Aha.“

Tak to šlo snadno.

„Hele, co znamená bombázó?“

„Strýčku Bobe,“ řekla jsem káravě, „ty ses zase přihlásil do toho maďarského chatu?“ Měla jsem co dělat, abych se nesmála, ale představa, jak nějaká vdavekchtivá Maďarka strýčkovi Bobovi přezdívá „bomba“, byla opravdu k popukání. Tak jsem se nakonec neudržela a popukala.

„Tak si to nech pro sebe,“ zabručel otráveně.

Rozesmála jsem se ještě víc.

„Zavolej mi, až se vrátíš do města.“

Když vztekle zavěsil, taky jsem odložila mobil a snažila se přes slzy v očích soustředit na silnici před sebou. Věděla jsem, že moje reakce byla nedospělá a bezcitná. Věděla jsem to celou dobu, co jsem si jednou rukou svírala žebra a zalamovala se až na volant.

Chvíli mi trvalo, než jsem se z toho vzpamatovala, ale smát se strýčku Bobovi bylo pořád lepší než myslet na Reyese, což jsem dělala celé ráno. Ani po hodinovém pobytu ve sprše – trvalo opravdu dlouho, než jsem zmapovala všechny přírůstky v kategorii „modřiny a podlitiny“ – jsem nebyla o nic blíž odpovědi na otázku, proč se v noci neukázal. Ale čím víc jsem se blížila věznici, tím lepší náladu jsem měla. Byla jsem si jistá, že se tu doberu aspoň nějakých odpovědí. Pak jsem však přijela před hrozivou bránu nápravného zařízení s nejvyšší ostrahou a můj optimismus se scvrknul na drobounkou jiskřičku naděje.

Ještě jednou jsem se podívala na to, co jsem si vzala na sebe. Volné kalhoty, dlouhý rukáv, vysoký límec. Zahalená od krku až pod kolena. Jenom jsem si nebyla jistá, jestli je maskulinní vzhled v tomhle typu věznice opravdu výhodou. Doufala jsem, že nebudu mít příležitost to zjistit.

O půl hodiny a dvě postarší italské matróny později – prošly přímo skrze mě, když jsem seděla v čekárně, a hádaly se tak divoce, že si mě vůbec nevšímaly – jsem se dostala do kanceláře zástupce ředitele Neila Gossetta. Byla to malá světlá pracovna plná tmavého nábytku a stohů lejster, jež pokrývaly každou volnou plochu. Neil býval na škole nadprůměrným hráčem amerického fotbalu a rozložitá postava mu i po těch letech zůstala, ale těžiště se asi posunulo o něco níž. Vypadal dobře, jen ustupující vlasy a čelo, které si razilo cestu výš a výš, prozrazovaly, že už to není žádný mladík.

Vstal a obešel svůj stůl. „Charlotte Davidsonová,“ řekl překvapeně.

Když jsem mu podala ruku, musela jsem zaklonit hlavu, abych mu viděla do tváře. „Neile, vypadáš skvěle,“ řekla jsem a v duchu přemýšlela, jestli to nezní hloupě, když jsme nikdy žádní velcí kamarádi nebyli.

„Ty vypadáš…,“ rozhodil ruce, jako by nemohl najít to pravé slovo.

Přemýšlela jsem, jak dlouho mám čekat, než bude přípustné to brát jako urážku. Na modřiny na mé tváři se určitě nedíval, pracovala jsem na nich skoro celé dopoledne, abych je zakryla. Že by to byly vlasy? Proboha, co to asi mám na hlavě.

„Vypadáš božsky,“ řekl nakonec.

Jo. Tak to by šlo. „Díky.“

„Prosím.“ Nabídl mi místo a sám se posadil zpátky do křesla. „Musím přiznat,“ pokračoval pak, „že jsem docela překvapený, že tě tu vidím.“

Cudně jsem se usmála a rozhodla se přidávat radši pomalu a postupně, abych se v případě potřeby dostala na „lehké flirtování“, ale ani o píď dál. „Potřebovala bych si proklepnout jednoho vašeho vězně, a tak jsem si řekla, že začnu odshora a postupně se propracuju až dolů.“ Tak, a právě jsem to s tím flirtováním přepískla.

Viditelně zrudnul. „Nejsem tak docela nahoře, ale lichotí mi, že si to o mně myslíš.“

Rozpustile jsem se zasmála a vytáhla své poznámky.

„Luann mi řekla, že prý teď pracuješ jako soukromé očko.“

Luann byla jeho sekretářka. „No jo, je to tak. Teď zrovna pracuju s APD na jednom DOA, které skončilo jako FTA.“ Už dávno jsem pochopila, že kdo chce v mojí branži vypadat opravdu profesionálně, musí kolem sebe žonglovat policejními zkratkami.

Nadzdvihl obočí. Zřejmě to na něho opravdu udělalo dojem. Což mi do budoucna mohlo jedině pomoct. „A kvůli tomu jsi tady?“

„Všechno to spolu souvisí,“ zalhala jsem. „Dneska jsem přijela kvůli jednomu muži, kterého asi před deseti lety poslali bručet za vraždu. Mohl bys mi o něm něco říct? Jmenuje se…“ Zadívala jsem se do poznámek, aby to vypadalo autenticky. „…Reyes Farrow. Chtěla bych mu položit pár otázek a zjistit, jestli neví něco, co by souviselo s tím naším…“

Odmlčela jsem se, protože jsem si všimla, jak Neil najednou zbledl. Zvedl telefon a stiskl tlačítko. „Luann, mohla byste sem přijít?“

Sakra, to jsem to tak rychle podělala? Už mě chce vykopnout? Vždyť jsem sem sotva přijela. Nejspíš jsem měla přihodit ještě pár zkratek, ale v tu chvíli mě zrovna žádná další nenapadla. NAACP! Proč jen jsem neřekla NAACP?! Toho by se zalekl každý.

„Ano, pane?“ zeptala se Luann, když strčila hlavu do dveří.

„Mohla byste mi přinést složku Reyese Farrowa?“

Aha…

Ale Luann zaváhala. „Pane?“

„To je v pořádku, Luann. Prostě ji přineste.“

Podívala se na mě, pak znovu na něj. „Hned to bude, pane.“

Byla dobrá. Cookie by nikdy nenapadlo říct Hned to bude, madam. Měla bych si s ní o tom promluvit. Ale Luannina reakce byla stejně zajímavá jako ta Neilova. Luann vypadala velmi upraveně. Pod tím kalhotovým kostýmem se určitě skrývaly vířivky a víno a svíčky. Ale během mžiku jako by Neila začala úzkostlivě hájit. Skoro se naštvala, ačkoli ten hněv zřejmě nebyl namířený proti mně.

„Týká se to té nehody?“ zeptal se Neil. „Myslel jsem, že Farrow neměl žádné příbuzné.“

„Nehody?“ zeptala jsem se, zatímco Luann se vrátila a položila Neilovi na stůl složku. Odešla, aniž by se na mě podívala. Že by se Reyesovi něco stalo? Možná byl opravdu mrtvý. Možná právě proto se najednou začal objevovat v mých snech.

Neil otevřel složku a prolistoval ji. „Jasně. Žádní příbuzní. Pro koho pracuješ?“ Zadíval se mi do očí a rebelka ve mně se chopila kormidla.

„To je důvěrná informace, Neile. Nerada bych do toho zatahovala státního návladního.“

„Návladního? Ten už o téhle situaci dávno ví, tím si buď jistá.“

Aha. Tím jsem si teda moc nepomohla. Ale co, sakra? Zhluboka jsem se nadechla a zkusila to jinak. „Podívej, Neile, tohle je spíš taková osobní prosba, víš? Pracuju na jednom případu, ale ta souvislost je dost okrajová. Spíš jsem…“ Spíš jsem co? Chtěla tvého vězně znásilnit? Zjistit, jak to dělá, že je někdy nehmotný? „Chtěla bych si s tím člověkem promluvit.“

Kajícně jsem sklopila oči k zemi. Nejspíš jsem teď vypadala jako pěkná kráva. Jako jedna z těch vyšinutých bab, co píšou milostné dopisy trestancům a pak se nechají načapat, když se hlásí na manželské návštěvy.

„Takže ty to nevíš?“ zeptal se. V tu chvíli zazněla v jeho hlase úleva. Ale ještě něco jiného. Lítost?

„Zřejmě ne.“ Bylo mi jasné, co teď řekne. Že Reyes zemřel. Řekněme před měsícem? Se zadrženým dechem jsem čekala, až to uslyším.

„Farrow je v kómatu. Upadl do něj už před měsícem.“

Chvíli mi trvalo, než jsem z podlahy zvedla svou dolní čelist a našla hlas. Pak jsem se zeptala: „V kómatu? Co? Proč? Co se stalo?“

Neil vstal a podal mi složku. „Nedala by sis kafe?“

Vzala jsem tlustou složku do rukou, jako by to byla svátost oltářní, a pak jsem hlesla: „Každopádně.“

Neil se očividně trochu uvolnil. Dokonce se na jeho rtech znovu objevil náznak úsměvu. „Vůbec ses nezměnila.“

Kousla jsem se do rtu. „To je asi dost špatné, co?“

„Právě naopak.“

Nechal ta slova viset ve vzduchu a šel pro kafe, zatímco já otevřela Reyesovu složku, známou také pod názvem svatý grál.

p - 0197KAPITOLA DVANÁCTÁ

Reyes Farrow.
Protože dokonalost je otravná,
ale někdo to dělat musí.

− Charlotte Davidsonová

~~~

„Ty jsi ho znala?“ zeptal se mě Neil o víc než o hodinu později. Četla jsem. Povídali jsme si. Volal Garrett. Nebrala jsem to.

A dozvěděla jsem se spoustu nových věcí. Přibližně před měsícem vypukla na dvoře věznice bitka a stráže na věžích okamžitě spustily poplach. Všichni vězni si měli ihned lehnout na zem. Ale jakýsi velký přitroublý chlap, se kterým se Reyes za mřížemi spřátelil, z toho byl tak zmatený, že zůstal stát. Jeden z dozorců na věžích se chystal vypálit výstražný výstřel, ale když to Reyes viděl, myslel si, že chce jeho spoluvězně zastřelit, a tak se na toho chlapa vrhnul a strhl ho k zemi. Jenže právě proto se kulka místo toho, aby neškodně pleskla do písku, zavrtala přímo do Reyesovy lebky a proletěla mu čelním lalokem. A od té doby byl v kómatu.

Zvedla jsem hlavu a znovu si promítla Neilovu otázku. „Jen z toho jednoho setkání, když jsem byla na střední.“ Už jsem mu vyklopila, jak jsem se s Reyesem poprvé setkala, jak jsem viděla, že ho nelidsky týrá právě ten člověk, za jehož vraždu byl později odsouzen do vězení. Neila to zřejmě ani nepřekvapovalo. Zaklapla jsem složku a zadívala se do jeho šedivých očí. „Jenom mezi námi,“ řekla jsem a spiklenecky se k němu naklonila, „mezi starými kamarády,“ přihodila jsem pro jistotu, „co ty o něm víš? Co sis o něm myslel?“ Poklepala jsem prsty na složku. „Co tady chybí?“

Neil se opřel do křesla, povolil si kravatu a dlouze se nadechl. „Kdybych ti to řekl, stejně bys mi nevěřila.“

To znělo slibně. „Třeba jo,“ řekla jsem a spiklenecky na něho mrkla.

Chvíli mě mlčky pozoroval a pak začal mluvit. Ale jen pomalu a váhavě, což byl tón, který jsem sama důvěrně znala. Opravdu pochyboval o tom, že mu uvěřím. Kdyby jen tušil…

„Když sem Farrowa před lety přivezli, stalo se něco hodně zvláštního. Bylo to tak týden, co prošel karanténou a zařadili jsme ho mezi ostatní vězně,“ vyprávěl a upřel pohled na přezku svých hodinek. „Lidi z jižního křídla poslali tři svoje zabijáky, aby ho vyřídili. Netuším, co je k tomu vedlo, ale když lidé z jižního křídla chtějí někoho zabít, tak ho zabijou. Tečka.“

Cítila jsem, jak se mi svírá srdce, ale zaťala jsem zuby a snažila se na sobě nedat znát, jak moc mě děsí představa, že se Reyes dostal do takového nebezpečí.

„Skončilo to prakticky dřív, než to začalo,“ pokračoval a zamračil se, jak se v duchu probíral vzpomínkami a skládal jednotlivé jejich střípky dohromady. „Sloužil jsem tu tehdy jako dozorce, měl jsem krátce po výcviku a samozřejmě jsem z toho byl celej pryč. Málem jsem se podělal, když jsem viděl ty tři zabijáky, jak si pro Farrowa jdou – ne že bych tehdy věděl, kdo to je. Zavolal jsem si o posily, ale ani jsem to nestačil doříct a tři členové gangu z jižního křídla leželi na zemi v loužích vlastní krve. A ten dvacetiletý kluk… jak to popsat?… dřepěl na stole, prohlížel si spoluvězně úplně bez emocí, beze strachu, a vypadalo to, že skočí po každém, kdo by se k němu jen přiblížil.“

Seděla jsem tam jako zařezaná a v duchu jsem si to představovala tak živě, jako bych to tehdy viděla na vlastní oči.

Neil potřásl hlavou a zadíval se na mě. Ve tváři se mu zračila směsice úlevy a obdivu. „Ani se u toho nezadýchal. Sám jsem moc dobře neviděl, co se vlastně stalo, ale…“

„Ale?“ pobídla jsem ho, protože už jsem nedokázala krotit zvědavost.

„Ale… on se nepohyboval tak jako normální lidé, Charley. Pohyboval se jako šmouha – tak rychle, že ho ani nešlo sledovat očima. A pak najednou dřepěl na tom stole jako nějaká silná a nebezpečná šelma.“ Neil znovu potřásl hlavou, jako by se tomu i po deseti letech zdráhal uvěřit. „A tak přišel ke své přezdívce.“

„Přezdívce?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Od té doby už se ho nikdo nikdy ani nedotkl,“ pokračoval Neil. „Za celé ty roky, co tady pracuju, jsem nic podobného nezažil. Pro lidi, co tady jsou dýl, je něco jako legenda. Nebo spíš bůh.“

Naklonila jsem se k němu blíž a nedočkavostí byla téměř bez sebe. „Říkal jsi, že mu dali přezdívku.“

„Jo,“ řekl, jako by se probral. „Říkají mu El Aliento del Diablo.“

„Ďáblův dech,“ zopakovala jsem po něm.

„Věděl jsem, že mi to nebudeš věřit,“ povzdychl si smutně, očividně přesvědčen, že se celému jeho příběhu vzápětí vysměju.

„Neile, nepochybuju ani o jediném slově z toho, co jsi řekl,“ ujistila jsem ho. A když se na mě překvapeně podíval, dodala jsem: „Tu noc, co jsem ho potkala, jsem viděla něco podobného. Pohyboval se tak nějak divně. Každý jeho krok byl divný.“

„Přesně tak,“ řekl Neil nadšeně a začal na mě ukazovat prstem. „Přesně tak! Nebyl… Nebyl…“

„…lidský,“ dokončila jsem za něj.

Sklouzl pohledem na složku, kterou jsem stále držela v ruce. „Ale podle tohohle je lidský až dost.“

Nemohla jsem se přimět tu složku zase odložit. Držela jsem se jí, jako by mě přitahoval i kus papíru, na kterém je napsáno Reyes Alexander Farrow. „Asi jo.“ Ale jestli to byl člověk, tak byl opravdu jedna velká záhada.

„Víš, na střední jsem tě vlastně nikdy neměl moc rád,“ řekl Neil a vytrhl mě z myšlenek.

No a co? Aspoň byl upřímný. „Já vím,“ řekla jsem omluvně. „Já jsem tě taky moc ráda neměla.“

„Ne?“ Najednou vypadal překvapeně.

„Ne, promiň.“

„No, co jsme si, to jsme si… Já si taky myslel, že jsi trochu na hlavu.“

„A já o tobě, že jsi arogantní zmetek.“

„Tak to jsi měla pravdu.“

„Aha!“ řekla jsem a zvonivě se zasmála.

„Ale ty jsi nebyla na hlavu, že ne?“

Zavrtěla jsem hlavou a byla jsem ráda, že byl ochoten přiznat svou chybu.

„Jestli ho chceš vidět, dá se to zařídit.“

Srdce mi poskočilo, až jsem se snad celá vznesla do vzduchu.

„Ale předem ti musím říct, Charley, že už to nemá smysl. Neprobere se. Jeho mozek je po smrti.“

A moje srdce rovnou vyrazilo opačným směrem. Roztříštilo se o podlahu a já měla pocit, jako bych se propadala do země. Jeho mozek je po smrti? Jak je to možné?

„Je to tak už od té nehody,“ dodal, obešel stůl a položil mi ruku na rameno. „Je mi líto, že ti to musím takhle říct, ale stát se rozhodl, že péči o něj za tři dny ukončí.“

„Chceš říct, že ho jen tak odpojí?“ zeptala jsem se. Polila mě hrůza. Snažila jsem se polknout, ale najednou jsem v puse měla úplně sucho.

Neil si smutně povzdychl. „Je mi to líto, Charlotte. Vzhledem k tomu, že nemá žádné příbuzné…“

„A kam se poděla jeho sestra?“

„Sestra? Farrow nemá žádné žijící příbuzné. A podle spisu nikdy sourozence neměl.“

„Ne, to není možné,“ řekla jsem, znovu jsem otevřela složku a prolistovala spis. „Tehdy v noci měl sestru.“

„Ty jsi ji viděla?“ Neilův hlas byl plný naděje. Taky nechtěl, aby Reyese jen tak nechali umřít.

Došlo mi, že v jeho spise o sestře nebude ani zmínka, a tak jsem složku zase zaklapla. „Ne,“ připustila jsem, ačkoli jsem měla co dělat, aby mě pak beznaděj úplně nepohltila. „Řekla mi to správcová z toho domu.“

Neil si znovu povzdychl a svezl se do křesla vedle mě. „V tom případě se asi spletla.“

~~~

Cestou do léčebny dlouhodobě nemocných na okraji Santa Fe, kde přístroje udržovaly naživu Reyesovo tělo, mi hlavou vířily stovky a tisíce dílků skládačky, jež se marně snažily spojovat se do větších kousků, které bych už možná dokázala identifikovat. Reyes i ve vězení pokračoval ve studiu a rok poté, co byl odsouzen, získal titul v kriminalistice. Pak se kupodivu vrhnul na počítače. Získal další titul v informačních technologiích. Pracoval na sobě. Až by ho pustili, mohl z něj být produktivní, daně platící člen společnosti.

Jenže místo toho, aby ho pustili, teď plánovali jeho smrt. Neil mi vysvětlil, že jediná možnost, jak to rozhodnutí ještě zvrátit, by byla podat odvolání, ale k tomu bych musela mít velice pádný důvod. Kdyby se mi podařilo najít jeho sestru…

Zvedla jsem telefon a zavolala Cookie. „Ano?“ ozvala se po druhém zazvonění.

„Je v kómatu.“

„Do prdele.“

„To není všecko. Za tři dny ho chtějí odpojit od přístrojů. Co s tím budeme dělat?“ Emoce, které jsem v Neilově kanceláři horko těžko zadržovala v sobě, se teď snažily dostat na povrch. Začala jsem zhluboka dýchat a znovu se opanovala pomocí technik, které jsem se naučila z DVD Yoga Boogie.

„Řekl ti pan Gossett, jestli se s tím něco dá dělat?“

„Musím najít Reyesovu sestru. To je v podstatě jediné, čím by se dalo odpojení zastavit. Ale ne že bych se do ničeho jiného nepustila. Budu tlačit na strýčka Boba, ať taky zkusí něco vymyslet.“ Nehodlala jsem se Reyese vzdát bez boje. Po tolika letech jsem ho zrovna teď našla… To přece muselo mít nějaký důvod.

„Tak to začni tlačit,“ hlesla Cookie.

Svět kolem mě zezelenal. Zastavila jsem vůz na parkovišti, které připomínalo spíš anglickou zahradu. Než jsem zavěsila, dala jsem Cookie další úkol. Podle článku, který jsem o něm v noci četla, chodil Reyes tři měsíce na Yucca High. Možná tam chodila i jeho sestra. Potřebovala jsem se dostat k jejich záznamům.

Cookie se pustila do práce a já vyrazila k rozlehlé budově. Vypadalo to tady rozhodně o dost líp než ve věznici. Tam se o vězně v kómatu zřejmě nedokázali dost dobře postarat, a tak ho převezli sem. Neil už přítomné ostraze zavolal a předem je informoval, že Reyes bude mít návštěvu.

Když jsem zamířila k recepci, příslušník vězeňské stráže zrovna o kousek dál koketoval s jednou zdravotní sestrou. Těžko jsem mu to mohla mít za zlé. Hlídat pacienta, který je v kómatu, je asi dost nudná práce. Zato ta sestřička vypadala docela pěkně.

Přiblížila jsem se k nim, on zpozorněl a ona se rychle rozloučila a utekla. „Madam,“ pozdravil mě strážný, „vy budete určitě slečna Davidsonová.“

„To jsem. Pan Gossett vás zřejmě už předem informoval.“

„Přesně tak. Náš pacient je tady,“ řekl a ukázal k posuvným skleněným dveřím na protější straně chodby. Prostor za nimi zakrývala bledě modrá plenta.

Byla jsem trochu překvapená, že po mně strážný nechtěl žádný průkaz, ale vyrazila jsem ke dveřím. Tedy většina mého já vyrazila, jen nohy zůstaly na zemi, jako by tam byly přibité. Co asi uvidím za tou plentou? Bude vypadat tak, jak si ho pamatuju? Jak moc se změnil za těch deset let od doby, kdy na policejní stanici pořídili jeho snímek? A za těch jedenáct let, co jsem ho neviděla? Bude teď vypadat jako někdo, kdo si prošel kriminálem? Bude tak tvrdý jako většina lidí, kteří velkou část svého života strávili za mřížemi?

Strážný zřejmě pochopil, proč tak váhám. „Není to tak strašné,“ ujistil mě soucitným hlasem. „Má intubované plíce. To je asi to nejhorší.“

„Vy ho znáte?“

„Ano, madam. Požádal jsem o to, aby mě sem přidělili. Farrow mi jednou během povstání vězňů zachránil život. Nebýt něho, dneska bych tady nestál. Tak jsem si řekl, že tohle je to nejmenší, co pro něho můžu udělat, rozumíte?“

Svíralo se mi hrdlo a chtěla jsem se ho vyptávat dál, ale najednou mě něco táhlo do Reyesova pokoje, jako by se v tom místě na krátkou chvíli několikanásobně zesílila gravitace. Konečně jsem vykročila vpřed a strážný se potichu odebral k automatu na kafe.

Když jsem prošla dveřmi, rozhlédla jsem se kolem – jen pro případ, že by nehmotný Reyes šmouhoval někde po pokoji. Byla jsem trochu zklamaná, že jsem ho tu nezahlédla. Šmouhoval dost dobře.

Pak jsem se podívala na postel. Tam ležel hmotný Reyes Farrow, tmavovlasý, s bronzovou pletí, která ještě víc vynikala na pozadí bělostného ložního prádla. Objevila se další gravitační anomálie, tentokrát jako by vycházela přímo z jeho těla. Musela jsem přistoupit až k okraji lůžka a podruhé v životě jsem se zadívala na dokonalost mužské krásy.

Do krku měl zavedenou průhlednou hadičku, jíž za něho přístroje dýchaly, a hlavu měl omotanou obvazem, přes který mu padaly husté černé vlasy. Jeho ostře řezané tváře pokrývalo nejmíň tři dny staré strniště a husté dlouhé řasy vrhaly stíny na jeho líce. Pak jsem pohledem doputovala k jeho rtům, smyslným, dokonale tvarovaným, nezapomenutelným…

Jediné, co v místnosti vydávalo nějaký zvuk, byla umělá plicní ventilace. Žádné pípání monitoru srdeční činnosti, ačkoli k němu byl připojen a na malé obrazovce se pořád dokola přepisovaly pravidelné křivky. Přistoupila jsem ještě blíž a přitiskla se stehnem ke hřbetu ruky, která mu ležela podél těla. Nemocniční šaty měly jen krátké rukávky, takže odhalovaly celé jeho svalnaté a šlachovité paže. Na opáleném bicepsu měl tetování, které ještě víc zvýrazňovalo jeho elegantní křivky a nezanedbatelný objem. Bylo to dílo kmenového umění, nejenom krásné, ale také plné významů. Už jsem ho někde viděla. Bylo prastaré, stejně staré jako sám svět. A důležité. Ale proč?

Chvíli mi trvalo, než se moje mysl i moje srdce úplně smířily se skutečností, že tady přede mnou opravdu leží Reyes Farrow, silný a bezmocný zároveň. Kolena se mi roztřásla a já věděla, že se v jeho přítomnosti moc dlouho neudržím na nohou. Po tolika letech mi tohle shledání připadalo úplně neskutečné. A on byl ještě krásnější než v mých představách.

Jeho hruď se zdvíhala a klesala v rytmu stroje. Konečky prstů jsem se dotkla ramene, které bylo rozžhavené jako samo slunce. Podle přístrojů měl naprosto přesných 36,5 °C, ale ten žár byl tak skutečný, jako kdybych stála před rozpáleným kotlem.

I ve spánku vypadal nezkrotně, jako divoké zvíře, které je sice možné držet v zajetí, ale nikdy se nenechá ochočit. Překonala jsem spalující žár jeho pokožky, vzala ho za ruku a naklonila se nad něho.

„Reyesi Farrowe,“ řekla jsem hlasem plným dojetí, „prosím, prober se.“ Bylo mi jedno, co o jeho stavu říkají lékaři, pro mě nebyl o nic víc mrtvý než já sama. Jak mohli vůbec uvažovat o tom, že by ho odpojili od přístrojů? „Jestli se neprobereš, tak všechny tyhle mašiny vypnou. Rozumíš tomu? Slyšíš mě? Máme na to tři dny.“

Rozhlédla jsem se kolem a doufala, že ho tam někde uvidím jako obláček dýmu. Pořád jsem nevěděla, co je vlastně zač, ale byl něco víc než jen člověk, tím jsem si byla naprosto jistá. Musela jsem najít jeho sestru. Musela jsem zabránit tomu, aby ho nechali umřít.

„Vrátím se,“ zašeptala jsem, ale ještě než jsem odešla, sklonila jsem se k němu a políbila ho na rty. Pálila jsem se o jeho ústa, ale vydržela jsem několik dlouhých vteřin a vychutnávala si ten polibek.

Snažila jsem se zvednout hlavu, přetrhnout ten kontakt, ale najednou do mé mysli začaly proudit obrazy. Vybavila jsem si všechny společně strávené noci v posledním měsíci, to, jak mě držel za stehna, jak jsem ho objímala a cítila ho, jak proniká hlouběji a hlouběji, jak ve mně vyvolával vášeň tak prudkou, že mě málem připravila o rozum. Vybavila jsem si ten polibek ve své kanceláři, jak mě tam sváděl a má vlastní kolena mi vypovídala poslušnost. A pak jsem si vybavila tu noc před mnoha lety, kdy ho otec tak zbil a on na chvilku ztratil vědomí. Vybavila jsem si ten pohled, když se znovu probral. Tu nenávist, kterou měl v očích. Ne vůči otci, ale vůči mně! Díval se na mě a na zlomek vteřiny ke mně pocítil strašlivou nenávist.

A pak jsem najednou cítila, jak mi někdo dává napít, na hlavě jsem měla mokrý ručník a čísi ruka mě držela na místě, abych trefila zpátky do reality, přestože mému tělu zatím jako by chyběly kosti.

„Jste v pořádku? Slečno Davidsonová?“

„Tady,“ ozval se ženský hlas, „vypijte tohle, madam. Pěkně jste se uhodila.“

Napila jsem se studené vody a otevřela oči. Nade mnou stáli strážný a zdravotní sestra, se kterou prve flirtoval. On mi na čelo tiskl mokrý ručník a ona se snažila mi znovu nabídnout vodu z kelímku. Posadili mě do křesla na chodbě a pokoušeli se mě tam udržet, ačkoli mé tělo se bezvládně hroutilo do všech stran, jako by se hrozně chtělo seznámit s bílými dlaždičkami na podlaze.

„Opatrně!“ řekla sestra. „Držíš ji?“

„Zase mi vyklouzla. Je jako gumová.“

„Co?“ vykřikla jsem, najednou úplně při vědomí. „Jak to myslíš, gumová? Co se stalo?“

Strážný se spokojeně usmál a naposledy mě narovnal, abych seděla. Vzala jsem si kelímek s vodou a on začal vysvětlovat.

„Nevím, jestli jste ztratila vědomí, anebo jestli jste si chtěla tak zblízka prohlédnout spáry na podlaze, ale každopádně jste dostala pořádnou ránu do hlavy.“

„Vážně?“

Přikývl. „Možná jste se s ním neměla pokoušet tak dovádět,“ upozornil mě.

Jak to mohl vědět? „Chtěla jsem ho políbit na rozloučenou.“

Ušklíbl se a vyměnil si pohled se zdravotní sestrou. „Z dálky to vypadalo trochu jinak.“

Nejspíš jo. Ale co se stalo? Dokázal mě Reyes Farrow ovládnout i přesto, že byl v kómatu? Jestli jo, tak jsem asi vážně byla v háji.

„Panebože!“ vyhrkla jsem a vyskočila z křesla. Chvíli to vypadalo jako tu noc, co jsem slavila státnice (a skončila v kaluži vlastních zvratků), ale pak se mi hlava přestala točit a já se odpotácela do Reyesova pokoje. Ještě na pár vteřin jsem se kochala jeho krásou, políbila jsem ho na rozloučenou – tentokrát pro jistotu na tvář – a s rychlým „díky“ a „na shledanou“ jsem vyklopýtala z nemocnice. Musela jsem najít Reyesovu sestru a nezbývalo mi na to moc času.

~~~

„Ty jsi omdlela?“

Tiše jsem si do telefonu povzdychla a čekala jsem, až se Cookie přenese přes prvotní překvapení, přestože jsem vlastně vůbec nechápala, co ji na tom překvapuje. „Zjistila jsi něco z těch Reyesových studijních záznamů?“

„Ne, ještě ne. Ty jsi vážně omdlela? Když jsi ho líbala?“

„A máš pro mě ještě něco jiného?“

„No, prozkoumala jsem ty flashky. Všechny patřily panu Barberovi. A není na nich nic než složky s různými případy.“

„Sakra. Budu si s Barberem muset promluvit.“ Kam se vůbec poděli mí advokáti? „A taky budu muset ty flashky vrátit zpátky do kanceláře, než si ta jejich sekretářka všimne, že zmizely.“

Než jsem zavěsila, poprosila jsem Cookie, aby mi zjistila, jestli šla Nora toho dne do práce. Doufala jsem, že ne. A jestli tam nebyla, tak ty flashky zatím určitě nepostrádala.

Zaparkovala jsem Misery před vchodem Majáku, ale ještě než jsem vystoupila a vyběhla nahoru do svého milovaného bytu, spustil můj mobil Beethovenovu Pátou. Strýček Bob mi oznámil, že mají totožnost a adresu toho střelce – anebo člověka, o kterém byli přesvědčeni, že střílel. Škoda, že žádný z našich mrtvých střelce neviděl, takže jsme nemohli získat jistotu, že máme toho pravého. Podle všeho pracoval pro Noniho Bachicha, majitele obchodu s kosmetikou. Znala jsem Noniho osobně a věděla jsem, že by se do něčeho takového nikdy nezapletl, takže vítr určitě vanul odjinud. Ale to jsme těžko mohli zjistit, dokud domnělého zabijáka nezatkneme a nevyslechneme. A právě na to se strýček Bob chystal. S půlkou stanice v záloze.

Něco takového jsem si samozřejmě nemohla nechat ujít. Věděla jsem, že na první pohled poznám, jestli ten člověk je vinen, nebo ne. Zřejmě to byla součást mé profese smrtky. Jediný problém byl v tom, že téměř každý, na koho jsem se takhle zkoumavě podívala, se v životě něčím provinil, zpravidla celou spoustou různých věcí. Vina byla jednoduše vina. Někdy bylo těžké rozlišit, která je která. Ale i tak jsem se o to musela aspoň pokusit.

Zapsala jsem si adresu, znovu nastartovala a vyrazila k bytovému komplexu uprostřed Jižní válečné zóny, kde měl bydlet jistý pan Julio Ontiveros.

Tým se shromáždil o blok dál a připravoval se na zásah. Zřejmě měli dost důvěryhodné informace o tom, že Julio je ve svém bytě a spí. Asi měl včera dost rušnou noc. Zaparkovala jsem mezi strýčkovým autem a hlídkovým vozem policie, ztlumila si telefon – není nic trapnějšího, než když se chystáte na přepadovku a najednou vám začne zvonit mobil – a šla hledat strýčka.

V drtivé většině případů nenosím zbraň – to je ta nejlepší motivace neustále zdokonalovat svůj pohled zabiják. Ale dneska se všichni chystali jít v plné polní. Najednou jsem si připadala jako holka, která přišla na formální večírek v džínách a tričku Pink Floyd. Možná proto, že jsem to tak jednou udělala.

Zahlédla jsem strýčka o kus dál, ale zároveň jsem zaslechla nesnesitelný hlas Garretta Swopese. Překonala jsem hořké bodnutí u srdce – bylo jasné, že mu strýček zavolal dřív než mně. Já pro toho člověka řeším případy už od svých pěti let a on si jako první vzpomene na Swopese? Celá jsem se zachvěla vzteky, vycenila zuby a zaťala drápy. To jsem toho chtěla tak moc? Stačilo by mi jenom trochu uznání. A trochu příbuzenského protěžování.

Strýček Bob jako obvykle mluvil do telefonu. Zato Garrett se na mě hned zadíval a zatvářil se ustaraně. Tiše jsem zaklela, protože jsem si v tu chvíli uvědomila, že kvůli potlučeným žebrům a kyčlím pořád trochu kulhám. Zaťala jsem zuby, narovnala se jako pravítko a donutila se pokračovat chůzí modelky. Po pár krocích jsem musela sama sobě přiznat, že víc než modelku to připomíná tancujícího robota, a ti ovládli diskotéky v osmdesátých letech.

„Těžko věřit tomu, že máš sedmadvacet žeber zlomených,“ prohlásil Garrett, když jsem dorobotovala k němu.

„Já nemám sedmadvacet žeber.“

„Určitě?“ zadíval se na můj hrudní koš. „Chceš, abych ti je přepočítal?“

„Jenom pokud chceš přijít o ruku,“ řekla jsem a defenzivně si založila ruce přes prsa. Zlostně jsem se na něj zadívala, ale musela jsem uznat, že nevypadá vůbec špatně. Nenávidět urostlé chlapy v těsných džínách, bílém tričku a neprůstřelné vestě bylo den ode dne těžší. „Ale neboj se,“ dodala jsem, „jestli umíš počítat do sedmadvaceti, určitě se ti to v životě bude hodit.“

Zasmál se, jako by si to vůbec nebral osobně, a zkontroloval zásobník své pistole. „To určitě.“

„Dobrá, já půjdu zezadu.“

„Proč?“

„Protože můžu. A protože tam nebudeš ty.“

„Aha. Tak se nenech zastřelit.“

Ušklíbla jsem se – ten mi tak má právo něco povídat! – a odpajdala jsem pryč.

„A taky už nikam nepadej,“ houknul za mnou tak hlasitě, že Julio Ontiveros musel leknutím spadnout z postele.

Byl vtipný.

Spolu s docela pohledným policistou jménem Rupert jsme zaujali postavení u zadního východu z bytového komplexu. Vzápětí jsme zevnitř zaslechli něco, co znělo hodně jako střelba. Rupert vyrazil vpřed. Přehoupnul se přes dvoumetrový drátěný plot, přeběhl ke dveřím a tvrdě narazil do cihlové zdi vedle nich, pistoli předpisově připravenou. Určitě si to natrénoval už jako kluk.

Já už od dětství měla trochu víc rozumu, a tak jsem se rozhodla projít o pár metrů dál dírou v plotě, kde dřív asi bývala branka. Vzala jsem si k srdci Garrettovu radu, abych se nenechala zastřelit – přece mu neudělám takovou radost! –, a s hlavou mezi rameny jsem se proplížila na zadní dvorek. O dvanáct vteřin později jsem ležela jak dlouhá tak široká na udusané hlíně a lapala po dechu. Jak se ukázalo, podezřelý si také všiml otvoru po té brance, a když ho ze všech stran obklíčili policisté s nablýskanými odznaky a nabitými pistolemi, z nějakého zvláštního důvodu se rozhodl pro cestu nejmenšího odporu, jež vedla přes neozbrojenou ženskou. Ani jsem se nestačila podívat na Rupertův pěkně tvarovaný zadek a najednou se proti mně řítil gangster s kapucí přes hlavu, který se zřejmě doslechl, že funguju jako portál pro nebožtíky, a rozhodl se, že skrze mě zkusí proběhnout zaživa.

Tvrdě jsme dopadli na zem a moje žebra se rozeřvala bolestí. Před očima se mi roztančily hvězdičky, ale pak jsem zahlédla jeho tvář. Jeho strach. A nevinnost. Tenhle chlap nikoho nezastřelil. Do hajzlu…

p - 0212KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Slušně vychované ženy se jen málokdy zapíší do dějin.

− Laurel Thatcherová Ulrichová

~~~

Moje vyšetřovací praktiky asi nikdy nevejdou do dějin, nezapíšou se do učebnic kriminologie a nebudou se přednášet na policejních akademiích. Ale měla jsem pocit, že s trochou dobré vůle bych mohla prorazit aspoň v internetových diskusích.

Když už člověk nemůže být ostatním vzorem, může jim dát aspoň odstrašující příklad.

Cookie se nepodařilo sehnat Reyesovy záznamy ze studia na střední škole. Bylo to zvláštní, ale občas se to stávalo. Lidi se většinou schovávali za předpisy a ochranu osobních údajů. Proto jsem zamířila na policejní stanici, kde jsem měla jediný cíl. Snažila jsem se ignorovat překvapené pohledy, které moje nejistá chůze vyvolávala, a zamířila jsem rovnou dozadu k výslechovým místnostem.

A právě tam mě zarazilo tiché „Ssst!“

Zastavila jsem se a rozhlédla se po stanici. Neviděla jsem nic jiného než psací stoly, kartotéky a uniformované policisty. Pak jsem se podívala ještě směrem k záchodům. Stála tam postarší Hispánka v květovaných šatech a kostnatým prstem mi ukazovala, abych šla blíž. Přes hlavu a ramena měla černou krajkovou šálu a vypadala – a vsadila bych na to svůj poslední niklák –, že dělávala vynikající tortilly. Samozřejmě jen dokud byla naživu.

Zrovna teď jsem neměla ani pomyšlení na to, že bych přibírala další klienty, ale nemohla jsem ji jen tak odmítnout. Rozhlédla jsem se kolem a úplně nenápadně zamířila na dámské toalety. Ani nevím, proč jsem se snažila tvářit nenápadně, když na volání přírody nic tak podezřelého nebylo. Ale když jsem se o pět minut později vracela stejnými dveřmi, byla jsem – metaforicky vzato – vyzbrojená až po uši a připravená vyjednávat.

Zahlédla jsem strýčka Boba ve dveřích místnosti, ze které se při výslechu dal podezřelý pozorovat skrz jednosměrné zrcadlo. Zrovna se bavil se seržantem Dwightem.

„Chci uzavřít dohodu,“ řekla jsem bez ohledu na to, že jsem jejich rozhovor dost drze přerušila.

Dwight se na mě zlostně zadíval.

Strýčka to ovšem viditelně zaujalo. „Jakou dohodu?“

„Julio Ontiveros ty tři advokáty nepostřílel.“ Vina za vraždu z člověka odkapávala jak mazut. Vycítila jsem ji na míle daleko. A Julio Ontiveros byl nevinný. Tedy přinejmenším neměl na svědomí žádnou vraždu. A to, co z jeho domu zaznělo jako výstřel, byl ve skutečnosti výfuk motorky, se kterou si zrovna hrál v dílně.

„Tak fajn,“ řekl seržant Dwight. „Jsme rádi, že to víme.“

Ale strýček Bob svraštil obočí a sklonil ke mně hlavu. „Víš to jistě?“

„Děláte si legraci?“ zeptal se seržant nevěřícně.

Strýček Bob se jen málokdy rozčiloval, ale teď na Dwighta zavrčel tak výhrůžným tónem, že by se z něj leckdo posadil na prdel. Dwight zůstal na nohou, ale hned sklapnul a otočil se k nám zády, jako by si teď musel pozorně prohlédnout podezřelého.

„To je dost zásadní věc, Charley. Musím to vědět jistě. Shora na mě kvůli tomuhle případu už docela dost tlačí.“

„Vím, že to je zásadní věc. A vzpomeneš si, kdy jsem se naposledy mýlila?“

Strýček se na chvilku zamyslel, ale pak potřásl hlavou. „Nevzpomínám si, že by ses někdy mýlila.“

„Právě.“

„Aha. A ta dohoda?“

Věděla jsem, že se strýčkovi bude líbit. „Jestli ho dokážu hned teď a tady přimět k tomu, aby se doznal a vypověděl, jaký měl na těch vraždách podíl a kdo ve skutečnosti střílel, budu po tobě chtít dvě věci.“

„Tak povídej,“ přikývl strýček.

„Budu chtít, abys zastavil rozhodnutí vězeňské správy odpojit od přístrojů jednoho usvědčeného vraha, který je v kómatu.“

Strýček Bob vytřeštil oči. „Proboha proč?“

„To není důležité,“ řekla jsem a pokrčila rameny. „Ty už si nějaký důvod vymyslíš. Bude to jenom na tobě.“

„Udělám, co budu moct, ale…“

„Žádné ale,“ řekla jsem a výhrůžně proti němu vytrčila ukazováček. „Prostě mi slíbíš, že se o to pokusíš.“

„Máš moje slovo. A ta druhá věc?“

„Potřebuju, abys se mnou zajel do jedné střední školy. A abys tam vytáhl svůj odznak.“

Zadíval se na mě ještě nechápavěji než prve, ale pak řekl:

„Doufám, že mi to aspoň potom všechno vysvětlíš.“

„To ti slibuju,“ a místo výhrůžného ukazováčku jsem zvedla dva prsty k přísaze. „A teď se pojďme podívat na tohohle týpka a zjistit, kolik toho ví.“

Seržant Dwight, který nás celou dobu poslouchal, si jen tiše odfrkl. Zřejmě mu moje chování připadalo neskutečně arogantní.

„Neboj se, nepotrvá to dlouho,“ ujistila jsem strýčka Boba tak hlasitě, aby to Dwight dobře slyšel.

Seržant ale nejenom, že to slyšel; v tu chvíli se k nám otočil zpátky, jako by to už nemohl dál poslouchat, a vyhrkl: „Snad opravdu nehodláte ohrozit celé vyšetřování tím, že ji pustíte dovnitř?“ Strýček se ale jen zamyšleně díval skrz jednosměrné sklo na podezřelého, jako by ho vůbec nevnímal. Dwight se vztekle postavil přímo před něj. „Davidsone!“

Na něco takového jsem neměla čas. Nechala jsem strýčka Boba, aby se s tím troubou vypořádal sám, vklouzla jsem do místnosti a zadívala se na pana Ontiverose jednosměrným sklem. Byl tu ještě jeden policista, který se na mě překvapeně ohlédl, ale já ho pochopitelně ignorovala. Julio seděl u stolu v malé místnůstce a zlostně se díval do zrcadla. Vypadal jako klasický člen gangu – vlasy měl po stranách vyholené, na temeni delší, ale hlavně měl pohled plný nenávisti. Jenže teď na něm bylo vidět, že se bojí.

Bylo mi jasné, že to není žádné neviňátko, ale určitě nikoho nezastřelil. Nebál se proto, že byl dopaden, ale proto, že by mohl jít za mříže kvůli něčemu, co neudělal. Takových případů tu poslední dobou zřejmě bylo dost.

Ohlédla jsem se a mávla na Yeseniu, tu starou ženu, se kterou jsem si před chvilkou popovídala na dámských toaletách a která shodou okolností byla tetičkou Julia Ontiverose. Stála v rohu místnosti a spiklenecky na mě zamrkala, když jsem vyšla zpátky na chodbu.

„Jdu na to,“ oznámila jsem strýčkovi a vstoupila do výslechové cely. Když jsem za sebou zavírala dveře, viděla jsem Dwighta, jak se dere do pozorovací místnosti, aby se mohl dívat. Zaslechla jsem dusot nohou, jak stejným směrem zamířili ještě další. Zřejmě mě čekalo představení před živým publikem. Ale možná budou zklamaní, pomyslela jsem si, protože tahle show nebude na dlouho.

Julio seděl u malého stolku, ke kterému měl připoutané ruce. Zvedl hlavu, zadíval se na mě a na vteřinu se mu po tváři mihl výraz překvapení. Ale hned se zase ovládl.

Zaklonil se na židli a zadíval se na mě jako ten nejdrsnější motorkář. „Co to kur…“

„Sklapni!“ vyštěkla jsem a vyrazila přímo k němu. Přitočila jsem se ke stolu, zcela záměrně se zadkem otřela o hřbet jeho ruky a posadila se na okraj desky tak, aby přese mě neviděl do zrcadla, ale hlavně proto, aby nás policisté ve vedlejší místnosti moc neslyšeli. Bylo to nezbytné, protože to, co jsem mu chtěla říct, nebylo určeno nikomu dalšímu. Leda bych chtěla riskovat, že skončím v krásném velkém domě se zahradou a polstrovanými pokoji.

V duchu jsem viděla strýčka Boba, jak si tiše povzdychl, když mě viděl tak blízko vedle někoho, koho dosud považoval za chladnokrevného vraha. Ale já věděla, že jím není.

Zaskočila jsem Julia, ale musela jsem okamžik překvapení využít během několika vteřin, než by se vzpamatoval a já o tuhle výhodu přišla. Naklonila jsem se k němu a začala mu šeptat do ucha. Věděla jsem, že nemám moc času, než sem strýček z obavy o mou bezpečnost vtrhne a všechno pokazí. Ale stačilo mi jen pár slov, dvě tři krátké věty, aby mi Julio Ontiveros začal zobat z ruky.

Doufala jsem, že budu mít aspoň deset sekund. Měla jsem je.

„Nemáme moc času, tak mlč a poslouchej.“

Využil toho, jak jsem se k němu naklonila, a rozhodl se hrát drsňáka. Naklonil se ke mně a se slizkým výrazem dlouze nasál vůni mých vlasů.

„Posílá mě tía Yesenia.“

Zarazil se.

„Prozradila mi přesná místa, kde hledat tři věci, po kterých toužíš nejvíc ze všeho na světě.“

Slyšela jsem, jak někdo zvenku uchopil kliku dveří do místnosti. Ale zároveň jsem cítila, jak Ontiveros začíná pochybovat. O vůni mých vlasů už nejevil nejmenší zájem. Vždycky se to tak stávalo, když se do hry mezi živými vložili mrtví. Trochu jsem se odtáhla a zadívala se mu do očí.

„Ještě pět minut a půjdeš bručet za tři vraždy, o kterých oba víme, že jsi je nespáchal. Vyklop nám do puntíku, jakou jsi v tom sehrál roli, a já ti řeknu, kde je ta medaile. Pro začátek.“

Překvapeně zalapal po dechu. To byla jedna z těch věcí, po kterých toužil. I o té druhé jsem měla dost informací, které by ho mohly zajímat, jen číslo tři bylo trochu problematické, protože Ontiverosova tetička neznala přesnou polohu, jenom přibližné místo. Ale od čeho bych jinak měla Cookie?

Sotva jsem dořekla, co jsem mu chtěla sdělit, dveře se otevřely a strýček Bob na mě vrhl nevraživý pohled. Mrkla jsem na něj, obrátila se zpátky k Juliovi, vytáhla z kapsy svou vizitku a strčila mu ji do dlaně.

„Máš moje slovo,“ řekla jsem a odešla.

Když jsem se vrátila do pozorovací místnosti, těšila jsem se, že se podívám, jak se Julio rozpovídá. Neviděla jsem skoro nic. Malá místnůstka byla úplně nabitá. Půlka policistů se dívala na mě – včetně podrážděného Garretta Swopese, který mi pro mě za mě mohl políbit prdel. Druhá půlka zírala do výslechové cely. Pak se ozval Juliův hlas.

„Budu mluvit,“ prohlásil a my ho slyšeli z reproduktoru. „Řeknu vám všechno, co vím, ale chci předem slíbit beztrestnost. Nikoho jsem nezabil a nenechám si to přišít.“

Spokojeně jsem se usmála, otočila se na podpatku a plácla si s Juliovou tía Yesenia, ženou, která ho vychovala a která odmítala opustit svět smrtelníků, dokud toho – jak sama řekla – parchanta nepostaví znovu do latě. Pak jsem spokojeně odkráčela ze stanice. Bylo mi jasné, že mi strýček Bob všechno podstatné později řekne po telefonu, a já mu taky vysvětlím detaily naší dohody. V tuhle chvíli jsem byla unavená, všechno mě bolelo a měla jsem pocit, že si zasloužím dlouhou horkou lázeň. Kdybych věděla, co mě doma čeká, možná by se mé potřeby přeorientovaly trochu smyslnějším směrem.

~~~

S hlavou plnou myšlenek na svíčky a koupelovou pěnu jsem otevřela dveře a tiše vklouzla do bytu, abych nerušila Cookie a Amber, které bydlely přes chodbu. Bylo dost pozdě. Slunce už pilně svítilo na opačné straně zeměkoule a já nechtěla Cookie odpírat spánek už druhou noc za sebou. Než jsem se vrátila domů, zastavila jsem se v kanceláři a zjistila, že Neil mi v nějakém nečekaném záchvatu laskavosti nechal doručit kopii Reyesovy složky. Nebyla jsem si jistá, jak moc je to legální, ale stejně jsem mu za to byla vděčnější, než kdyby mi řekl výherní čísla nedělní loterie. Na složce byl nalepený žlutý papírek s prostou poznámkou: Ode mě to nemáš.

Zeptala jsem se táty, jestli nemám nějaké nové vzkazy, kdyby se se mnou náhodou chtěla spojit Rosie (ta, které jsem pomohla utéct od manžela hrubiána), zhltla jsem pár soust výborného chilli guláše se zelenými paprikami a přeběhla parkoviště ke vchodu Majáku. Pořád jsem si musela připomínat, že když se Rosie neozvala, znamená to, že je všechno v pořádku, ale už mě docela mrzelo, že přece jen neporušila moje vlastní pravidla a nedala o sobě vědět.

Rozsvítila jsem v obýváku, rychle pozdravila pana Wonga a najednou zjistila, že přímo proti mně stojí Reyes. Tyčil se tam jako socha antického božstva a díval se z mého okna na město. Reyes Farrow. Tentýž Reyes Farrow, který ležel v kómatu v léčebně u Santa Fe, asi hodinu jízdy odsud. Ohlédl se na mě, ale pak se znovu zadíval z okna, jako by mi chtěl dát příležitost, abych se zula a hodila kabelku na stůl.

Přistoupila jsem o pár kroků blíž. Otočil se, sklopil zrak a koutkem oka si mě celou prohlédl. Ačkoli byl zcela jistě nehmotný, zdálo se, že jeho tělo tvoří hmota mnohem pevnější než svaly a kosti, hmota hustší a nepoddajná.

Marně jsem přemýšlela, co mu asi tak říct. Věta V posteli jsi opravdu skvělej mi nepřipadala jako dobrý úvod. A tak jsem ze zoufalství nakonec plácla to první, co mi přišlo na mysl.

„Chtějí tě za tři dny odpojit od přístrojů.“

Otočil se ke mně čelem, upřeně se zadíval na moje nohy a pak pomalu zvedal oči výš a výš. Jeho pohled následovala vlna horka, která spalovala každou molekulu mého těla záplavou energie, jež rozkládala svaly, rozpouštěla kosti a hromadila se v mém podbřišku. Ze všech sil jsem se držela při vědomí.

„Musíš se probudit,“ vysvětlila jsem mu, ale on mlčel. „Můžeš mi aspoň říct, jak se jmenuje tvoje sestra?“

Chvíli se pohledem zastavil na mých bocích a pak pokračoval dál a výš.

„Ona je teď jediná, kdo to může zastavit.“

Pořád nic. Pak jsem si vzpomněla, jak Raketa reagoval na jeho jméno. Jak se bál. Přistoupila jsem blíž, ale ne tak blízko, aby na mě dosáhl. Přestože celé moje tělo netoužilo po ničem jiném, přestože jsem na něho podvědomě reagovala tak intenzivně, že by se doktor Pavlov a všichni behavioristé dmuli pýchou, věděla jsem, že si musíme promluvit.

„Raketa se tě bojí,“ řekla jsem chraptivě. Když se pohledem zastavil u Nebezpečí a Willa Robinsona, zeptala jsem se: „Neublížil bys mu, že ne?“ A pak se jeho pohled, pronikavý a žhavý, zabodl přímo do mých očí.

Ačkoli nás dělily ještě dobré dva metry, cítila jsem, jak z něj sálá horko. Bránila jsem se tomu ze všech sil, ale nakonec jsem přece jen postoupila o krok blíž. Měla jsem tolik otázek, tolik nejasností…

Ale ze všeho nejdřív jsem – ačkoli to působilo dost zoufale – chtěla vědět, proč mě včera v noci nenavštívil. Přicházel za mnou pravidelně celý měsíc, až mě to téměř připravilo o rozum, a potom najednou nic, což mě dorazilo úplně. Reyes se zamračil, husté obočí nad mahagonovýma očima se svraštilo a on naklonil hlavu na stranu, jako by přemýšlel nad tím, co si asi myslím.

Nejraději bych se ho vyptávala na to, co by mě osobně zajímalo, ale musela jsem se ujistit, že od něj Raketovi nehrozí žádné nebezpečí. Vlastně jsem si ani nedokázala představit, proč by mu nějaké hrozilo.

„Kdybych tě poprosila, opravdu moc pěkně a s úsměvem, abys neubližoval Raketovi, udělal bys to pro mě?“

Upřel svůj pronikavý pohled na mé rty a já měla co dělat, abych zároveň zvládala dýchat, soustředit se a odolávat pokušení vrhnout se na něj.

„Zamrkej jednou, jestli ano,“ řekla jsem, ale pak už jsem ztratila poslední zbytky sebeúcty a přešla do útoku. Očividně byl velice nebezpečným tvorem, ale mně čím dál víc vrtalo hlavou, co za tvora to vlastně může být. Možná byl jako já a Raketa. Možná taky přišel na svět za nějakým účelem, s nějakým posláním, ale pak osud zamíchal karty, podobně jako to udělal Raketovi, a on už své poslání nedokázal naplnit. Poslední zbytky mého sebeovládání povolovaly. Ztrácela jsem se ve zlatých skvrnách v jeho očích. Připadala jsem si jako dítě, očarované pouťovým kouzelníkem, přitahované k jeho stánku pouhopouhou silou vůle.

Najednou se otočil a kouzlo, kterým mě polapil, rázem pominulo. Vypadalo to, jako by jeho pozornost upoutalo něco jiného, ale vtom se objevil těsně přede mnou a jeho smyslné rty byly jen centimetry od těch mých.

„Byla jsi unavená,“ řekl a zmizel ve víru černého dýmu ještě dřív, než poslední hlásky jeho slov doletěly k mým uším.

Stála jsem tam, pořád úplně omámená jeho přítomností, a barvité tóny jeho hlasu protékaly mou páteří jako vlny roztaveného zlata. Najednou se ve dveřích objevila Cookie.

„Garrett volal, že prý jsi zraněná!“ vtrhla dovnitř a hned mi pospíchala na pomoc. „Už zase! Ale vypadáš v pořádku…“ Zlehka naklonila hlavu doleva. „Skoro úplně. Už tě někdy napadlo, že součástí té tvojí funkce smrtky by mohla být i schopnost rychle se uzdravovat?“

Reyes byl přímo tady, v mém obýváku. Stál přede mnou stejně skutečný a nepředstavitelně krásný jako Michelangelův David.

„Charley?“

Pořád jsem na tváři cítila žár jeho rtů, které byly ještě před chvilkou tak blízko. Počkat. Já byla unavená? Jak to myslel?

Panebože! To měla být odpověď na mou otázku, proč se včera v noci neukázal. Na otázku, kterou jsem sice nevyslovila, ale myslela jsem na ni. Tak to bylo opravdu na pováženou.

„Pomohlo by ti, kdybych tě trochu profackovala?“

Zamrkala jsem a konečně se soustředila na Cookie. „Byl tady.“

Rozhlédla se kolem a podezíravým pohledem prohledala celou místnost. „To velký, temný… ztělesnění?“

„Reyes.“

Zarazila se, kousla se do rtu, pak se znovu rozhlédla kolem a nesměle se zeptala: „A pozdravovalas ho ode mě?“

~~~

Druhý den ráno mě zase bolelo celé tělo. Ale pořád jsem dýchala, a to jsem brala jako dobrou zprávu. Sklenice napůl plná a tak. Na záchod jsem došla bez jediné újmy na zdraví, což bylo neklamné znamení, že mě čeká dobrý den. Usoudila jsem, že na to mám nárok, protože noc zas tak skvělá nebyla. Reyes se neukázal. Už zase. Převalovala jsem se v posteli, dokud mi nezapípal mobil. Byla to SMS od strýčka Boba.

Jen co jsem překonala prvotní vzrušení – strýček esemesky zásadně neposílal –, pokusila jsem se tu zprávu přečíst. Stálo tam něco o NARI DOHNDE a TREDNI RKOLE. Poskočila jsem radostí, protože to nemohlo znamenat nic jiného, než že se spolu vypravíme do střední školy, kde přechovávali záznamy o Reyesovi.

Zbytek noci jsem skoro nespala, protože jsem se začetla do jeho složky z vězení – do spisu, který obsahoval nedocenitelné střípky informací o tom, jaký byl. Měl nejvyšší IQ ze všech vězňů v dějinách vězeňství v Novém Mexiku. Jak to tam psali? Neměřitelné? Celou dobu se držel v ústraní, ačkoli měl pár kamarádů, včetně spoluvězně z cely, kterého před půl rokem podmínečně propustili na svobodu. A strážný, který ho teď hlídal v léčebně, mluvil naprostou pravdu. Reyes mu během vzpoury vězňů opravdu zachránil život. Když vězni začali řádit, strážný zůstal odříznutý od ostatních dozorců, a než se k němu Reyes dostal, zmlátili ho téměř do bezvědomí. Nedokázal tedy úplně přesně popsat, co se pak dělo, ale uvedl, že ho Reyes odtáhl stranou a schoval před ostatními vězni až do doby, kdy byla vzpoura potlačena.

Byla jsem na něho tak hrdá. Věděla jsem, že je to správňák. Ale přestože by se v jeho spise našla spousta věcí, díky kterým by se o něm dalo dál krásně fantazírovat, nebylo tam nic, co by mě dovedlo k jeho sestře. Vlastně tam o ní nebyla jediná zmínka.

Uvažovala jsem o tom, že bych do celé věci zasvětila Garretta. Jestli někdo dokázal vystopovat Reyesovu sestru, tak to byl právě on. Ale to by znamenalo spoustu věcí mu vysvětlit. Zatím jsem si ten nápad nechala v záloze a vylezla jsem ze sprchy, ale hned mě čekalo další překvapení. O umyvadlo se opíral Anděl Garza, můj třináctiletý, vlastním názorem postižený vyšetřovatel.

„Sháněla jsi mě, šéfko?“ zeptal se a zamyšleně si pohrával s kohoutkem.

„Kde jsi byl?“ zeptala jsem se a rychle, dokud se díval na druhou stranu, jsem sáhla po županu. „Dělala jsem si starosti. Nikdy jsi nezmizel na tak dlouho.“

„Promiň. Byl jsem u mámy.“

„Aha.“ Nedala jsem na sobě nic znát a zabalila si vlasy do osušky. Jen před pár vteřinami jsem byla úplně nahá a Anděl, ten neuvěřitelný třináctiletý svůdník žen, se na mě ani nepodíval. Něco tu nehrálo. Anděl žil – obrazně řečeno, samozřejmě – pro to, aby mě viděl nahou. Zejména úplně nahou. Už několikrát mi to říkal. Ale teď, místo aby na mě valil oči, si hrál s kohoutkem. Něco s ním bylo hodně v nepořádku.

Kdo se v těch mrtvých třináctiletých gangsterech má vyznat?

Anděl a já jsme se dali dohromady jen krátce poté, co jsme se setkali – za Noci boha Reyese, jak jsem tomu v duchu říkala. Prošel se mnou střední školou, univerzitou a nakonec i Mírovými sbory. Když jsem si potom otevřela svou vlastní detektivní kancelář, uzavřeli jsme spolu dohodu, podle které jsem jeho matce anonymně posílala peníze, jež by si vydělal jako můj pomocník, a on se za to stal naprosto neocenitelným špiclem.

Ale časem se Anděl na výhody našeho partnerství začal dívat z jiného úhlu. Ze všech sil se snažil mě přesvědčit, že bychom měli svých schopností využít k tomu, abychom klienty podojili do posledního dolaru.

„Víš, jakou raketu bychom z nich mohli vyždímat?“ ptával se mě.

„A na co by nám to bylo?“

„Zamysli se nad tím. Mohli bychom obejít veškeré mrtvé příbuzenstvo těch lidí a vydělat na nich majlant!“

„Tomu se říká vydírání.“

„Ne, tomu se říká kapitalismus.“

„A trestní sazba za to je jeden až čtyři roky odnětí svobody.“

Občas se naštval a vyčítal mi: „Stejně mě využíváš jenom pro moje tělo.“

Umínila jsem si, že jestli jednoho dne začnu využívat třináctiletého nebožtíka jen pro jeho tělo, půjdu se hned ten den přihlásit na psychiatrii. „Vždyť tělo nemáš,“ připomněla jsem mu.

„A ty mi to takhle vmeteš do tváře?“

„Technicky vzato nemáš ani tvář. A i kdybychom se svými schopnostmi nahrabali spoustu peněz, stejně by sis za ně nový skateboard nekoupil.“

„To ne, ale máma by měla radost.“

„Ta asi ano.“

„A já miluju to záření.“

„Co?“

„Však víš, to, jak lidi začnou zářit, když jim konečně dojde, že jsi skutečná. Je to jako elektřina. Úplně se z toho celý chvěju. Hřeje to jako probíjející elektrická dečka.“

„Vážně? O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Jo. A mně se líbí, když si někdo tam venku uvědomí, že tam jsem.“

Naklonila jsem se k němu a zeptala se ho: „Vážně chceš, aby si tvoje máma uvědomila, že jsi tady? Vážně to chceš?“

„Ne. Tak dlouho se kvůli mně trápila, když mě zabili.“

V jádru duše to byl hodný kluk. Ale dneska se choval dost zvláštně.

Odstrčila jsem ho stranou a začala se přehrabovat v krabičce s líčidly. „Je všechno v pořádku?“ zeptala jsem se jakoby nic.

„Jasně,“ pokrčil rameny. „Ale ty vypadáš pěkně mizerně. To tě nemůžu nechat ani na chvilku samotnou?“

„Měla jsem dost nabitý týden. Pomohla jsem Rosie sbalit si kufry,“ připomněla jsem mu náš předchozí případ asistovaného zmizení. Byl to Andělův nápad, že by se mohla vrátit do Mexika, a dost se nalítal, než našel ten hotýlek na pláži, který byl na prodej. Museli jsme tomu prodejci trochu pomoct, ale nakonec všechno dobře dopadlo.

Dotkl se lahvičky parfému, která stála na poličce nad umyvadlem. „Víš, že to tu není tak špatný?“ řekl tajuplně.

Ještě chvíli jsem se snažila zamaskovat nové modrozelené skvrny na tváři, ale pak jsem odložila pudřenku a zadívala se na něho.

„Myslím na téhle straně. Ne že bych tu trpěl hladem nebo zimou nebo tak.“

Fajn, tohle už bylo opravdu zvláštní. „Hele, ty mi tím chceš něco naznačit?“

„Ne. Jen jsem chtěl, abys to věděla. Abys pak netvrdila, že jsem ti to nikdy neřekl, a tak.“

Když jsem si uvědomila, že by to mohla být narážka na Reyese, tiše jsem se nadechla a nenápadně prohodila: „Anděli, nevíš náhodou něco o Reyesi Farrowovi?“

Zamrkal a překvapeně se na mě zadíval. „Ne. Nevím o něm vůbec nic. Máš pro mě úkol, nebo co?“ zeptal se rychle, jako by se snažil změnit téma.

Sakra. Na to, že o Reyesovi nikdo nic nevěděl, bylo docela zvláštní, jak všichni zpozorněli, když jsem před nimi vyslovila jeho jméno. To by mě zajímalo, čím to je.

Povyprávěla jsem Andělovi o třech zastřelených advokátech a o neprávem odsouzeném Marku Weirovi. Samozřejmě se nejvíc ze všeho těšil na to, až uvidí Elizabeth. Pak jsem ho vyslala do terénu, aby se pokusil zjistit nějakou souvislost mezi tím klukem, jehož tělo našli v Markově zahradě, a jeho nezvěstným synovcem.

„Jo,“ řekl, když odcházel, „je tu teta Lillian. Je skvělá.“

Snažila jsem se na sobě nenechat znát zklamání. „Já ji mám taky ráda, ale její kafe se nedá pít. Hlavně proto, že v něm není kafe.“

Ušklíbl se a vyrazil na průzkum. Teta Lillian si mezitím vyrazila s panem Habershamem, s tím nebožtíkem ze 2B. Ani jsem nechtěla vědět, k čemu to spěje. Když se ozvalo zaklepání na dveře, zrychlila jsem a hbitě jsem si zapnula vysoké boty. Za dvacet minut jsem se měla sejít se strýčkem Bobem a nedokázala jsem si představit, kdo by mi takhle brzy ráno mohl klepat na dveře.

Oblékla jsem si hnědý svetr, uhladila ho přes džíny a podívala jsem se do kukátka. V tu chvíli jsem zkameněla – samozřejmě jen obrazně. Stál tam poručík Taft. Proč se to muselo stát zrovna teď?

Otevírala jsem pomalu, především proto, že to bolelo. Celým tělem mi duněla tupá, neustupující bolest. „Ano?“ zeptala jsem se a vyhlédla úzkou škvírou ven na chodbu.

„Dobré ráno,“ řekl a díval se na mě, jako bych byla pološílená. „Napadlo mě, jestli byste měla chvilku. Rád bych si s vámi promluvil…“

„A o čem?“ Bála jsem se ty dveře otevřít dokořán. Věděla jsem, že tam bude. Cítila jsem na sobě nenávistný pohled, který se snažil vypálit mi mozek z hlavy. A sežehnout vlasy.

„Asi jdu nevhod,“ usoudil rozpačitě. „Omlouvám se, že vás takhle otravuju…“

„Ne ne, to je v pohodě. Co byste rád?“

„Jenom mi přijde, že… Víte, dějí se takové zvláštní věci.“

Sakra. Otevřela jsem dveře a podívala se na toho plavovlasého modrookého Pekelného spratka. Pak jsem si teatrálně zakryla obličej rukou a vykřikla – jen potichu – „Ne! Jak jste mi to mohl udělat? Přivedl jste ji ke mně domů, do mojí svatyně!“

„Omlouvám se,“ hlesl a ustrašeně se rozhlédl. „Takže je to pravda, co? Někdo mě straší.“

„Nestraší,“ povzdychlo si děvčátko z pekel. „Jenom hlídá.“

„Tomu se říká sledování, moje milá, a ve většině kultur je to považováno za dost neslušné.“

„Vy tady… někoho… vidíte?“ zeptal se Taft skoro šeptem.

„Stejně vás slyší,“ ujistila jsem ho. „Tak pojďte dovnitř, než si o mně sousedé začnou něco myslet.“ To byla samozřejmě výmluva. Sousedé si o mně mysleli všemožné věci už od okamžiku, kdy jsem se do tohohle bytu nastěhovala. Ale proč bych je nepozvala dál, nenechala je obsadit moje poslední útočiště, zabydlet se na mé pohovce a vyžrat mi lednici?

Pokynula jsem Taftovi, aby se posadil na pohovku, a zaujala místo v křesle naproti němu. „Nabídla bych vám kafe, ale dělala ho teta Lillian.“

„Aha.“

„Tak co chcete vědět?“

„No, jen jsem si všiml, že se kolem mě poslední dobou dějí zvláštní věci.“

„Mhm,“ přikývla jsem a snažila se nezívat.

„Víte, třeba se mi pořád zdá, že slyším zvonit zvonek, ale nikdo tam není.“

„Já tam jsem,“ řekla a zadívala se na něj. „A vždycky tam budu. On je tak úžasný. Miluju ho.“

Nevraživě jsem po ní blýskla očima. „Vážně? A není na to trochu brzy?“

Vyplázla na mě jazyk.

„Na stanici se o vás povídají různé věci. Však víte, většinou jsou to nesmysly…“

Maličko jsem ho přestala vnímat a nechala ho, ať si vykládá, co chce. Sama jsem se zadívala do míst, kde jen před pár hodinami stál Reyes. Nikdy dříve jsem nikoho takového nepotkala. Vlastně jsem nikdy nepotkala nic nadpřirozenějšího než Kosťu a nebožtíky. Žádné duchy, upíry ani démony.

„Proč jsi tak svítivá?“ zeptal se mě Pekelný spratek. „Vypadáš děsně legračně.“

Dobře, tak možná démony.

Ušklíbla jsem se a rozhodla se ji naštvat. Sama mě štvala dost, tak se mi zdálo spravedlivé jí to oplatit.

„Ticho, drahá, teď mluví poručík Taft.“

Musela jsem se smát, jak se najednou celá nafoukla zlostí. Bylo mi jasné, že bych ji měla přemluvit, aby přešla na druhou stranu. Možná si s Andělem zase zahrajeme na exorcisty. Jemu se tahle hra moc nelíbila, protože si připadal dost hloupě, když se válel po zemi a svíjel se v agónii ze svěcené vody z vodovodu, kterou jsem ho pokropila.

„Podívejte,“ ozvala jsem se potom a přerušila poručíka Tafta v půlce slova, „je mi to jasné. A ano, opravdu vás na každém kroku sleduje malá holčička, nejspíš ta, kterou jste se marně snažil oživit po té nehodě. Má dlouhé blond vlasy, stříbřitě modré oči – ale to je možná jen proto, že je mrtvá – a růžové pyžamo se zvířátky.“ Na chvíli jsem se odmlčela a pak jsem dodala: „Jo, a taky je to pěkná mrcha.“

Taft byl policistou tělem i duší. Naučil se, jak zachovat kamennou tvář, takže to chvíli trvalo, než v něm hněv vybublal na povrch. Ale energie, která se v něm probouzela, ho záhy obklopovala jako fata morgana, jako když se z dálky zdá, že na silnici leží vrstva vody, ale ve skutečnosti tam není.

Že bych se ho něčím dotkla?

Vyskočil na nohy a já ho následovala. „Jak to doprdele všechno víte?“ zeptal se vztekle skrz zaťaté zuby.

Cože? „No protože stojí vedle vás.“

„A budu tam pořád,“ prohlásila pekelná holčička. „Na věky věků.“

Tak to se ještě uvidí, pomyslela jsem si. Pyžamo se zvířátky už mi začínalo lézt na nervy.

Taft se z toho málem sesypal. Začal se rozhlížet kolem dokola, jako by doufal, že když bude trhat hlavou dost rychle, uvidí všechno kolem sebe zároveň. Přistoupil ke mně blíž a já se v duchu připravovala na cokoli, co mi udělá. Ale přísahala jsem si, že jestli mě praští, zmlátí nebo prohodí oknem, začnu vraždit hlava nehlava. A začnu od něj.

Zblízka se mi díval do očí skoro celou minutu a rozechvělým hlasem zašeptal: „Jděte do prdele,“ a pak odešel.

Tak fajn. Bylo to s ním sice dost zábavné, ale já už stejně musela na schůzku se strýčkem Bobem. A s osudem.

Nacpala jsem si do kabelky Reyesův spis, zamkla a vyrazila do kanceláře. Pekelný spratek mě celou cestu sledoval. Ach jo, a to jsem se na dnešní den tak těšila…

„On nechce, abych byla s ním, co?“ zeptala se a popobíhala, aby se mnou držela krok. Rozhodla jsem se, že budu mít srdce jako z kamene.

„Nechce,“ řekla jsem a podívala se na zprávy v telefonu. „A já taky ne.“

Vztekle si dupla a vyrazila někam jinam. Bylo to snazší, než jsem si myslela. Umínila jsem si, že až budu mít trochu víc času, zkusím jí domluvit. Ale teď jsem měla svých starostí až nad hlavu.

Táta ještě nebyl v baru, a tak jsem musela vystoupat po vnějším schodišti. Pomalu, protože to po čertech bolelo. Slunce svítilo a zdálo se, že dneska bude teplo. Během té dlouhé a namáhavé cesty do druhého patra jsem si v duchu procházela, co mě dnes čeká. Za prvé: Yucca High. Když tam strýček vytáhne svůj odznak, nebudou pro nás žádné záznamy nedostupné. Potřebovala jsem Reyesovy osobní údaje a seznam jeho spolužáků. Určitě si na něj někdo vzpomene. Jak by na někoho takového mohli zapomenout? Mohla bych si porovnat seznamy studentů ve všech třídách, které navštěvoval, a zjistit, kdo s ním trávil nejvíc času. Čím víc se s ním stýkali, tím víc by toho o něm mohli vědět. A taky o jeho sestře.

Jediným plynulým pohybem jsem odhodila kabelku i bundu do křesla, zapnula topení a trochu otupěle se zadívala na kávovar. V tu chvíli se můj svět zhroutil. Byla to snad karma? Vracela se mi neochota, s níž jsem vymetla s poručíkem Taftem, obratem zpátky, aby se mi zakousla přímo do mého překrásného zadku? Zkontrolovala jsem to, jednou, dvakrát, ale nikde kolem jsem nenašla ani jediné zrnko kávy.

Jak to jen bylo možné? Proč ke mně vesmír byl tak krutý?

Někdo zaklepal na dveře a ve mně vzplanula jiskřička naděje. Dveřmi přímo do mé kanceláře vždycky chodíval táta. Určitě mi nese kafe. Aspoň pokud ví, co je pro něho dobré.

Otevřela jsem dveře dokořán a zadívala se na zaraženého Garretta Swopese. Pak jsem dlouze vypustila vzduch z plic a zavrčela na něj: „Co chceš?“

„Nesu kafe,“ ozval se smířlivě.

Zadívala jsem se na kelímky v jeho rukou, snažila se neslintat a přemýšlela, proč se mnou bohové hrají takovou špinavou hru. Pak jsem to vzdala. Jestli to bohové tak chtěli, nezbývalo mi, než hrát s nimi.

Nasadila jsem oslnivý úsměv a začala znovu. „Ahoj, Garrette! Jak se vede?“ To mu muselo stačit. Vyškubla jsem mu jeden kelímek z ruky a vyrazila zpátky do pohodlí svého koženkového křesla. „A co teda chceš?“ houkla jsem přes rameno.

„Jenom jsem si chtěl promluvit.“

„Mám moc práce.“

„Nevypadáš, že bys měla moc práce. Co děláš?“

„Cokoli mi ty hlasy v mojí hlavě přikážou.“

„A nemohla bys mi věnovat chvilku času?“

Jako by se moje vnímání o pár minut opozdilo, začala ve mně najednou hlodat neurvalá reakce poručíka Tafta. Další člověk, který se na mě úplně bezdůvodně vztekal. A k tomu ty podezíravé, nepřátelské pohledy včera na stanici. Je pravda, že muži v tu chvíli nebyli zrovna vysoko na mém seznamu priorit. Garrett si klidně mohl trhnout nohou.

„Nemám důvod ti věnovat cokoli, Swopesi. A svůj čas už vůbec ne.“

„Jak jsi to udělala? Včera na stanici. Co jsi mu řekla?“

„Prosím tě! Jako bys mi uvěřil, kdybych ti to vysvětlila.“

„Podívej,“ řekl a přistoupil blíž, „musíš přiznat, že je to dost velké sousto, ale já se poctivě snažím.“

Vyskočila jsem z křesla, najednou naštvaná na celý svět, a postavila se mu tváří v tvář. „Víš, čeho už mám vážně až po krk?“

Na okamžik se zamyslel a pak to zkusil: „Celulitidy?“

„Lidí jako ti debilové včera na stanici. Lidí jako Taft, kteří si na mě nenápadně ukazují prstem, něco si šuškají, a když se na ně podívám, hned se otočí někam jinam. Lidí jako ty, kteří se ke mně chovají jako k úplnému idiotovi, dokud nepřijdou na to, že opravdu dokážu udělat to, co tvrdím, že dokážu. A pak se najednou snaží být se mnou nejlepší kamarádi.“

„Taft? Ten policajt?“

„Jo, a ti druzí taky!“

„Ti druzí?“

„Všichni! Ti, co za mnou chodí, abych urovnala všechno, co sami nedokázali dotáhnout do konce.“

„Myslel jsem, že ti tví advokáti…“

„Ty nemyslím,“ mávla jsem rukou. „Ti mají pádný důvod chtít, aby se dořešilo, kdo je zabil a proč. Ale já myslím všechny ty lidi, kteří za mnou chodí a pláčou mi tady, že manželce zapomněli říct, že ji milují, a pak je vcucnul ten motor na letadle, které zrovna servisovali.“

„Tak dobře, klid. Žádné prudké pohyby. Pomalu mi podej to kafe, já ti přinesu nové a můžeme začít znovu.“

„A co je na tomhle kafi špatného?“ zeptala jsem se podezíravě.

„Je v něm kofein.“

Zalapala jsem po dechu a pak jsem se vztekle posadila ke stolu. Sama jsem věděla, že vztekat se mi většinou k ničemu nepomůže. „Promiň, mám toho moc a musím stihnout vražedný termín.“

„S těmi advokáty?“

„Ne,“ odvětila jsem a představila jsem si Reyese, jak leží na nemocničním lůžku a při životě ho udržují přístroje. Několikrát jsem si usrkla kávy a uklidnila se. Aspoň trochu. Pořád jsem se ještě trochu chvěla vztekem, který se nestačil dostat ven. Taft byl stejně parchant. „Tak proto jsi tedy přišel? Aby ses dozvěděl, co jsem včera řekla tomu Ontiverosovi?“

„Víceméně. A pak taky proto, abych si tě chvíli dobíral, že jsi zase byla ve špatný čas na špatném místě.“

„Pche. Tak to si stoupni do fronty.“

„Ten chlap ti dal fakt co proto. Nenapadlo tě někdy, že ty příležitosti zmrzačit se tak trochu vyhledáváš?“

„Ani ne. Zjistil jsi něco nového o tom skladišti?“

„Zjistil jsem toho právě tak akorát, abych si začal myslet, že to není tak, jak jsme si mysleli.“

„No super. To mám kliku, že jsem si to, co si myslím, ještě nenechala nikam vytetovat.“

„Dozvěděl jsem se, že ten otec, kterému patří, je opravdu služebník boží. Provozuje ve městě misii pro děti, které utekly z domova.“

„Pro děti?“ zeptala jsem se.

„Stejně mi to neřekneš, že ne?“ vrátil se k tomu, jak jsem zlomila Julia Ontiverose.

„Ne. Ale tím, že do případu Marka Weira byli zapletení dva kluci, bych klidně odhadovala, že tu nějaká souvislost bude.“

„Možná jo. Můžeš mi to aspoň naznačit?“

Před dalším odmítnutím mě zachránilo další zaklepání na dveře. Vůbec jsem nechápala, proč chlapi tak touží po tom slyšet ne.

Byly to tytéž dveře, jimiž vešel Garrett, a tentokrát už jsem si byla zcela jistá. „Pojď dál, tati,“ zavolala jsem a otočila se ke Garrettovi. „Víš, obvykle sem návštěvy chodí hlavním vchodem.“

Pokrčil rameny, jako by mu to bylo úplně jedno.

Když táta nevcházel, vyskočila jsem a došla ke dveřím. „Pojď dál, tati,“ opakovala jsem, když jsem se natahovala po klice. Ale o vteřinu později se mi před očima promítl celý můj život. A já dospěla k zajímavému zjištění.

Byl by krásný, kdyby mi ještě nějakou dobu vydržel.

p - 0234KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

To je ale trapas.

− nápis na tričku

~~~

Zřejmě opravdu začala lovecká sezona na Charley Davidsonovou. A pokud se zrovna nepodařilo mě zabít, zřejmě se počítalo i těžké ublížení na zdraví. Dívala jsem se do hlavně pistole, která na mě mířila zpoza prahu. Třeba na mou počest opravdu vyhlásí státní svátek, blesklo mi hlavou. A možná to bude větší legrace než Halloween.

Když jsem otevřela dveře, Zeke Herschel, Rosiein nezaměstnaný manžel s násilnickými sklony, na mě zíral očima plnýma nenávisti a touhy po pomstě. Sklouzla jsem pohledem na nablýskanou pistoli, kterou svíral v ruce, a srdce se mi na okamžik zastavilo, pak zase poskočilo, chvíli se nemohlo dostat do rytmu a nakonec se rozbušilo takovým tempem, že jednotlivé údery přicházely jeden přes druhý, jako když se bortí řada dominových kamenů. Je to zvláštní, jak si člověk dokáže natáhnout čas, když je smrt na dosah. Koutkem oka jsem zaregistrovala napínající se svaly na Herschelově ruce a ukazováček pomalu přitahující spoušť, ale dívala jsem se mu do tváře. V jeho bezbarvých očích se zračila povýšená arogance.

Sklopila jsem zrak ke zbrani a dívala se, jak se kohoutek s trhnutím vydal vpřed. A pak jsem se podívala nahoru a doprava… na něj. Kosťa se tyčil nad Zekem Herschelem, přísně se na něj díval a okraje jeho kápě visely jen pár centimetrů od obličeje toho nešťastníka. Stříbřitá čepel se v tlumeném světle nepřirozeně leskla. Potom obrátil plnou sílu svého pohledu proti mně. Mělo to na mě stejný vliv, jako kdybych se šla na vlastní oči podívat na jaderný výbuch. Jeho hněv – hmotný, hustý a žhnoucí hněv – se přese mě přelil jako vlna lávy a vyrazil mi dech.

Pak během tisíciny sekundy Kosťa přerušil Herschelovi míchu. Věděla jsem to, protože jsem ho při tom už jednou pozorovala. Ale zároveň jeho čepel prosvištěla mým bokem. V okamžiku, kdy jsem si uvědomila, že mě pořezal, odletěl Herschel po zádech přes celou chodbu a tvrdě narazil na klec výtahu. Byla to taková rána, že se celá budova otřásla v základech.

Pak se Kosťa otočil ke mně. Jeho plášť a aura kolem něj splývaly v jedno jako oblak neustále se převalujícího černého dýmu. Když čepel mizela kdesi pod jeho pláštěm, uvědomila jsem si, že padám. Podlaha se mi řítila v ústrety, ale na poslední chvíli mě zachytil pár silných paží. A právě v tu chvíli jsem měla příležitost poprvé nahlédnout pod tu černou kápi a spatřit jeho tvář.

Byl to Reyes Alexander Farrow.

~~~

Táta mi vrazil do ruky šálek horké čokolády. Stáli jsme venku na ulici a já se opírala o kapotu jeho auta. Hodil mi přes ramena svou bundu, protože ta moje se pořád ještě nacházela na místě činu. Jeho bunda byla tak obrovská, že jsem v ní málem zmizela. Bylo to zvláštní, při tom, jak byl hubený. Rukávy mi visely po kolena. Táta je s neskutečnou péčí postupně vyroloval nahoru a ještě mi mezitím přendal šálek z jedné ruky do druhé.

Uvnitř se s rachotem zastavil výtah a mně bylo hned jasné, že odvážejí Herschela. Čekala jsem se zatajeným dechem, dokud ho nenaložili do sanitky a nezavřeli za ním dvířka. Byl to tentýž člověk, který mě před pár dny tak zřídil v tom baru. Ten samý, který pravidelně bil svou ženu, dokud nebylo všechno po jeho. Ten, kdo na mě z čiré nenávisti vytáhl pistoli. Nejspíš přišel na to, že ho manželka opustila, dal si dvě a dvě dohromady a přišel se mi pomstít. Anebo ze mě dostat informace.

A teď bude na zbytek života ochrnutý. Měla bych z toho mít výčitky svědomí. Kdo by je neměl. Jaká stvůra by se radovala z bolesti a utrpení jiných? Byla jsem kvůli tomu stejná jako Kosťa? Anebo jako Reyes?

Málem se mi zastavilo srdce, když jsem si uvědomila – znovu –, že Kosťa a Reyes jsou jedna a tatáž bytost. Ta samá temná a ničivá síla. A oba byli zároveň i tou šmouhou, kterou jsem často vídala koutkem oka, jak kolem mě krouží jako nějaký černý Superman. Takže šmouha rovná se Kosťa rovná se Reyes. Nesvatá trojice. Ale proč musel být tak zatraceně sexy?

Položila jsem si ruku v bok, přesně do míst, kudy před chvíli prošla jeho čepel. Necítila jsem tam nejmenší bolest a na mém svetru nebylo ani stopy po krvi. Kosťa dokázal řezat zevnitř ven. Pořezal mě, ale jen maličko, a jedině magnetická rezonance by dokázala odhalit skutečný rozsah škod.

Nezdálo se mi, že bych měla vnitřní krvácení, a tak jsem se rozhodla odložit návštěvu na pohotovosti, ze které beztak koukala spíš cesta na psychiatrii než pokec s chirurgem.

„Tady je kulka,“ ohlásil uniformovaný policista strýčku Bobovi a předal mu zalepený plastový sáček. „Byla v západní stěně.“

Jak se tam dostala? Ta hlaveň mířila přímo na mě.

Cookie se znovu vysmrkala. Pořád se nedokázala vzpamatovat z toho, že mě ten chlap málem zastřelil. Pohladila jsem ji po rameni a skoro jsem cítila, jak mě ze všech stran obklopují její starosti o mé zdraví. Chtěla by mi vynadat, říct mi, abych si dávala větší pozor, nebo mě držet pod zámkem až do mých příštích narozenin, ale na její obhajobu jsem musela přiznat, že se před tolika lidmi od policie docela ovládala. Strýček Bob mluvil s Garrettem, který se pořád zdál být v šoku – aspoň soudě podle toho, že byl bledý jako stěna.

Položil mě na zem. Reyes. Když mě chytil, položil mě na zem, přelétl mě pohledem od hlavy k patě, zastavil se u místa, kde mě zasáhla špička jeho čepele, ale pak si tiše povzdychl a zmizel. Zalapala jsem po dechu, ale to už se nade mnou skláněl Garrett a hlasitě na mě křičel různé otázky, kterým jsem nerozuměla. Reyes po sobě zanechal téměř hmatatelné stopy. Jeho zoufalství se usadilo v každé molekule mého těla a začalo mi proudit žilami. Cítila jsem ho, ještě jsem ve vzduchu cítila jeho vůni, a taky jsem po něm toužila víc než kdy jindy.

„Víš, že tohle není poprvé, co se to stalo?“

Zvedla jsem hlavu a zadívala se na tátu. Už prve jsem ho zapřísahala, aby kvůli tomu nevolal mé nevlastní matce. Váhavě souhlasil, ale upozorňoval mě, že ho kvůli tomu doma bude čekat učiněné peklo. Nějak jsem o tom pochybovala.

„Něco podobného se odehrálo právě v tom domě, kde teď bydlíš,“ řekl mi tiše. „Byla jsi tehdy ještě malé dítě.“

Táta marně pátral ve vzpomínkách. Dlouho měl podezření, že se mi tehdy něco stalo. Sám vyšetřoval ten bizarní případ podmínečně propuštěného sexuálního delikventa, a i po dvaceti letech se na něj pamatoval dost dobře na to, aby si to dal dohromady. Měl pravdu. Tohle nebylo poprvé ani podruhé. Zdálo se, že Reyes Farrow mi už docela dlouho dělal strážného anděla.

Nedokázala jsem si dát dohromady všechna proč a jak, a tak jsem se rozhodla na to nemyslet a soustředit se raději na dvě věci, které s Reyesem vůbec nesouvisely: na horkou čokoládu, kterou jsem popíjela, a na své ruce, které se neovladatelně třásly.

„Ten člověk měl tehdy přerušenou míchu, ale ani stopu po vnějších poraněních. Žádné rány, žádné pohmožděniny, prostě nic. A ty jsi byla v obou případech u toho.“

Zase vařil z vody. Podezíral mě, že něco vím, a čekal, jestli to vyklopím. Mám pocit, že jsem se onoho dne změnila, že jsem pak byla o něco uzavřenější – i na čtyřleté děcko. Ale proč bych mu to teď měla líčit? Jenom by ho to ranilo. Nemusel znát každičký detail mého života. A bylo tu i pár věcí, které jsem ani ve svých sedmadvaceti prostě ani vlastnímu otci říct nemohla. Asi bych ze sebe ta slova nevypravila, ani kdybych se o to sebevíc snažila.

Vzala jsem ho za ruku a pevně ji stiskla. „Nebyla jsem tam, tati. Tehdy ne.“ Lhala jsem, ale neměla jsem moc na výběr.

Odvrátil se ode mě a zavřel oči. Chtěl vědět, co se tehdy stalo, ale jak jsem řekla Cookie, vědět není vždycky to nejlepší.

„Tak to byl ten samý chlap, co tě před pár dny tak zřídil?“ zeptal se strýček Bob.

Odložila jsem šálek čokolády a řekla: „Jo. Snažil se mě sbalit v jednom baru, já mu řekla, že nemám zájem, on se naštval… a zbytek vstoupil do dějin.“ Nehodlala jsem jim vykládat pravdu. Už jenom s ohledem na Rosie a její budoucnost.

„Řekl bych, že bude nejlíp, když teď všichni pojedeme na stanici a promluvíme si o tom, co se tu děje,“ rozhodl strýček Bob.

Táta po něm blýskl očima a já se začala bát. Kdykoli se ti dva pohádali, stálo to opravdu za to. Možná to bylo na pohled docela komické, ale zrovna teď asi nikomu nebylo do smíchu. Kromě mě. Smích byl něco jako ovocná želatina. Té taky nikdy nebylo dost.

„Paráda. Budu ráda, když se přesuneme někam do tepla,“ ozvala jsem se a zabránila tak třetí světové.

„Můžeš jet se mnou,“ navrhl strýček po chvíli váhání. Co vlastně táta čekal, že udělá? Sám znal pravidla a muselo mu být jasné, že cestě na stanici a sepsání oficiální výpovědi se stejně nevyhneme. Tak proč to odkládat?

Pak se strýček Bob ohlédl na Garretta. „A tebe svezu taky.“

Táta se na něj překvapeně podíval, ale strýček Bob na něj jen mrknul a on hned chápavě přikývl. Když mě vedl ke strýčkovu autu, zašeptal mi do ucha: „Cestou si se Swopesem budete muset sladit výpovědi. Ty jednoduše řekneš, že když jsi otevřela dveře, byli tam dva chlapi. Rvali se, padnul výstřel a pak ten druhý utekl po požárním schodišti.“

Poplácal mě po zádech, konejšivě se na mě usmál a pak za mnou zaklapl dvířka. Bylo na něm vidět, jak si o mě dělá starosti, a já se najednou cítila strašně provinile za všechno, čím si kvůli mně už prošel. Byla toho opravdu spousta a on všechno trpělivě snášel. Vymýšlel si výmluvy, hledal cesty, jak dostat padouchy za mříže, aniž by mě do toho musel zatahovat, a nakonec mě svěřil do péče svému bratrovi a mohl jen doufat, že se o mě bude starat stejně svědomitě.

„Jak jsi to udělala?“ zeptal se Garrett, ještě než strýček Bob nastoupil do auta. „Ten chlap musel mít skoro sto kilo.“

Seděli jsme vedle sebe na zadním sedadle. „Ale já nic neudělala.“

Dlouze se na mě zadíval, jako by se snažil pochopit, co mu tím chci říct. „Tak to byl jeden z těch tvých mrtvých kamarádů?“

„Ne,“ řekla jsem a pozorovala skrz okénko, jak se táta a strýček Bob na něčem domlouvají. Zdálo se, že jsou v pohodě. „Ne, tohle bylo něco jiného.“

Slyšela jsem Garretta, jak se neklidně vrtí. Potom se poškrábal na bradě. „Takže toho tady chodí víc než jenom mrtví lidé? A co ještě? Démoni? Poltergeisti?“

„Poltergeisti jsou jenom nasraní nebožtíci. Není to žádná velká záhada,“ řekla jsem, ačkoli to nebyla pravda. Reyes byl pro mě největší záhadou, s jakou jsem se v životě setkala.

Bez ohledu na to, co jsem dělala, nedokázala jsem na něj přestat myslet. Lámala jsem si hlavu nad tím tetováním, jako bych zrovna teď, když jsem měla v hlavě totální chaos, dokázala rozluštit jeho význam a symboliku. Kéž bych nebyla nasbírala takovou spoustu zbytečných vědomostí. To ta moje pitomá snaha shromažďovat informace.

Bylo toho víc, co mi vrtalo hlavou. Je jeho tělo chemicky vybudované na základě uhlíku? Je mu opravdu třicet let, anebo třicet miliard? Má pupík dovnitř, nebo ven? Jediné, o čem jsem nepochybovala, byl jeho pozemský původ. Nebyl to žádný mimozemšťan. Takhle to ve čtvrté dimenzi, nebo chcete-li na „druhé straně“, prostě nefungovalo. Nebyly tam planety ani kontinenty, nic, co by ji dělilo a vytvářelo v ní hranice. Táhla se celým vesmírem a ještě dál. Prostě existovala. Všude zároveň. Asi tak nějak jako Bůh, aspoň jsem si to tak vždycky představovala.

„Tak jo,“ řekl strýček Bob, když usedl za volant a připoutal se. „Cestou na stanici se musím opravdu hluboce zamyslet nad spoustou věcí, takže vás nejspíš ani nebudu vnímat, jestli si tam budete něco šuškat.“ Zadíval se na mě do zpětného zrcátka a ještě jednou na mě mrknul.

Než jsme dorazili na stanici, byli ti muži na chodbě opravdu a nade vši pochybnost dva. Ten druhý měl špinavě blond vlasy a vousy a tmavé oblečení neurčité barvy. Neměl bohužel žádné zvláštní rozlišovací znamení, takže bylo prakticky nemožné ho identifikovat. Smůla. Upřímně řečeno mě až překvapilo, že to Garrett tak ochotně hrál se mnou.

„Myslíš, že já snad chci skončit v polstrované cele?“ zeptal se, když jsme společně vcházeli do budovy. Začínal celou věc pomalu chápat z mé strany. Asi už mu došlo, proč se snažím před lidmi tajit, co dokážu.

První, koho jsme na stanici potkali, byl pořád ještě rozzuřený poručík Taft. Stál u svého stolu, četl si v nějakém spise, a když jsme ho míjeli, nenávistně po mně blýskl očima. Pekelný spratek jakbysmet. Aspoň se na mě nevrhla.

Stejně jsem si nedokázala pomoct. Věnovala jsem Taftovi ten nejkrásnější úsměv, na jaký jsem se zmohla, a tiše jsem jeho směrem prohodila: „Až přijdete na to, co se děje, a budete potřebovat pomoc, tak za mnou nechoďte.“

„Já tady nejsem ten, kdo potřebuje pomoc,“ odpověděl okamžitě.

Strýček Bob nás zrovna v tu chvíli dohnal a překvapeně se na mě podíval. „Co to bylo?“ zeptal se o pár kroků dál.

„Vzpomínáš, jak jsem ti říkala o tom Pekelném spratkovi? Teď začala všemožně projevovat svou přítomnost a on si to nedokáže vysvětlit, takže se vzteká na mě.“

Ohlédl se a zamyšleně se zadíval na Tafta. „Možná bych ho měl poslat někam pro koblihy, aby se trochu zchladil.“

To znělo slibně. Po sepsání výpovědí, které se u mě i u Garretta až překvapivě shodovaly, jsme aspoň měli něco na zub; pak jsme se strýčkem Bobem vysadili Garretta u auta a zamířili na Yucca High. Jako malé dítě, které má v sobotu večer zůstat samo doma, začal škemrat, že by chtěl jet s námi. Dokonce i poprosil.

„Ne znamená ne,“ řekla jsem rázně. Jednou se to musel naučit.

Střední škola Yucca High ležela přímo v srdci jižního Albuquerque. Byla to stará budova s nechutnou minulostí a vynikající pověstí. Přijeli jsme zrovna během přestávky, kterou chlapci a děvčata využívali k vtipkování, flirtování a šikanování prvňáků. Než jsme tam dorazili, vůbec se mi po střední nestýskalo. A když jsem to viděla, stýskalo se mi po ní ještě míň.

Stále jsem cítila dozvuky dnešního rána. Svět kolem jako by neběžel svým obvyklým tempem. Jak jsem tak proplouvala realitou, zjišťovala jsem, že svět se nepřestal otáčet jen kvůli tomu, že já málem umřela. Točil se dál a dál se na něm odehrával bezpočet epizod ze seriálu život. Minuty ubíhaly. Slunce se plazilo oblohou. Někde jsem si do podrážky vrazila připínáček.

Vešli jsme do kanceláře ředitele školy a narazili tam na otrávenou sekretářku. O její pozornost soupeřilo už sedm studentů. Dva jí chtěli předložit omluvenku za to, že ráno nebyli ve škole. Další nesl do školy lístek, že jestli učitelé budou jeho dítěti bránit v tom, aby pravidelně užívalo předepsané léky, tak celé vedení zažaluje a na nějaké uniformy pro sportovní družstvo můžou zapomenout. Pak tu byla učitelka, které někdo během polední pauzy ukradl ze stolu klíče. Další dva tu byli na výpomoc a čekali na instrukce, co mají dělat. A poslední byla krásná dívka s dlouhým ohonem černých vlasů, kočičími brýlemi na nose a podkolenkami na nohou, která zřejmě zemřela někdy v padesátých letech.

Seděla v koutku, nohu přes nohu, a tiskla si na prsa učebnice. Posadila jsem se vedle ní a čekala jsem, dokud chaos v kanceláři trochu neopadne. Strýček Bob využil té příležitost, vyšel ven a někomu volal. Jako vždycky. Ta krasavice se na mě zadívala, a tak jsem vytáhla mobil, zadívala se na ni a předvedla jí svůj trik.

„Ahoj,“ řekla jsem.

Překvapeně na mě vyvalila oči a pak párkrát zamrkala dlouhými řasami, jako by se jí nechtělo věřit, že mluvím s ní.

„Čekáš tu dlouho?“ zeptala jsem se a málem jsem se musela zasmát vlastnímu vtipu.

„Já?“ zeptala se nakonec.

„Jo,“ přikývla jsem.

„Ty mě vidíš?“

Nikdy jsem nepochopila, proč se mě na to ptají, když se jim dívám přímo do očí. „Jasně.“ Překvapeně pootevřela ústa, a tak jsem jí to vysvětlila: „Jsem smrtka, ale taková hodná, nestrašidelná smrtka. Jestli chceš, můžeš skrze mě projít na druhou stranu.“

„Ty jsi krásná,“ povzdychla si a užasle se na mě zadívala. Tohle se mi stávalo často. „Třpytíš se jako bazén na sluníčku.“

Tak to bylo něco úplně nového. Rychle jsem se ohlédla a zjistila, že fronta se pomalu krátí. „Jak dlouho jsi tady?“

„Asi dva roky, myslím.“ Když jsem se na ni pochybovačně zadívala, řekla: „Jo, ty šaty? To bylo na maškarní. Styl padesátých let.“

„Aha,“ řekla jsem. „Tak to jsi musela mít úspěch.“

Spokojeně se uklonila. „Děkuju.“

Už zbýval jen jeden kluk s omluvenkou. Výhrůžka soudního sporu byla zřejmě postoupena řediteli a o ztracené klíče se měl postarat školník.

„A proč jsi nepřešla?“ zeptala jsem se.

Po chodbě kolem se prohnal studentík, který na toho posledního chlapce u sekretářky zahalekal: „Hele, Westfielde, že ty zas dostaneš na holou?“

Chlapec, který tam čekal s omluvenkou v ruce, se tím vůbec nenechal vyvést z míry a ukázkovým pohybem ruky mu za zády ukázal prostředníček. Měla jsem co dělat, abych se nesmála.

Dívka vedle mě jen pokrčila rameny a potom kývla hlavou k sekretářce. „To je moje babička. Byla z toho opravdu špatná, když jsem umřela.“

Zadívala jsem se na tu ženu, která se podle jmenovky na stole jmenovala Tarpleyová. Měla stylově rozcuchané vlasy, tmavé s červeným melírem, a pronikavé zelené oči. „Na babičku vypadá dost dobře.“

Dívenka se zasmála. „Jenom jí něco musím říct.“

Nebylo to teprve před chvílí, co jsem si Garrettovi právě na tohle stěžovala? Jak jsem to říkala? Ti, co za mnou chodí, abych urovnala všechno, co sami nedokázali dotáhnout do konce? Někdy jsem uměla být opravdu pěkná mrcha.

„Chceš, abych ti pomohla?“

Tvář se jí úplně rozzářila. „Mohla bys?“

„Jasně.“

Chvíli si zamyšleně hryzala dolní ret a potom mi řekla: „Mohla bys jí říct, že jsem jí nespotřebovala všechno tužidlo?“

„Vážně?“ zeptala jsem se s úsměvem. „A kvůli tomu jsi pořád tady?“

„No, já jsem jí to tužidlo ve skutečnosti vypotřebovala, ale nechci, aby si o mně myslela něco špatného.“

Z její zpovědi se mi úplně sevřelo srdce dojetím. Nikdy mě nepřestávalo překvapovat, jaké myšlenky se lidem honí hlavou, když umírají. „Zlato, myslím, že tvoje babička si o tobě určitě nemyslí vůbec nic špatného. Vlastně bych klidně vsadila vlastní duši, že si na to tužidlo nikdy ani nevzpomněla.“

Chvíli tam seděla se skloněnou hlavou a nohama založenýma pod židlí, přemýšlela a potom prohlásila: „Tím pádem bych asi už mohla jít.“

„Ale jestli jí chceš něco říct, třeba i to o tom tužidle, můžu jí vyřídit vzkaz.“

Pomalu se jí po tváři rozlil úsměv. „Můžeš jí říct, že moje lekníny jsou větší než ty její?“

Zasmála jsem se a potřásla hlavou. Sice bych si byla ráda poslechla příběh, který se k tomu určitě pojil, ale kancelář se právě vyprázdnila a já toho musela využít. „Slibuju,“ ujistila jsem dívenku na rozloučenou.

A byla pryč. Voněla po grepech a dětském pleťovém mléku, a když byla malá, mívala růžového slona jménem Chubs.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se její babička.

V tu chvíli se objevil strýček Bob, můj princ na bílém koni. Vytáhl svůj odznak jako hvězda nějakého televizního seriálu. Uměl to vážně dokonale. Do těch dokumentů jsme správně neměli mít přístup bez soudního povolení. Zřejmě existovaly zákony, podle kterých nesměly školy poskytovat informace o svých studentech každému policajtovi z ulice. Doufala jsem, že strýčkova placka bude stačit a nikdo nám nebude dělat problémy, protože jsem opravdu neměla ani zdání, z jakého důvodu bychom mohli žádat o soudní povolení.

„Potřebujeme osobní údaje a seznam spolužáků jednoho studenta, který k vám chodil asi…“

Strýček se ohlédl na mě. Já schovala telefon a přiskočila k němu. „Asi před dvanácti lety,“ doplnila jsem rychle.

Ta žena se na strýčka dlouze zadívala, ale pak si vzala tužku a poznamenala si data, která jsem jí nadiktovala. Strýček z ní celou dobu nespouštěl oči. Bylo úplně cítit, jak to mezi nimi jiskří.

„A jméno?“ zeptala se.

No jo. Jméno. Doufala jsem, že si strýček nevybaví jméno člověka, kterého poslal do vězení na pětadvacet let až doživotí. Naklonila jsem se k ní blíž a docela nenápadně to jméno vyslovila. „Farrow. Reyes Farrow.“

Ani jsem se nemusela ohlížet, abych poznala, jak strýček vedle mě ztuhl. Cítila jsem, že atmosféra v místnosti najednou zhoustla. A kruci…

p - 0247KAPITOLA PATNÁCTÁ

Život není o hledání sebe samého.
Je převážně o hledání čokolády.

− nápis na tričku

~~~

„Strýčku Bobe,“ pokusila jsem se ho přerušit, „mohl bys mě aspoň nechat, abych ti to vysvětlila?“

Stáli jsme na chodbě před kanceláří paní Tarpleyové, kam mě strýček odvlekl za loket.

„Reyes Farrow?“ procedil skrz zuby. „Víš ty vůbec, kdo je to Reyes Farrow?“

„A ty?“ kontrovala jsem a snažila se ovládnout strach ve svém hlase.

„Já jo.“

„Takže vy dva jste kámoši?“ zeptala jsem se.

Dost nevraživě na mě zavrčel. „Obvykle se nekamarádím s vrahy.“

Snob jeden. „Jenom jsem o něm chtěla zjistit něco víc.“

„Umlátil svého otce baseballovou pálkou, pak ho naložil do kufru starého chevroletu a zapálil ho. Co víc o takovém člověku chceš vědět, Charley?“

Zlostně jsem si odfrkla a rychle se snažila přijít na nějakou dobrou odpověď. Kde jsou sakra mí advokáti, když je nejvíc potřebuju? Nikdo by se mi v takové hádce nehodil víc než mazaný právník. Když mě nic pořádného nenapadlo, rozhodla jsem se strýčka zasvětit o něco víc. Zoufalá situace si žádala zoufalé řešení.

„On by to neudělal,“ řekla jsem tlumeným hlasem.

„Ty jsi tam nebyla. Neviděla jsi…“

„On by ani nemusel.“ Naklonila jsem se ke strýčkovi blíž a pošeptala mu: „On je… jiný.“

„To většina vrahů.“ Strýček se nehodlal vzdát svého názoru, dokud mu nepředložím nějaký hmatatelný důkaz.

Zhluboka jsem se nadechla a řekla: „Byl to on. Dneska. To s tou přerušenou míchou. To udělal on.“

„Cože?“

Strýček Bob o tom nechtěl nic vědět, nechtěl mě poslouchat, ale nemohl si pomoct. Vždycky v něm nakonec zvítězila zvědavost. A já znala naprosto spolehlivý způsob, jak si získat jeho pozornost.

Přitočila jsem se k němu co nejblíž a zašeptala jsem: „Musíš mi slíbit, že to neřekneš tátovi.“

Strýček Bob se najednou nemohl dočkat, až se dozví víc. Ve stručnosti jsem mu vysvětlila, že Reyes nebyl tak docela normální člověk. Popsala jsem mu, jak vypadal a jak se pohyboval. I že byl u toho, když jsem přišla na svět – hádám, že to bylo pro strýčka Boba už příliš, protože od té chvíle jako by byl v nějakém tranzu.

Vynechala jsem ty dvě předchozí přerušené míchy a všechno to noční svádění za poslední měsíc. Nemusel vědět, co jsem k Reyesovi cítila.

„A co je tedy vlastně zač?“ zeptal se nakonec.

Zavrtěla jsem hlavou a řekla: „Kéž bych to věděla. Ale jestli tomu nepředejdeme, tak ho za dva dny nechají zemřít. A jediný způsob, jak tomu spolehlivě zabránit, je najít jeho sestru.“

„Ale jestli je… mocný…?“

„V lidské podobě,“ opravila jsem ho. „Nevím, co se s ním stane, když jeho tělo zemře.“ Zato jsem dobře věděla, co by se stalo mně. Nechtěla jsem žít bez něj a nevěděla jsem, jestli bych to zvládla. V tuhle chvíli asi ne.

O patnáct minut později jsme měli kopie Reyesova rozvrhu hodin a seznamy studentů, kteří jednotlivé hodiny navštěvovali.

„Vzpomínáte si na něho?“ zeptala jsem se paní Tarpleyové.

Odtrhla oči od strýčka Boba a podívala se na mě. „Pracuju tady pouhých deset let,“ řekla.

„A žádné další záznamy se jménem Farrow tu nemáte?“

„Ne. Je mi líto. Možná tehdy jeho sestra ještě chodila na základku.“

„To je možné. A on tu strávil jen tři měsíce.“ Zadívala jsem se na Reyesův spis, který mi poslali z věznice. „Ale podle všeho tady maturoval.“

„Ne, tady ne,“ řekla ta žena. „Počkejte…“ Její prsty se znovu rozběhly po klávesnici. „Máme tu záznam, že u nás dostal maturitní vysvědčení. Ale to není možné…“

Naklonila jsem se ke strýčkovi a tiše poznamenala: „Pro zkušeného hackera to možné je.“ Začínalo mi docházet, jak Reyes využíval své inteligence a znalostí informačních technologií.

„Mockrát vám děkujeme, paní Tarpleyová,“ řekl strýček a poplácal sekretářku po hřbetě ruky.

Zadívala se na něho. On na ni taky. Bylo to úžasně romantické, jenomže já potřebovala někoho najít. Dloubla jsem strýčka Boba do žeber. „Tak vyrazíme?“

Tiše zaprotestoval, ale pak se k ní otočil zpátky a rozloučili se. Vyrazila jsem ke dveřím, ale na poslední chvíli jsem se zastavila. „Jo,“ řekla jsem a vytáhla z kapsy lístek papíru. „Tohle jsem našla tamhle v rohu. Připadalo mi to… důležité.“

„Díky,“ řekla a zadívala se na lístek.

Když jsme vycházeli z budovy, ohlédla jsem se do okna její kanceláře. Tiskla lístek na prsa a tiše naříkala. Ty lekníny asi opravdu zabraly.

~~~

Zastavili jsme se u mě v kanceláři a předali seznamy žáků Cookie. Měla je porovnat, vytipovat lidi, kteří se s Reyesem potkávali na větším počtu hodin, a zkusit je kontaktovat, jestli nevědí něco o jeho tajuplné sestře. Když už jsem zase mohla do vlastní kanceláře, vytáhla jsem z trezoru Glocka, zavěsila ho do podpažního pouzdra a zajistila. Pod mou koženou bundou nebyl skoro ani vidět. Ještě se mi ani jednou nestalo, že bych ho na někoho musela vytáhnout, ale jeho váha a objem, ten pocit, že ho mám, mě uklidňovaly.

Cestou zpátky na stanici se ve strýčkově SUV najednou objevili dva z mých advokátů. Seděla jsem zrovna za volantem, ale po jedné drobné lapálii se strýček rozhodl, že si přesedneme.

Plavovlasá Elizabeth Elleryová seděla za ním. „Dobrý den, Charlotte.“

„Zdravím,“ obrátila jsem se na ně. „Jak se vede?“

Jason Barber se nespokojeně zamračil. „Moje matka to těžce nese.“

„A vás to překvapuje?“ zeptala jsem se a všimla si, jak se strýček Bob rozpačitě ošívá. Nikdy si nezvykl na to, že se kolem něho motali nebožtíci. Byla to situace, nad kterou měl nulovou kontrolu. Nesnášel nulovou kontrolu. Nesnášel dokonce ani nápoje s nulovou kalorickou hodnotou.

„No jo, asi jo.“

„Není vašemu strýčkovi něco?“ zeptala se Elizabeth a její modré oči byly plné starostí.

Ušklíbla jsem se a řekla: „Jenom se na mě zlobí.“

Strýček Bob se zhluboka nadechl. „To se bavíte o mně?“

„Jedou tu s námi Elizabeth a pan Barber. Zrovna se ptali, jestli ti nic není.“

Viděla jsem, jak mu na volantu zbělaly klouby. „Už tě to auto nikdy nenechám řídit.“

„Ale prrrosím tě,“ obrátila jsem oči v sloup. „Ta značka tam byla úplně zbytečná. Upřímně, strýčku Bobe, kolikrát nám chtějí připomínat maximální rychlost? Nikomu tam chybět nebude.“

Zhluboka se nadechl a snažil se uklidnit. „Začínám na tyhle kecy být příliš starý.“

„No jo, impotence, sešlost věkem. Ale pro mě pořád budeš ten hodný strýček, co má v kapse karamelky.“ Koutkem oka jsem pozorovala, jak strýčkova tvář bledla, až skoro úplně zbělala, a nakonec nabrala narůžovělý odstín. Musela jsem se smát. Ale jen v duchu, protože už se na mě opravdu zlobil. „Kde je pan Sussman?“ zeptala jsem se advokátů.

Elizabeth sklopila oči. „Pořád je u své ženy. Je to pro ni teď hodně těžké období.“

„To je mi líto.“ Nejenomže jsem se nerada zabývala pozůstalými, nerada jsem se o nich vůbec bavila. Ale bohužel to často bývalo nezbytné. „A jak je na tom vaše rodina?“

„Moje sestra to zvládá pozoruhodně dobře. Myslím, že na to něco bere. Rodiče… to už je horší.“

„Sestra se s nimi nechce podělit?“

Elizabeth zavrtěla hlavou.

„Nedovedu si představit, jak to pro ně musí být těžké.“

„Potřebují něco, čím by se to uzavřelo, Charlotte.“

„Souhlasím.“

„Musíme najít toho, kdo to udělal. Myslím, že jim to pomůže.“

Měla pravdu. Vědět, co se vlastně stalo, obětem každého zločinu pomáhalo, aby se s ním vyrovnaly. A dostat pachatele za mříže, to byla pomyslná třešnička na dortu. Spravedlnost byla možná slepá, ale byla to úžasná medicína.

Ohlédla jsem se na Barbera. „Mimochodem, vzala jsem z vaší kanceláře sedm flashek, ale všechny byly vaše. Nevzpomínáte si, kde by mohla být ta, kterou vám dal Carlos Rivera?“

Roztržitě se poplácal po kapsách. „Sakra, co jsem s ní jenom udělal?“

„Možná ji někdo vzal? Možná věděli, že jste ji dostal vy?“

„Nejspíš by to možné bylo.“ Zamyšleně si promnul kořen nosu. „Je mi líto, prostě si to nepamatuju.“

To se stávalo často. Zejména lidem, kteří měli v hlavě dvě kulky. A protože jsme se nemohli spolehnout na důkazy na té flashce, museli jsme se spolehnout na své vlastní schopnosti.

„Náš původně podezřelý a v současné době svědek pan Julio Ontiveros uvedl, že nějakému známému dal krabičku munice, protože svou devítku prodal. To je podle něho jediné vysvětlení, jak se jeho otisky mohly dostat na nábojnice na místě činu.“

„A kdo byl ten známý?“

„Nějaký Chaco Lin. A hádejte, pro koho ten Chaco Lin pracuje?“

„Pro Ďábla?“ tipnula si Elizabeth.

„Skoro. Pro Bennyho Price.“

Elizabeth a Barber si vyměnili vědoucí pohledy.

„Za normálních okolností bychom se o něčem takovém nesměli zmínit,“ řekl Barber, „ale vzhledem k tomu, že už tu vlastně ani nejsme, asi není třeba tyhle zásady dodržovat tak striktně.

Benny Price byl obviněn z obchodování s bílým masem.“

„Řekni jim o tom vyšetřování kvůli obchodu s lidmi,“ ozval se strýček Bob.

„Zřejmě už o tom vědí.“ Ohlédla jsem se na Barbera. „A my tu máme jednoho mrtvého chlapce a jednoho nezvěstného. Zjistil jste něco o tom pohřešovaném synovci Marka Weira?“ Měl za úkol navštívit Weirovu sestru a přijít na to, kdy byla se synem naposledy v kontaktu.

„Nic moc, ale abych řekl pravdu, měl jsem pocit, že s tou ženskou něco není v pořádku.“

„Jak to myslíte?“ zeptala jsem se a pocítila slabounký závan naděje. „Mohl byste být konkrétnější?“

Strýček Bob taky zpozorněl.

„Před několika dny jí volal nějaký otec Federiko. Docela ji to rozrušilo.“

Zalapala jsem po dechu. Co po ní asi tak mohl chtít duchovní, který na něco potřeboval prázdné skladiště?

„Co je?“ zeptal se strýček Bob.

Barber pokračoval. „Z jedné půlky telefonátu jsem to úplně přesně nepochopil, ale zdálo se mi, že se měli setkat, ale on se neukázal.“

Strýček se na mě netrpělivě ohlédl.

„Janie Weirová se měla setkat s otcem Federikem, ale on se neobjevil,“ vysvětlila jsem mu ve zkratce.

Přijeli jsme na stanici. „Zdá se, že ho poslední dobou neviděl nikdo.“

„Myslíš, že to smrdí?“

„A neukázal se mezi… však víš… mezi průsvitnými?“

„Ne. Ale to ještě neznamená…“

„Jasně,“ řekl, vytáhl z kapsy mobil a přes rychlou volbu vytočil číslo jednoho ze svých detektivů. Ten člověk trávil s telefonem u ucha víc času než průměrné třináctileté dítě.

Obrátila jsem se na advokáty. „Nevíte náhodou, kolik tak může stát nárazník na Dodge Durango?“

Barber zavrtěl hlavou. Elizabeth se zasmála.

~~~

Když jsme přišli na stanici, abychom tam vypracovali plán, jak Bennyho Price dostat na kolena, Garrett stál zrovna na chodbě a procházel si své poznámky.

„Víte, co mě trápí?“ zeptal se a zaklapl zápisník právě ve chvíli, kdy jsme k němu došli.

„Závislost na pornografii?“

„Nikdo už několik dní neviděl otce Federika,“ řekl, jako by mě vůbec nevnímal. Zřejmě to byla jen řečnická otázka. Pěkně mě štvalo, že to nedal najevo předem a nechal mě na tu otázku vyplácat jednu ze svých nejlepších odpovědí.

„Sestra Marka Weira se s ním měla sejít před pár dny, ale nepřišel,“ dodal strýček Bob.

Pomalu to do sebe začínalo zapadat. Jestli Benny Price obchodoval s dětmi a posílal je za hranice, možná se nějak zmocnil Teddyho, synovce Marka Weira. A možná už předtím měl políčeno na Jamese Barillu, na toho kluka, jehož tělo se našlo na Weirově zahradě. Možná se James bránil, snažil se utéct, a tak ho zabili. Ale proč by proboha ukrývali tělo na Weirově zahradě a házeli vraždu na něho? Představoval pro ně nějakou hrozbu? Potřebovala jsem kafe.

Obešla jsem oba velikány kriminalistiky a zamířila k automatu. Velikáni mě následovali, taky si dali kafe a pak jsme se společně přesunuli do malé zasedačky.

„Proč to necítím?“ zeptal se Barber.

„Promiňte?“ Postavila jsem si kafe na stůl a vytáhla jim oběma židle.

„To kafe. Já ho vůbec necítím.“

„Já se snažila přivonět si k vlasům své neteře,“ řekla Elizabeth smutně.

„Já nevím,“ odvětila jsem. „Cítíte vůbec něco?“

„Ale ano.“ Elizabeth zkusmo nasála vzduch. „Ale ne věci, které mám přímo před sebou.“

„Vnímáte pachy z dimenze, ve které se nacházíte, což je technicky vzato někde jinde.“

„Vážně?“ podivil se Barber. „Protože bych mohl přísahat, že jsem před chvilkou cítil něco grilovaného. Myslíte, že na onom světě se taky pořádají barbecue?“

Zasmála jsem se a usedla vedle strýčka Boba.

Po dvaceti minutách dohadování o tom, jak sejmout Bennyho Price, jsem navrhla plán. Bennymu patřilo několik striptýzových klubů jménem Bochánky. Už jenom název těch podniků mě dost zneklidňoval. A podle vyšetřovacího spisu, který na něj policie měla, měl Benny své striptérky moc rád, ale sebe samého měl mnohem raději.

„Mám plán,“ začala jsem uvažovat nahlas.

„Už se na něho zaměřila jedna pracovní skupina,“ dodal strýček. „Pokud něco podnikneme, musíme své kroky koordinovat s nimi a čerpat informace z jejich výsledků.“

„Těm to potrvá věčně. A zatím Mark Weir dřepí ve vězení, Teddy Weir je nezvěstný a my tu máme rodiny, které chtějí odpovědi.“

„A co chceš, abych dělal, Charley?“

„Uděláme šťáru,“ navrhla jsem.

„Šťáru?“ zeptal se Garrett nevěřícně.

„Jen mi dejte šanci. Do soumraku na toho chlapa budu něco mít.“

Zatímco Garrett zatínal prsty do okraje stolu, strýček Bob se ke mně naklonil a já mu na očích viděla, že ho to zaujalo. „Máš na mysli něco konkrétního?“

„Detektive,“ ozval se Garrett káravým tónem, „tohle snad nemůžete myslet vážně.“

Strýček se otřásl, jako kdyby se právě probral z tranzu. „Jistěže ne. Jen jsem tak uvažoval…“

„Ale strýčku Bobe,“ začala jsem kňourat jako malé dítě, kterému právě rozumně vysvětlili, že zkrátka nemůže dostat k narozeninám poníka. Ani Porsche.

„Ne, má pravdu. A navíc by na mě pak tvůj táta poslal nájemného vraha.“

„Pff,“ pffla jsem a zklamaně se na něj zadívala. „Víš, kdo je to posera?“

Tohle se ho muselo dotknout. Neprala jsem na něho často.

„Charley, vždyť tě dneska málem zabili,“ prohlásil Garrett a jeho stříbřité oči jiskřily hněvem. Byl tak náladový. „A totéž včera. A když už jsme u toho, předevčírem taky. Nechtěla by sis od toho na chvíli odpočinout?“

„A nechtěl bys mi políbit prdel?“ odsekla jsem a otočila se na strýčka Boba. „Zvládnu to, a ty to dobře víš. Oproti obyčejným policajtům mám jednu drobnou výhodu.“

„Co jsi to říkala?“ ozval se Garrett. „Že proti obyčejným pošukům máš nějakou výhodu? Pochybuju.“

Tohle bylo opravdu dětinské.

„Tak cos měla na mysli?“ zeptal se strýček Bob, kterému to očividně nepřestávalo vrtat hlavou, a já se rozzářila pocitem nadřazenosti. To byl ten Garrett opravdu tak nepoučitelný?

„Říkal jsi, že se vám nikdy nepodařilo dostat do jeho kanceláře odposlech, že jo?“ zeptala jsem se.

„Přesně tak. Proto nemáme dost důkazů.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že ji posloucháte,“ ozval se Garrett.

„My vás taky posloucháme,“ ujistil mě Barber a Elizabeth rychle přikývla.

„Díky,“ usmála jsem se na ně, potom jsem přísným pohledem zpražila zrádce a znovu se zadívala na strýčka. „Pokud vím, nahrává si rozhovory se všemi novými holkami na video.“

„Jo,“ přikývl strýček Bob a zamyšleně svraštil obočí.

„A všechny tyhle rozhovory natáčí ve své kanceláři, přímo na pohovce, kterou tam pro takové příležitosti má.“

„Jasně.“

Když jsem strýčkovi vysvětlovala svůj plán, Garrett zarytě mlčel a tiše bublal vzteky. Vážně jsem se začínala bát o jeho zdraví.

„To je docela dobrý plán,“ prohlásil strýček Bob, když jsem skončila, „ale nemohla bys tam jen tak přijít a pošeptat mu něco do ouška, jako jsi to udělala s Juliem Ontiverosem? Přijde mi, že jsi jako zaříkávač koní, akorát že ty to umíš se zločinci.“

„Jenomže s Ontiverosem to fungovalo jen z jediného prostého důvodu.“

„A to?“

„Nebyl to zločinec.“

„Aha. No jo.“

„Moje přesvědčovací schopnosti jsou jen tak silné jako ty hovadiny, o které je můžu opřít.“

„Ale mně se líbí,“ ozvala se Elizabeth. „A dívat se na pana Swopese, jak vzteky začíná pískat jako papiňák, je k nezaplacení.“

Barber i já jsme s úsměvem přikývli.

„Je bezva, že se tomu dokážeš smát, Charley,“ ozval se Garrett a sarkasticky se ušklíbl. „Jenomže ty nemáš ani ponětí, co je ten Price za člověka.“

„A ty jo?“

„Vím, co to musí být za zvíře, když se zapojil do obchodu s lidmi.“

„No jo, chápu, Swopesi. Prostě to není ten typ, kterého by sis přivedl domů a představil své nevlastní matce.“ Na okamžik jsem se zamyslela. „Počkej chvíli. Možná, že moje nevlastní matka by se s ním seznámila docela ráda. Myslíš, že dodává do Istanbulu?“

„Charley,“ ozval se strýček Bob káravým tónem. Moc dobře znal všechny kameny, které utvářely základ velmi problematického vztahu mezi mnou a mou macechou. Dokonce se mi jednou přiznal, že nechápe, proč s tím táta už dávno něco neudělal. Ani já jsem to nechápala.

„Jenom mě to tak napadlo,“ odpověděla jsem na svou obranu.

Zatímco se strýček Bob pustil do vyjednávání se členy pracovní skupiny, která se o Bennyho Pricea už dlouho zajímala, já se rozhodla vystopovat Sussmana, protože byl už nějakou dobu mimo hru. Garrett na poslední vývoj zareagoval vskutku garrettovsky a vystřelil ze zasedačky tak vztekle, že se za ním kouřilo. Pro mě za mě, ať se klidně vzteká. Věděla jsem, že už si na stanici dovezl své auto, zatímco já se teprve musela nechat odvézt pro Misery. Takže čím dřív dosupí na parkoviště, tím déle tam bude muset čekat. A to mi hrálo do karet hned na několika rovinách.

Měla jsem na mobilu dvě zprávy. Obě byly od Cookie a v obou stálo jen Zavolej mi. Takže to asi bylo něco důležitého.

„Vystopovala jsem jednu ženu z Reyesovy školy,“ oznámila mi, když jsem jí zavolala. „Ona i její kamarádka si na našeho chlapce moc dobře vzpomínají.“

„Díky!“ Fakt jsem ji měla ráda.

„Jestli chceš, sejdou se s tebou dnes večer u Davea.“

„Chci. Kdy?“

„Až se tam dostaneš. Mám se jim ozvat a potvrdit to.“

„Skvělé,“ zamručela jsem do telefonu tak hrdelním hlasem, jako bych se hlásila do konkurzu na novou Catwoman. „Musím ještě najít Sussmana. Někam se nám ztratil. Co třeba za hodinu?“

„Zavolám jim. A mimochodem, jak se máš? Od té doby, co jsi naposledy málem umřela, jsme si ani nestačily popovídat.“

„Žiju,“ řekla jsem. „A hádám, že o moc víc si ani nemůžu přát.“

„Ale jo, Charley, asi bys mohla.“

Na chvíli jsem se odmlčela a pak to zkusila. „Takže si můžu přát třeba milion dolarů?“

„Přát jo,“ odsekla a zavěsila mi telefon. Znala mě dost dobře na to, aby věděla, že jí teď nebudu vyprávět o svých nejnovějších zážitcích. Že to ze mě vyleze později. A že si to vyslechne úplně všechno. Už teď mi jí bylo líto.

p - 0260KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Sarkasmus. Jedna ze služeb, které nabízíme.

− nápis na tričku

~~~

O půl hodiny a jednu divokou jízdu později – Garrett nad mým plánem tiše supěl celou dobu, co mě vezl k mému džípu – jsem seděla před Sussmanovým domem a dívala se na něho, jak stojí v okně ve druhém poschodí. Byl ke mně otočený zády a zdálo se, že se dívá na manželku.

Na chodníku před jeho luxusním třípatrovým domem stála spousta aut. Lidé přicházeli, odcházeli a celou dobu si spolu polohlasně povídali. Jenom na rozdíl od filmů nebyli všichni v černém a neplakali. Tedy někteří ano. Ale další se zase smáli tomu či onomu, bavili se, živě gestikulovali a vesele vítali své známé.

Nejistě jsem došla ke dveřím a vklouzla dovnitř. Nikdo mě nezastavil, a tak jsem se nepozorovaně propletla davem až ke schodům. Pomalu jsem po nich vystoupala do prvního poschodí a po tlustém béžovém běhounu jsem došla až ke dveřím, které na mě působily jako vstup do ložnice pána domu.

Dveře byly pootevřené a zpoza nich jsem zaslechla tichý pláč. Váhavě jsem zaklepala. „Paní Sussmanová?“ ozvala jsem se zkusmo a vešla dovnitř.

Patrik se na mě překvapeně zadíval. Seděl na parapetu a sledoval svou ženu. Další žena, urostlá a oděná v opravdu smutečních šatech, seděla vedle ní a pevně ji objímala kolem ramen.

Když jsem se ukázala ve dveřích, nenávistně po mně blýskla očima. Ale ne. Válka o území?

„Ráda bych si promluvila s paní Sussmanovou, jestli jí to nevadí,“ požádala jsem.

Ta žena zavrtěla hlavou. „Teď na to není vhodná chvíle.“

„To je v pořádku, Harriet,“ řekla paní Sussmanová. Upřela na mě své velké hnědé, lítostí zarudlé oči. Kaštanové vlasy se jí zavlnily po zádech. Byla krásná tím způsobem, kterého si muži na první pohled nevšímají. Taková ta měkká, poctivá přitažlivost. Měla jsem pocit, že když se usmívá anebo směje, myslí to úplně vážně.

„Paní Sussmanová,“ řekla jsem a přistoupila blíž, abych jí podala ruku. „Jmenuju se Charlotte Davidsonová. Je mi velice líto vaší ztráty.“

„Díky,“ špitla a vysmrkala se do kapesníku. „Vy jste se znala s mým manželem?“

„Potkali jsme se teprve nedávno, ale byl to báječný člověk,“ řekla jsem, abych nějak vysvětlila, co tady dělám.

„Jo, to byl.“

Nevšímala jsem si přísného pohledu té druhé ženy a pokračovala jsem: „Víte, jsem soukromá detektivka. Pracovali jsme společně na jednom případu a teď z pověření kriminální policie Albuquerque pátrám po tom, kdo a proč ho zabil.“

„Chápu,“ řekla překvapeně.

„Mám pocit, že zrovna teď není na nic podobného vhodná chvíle, slečno Davidsonová.“

„Naopak,“ ozvala se paní Sussmanová. „Tohle je ideální chvíle. Zjistila už policie něco nového?“

„Máme několik slibných vodítek,“ odpověděla jsem vyhýbavě. „Jen jsem vám chtěla říct, že na tomhle případě pracujeme ze všech sil a že…“ ohlédla jsem se na Sussmana, „do poslední chvíle mluvil jen o vás.“

Znovu začala tiše fňukat a Harriet se ze všech sil snažila, aby ji utěšila. Sussman se na mě vděčně usmál.

Předala jsem jeho manželce vizitku, rozloučila se a nenápadně mu naznačila, že se sejdeme venku.

„To bylo trapné.“

Stáli jsme před jeho domem, opírali se o Misery a pozorovali auta, která čas od času projížděla kolem. Vítr sílil a byl tak studený, že mi naskakovala husí kůže. Byla jsem ráda, že jsem si vzala svetr i bundu.

„Omlouvám se,“ řekl. „Chtěl jsem se vrátit k ostatním. Jenom jsem…“

„To nevadí. Chápu, že je toho na vás teď hodně.“

„Zjistili jste něco?“

Když jsem mu vylíčila stav vyšetřování, trochu ožil. „Takže myslíte, že jde o obchod s lidmi?“

„Jestli do toho jdete s námi, máme už celkem jasný plán dalšího postupu.“

„Jasně, že jdu.“ Dobrá. Zdálo se, že se mu postupně vrací nálada. Na chvíli se zamyslel, pak se zeptal: „A mohl bych zatím hupsnout do vašeho těla a pomuchlovat se v něm se svou ženou?“

„Takhle to nefunguje,“ ušklíbla jsem se.

„Tak co kdybyste se jenom pomuchlovala s mou ženou a předstírala, že jsem ve vašem těle?“

„Ne.“

„Zaplatím vám. Mám peníze.“

„A o jakých penězích se bavíme?“

~~~

Znovu jsem vnikla do advokátní kanceláře Sussman, Elleryová & Barber, vrátila flash disky do Barberova stolu a po druhé prohledala jeho kancelář jen tak pro případ, že bych někde přehlédla ten pravý. Nora tu mezitím nebyla, což bylo dobré znamení. Nemohla si všimnout, že jsem si flashky vypůjčila, a udělat z toho skandál.

A pak už hurá na schůzku s Reyesovými spolužačkami. Hospůdka u Davea byla zařízená ve stylu padesátých let. Nechyběly tu plechové reklamy ani čokoládový vaječný koktejl, který se dnes už poněkud nelogicky vyráběl bez čokolády a bez vajec. Když jsem vstoupila dovnitř, mávly na mě dvě ženy sedící v rohovém boxu. Netušila jsem, podle čeho mě poznaly, ale šla jsem za nimi,

„Charley?“ zeptala se mě jedna z nich. Byla vysoká a překvapivě pěkná; na hlavě tmavě hnědé mikádo a na rtech široký úsměv.

„To jsem já. Jak jste mě poznaly?“

Ta druhá, Hispánka s kudrnatými vlasy svázanými do širokého ohonu a dokonale čistou pletí, se na mě usmála. „Vaše asistentka nám řekla, že nejspíš budete jediná žena, která za celý večer vejde těmi dveřmi tak, že by dokázala dělat čest jménu Charley Davidsonové. Já jsem Louise.“

Potřásla jsem si s ní rukou. Potom i s tou první.

„Já jsem Chrystal,“ představila se. „Právě jsme si objednaly jídlo, jestli máte hlad.“

Posadila jsem se k nim a objednala si burger a kolu bez cukru. „Musím říct, že mám obrovskou radost, že jste byly ochotné se se mnou setkat.“

Zasmály se, jako by to byl výborný vtip, ale pak se nade mnou slitovaly a vysvětlily mi to. „Přece jsme nemohly odmítnout příležitost popovídat si o Reyesi Farrowovi.“

„No páni,“ usmála jsem se, „tak to vidíme stejně. Znaly jste ho dobře?“

Po další výměně pohledů Louise prohlásila: „Dobře ho nejspíš neznal nikdo.“

„Já nevím,“ ozvala se Chrystal. „Amador?“

„No jo. Zapomněla jsem, že se bavil s Amadorem Sanchezem.“

„Amador Sanchez?“ Vytáhla jsem z kabelky Reyesův spis. „Amador Sanchez s ním byl ve vězení. Dokonce byli spolu v jedné cele. Chcete mi říct, že se znali už předtím, než se dostali za mříže?“

„Amador byl ve vězení?“ zeptala se Chrystal a vyvalila na mě oči.

„A tebe to překvapuje?“ odpověděla Louise, překvapená tím, jak je její kamarádka překvapená.

„Docela jo. Byl to hodný kluk.“ Znovu obrátila pohled na mě. „Reyes byl docela samotář, než se seznámil s Amadorem. Pak se z nich rychle stali přátelé.“

„Můžete mi o Reyesovi říct něco bližšího?“ Srdce mi bušilo v naději, že se něco dozvím. Hledala jsem ho tak dlouho, a přitom nakonec našel on mne. A pak se ukázalo, že on je Kosťa. Jak jsem to jen mohla přehlédnout?

Louise poskládala svůj ubrousek do tvaru labutě a zamyšleně si ho prohlížela. „Všechny holky ve škole ho tajně milovaly, ale on byl tak tichý, tak… nedostupný.“

„Byl vážně chytrý, víte?“ přidala se Chrystal. „Vždycky jsem měla pocit, že chodí za školu. A zvláštně se oblékal.“

„A nosil kapuce,“ dodala Louise souhlasně. „Vždycky je nosil natažené přes hlavu. Každou chvíli mu kvůli tomu dělali problémy, ale on s tím stejně nepřestal.“

„V každé hodině,“ přizvukovala Chrystal, „v každé hodině jako by zkoušel, jestli mu to tentokrát projde, a v každé hodině mu učitelé nařizovali, aby si tu kapuci sundal.“

Louise se naklonila ke mně a v tmavě hnědých očích jí hrály jiskřičky. „Ale musíte pochopit, že za tu krátkou dobu, co k nám chodil, se z toho stal úplný rituál. Ne pro něj, ani pro učitele, ale pro holky.“

„Pro holky?“ zeptala jsem se.

„No jo,“ souhlasila Chrystal a zasněně přikývla. „Každý den přicházela ta chvíle, kdy byste slyšela na zem spadnout špendlík. Pomalu zvedl obě ruce a stáhl si tu kapuci z hlavy. Bylo to, jako kdyby se rozestoupila nebesa.“

V duchu jsem si to dokázala celkem živě představit. Jeho krásná tvář se objevila tak dramaticky, že se z toho tajil dech, srdce bušilo a mladé dívky synchronizovaně vzdychaly.

Louise se na chvíli ztratila ve vzpomínkách, ale pak řekla: „Přitom byl tak chytrý. Na matematiku chodil s naší kamarádkou Holly a prý tam měl takové výsledky, že jim úplně naboural statistiku. Všechny testy měl na plný počet bodů.“

„My jsme s ním chodily na angličtinu a na přírodovědu. Jednoho dne nám pan Stone dal test,“ vyprávěla Chrystal vzrušeně, „a Reyes dostal celých sto procent a pan Stone ho pak obvinil, že podváděl, protože některé věci tam byly až z vysokoškolského učiva.“

„Jo, na to si vzpomínám. Pan Stone prohlásil, že je naprosto nemožné, aby dostal plný počet bodů, a Reyes na to: ‚Říkejte si, co chcete, já jsem nepodváděl.‘ A pan Stone zase: ‚To jsi teda podváděl!‘ a že prý spolu hned půjdou do ředitelny.“

„A Suzy tam tehdy zrovna pracovala na výpomoc, vzpomínáš?“ přerušila ji Chrystal. Louise přikývla. „Říkala nám, že tam pan Stone vletěl celý brunátný, ale ředitel mu obratem vynadal, že Reyes píše všechny testy na plný počet bodů a že nemá právo ho obviňovat z podvodů jenom proto, že měl všechno správně.“

„Nevíte, jestli mu někdy dělali test IQ?“ zeptala jsem se.

„Ale ano,“ řekla Louise. „Ředitel chtěl, aby mu ho udělali, a jednoho dne přijeli do školy lidi z nějaké státní školské komise, ale Reyes do školy nepřišel. A pak se ukázalo, že se jeho rodina odstěhovala.“

Jasně, že se rodina odstěhovala. Reyesův otec se zřejmě musel stěhovat dosti často. Vždycky zmizeli dřív, než se o ně začaly zajímat úřady.

„Stejně nemůžu uvěřit tomu, že zabil vlastního otce,“ ozvala se Chrystal.

„Nezabil,“ řekla jsem a v duchu se ptala sama sebe, jestli jsem si tím jistá, anebo je to jenom moje zbožné přání.

Obě se na mě překvapeně zadívaly. Asi jsem to před nimi neměla říkat, ale chtěla jsem ty dvě mít na své straně. Na Reyesově straně. Pak jsem jim vyprávěla, co se stalo té noci, kdy jsem ho viděla poprvé – jak z něj otec chtěl vymlátit duši a jak se pak díval dovnitř, protože tam nechal sestru.

Na chvíli jsem se odmlčela, když nám přinesli jídlo, aby nás servírka neslyšela. Pak jsem pokračovala. „A proto jsem tady. Potřebuju najít jeho sestru.“ Taky jsem jim řekla, co se stalo ve vězení a že je teď Reyes v kómatu. Jenomže žádná z obou spolužaček si na sestru nevzpomínala. „Ona je opravdu jediný člověk, který teď může zvrátit rozhodnutí odpojit ho od přístrojů,“ naléhala jsem. „Nenapadá vás nikdo, kdo by ji mohl znát?“

„Zkusím zavolat pár lidem,“ řekla Louise.

„Já taky. Možná na něco narazíme. Kolik času vám zbývá?“

Podívala jsem se na hodinky. „Sedmatřicet hodin.“

~~~

Cestou domů jsem zavolala Cookie a řekla jí, aby se pokusila vystopovat Amadora Sancheze. Zdálo se, že to bude jediný člověk, který měl příležitost dozvědět se o Reyesovi něco podstatného. Bylo už pozdě večer, ale pro Cookie by se sotva našlo něco lákavějšího než vyrazit po stopách muže s vášnivě znějícím jménem. Stačilo říct, a najednou byla jako pitbul, když ucítí krev.

Hned poté, co jsem hovor ukončila, se můj mobil rozezněl. Byla to Chrystal. Spolu s Louise si vzpomněly, že její sestřenice, tou dobou žákyně osmé třídy, se kamarádila s holkou, která se příležitostně bavila s Reyesovou sestrou. Slabota, ale pořád to bylo víc, než co jsem měla před pěti minutami. Snažily se té sestřenici dovolat, ale nebrala telefon, tak jí nechaly vzkaz s mým jménem a telefonním číslem.

Zapsala jsem si všechny informace a nastotisíckrát jim poděkovala. Potom jsem zastavila u supermarketu a vběhla si dovnitř nakoupit základní životní potřeby – kafe, tortilla chipsy a avokáda na guacamole. Guacamole není totiž nikdy dost.

Když jsem vystupovala z džípu, zaslechla jsem, jak někdo vyslovil moje jméno. Otočila jsem se a spatřila Julia Ontiverose. Byl větší, než jsem si ho pamatovala z policejní stanice.

Zavřela jsem dvířka a obešla auto, abych z něj vyndala nákup. „Bez těch želízek vypadáš líp,“ prohodila jsem přes rameno.

„Ty taky vypadáš líp, když už je nemám,“ zamručel a následoval mě.

Ale ne. Teď abych se kromě života bála ještě o svoji čest. Zůstala jsem stát a obrátila se k němu čelem. Ať to máme rychle z krku.

„Bratrova medaile z Pouštní bouře je ve šperkovnici tvojí tety.“

Zatvářil se zklamaně. „To jsou kecy. Tam jsem se díval.“ Přistoupil ke mně blíž a v očích se mu zračil vztek, že se nechal napálit.

„Jo, tvrdila, že to řekneš,“ odpověděla jsem a vytáhla ze zadního sedadla nákup. „Díval ses do špatné šperkovnice. Měla ještě jednu, schovanou ve sklepě za tou starou rozbitou lednicí.“

Zarazil se a chvíli přemýšlel. „Nevěděl jsem, že měla dvě šperkovnice.“

„To nikdo. Proto tu druhou schovávala.“ Vzala jsem do jedné ruky dvě igelitové tašky a druhou se natáhla pro třetí. „Mimochodem, ty diamanty jsou tam taky.“

Julio vyvalil oči ještě víc. „Ona vážně měla diamanty?“ zeptal se.

„Jo, jenom pár, ale schovávala je pro tebe.“ Zastavila jsem se a přelétla ho očima od hlavy k patě. „Zřejmě si ještě pořád myslí, že by z tebe mohlo něco být.“

Zalapal po dechu, jako by mu všechny tyhle překvapivé novinky vyrazily dech, a opřel se o kapotu Misery. „Ale jak to…? To přece není…“

„Povíme si to někdy jindy, jo?“ řekla jsem, zamkla auto a vyrazila s nákupem ke vstupním dveřím.

„Počkej,“ zavolal a rozběhl se za mnou. „Řekla jsi, že mi můžeš poradit, kde najdu tři věci, po kterých nejvíc toužím. Ale tohle byly jen dvě.“

Evidentně mi ještě pořád nevěřil. Jeho mozek byl jako křeček v kole, pádil pořád vpřed ve snaze uhodnout, jak to všechno vím, a přitom pořád trčel na stejném místě.

„No jo,“ kývla jsem, přehodila si všechny tři tašky do jedné ruky a začala se tou druhou přehrabovat v kabelce. „Ale ne, prosím, ne,“ dodala jsem hlasem plným sarkasmu, „nepomáhej mi s tím nákupem a ať tě ani nenapadne, že bys mi něco podržel.“ Založil si ruce na prsou a šklebil se na mě. Proč jsem se vůbec namáhala? Nakonec jsem z kabelky vyhrabala propisku. „Dej mi ruku.“

Natáhl ji ke mně a já mu na ni začala psát telefonní číslo. Sklonil hlavu a pozorně se na mě díval. Byl pořád blíž a blíž.

Nakonec ke mně přistoupil tak těsně, že mě málem přitlačil ke dveřím. Chlípně se zašklebil a prohlásil: „To ale není to, co chci nejvíc na světě.“

Nenechala jsem se zastrašit a odstrčila ho od sebe. „José Ontiveros,“ řekla jsem klidně.

Zarazil se, škleb z jeho tváře zmizel a on se znovu zadíval na svou dlaň.

„Teď je v Corpus Christi, na ubytovně. Ale často se stěhuje. I s informacemi od tvojí tetičky trvalo mé asistentce dobré dvě hodiny, než ho vypátrala.“

Ohromeně se na mě zadíval a pak jeho pohled sklouzl zpátky k řádce číslic, kterou měl na dlani. „Dvě hodiny?“ hlesl nakonec. „Já hledám bráchu už…“

„Dva roky,“ dořekla jsem za něj. „Já vím. Tvoje teta mi to všechno řekla.“ Přehodila jsem si těžké tašky do druhé ruky. „A kdybys o tom snad jenom trošičku pochyboval, tak ano, tvoje tía Yesenia tě hlídá. Řekla mi, abych ti vyřídila, že se máš konečně dát dohromady, přestat se zaplétat do nesmyslných situací – to samozřejmě necituju doslova – a vyrazit hledat bratra. Jsi jediný, koho má.“

S vědomím, že jsem dodržela svou část dohody, jsem vešla dovnitř a zaklapla za sebou dveře dřív, než by Julia zase ovládly hormony. Měl teď hodně o čem přemýšlet.

Když jsem ve svém poschodí vystoupila z výtahu, hned jsem si všimla, že je v chodbě hrozná tma. Ale nevěnovala jsem tomu zas takovou pozornost, protože s popraskanými žárovkami na tomhle patře se správce domu neúspěšně potýkal snad už od té doby, co jsem se nastěhovala.

Než jsem našla ten správný klíč, ozvalo se z temného kouta na konci chodby: „Slečna Davidsonová?“

Už zase? Opravdu?

Někdy v půl deváté ráno jsem ještě uvažovala o tom, že by ten státní svátek určený k likvidaci či zmrzačení Charley Davidsonové mohl být docela zábavný nápad. Ale od té doby jsem změnila názor a přibalila pistoli. Vytáhla jsem Glocka a namířila ho do tmy. Ať už tam stál kdokoli, nebyl to nebožtík. Toho bych viděla i v takhle špatném světle. Pak ten muž postoupil o krok vpřed a já zalapala po dechu. Nebyl to muž, spíš mladík… Teddy Weir. I kdybych neviděla jeho fotku, hned bych ho poznala. Vypadal, jako by strýčkovi z oka vypadl.

Zvedl ruce nad ramena a snažil se ukázat, že není ani trochu nebezpečný

Sklonila jsem zbraň.

„Slečno Davidsonová, já vás nechtěl uhodit.“

Znovu jsem na něj zamířila a tázavě zvedla obočí. Uvažovala jsem i o tom, že bych zahodila nákup a dala se na útěk, ale ta avokáda byla dost drahá. Takže za všechno vlastně mohla moje láska ke guacamole.

Zastavil se a zvedl ruce ještě o něco výš. Bylo mu sice šestnáct, ale i tak už byl aspoň o deset centimetrů vyšší než já.

„Myslel jsem… Myslel jsem, že patříte k Priceovým lidem. Stěhovali jsme se odtamtud, ale já si myslel, že nás našel dřív, než jsme stačili zabalit.“

„Tak to tys mě prohodil tím oknem?“

Ušklíbl se. Měl pískově plavé vlasy a světle modré oči. Něco mezi plavčíkem a filmovou hvězdou. „Já vás jen praštil,“ řekl na svou obhajobu. „A potom jste propadla oknem.“

Věnovala jsem mu ten nejvražednější pohled a sykla jsem: „Kecy.“

Zasmál se, ale pak zase zvážněl. „Když jste proletěla tím oknem, myslel jsem si, že jsem si právě podělal celý život. Myslel jsem, že mě zavřou na doživotí.“

Schovala jsem pistoli do pouzdra a odemkla dveře od bytu. „Myslíš jako tvého strýčka?“

Zadíval se do země. „O to se měl postarat Carlos.“

„Carlos Rivera?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Jo. Ale už jsem o něm pár dní neslyšel.“

Teddy pomalu vešel za mnou a pak zavřel a pečlivě zamkl dveře. Za normálních okolností by mě to znepokojovalo, zejména s ohledem na ten nový státní svátek, ale bylo mi jasné, že si prošel peklem. Něco se mu stalo a teď už nechtěl vůbec nic riskovat.

Ale měla jsem ještě jeden důvod, proč mě Teddyho chování ani trochu nepolekalo: V místnosti byl i Reyes. Málem jsem se přerazila o pohovku, když jsem si všimla toho chuchvalce černého dýmu u okna. Potom jsem ho ucítila. Jeho žár, jeho elektrický náboj. Místnost voněla jako poušť po půlnoční bouři.

„Posaď se,“ řekla jsem Teddymu a pokynula mu k židličce u barového pultu, jako by se vůbec nic nedělo. Snažila jsem se být pořád v pohybu, aby na mě nebylo znát, jak se kvůli Reyesovi celá chvěju. Nejdřív jsem zapnula kávovar, pak jsem vyskládala nákup do ledničky. Když jsem si všimla, že i Teddymu se třesou ruce, vyndala jsem zbytky šunky, krůtí maso, salát a rajčata. „Umírám hlady,“ zalhala jsem. „Udělám si sendvič. Nechceš taky?“

Zdvořile zavrtěl hlavou.

Oplatila jsem mu to podezíravým pohledem. „Je vidět, že jsi ještě nikdy neochutnal moje sendviče.“

Viděla jsem mu na očích, že má hlad jako vlk.

„Šunku, krůtí maso, anebo obojí?“ zeptala jsem se ho, aby si myslel, že má na výběr.

„Tak asi obojí,“ řekl a pokrčil rameny.

„To zní dobře. Myslím, že si dám totéž. A teď ta složitější část…“

Nechápavě se zamračil.

„Kolu, ledový čaj, nebo mléko?“

Usmál se a oči mu sklouzly ke kávovaru.

„K tomu sendviči asi mléko, viď? Potom si můžeš dát kafe.“

Znovu pokrčil rameny.

„Takže už jsme přišli na to, že hlavní padouch je tady Benny Price,“ řekla jsem a naskládala na krajíc chleba tři tlusté plátky šunky. „Můžeš mi říct něco o té noci, kdy zabili tvého kamaráda?“

Sklopil hlavu; očividně se mu o tom nechtělo mluvit.

„Teddy, musíme dostat tvého strýčka z vězení a postarat se, aby si tam místo něho šel sednout Price.“

„Já ani nevěděl, že strejdu Marka zatkli. Tvrdit, že by zrovna on někoho zabil, to je přece nesmysl,“ dodal rozčíleně. „Je to ten nejklidnější člověk, jakého jsem kdy viděl. Třeba ve srovnání s mojí matkou…“

„A mluvil jsi s mámou od té doby, co ses od strýčka odstěhoval?“

„Ne. Otec Federiko sliboval, že nám zařídí schůzku, až se vrátíme někam, kde by byla v bezpečí, ale jeho jsme už taky neviděli. Bojím se, že Price zjistil, co se děje, a taky ho dostal.“

„A co se děje?“ zeptala jsem se a nalila mu sklenici mléka.

Zakousl se do sendviče a pak ho zapil. „Price vysílá svoje špehy. Lidi, kteří hledají děti bez domova a podobně. Děti, které nikomu nebudou chybět.“

„Jasně. Ale ty jsi nebyl bezdomovec.“

„Ale James jo, aspoň tak trochu. Jeho máma se znovu vdala a vykopla ho z domu. Neměl kam jít, a tak zatím bydlel u strýčka Marka v té kůlně na zahradě.“

„Takže když mu někdo ublížil, šel tam.“

„Jo. James se začal mít na pozoru před jedním špehem, který se ho pořád vyptával, jestli má nějaké příbuzné a jestli nechce jít bydlet k němu. Tak jsme se s Jamesem sami pustili do takového vlastního pátrání.“ Odložil sendvič na talíř. „Zjistili jsme si, pro koho ten člověk pracuje, a vplížili se do jednoho z Priceových skladišť. Bylo to všechno jako z Jamese Bonda, chápete? Vůbec jsme netušili, co se tam doopravdy děje.“

„A oni vás přistihli, ale vy jste jim utekli?“

„Jo. Ale Jamese opravdu ošklivě poranili. Běželi jsme pryč a cestou jsme se rozdělili. Já měl za krkem dva chlapy. Veliký chlapy. Nikdy v životě jsem se tak nebál.“

Posadila jsem se vedle Teddyho a konejšivě ho objala.

Znovu se zakousl do sendviče. „Doslechl jsem se, co dělá otec Federiko.“

„A co dělá?“

„Pomáhá dětem na útěku a tak.“

„No jo,“ řekla jsem. „Tak jsi šel za ním?“

„Jo. Zvláštní bylo, že o Bennym Priceovi dobře věděl. Schoval mě v tom skladišti.“

„Počkej, v tom samém, kde…?“

„V tom samém. Mimochodem, ještě jednou se omlouvám.“

Takže jsem konečně měla příležitost zjistit, kam se tu noc všichni vypařili. „Dobrá, v tom skladišti byli dva lidi, kteří něco balili do krabic, ale když jsem se díky tobě dostala dovnitř, už tam nebyla ani noha. Nechceš mi vysvětlit, jak je to možné?“

Teddy se usmál. „Pod budovou je sklepení, které se dá moc těžko najít. Schovávali jsme se tam, dokud všichni neodjeli.“

Chytré. „Takže otec Federiko se snažil ukrývat děti, na něž měl Price spadeno?“

„Jo.“

„A proč prostě nešel na policii?“

„To udělal. Řekli mu, že shromažďuji důkazy, aby Pricea mohli obvinit. Ale děti z ulice mizely dál. Sama jste viděla ty plakáty.“

Viděla.

„Říkali, že prý otec Federiko nemá dost nezvratných důkazů, že za všemi těmi únosy opravdu stojí Price.“

„Takže jsi v tom skladišti prožil dva roky života?“

Málem se udusil dalším obřím soustem. Potom ho spláchl mlékem. „To ne. Musíte pochopit, že otec Federiko je to, čemu se říká ‚muž činu‘. Když se policie nechtěla v celé věci angažovat, rozhodl se, že to vezme do vlastních rukou. Postupně zorganizoval hlídky, skupinu takových záchranářů a něco jako podzemní železnici.“

Překvapením jsem zatajila dech a čekala, co mi Teddy poví dál.

Když dojedl, pokračoval: „Pracovalo nás na tom docela hodně. Já jsem měl na starosti Panamu.“

„Panamu?“ zalapala jsem po dechu. Tahle záležitost byla zřejmě o hodně větší, než jsem si myslela. Já anebo kdokoli jiný.

„No jo. Měli jsme záznamy o dodávkách, faktury, dokonce i adresy kupců. Byli opravdu všude. Ale Price mě celou tu dobu hledal, takže se otec Federiko postaral, aby mě nenašel.“

„Carlos Rivera tedy pracoval pro otce Federika?“

„Zpočátku ne. On byl špeh. Ten špeh – ten, který se pokoušel nalákat Jamese. Hádám, že když James zemřel, hnulo se v Carlosovi svědomí a řekl si, že už toho bylo dost. Šel za otcem Federikem a uzavřel s ním dohodu. Otec Federiko dovede být velmi přesvědčivý, když mu o něco jde. Jak to vypadá s tím kafem?“

No jo. Pořád mi vrtalo hlavou, proč se Carlos nesebral a nešel s tím rovnou na policii. Samozřejmě se bál, že by se mu jeho šéf za takovou zradu pomstil. A někteří lidé si mysleli, že policajti jsou ještě horší než kriminálníci. Takže jít přímo za nimi by byla učiněná sebevražda.

„A ty jsi tedy byl v Panamě?“

„Jo. Zachránil jsem tam sedm dětí, kdyby vás to zajímalo,“ řekl s hrdostí v hlase. „Teda, pomohl jsem zachránit sedm dětí.“

„A nevěděl jsi, co se dělo s tvým strýčkem?“

„Ale jo, věděl. Otec Federiko mě o tom průběžně informoval, ale oba jsme si do poslední chvíle mysleli, že strýčka Marka prostě nemůžou odsoudit. Nechtěli jsme kvůli němu riskovat úspěch celého našeho plánu, ale když ho nakonec přece jen shledali vinným, neměli jsme na výběr. Mimochodem, pořád to nechápu. Jak se Jamesova krev dostala na boty strýčka Marka?“

„Na to už jsem přišla,“ řekla jsem. „Ten večer pršelo. Tvůj strýček vyšel za tmy na zahradu, aby vynesl smetí do popelnice, a šlápnul do loužičky Jamesovy krve. Neviděl ho za tou kůlnou, ale někdo jiný ho nejspíš zahlédl, jak zraněný leze přes plot, a zavolal policii.“

„No jasně,“ řekl a dlouze upil ze šálku černé kávy.

„Jsi vůbec dost starý na to, abys ji pil černou?“

Usmál se. V tu chvíli vypadal dost starý na to, aby si mohl pít kávu, jakou bude chtít. Jeho oči toho hodně viděly. I jeho srdce mělo dost příležitostí poznat strach a bolest. Za poslední dva roky nejspíš zestárnul o deset.

„Proč ses vlastně vrátil?“ zeptala jsem se.

„Musel jsem. Nemohl jsem dovolit, aby strýček skončil ve vězení za něco, co neudělal.“

„I když to znamenalo riskovat vlastní život?“ zeptala jsem se.

V duchu jsem na něj byla hrdá.

Pokrčil rameny a řekl: „To jsem dělal dva roky v kuse. Už mě nebaví utíkat. Jestli mě Price chce, tak ať si pro mě přijde.“

Všechno se ve mně svíralo. Něco takového jsem rozhodně nemínila dopustit. „Víš, že teď musíme zavolat policii, viď?“

„Já vím. A právě proto jsem tady. Otec Federiko někam zmizel a my si vás chceme najmout.“

p - 0277KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Nerušit. Už jsem tady.

− nápis na tričku

~~~

Během celého večera se Reyes motal kolem mě, otíral se mi o ramena, strkal do mě a přejížděl mi konečky prstů po rtech, z čehož mi běhal mráz po zádech. Ale v bytě plném policajtů jsem si nemohla dovolit tomu podlehnout. A když říkám plném, myslím to doslova. Byla bych se vsadila, že i pan Wong trpěl klaustrofobií, přestože se vznášel ve svém koutku a ke všemu dění v místnosti byl otočený zády. Nakonec se ke mně sjeli i policejní ředitel a státní návladní. Kdybych to věděla, byla bych tam předem trochu poklidila. A připravila nějaké pohoštění. A zapálila pár svíček. Cookie nestačila všem přítomným dolévat kávu a Amber flirtovala s jedním zelenáčem, kterému stačilo už jen málo a mohl mít po kariéře. Proboha, vždyť byla ještě dítě! Na druhou stranu si s ní možná povídal jenom ze zdvořilosti. A bylo to celkem roztomilé. Takovým nechutným způsobem.

Když chaos vrcholil, zavolala mi Chrystalina sestřenice.

„Haló? Je to slečna Davidsonová?“ zeptala se nejistě.

„To jsem já. Nejsi ty Debra?“ zeptala jsem se a ohlédla se na Teddyho. Byla bych se vsadila, že ve společnosti tolika policajtů bude nervózní, ale působil na mě úplně klidně, téměř uvolněně.

„Jo,“ ozvalo se ve sluchátku. „Chrystal mi řekla, že hledáte sestru Reyese Farrowa. Zavolala jsem svojí staré kamarádce Emily, ale ona si taky vzpomněla jenom na její křestní jméno. Jmenovala se Kim. A měli s Reyesem každý jiné příjmení.“

Zajímavé. Mohla jsem jenom doufat, že se jmenovala Walkerová, stejně jako Earl Walker.

„Na nic víc jsme si nevzpomněly,“ pokračovala. „Jen na to, že byla moc milá.“

„I tak je to víc, než jsem věděla včera.“

„Je mi líto, že vám víc nemůžu pomoct. Ale víte, že byli docela dobří kamarádi s Amadorem Sanchezem?“

„Jo, to už jsem slyšela.“ Možná byl ten Amador Sanchez jedinou možnou cestou, jak se někam dostat. Zjevně znal oba sourozence docela dobře. „Hele, a na jakou školu jste to chodily?“

„Na Eisenhowerovu střední.“

„Jasně, takže mám hledat nějakou Kim, která asi před dvanácti lety chodila na Eisenhowerovu střední, jo?“

„Přesně tak. Doufám, že ji najdete.“

„Díky, že jste mi zavolala, Debro.“

„Není za co.“

Bylo mi jasné, že tohle mě momentálně nikam nedovede, ale měla jsem jméno Kim a její školu, takže mě zítra čekal další výlet se strýčkem Bobem a jeho kouzelným odznakem. Napadlo mě, jestli mě nechá řídit.

„Nazdar,“ ozvala se Cookie, která se ke mně nenápadně přitočila. Taky byla z tolika pohledných mužů v uniformách nesvá. „Našla jsem adresu a telefonní číslo vedené na jméno Amador Sanchez.“

„Paráda!“ Takže ještě než se vypravím do té školy, mohla bych zajít na kus řeči s panem Sanchezem. Ten by mi možná dokázal říct příjmení té sestry, i kde ji najdu. Spoluvězni před sebou nemívali tajemství. A spoluvězni, kteří se znali ze školy, už vůbec ne.

Plácly jsme si a ona vyrazila připravit další várku kávy. Bylo skoro jedenáct a všechny ty probdělé noci – stejně jako těch několik výprasků, co jsem dostala – si na mně pomalu začínaly vybírat svou daň. Celé tělo jsem měla jako z olova, ale mysl se ještě odmítala vzdát velení.

Posadila jsem se vedle Teddyho, abych se ujistila, že je v pohodě. Překvapilo mě, že mě hned vzal za ruku. Stiskla jsem ji. Ten kluk si mě získal už ve chvíli, kdy vyšel z toho temného koutku na konci chodby. Nenáviděla jsem takové situace. Naproti nám seděl státní návladní, který Teddyho vyslýchal, a na jeho tváři se mísily zájem a obavy.

„Můžu si s vámi promluvit?“

Najednou nade mnou stál poručík Taft. Rozhlédla jsem se kolem, kde nechal svého Pekelného spratka, a zjistila jsem, že se právě pokouší nalákat pana Wonga, aby si s ní šel zaskákat panáka.

„Teď na to opravdu nemám náladu, Tafte,“ řekla jsem nejmrazivějším hlasem, na jaký jsem se zmohla.

„Omlouvám se za to dnešní ráno. Prostě jste mě hodně zaskočila.“

Podezíravě jsem si ho přeměřila očima. „Jestli tu chcete ztropit další scénu, tak se opravdu nemáme o čem bavit.“

Odložil si šálek na stůl a posadil se vedle mě. „Slibuju, žádné scény nebudou. Jen jsem doufal, že mi dáte příležitost to vysvětlit.“

Nebyl v uniformě a já si byla skoro jistá, že za mnou vyrazil mimo službu, protože netušil, že zrovna dnes večer bude můj byt plný uniforem. Ještě jednou jsem pevně stiskla Teddyho ruku a pak jsem si Tafta odvedla do ložnice, abychom si mohli promluvit mezi čtyřma očima. Reyes nás následoval. To mě trochu děsilo. Kdyby Taft udělal nějakou hloupost – nechtěla jsem všem vysvětlovat, že se mu jen tak z ničeho nic přerušila mícha. To už by přece jen bylo trochu moc náhod najednou. Asi bych si musela něco vymyslet, a na to já nikdy nebyla moc dobrá. Vražedné pohledy a třeskutě vtipné odpovědi mi vždycky šly mnohem líp.

Posadila jsem se na postel, takže Taft neměl na výběr nic jiného, než zůstat stát nade mnou. Na jediné židli v mé ložnici se totiž uhnízdily několikerý džíny, krajková košilka a nablýskaná, fungl nová policejní želízka. Jo, a taky pepřový sprej. Každá holka musí mít svůj pepřák. Taft se jednou rukou opřel o prádelník a tu druhou si založil v bok.

Ale Reyes, to bylo něco úplně jiného. Nejspíš už byl trochu nedočkavý. Točil se nade mnou, lehce se mi otřel o ruku, prosvištěl mi těsně kolem ucha, pošimral mě za krkem. Jeho blízká přítomnost měla neuvěřitelný vliv na moje libido. A protože jsem věděla, čeho je ten člověk schopen, maličko jsem se rozechvěla. Ta moje neschopnost ovládat se, kdykoli se někde objevil, už mně samé začínala lézt krkem.

V tu chvíli se k nám připojil Pekelný spratek. Hned za dveřmi se zastavila a vyvalila na Reyese oči veliké jako polévkové talíře. Zatímco já místo něj pořád viděla jen vířící černý dým, ona ho zřejmě spatřila v celé jeho kráse. Dolní čelist jí poklesla a chvíli to vypadalo, že už tam takhle zůstane stát napořád.

Reyes odplul k oknu, jako by se mu ta náhlá pozornost znelíbila. Jak se ode mne vzdaloval, začalo mi být najednou chladno. Pekelný spratek stál na místě, jako by se bál pohnout. To bylo legrační.

„To děvčátko, které jste mi popsala dneska ráno,“ řekl Taft a připomněl mi, kvůli čemu tu vlastně jsme, „to není oběť té nehody.“

„No jo, to jsem si myslela,“ zalhala jsem bez mrknutí oka. Ani si toho nevšiml.

Sklonil hlavu a opřel se o můj prádelník i druhou rukou. „Byla to moje sestřička.“

Sakra. Mohlo mě napadnout, že za tím bude něco víc než dětská láska ze základky.

„Utopila se v jezeře, u kterého jsme měli chatu,“ dodal hlasem plným bolesti.

„On se mě snažil zachránit,“ ozvala se ta blonďatá stvůra, ačkoli ještě pořád nedokázala odtrhnout oči od Reyese. „Málem sám umřel, jak se mě snažil zachránit.“

Opevnila jsem své srdce před Satanovou dcerou a odmítala brát na vědomí to, jak roztomile vypadá, když tam tak stojí s ručkama v bok, vykulenýma modrýma očima a panenkovskou pusou lehce pootevřenou. Věnovala jsem jí svůj nejlepší znechucený pohled.

„Ale fuj,“ řekla jsem.

„Cože?“ Konečně odtrhla oči od Reyese, ale jen na zlomek vteřiny. Pak se na něj znovu zadívala, jako by její rohovky měly své vlastní rozkazy a radarový naváděcí systém.

„Ty že ho tak miluješ?“ zeptala jsem se, protože přesně tak mi to dřív tvrdila. „Vždyť je to tvůj bratr.“

„Ona je tady?“ zeptal se Taft.

„Teď ne, Tafte. V tuhle chvíli musíme vyřešit mnohem závažnější problém.“

Ta plavovlasá potvora se konečně zadívala na mě a po tváři se jí rozlil sebejistý výraz. „Ale já ho fakt miluju. Snažil se mě zachránit. Byl potom celý týden v nemocnici se zápalem plic, protože se mu do nich dostala spousta vody.“

„Chápu,“ řekla jsem a zvedla ruku, jako bych chtěla přísahat. Pořád jsem zapomínala, že na světě jsou i sourozenci, kteří se mají opravdu rádi. „Ale furt je to tvůj bratr. Nemůžeš ho takhle sledovat. To se prostě nedělá.“

Dolní rtík se jí zlehka rozechvěl. „On mě tady stejně nechce.“

Sakra, sakra. Snažila jsem se myslet na cokoli jiného než na slzy, které se jí pomalu draly do očí – na daně, jaderné války, pudly –, a zeptala jsem se: „Co bys vlastně chtěla ty sama?“

„Já bych chtěla zůstat s ním.“ Otřela si oči rukávem pyžama a pak usedla na zem. Zkřížila nohy a začala si kreslit kolečka na koberci, přičemž její očka vždy jenom na chvilku zabloudila k Reyesovi. „Ale jestli on o to nestojí…“

Hluboce jsem se nadechla a otočila se na Tafta. „Prý jste se ji snažil zachránit.“

Překvapeně se na mě podíval.

„A byl jste pak týden v nemocnici.“

„Jak to všechno ví?“

„Byla jsem tam,“ ozvala se dívenka. „Celou dobu.“

Tlumočila jsem to Taftovi a pozorovala, jak se jeho výraz s každým dalším slovem mění z užaslého na ještě užaslejší.

„Řekla mi, že právě od té doby, co jste ležel v té nemocnici, nesnášíte zelenou želatinu.“

„To je pravda,“ hlesl.

„Vážně chcete, aby odešla?“

Tahle otázka ho zarazila. Několikrát se už už nadechoval, ale pak se zas odmlčel. Až nakonec řekl: „Ne, nechci, aby odešla. Ale myslím, že jí někde jinde bude líp.“

„Ne, nebude!“ vykřikla jeho sestra, vyskočila na nohy a postavila se za něj. Chytila se jeho nohavice a držela se jí, jako by jí šlo o život.

„Chce tu zůstat, ale jenom jestli to budete chtít i vy.“

Po chvíli jsem si uvědomila, že se Taft celý třese. „Nechce se mi věřit, že se to vážně děje.“

„Mně taky ne. Nelhala jsem vám, když jsem říkala, že je to pěkná potvora.“

Taft mě snad ani neslyšel. „Jestli chce zůstat se mnou, tak budu rád,“ řekl pomalu. „Jenom nevím, jak s ní mám mluvit. Jak se budeme dorozumívat.“

Ale ne! Už mi bylo jasné, kam to všechno směřuje. „Podívejte, opravdu nemůžete čekat, že vám budu celou dobu dělat tlumočníka. Ať vás ani nenapadne, že můžete každou chvíli přiběhnout za mnou, abych vám řekla, co si vaše sestra zrovna myslí.“

„Zaplatím vám,“ navrhl mi a zněl přitom dost jako Sussman. „Mám peníze.“

„A o jakých penězích se bavíme?“

Ozvalo se tiché zaklepání a o vteřinu později strčil strýček Bob do dveří svou velkou hlavu s hustým knírem. „My vyrazíme,“ řekl stručně.

„A co bude s Teddym?“ zeptala jsem se, protože jsem najednou měla pocit, že za něj zodpovídám.

„Pár strážníků ho převeze na bezpečné místo. Hned zítra začneme hledat nějaké dlouhodobé řešení.“

Vyšli jsme spolu s Taftem do obýváku, který už byl skoro prázdný. Státní návladní mi stiskl ruku a několikrát s ní energicky potřásl. „Slečno Davidsonová, dnes večer jste tady odvedla vynikající práci. Vynikající.“

„Děkuju, pane,“ řekla jsem a snažila se nemyslet na to, že ta vynikající práce se skládala především z letu střemhlav na betonovou podlahu a výroby sendviče se šunkou a krůtím masem. „Strýček Bob mi pomohl. Aspoň trochu.“

Návladní přikývl a vyrazil ke dveřím. Teddy mě ze všech sil objal, chvíli mě k sobě tiskl jako medvěd a pak ho následoval. To objetí bylo příjemné. Doufala jsem, že bude v pohodě. Což znamenalo, že ho Price nesmí najít.

„Počítáš zítra s tou šťárou?“ zeptala jsem se strýčka Boba, když odešli poslední policisté.

„Ti detektivové, kteří na tom už dlouhou dobu dělají, se s námi chtějí hned brzy ráno sejít. Tak uvidíme. Tohle by mohlo stačit k tomu, abychom ho dostali za mříže.“

„Počkat, to ne,“ namítla jsem. „Strýčku Bobe, nemůžeme riskovat Teddyho život. Musíme proti Priceovi sehnat pádné důkazy, aby už proti němu Teddy nemusel svědčit. A taky musíme najít otce Federika. Co jestli ho drží Benny Price?“

Strýček Bob se na chvíli zamyslel. Bylo na něm znát, že mu moje námitky udělaly čáru přes rozpočet. „V tuhle chvíli je Teddyho výpověď to jediné, co proti němu máme. Musíme toho chlapa srazit na kolena, Charley, a to co nejdřív. Musíme mu celý ten jeho podnik překazit.“

Trvala jsem si na svém, nehodlala jsem ustoupit, prostě jsem si dupnula… aspoň metaforicky. „Dej mi aspoň šanci. Vždyť víš, co dokážu. Musíme to přece zkusit.“

Strýček Bob se zatvářil, jako by mu na ramenou dřepěl stopadesátikilový zápasník suma, ale přemýšlel o mém návrhu. „Tak uvidíme, jak se zítra ráno dohodneme.“

„A co to vlastně máš za lubem?“ zeptala se mě Cookie, jakmile za ním zaklaply dveře.

„Ale, vždyť mě znáš,“ ušklíbla jsem se a ukázala na Amber. „Nic, co bych nezvládla.“

Amber usnula na pohovce a vlasy jí splývaly kolem hlavy jako dokonalý rám, ve kterém vynikala krása jejího obličeje. Už teď mi bylo jasné, že tahle holka zlomí spoustu klučičích srdcí.

Cookie se usmála a potřásla hlavou. „Jo, flirtování člověka děsně vyčerpává.“

„Je to dřina,“ přizvukovala jsem a šla jí otevřít dveře.

Cookie dceru opatrně probrala a pak ji rozespalou odvedla přes chodbu k nim domů. Poté, co se jí konečně podařilo trefit klíčem do zámku a otevřít dveře, se za mnou ohlédla a hlesla: „Nemysli si, že se o tom, co se stalo dneska, už nebudeme bavit!“

No jo, další chvilka na prahu smrti. „Tak si nemysli, že se nebudeme bavit o tvém přístupu,“ odpověděla jsem přísně, abych ji aspoň trochu zviklala.

Zamrkala na mě a zavřela za sebou dveře.

A pak jsme najednou byli sami. Stála jsem u dveří, svírala kliku v dlani, jako by to byla záchranná vesta, a celá se třásla vzrušením i strachem z toho, co bude dál. S tichým svistem se zhmotnil těsně za mnou. Ucítila jsem silnou a omamnou vůni elementů. Jednou rukou mě vzal kolem pasu a druhou zaklapnul dveře na chodbu.

Přitiskl mě k sobě a já roztála jako máslo. Sálal z něho žár, který mě spaloval, a nebylo před ním úniku.

„To jsi byl ty,“ řekla jsem a hlas se mi třásl víc, než bych si byla přála. „To ty jsi nade mnou stál, když jsem se narodila. Jak je to možné?“

Začal mě líbat na krk, ale jeho rty pálily jako cejchovací železo. Jednou rukou mi vklouzl pod svetr a horkost se mi rozlila i po břiše. Opatrně se dotknul místa, které ráno zasáhl čepelí. Někde v hloubi duše jsem mu připočítala body k dobru za to, že se stará o moje zdraví.

Pak byly jeho rty najednou těsně vedle mého ucha. „Dutchová,“ zašeptal a jeho dech mě lechtal na tváři. „Konečně.“ Přitiskla jsem se k němu, ale on se odtáhl, zadíval se mi do tváře a já si konečně mohla zblízka prohlédnout úžasnou bytost známou pod jménem Reyes Farrow.

Nezklamal mě. Byl to ten nejnádhernější muž, jakého jsem kdy viděla. Pevný a pružný zároveň, jeho svaly byly jako vysochané z kamene, který se dokázal přelévat z jednoho tvaru do druhého. Jeho hluboké mahagonové oči, protknuté jiskrami zlaté a smaragdově zelené, se třpytily těžko potlačovanou touhou. A jeho rty, plné a mužné, se smyslně rozestoupily. Teď jsem rozeznávala i jeho oděv; přesně jak říkala Elizabeth, byl to vězeňský mundúr. Rukávy měl vyhrnuté, aby byly vidět silné šlachovité ruce.

S nekonečnou něhou přejel konečky prstů po mém dolním rtu a tvářil se přitom tak vážně jako malé dítě, které právě objevilo světlušky a snaží se zjistit, v čem spočívá to kouzlo, díky němuž světélkují.

Když se prstem dotknul mých zubů, zlehka jsem stiskla, semkla rty kolem jeho špičky a nasála chuť jeho kůže, zemitou a exotickou. Tiše zavzdychal, zavřel oči, opřel si svoje čelo o mé a zdálo se, jako by bojoval sám se sebou. Nevšímala jsem si ho a sála dál. Nevím, jestli to bylo kvůli mně nebo kvůli němu, ale opřel se o dveře a přitiskl mě k nim. Pak jsem najednou ucítila, jak mi druhou rukou svírá hrdlo, jako by mě chtěl udržet v šachu, dokud se neovládne.

Byla to ta nejvíc sexy věc, která se mi kdy stala. S každým jeho dotykem mi tělo zaplavovala nová vlna vzrušení. V podbřišku se mi rozhořel oheň, který mě samotnou pálil, ale přesto sílil s každou další kapkou touhy. Chtěla jsem ho, ale někde v hloubi duše jsem pořád musela myslet na to, co se s ním stane, když umře.

Mohli bychom i pak být spolu? Kdyby umřel, přišel by za mnou, anebo by přešel na druhou stranu a nechal mě tady samotnou? Strašně jsem se bála, že kdyby jeho tělo přestalo žít, přišla bych o něho úplně. Chtěla jsem, aby se probral, aby byl můj tělem i duší. Bylo to ode mě pěkně sobecké.

„Reyesi,“ zašeptala jsem mu do ucha hlasem plným vášně a naléhání, „prosím, probuď se.“

Zaklonil se a se svraštělým obočím mi pohleděl do tváře, jako by mi nerozuměl, ale pak sklonil hlavu, přisál se mi k ústům a já na všechno ostatní zapomněla. Ten polibek začal něžně, jeho jazyk se jenom letmo dotknul mého, ochutnával, provokoval, ale nenaléhal. Jenomže pak se rozhořel jako lesní požár, sílil, stával se dravějším a dobyvačnějším, až nakonec plenil moje ústa jako nějaký barbarský nájezdník. Ten polibek mě připravil o poslední zbytky pochybností, jež ve mně doposud přežívaly. Chutnal jako déšť a slunce a hořlaviny.

Přistoupil blíž, vrazil do mě a v mém rozkroku to zajiskřilo. Ale sotva jsem spustila ruce k pasu a začala hledat to vzrušení, které se tisklo proti mému tělu, přestal.

Pohybem tak prudkým, že se mi z něj zatočila hlava, se ode mě odtrhl a otočil se. V tu chvíli se kolem něho okamžitě zhmotnil jeho plášť, tekutá hmota, která nás oba obklopila, a já zaslechla zpěv ožívajícího kovu, tasené čepele. Odněkud z jeho hrudi se vydralo zlověstné, hluboké a dunivé mručení. Překvapeně jsem zamrkala a najednou jsem si připadala tak slabá, že jsem se sotva udržela na nohou. Byl tu s námi ještě někdo? Anebo něco?

Přes Reyesova široká ramena jsem neviděla, co to bylo, ale cítila jsem, jak se mu napínají všechny svaly v těle. Ať už to bylo cokoli, co nás vyrušilo, bylo to velmi skutečné a velmi nebezpečné.

Pak se otočil zpátky ke mně, objal mě volnou rukou kolem pasu a pevně mě k sobě přitiskl. Jeho planoucí mahagonové oči se vpíjely do mých, jako by prosily, abych ho pochopila. „Jestli se probudím,“ zašeptal, „tak mě najdou.“

„Cože? Kdo?“ zeptala jsem se zděšeně.

„Jestli najdou mě,“ pokračoval s očima upřenýma na mé rty, „tak najdou tebe.“

A pak zmizel.

Asi o tři vteřiny později jsem dopadla na zem.

p - 0289KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Když bojujete s klauny, pokuste se nejdřív sejmout žongléra.

− nálepka na nárazník

~~~

Copak jsem posledních sedmadvacet let prospala? Existovaly bytosti a tvorové, které jsem nikdy neviděla? Bytosti tak nebezpečné a kruté, že s nimi mohla bojovat jedině nějaká nadpřirozená síla?

Seděla jsem v zasedačce se strýčkem Bobem a po včerejší noci jsem se nedokázala soustředit vůbec na nic. Byl tam i Garrett, státní návladní, hlavní vyšetřovatel skupiny, která se zabývala Pricem, mí advokáti a velmi roztržitý Anděl. Dokončovali jsme plány na večer. Bylo dost složité něco dojednávat, když ne všichni v místnosti viděli všechny v místnosti, ale strýček Bob to dokázal uhrát. Věděla jsem, že to dokáže.

Garrett i Anděl byli překvapivě zamlklí. U Garretta jsem to chápala. Byl proti celému tomu plánu. Ale Anděl měl vynikající příležitost flirtovat s pohlednou, čerstvě zesnulou právničkou v minisukni, a nevyužil jí. Vlastně se na ni skoro ani nepodíval. Nedokázala jsem si představit, co ho tak žere. Byl to snad Reyes? Věděl, že se mi o něm zdají sny, za které by člověk pomalu mohl jít bručet?

Když detektiv a státní návladní odešli, strýček Bob se obrátil ke mně. „Dobře, tak jaký je náš skutečný plán?“

Zpátky do reality. Zlehounka jsem se ušklíbla. „Půjdu tam se směšným videozáznamem a padělanými důkazy a donutím Price, aby se ke všemu přiznal.“

„A zvládneš to?“

„Zvládnu.“

„Sakra,“ zamumlal. Bylo vidět, že jsem na něj už teď udělala dojem. „Ty jsi opravdu neuvěřitelná.“

Garrett si jenom poposedl a nic neříkal.

„A co když ho nenajdeme?“ ozval se Barber, který měl spolu s ostatními za úkol najít Federika. „Co když detektivové nevědí o všech Priceových úkrytech? Co jestli ho drží jinde?“

„Anebo už ho zabili,“ doplnil Sussman.

„Tuhle možnost nemůžeme vyloučit,“ řekla jsem, „ale Price je praktikující katolík. Myslím, že nebude chtít mít na svědomí vysvěceného kněze.“

„Takže my s Barberem prohledáme jeho úkryty,“ řekla Elizabeth, „a Sussman s Andělem půjdou s vámi?“

„Takový je plán.“

„Jaký?“ zeptal se strýček Bob. Převyprávěla jsem mu ho a on ho posvětil. Byla to klika, protože žádný záložní plán jsme neměli.

„Anděli,“ řekla jsem, když se všichni začali rozcházet, „řekneš mi už konečně, co je s tebou, anebo se opravdu budu muset uchýlit k mučení?“

Usmál se a začal se při chůzi frajersky pohupovat. „Já jsem v pohodě, šéfko. Zvládnu to se zavřenejma očima.“

„Jenom proto, že vidíš skrz víčka.“

„Taky pravda,“ pokrčil rameny.

Podívala jsem se na mobil. Cookie mi nechala zprávu. „Jenom mi připadáš nějaký smutný,“ řekla jsem, než jsem se dovolala do hlasové schránky. „Jako kdyby ti někdo ukradl tvoji oblíbenou bouchačku.“

„Nejsem smutný.“ Vyrazil po chodbě, ale pak se zastavil a ohlédl se. „Aspoň ne, když se podívám na tebe.“

Jé! To bylo roztomilé. Bylo mi jasné, že má něco za lubem, jen jsem nedokázala uhodnout, co to bude.

„Tomu nebudeš věřit!“ ozval se ze záznamníků Cookiein nadšený hlas. „Mám její jméno. Zavolala jsem tomu chlápkovi, co seděl s Reyesem, tomu Amadoru Sanchezovi, a pohrozila jsem mu, že na něj ušijeme porušení podmínky, jestli mi neřekne, co potřebuju vědět. A tak mi dal jméno i adresu. Pořád…“ V mobilu se ozvalo pípnutí, ohlašující konec zprávy. Pak naštěstí přišla další: „Promiň. Zatracenej telefon. Pořád žije v Albuquerque. Jmenuje se Kim Millarová a bydlí jenom kousek odsud.“

Málem se pode mnou podlomila kolena. Popadla jsem tužku a papír z jednoho psacího stolu a napsala si adresu. Policista, který u toho stolu seděl, se na mě sice díval dost nevraživě, ale to mi bylo úplně jedno.

„Neměl na ni číslo, ale řekl mi, že pracuje z domova, takže by tam měla být k zastižení.“

Nejradši bych jí hned dala pusu.

„Já vím. Nejradši bys mi teď dala pusu, co? Tak hejbni kostrou a najdi Reyesovu sestru, užívat si můžeme i potom.“

Tiše jsem se zasmála, naskočila do Misery a vyrazila do města. Byla jsem tak napjatá, že si moje srdce a žaludek chvílemi zkoušely vyměnit místa. Podívala jsem se na hodinky. Čtyřiadvacet hodin. Měli jsme jenom čtyřiadvacet hodin na to, abychom to zastavili.

Cestou jsem měla trochu času zamyslet se nad tím, co mi Reyes řekl včera v noci. Co myslel tím, že ho najdou? Kdo ho měl najít? Někdo ho pronásledoval? Raději jsem ani nemyslela na to, co ho tak vystrašilo. Evidentně existovaly věci, které jsem neviděla ani já. Což mě přivádělo k další důležité otázce: Co je mi to platné, že jsem smrtka, když některé věci nevidím ani já? Nemělo by se mi dát vědět, když se něco takového objeví? No vážně, jak po mně mohli chtít, abych za takových podmínek dělala svou práci?

Přijela jsem k oplocenému bytovému komplexu, dopajdala ke dveřím bytu 1B a zaklepala. Otevřela mi žena asi v mém věku, s utěrkou v ruce, jako by právě myla nádobí.

Napřáhla jsem pravici a s úsměvem řekla: „Zdravím, paní Millarová, já jsem Charlotte Davidsonová.“

Vlažně mi potřásla rukou a prsty měla studené jako led. S tmavě hnědými vlasy a světle zelenýma očima se Reyesovi vůbec nepodobala. Na první pohled bych ji tipovala spíš na Irku.

„Čím vám můžu pomoct?“ zeptala se.

„Jsem soukromá detektivka,“ řekla jsem, zalovila v kapse a podala jí vizitku. „Mohla bych si s vámi na chvilku promluvit?“

Dlouze se na vizitku zadívala, pak otevřela dveře o něco víc a pokynula mi, abych šla dál. Vstoupila jsem do sluncem zalité místnosti a rozhlédla se, jestli někde neuvidím nějaké rodinné fotografie. Nebyla tam ani jedna, ať už s Reyesem, nebo bez něho.

„Tak vy jste soukromá detektivka?“ zeptala se a pobídla mě, abych se posadila. „Co pro vás můžu udělat?“

Usedla proti mně. Celý obývací pokoj jejího bytu prosvětlovaly paprsky ranního slunce. Nábytku tu moc nebylo, ale všimla jsem si, že tu panuje dokonalý pořádek.

Napadlo mě, jestli náhodou netrpí obsedantně kompulzivní poruchou. Odkašlala jsem si a přemýšlela, jak začít. Bylo to těžší, než jsem si původně myslela. Jak té ženě vysvětlit, že její bratr do zítřka zemře? Rozhodla jsem se, že si tuhle část nechám na později.

„Jsem tady kvůli Reyesovi,“ začala jsem.

Ale než jsem vymyslela, co říct dál, zarazilo mě překvapené: „Prosím?“

Zamrkala jsem. Copak mi nerozuměla? „Jsem tu kvůli vašemu bratrovi,“ zopakovala jsem jasně.

Díky tomu, že jsem měla opravdu vynikající pozorovací schopnosti, mi bylo hned jasné, že lže. Řekla totiž: „Je mi líto, ale vůbec nevím, o čem to mluvíte. Já žádného bratra nemám.“

Páni! Proč by mi měla lhát? Ve snaze vyřešit tuhle novou záhadu jsem si v duchu začala promítat možná vysvětlení. Ale přestože to byl opravdový oříšek, věděla jsem, že na nějaké hry teď není čas. Rozhodla jsem se vytloukat klín klínem a lhát jí na oplátku.

„Reyes mě připravil na to, že asi odpovíte právě takhle,“ řekla jsem a nasadila sebejistý úsměv. „Dal mi heslo, abyste poznala, že se mnou můžete mluvit otevřeně.“

Překvapeně zvedla obočí. „Jaké heslo?“ zeptala se a naklonila se ke mně. „On vám o mně něco řekl?“

Bylo to tak snadné, že jsem se skoro zastyděla. „Ne,“ odpověděla jsem omluvným tónem, „neřekl mi o vás nic. Ale vy jste mi právě prozradila všechno.“

V jejích zelených očích se zablýskl irský hněv, ale nebyl namířený proti mně. Zlobila se sama na sebe. Svěsila ramena, tiše si povzdychla a odhalila mi tak víc, než jsem potřebovala vědět. Reyes nebyl v jejich rodině jediný, kdo musel v dětství čelit ústrkům.

„Nevztekejte se na sebe,“ řekla jsem, ačkoli jsem stále cítila spíš soucit než pocit viny. „Živím se tímhle řemeslem právě proto, že v tom umím chodit.“ Upřeně se zadívala na utěrku, kterou svírala v dlaních, a já pokračovala: „Proč by Reyes chtěl, aby vaše totožnost zůstala utajena? V jeho spise o vás není ani zmínka. Nikdy vás neuvedl ani jako příbuznou, ani jako kontaktní osobu. Ani v zápisech ze soudního procesu se o vás nedalo najít vůbec nic.“

Po dlouhé chvíli mlčení promluvila hlasem plným lítosti. „Ne, jistěže ne. Donutil mě, abych mu přísahala, že nikdy nikomu neřeknu, kdo jsem. Máme různá příjmení. Když šel před soud, bylo snadné zůstat mimo. Nikdo si ničeho nevšiml.“

Ale proč by Reyes tolik toužil po tom, aby se během jeho procesu nepřišlo na to, že má sestru? Když nic jiného, mohlo mu její svědectví dost pomoct. „Víte, co se mu stalo?“ zeptala jsem se.

Sklopila hlavu ještě o něco víc. „Vím, že ho postřelili. Amador mi to pověděl.“

„Aha. Takže Amador vám dodává čerstvé informace?“

„Ano.“

„Víte tedy, že ho z rozhodnutí úřadů hodlají zítra odpojit z přístrojů, které ho udržují při životě?“

„Ano,“ téměř zašeptala.

Tak jsme se konečně někam dopracovaly. Začala jsem mít pocit, že to přece jen k něčemu bude. „Musíte za něj bojovat, Kim. Nikdo jiný to neudělá. Zdá se, že jste jeho jediná žijící příbuzná.“

„Já nemůžu,“ zavrtěla hlavou. „Nemůžu se do toho plést.“

Zalapala jsem po dechu a chvíli jsem na ni jen mlčky zírala. Nechtělo se mi věřit vlastním uším.

Žmoulala utěrku a klouby na prstech jí zbělaly. „Prosím vás, nedívejte se na mě tak. Vy tomu nerozumíte.“

„Očividně ne.“

Tiše si povzdychla. „Donutil mě, abych mu přísahala, že už se nikdy nepokusím s ním navázat kontakt. Řekl, že až se dostane ven, najde si mě sám. Proto jsem zůstala tady v Albuquerque. Ale nikdy jsem za ním nešla na návštěvu, nikdy jsem mu nepsala, nevolala, neposílala mu dárky k narozeninám. Donutil mě, abych mu přísahala,“ řekla a zadívala se na mě, jako by mě prosila, abych to pochopila. „Nemůžu se do toho plést.“

Neměla jsem nejmenší ponětí, proč by ji Reyes nutil k něčemu takovému, ale bylo mi jasné, že se situace poněkud změnila. A tak jsem se rozhodla pro výstřel na komoru. Přece jen, zoufalá situace si žádá zoufalé prostředky a tak. „Kim, vždyť on vás celé ty roky chránil,“ řekla jsem hlasem plným výčitek. „Jak můžete jenom tak nečinně přihlížet?“

„Chránil není to pravé slovo,“ opáčila a tiše si zafňukala do utěrky.

„Já to nechápu. Došlo snad k nějakému sexuálnímu obtěžování?“ Samotnou mě překvapovalo, jak jsem najednou byla drzá, jak moc jsem se tváří v tvář jejímu mlčení snažila říct něco, co by ji donutilo promluvit; tvrdit něco tak osobního, že by to hraničilo s brutalitou.

Po tvářích se jí skutálelo pár slz. To mi jako odpověď stačilo.

„A on vás chránil, jak jen mohl. Jak se teď k němu můžete otočit zády?“

„Už jsem vám řekla, že chránil není to pravé slovo.“

Cítila jsem, že moje trpělivost je už u konce. Proč by mu nechtěla pomoct? Věděla jsem, jak moc mu na ní záleželo. Viděla jsem ho té noci, kdy se dobrovolně vrátil, jen aby ji mohl chránit.

Mohl se tehdy sebrat, utéct, jít na policii, udat otce za to, že ho bil, a být konečně svobodný. Ale on zůstal. Kvůli ní.

„A co je tedy to pravé slovo?“ zeptala jsem se dost podrážděným tónem.

Po dlouhé odmlce se mi zadívala do očí a její zelené duhovky se zablýskly v ranním slunci. „Snášel.“

Dobře. Připouštím, že tohle mě trochu vykolejilo. „Nechápu. Jak…?“

„Můj otec…,“ začala, ale pak se jí zlomil hlas. „Můj otec se mě nikdy ani nedotknul,“ řekla po chvíli. „Byl to jen nástroj, který používal, aby Reyese mohl ovládat.“

„Ale vy jste právě sama naznačila, že k nějakému sexuálnímu zneužívání došlo.“

Podívala se mi do očí a její zelené duhovky byly najednou plné nenávisti, jako by mě proklínala za to, že jsem ji donutila říct: „Nikdy se mě ani nedotknul. Mě. Neřekla jsem, že nikdy nedošlo k sexuálnímu zneužití.“

Oněměle jsem na ni zírala celou minutu a pomalu se pokoušela vstřebat to, co mi právě oznámila. Jen přijmout tu myšlenku mě úplně bolelo, jako by to bylo něco hmotného, něco jako krabička posetá ze všech stran skleněnými střepy, ostrými jako břitva, které mě řezaly do prstů, kdykoli jsem se pokusila ji otevřít.

„Zpočátku, když se snažil ho ovládnout, používal zvířata.“

Znovu jsem se pokusila zaostřit na její tvář a pochopit, co mi to vlastně vypráví.

„Dokud byl Reyes ještě malý, snažil se ho ovládat pomocí zvířat. Když zlobil, zaplatila za to zvířata. Trpěla místo něj. Náš otec celkem brzy pochopil, že to je jediná cesta, jak ho držet zkrátka.“

Zamrkala jsem a chvíli počkala pro případ, že by se mi snad přece jen podařilo pochopit, o čem to mluví.

„Pak mu moje matka, která fetovala a nakonec zemřela kvůli komplikované žloutence, dala do rukou dokonalou zbraň. Mě. Odložila mě na prahu jeho dveří a už nikdy se o mě nezajímala. Tím dala našemu otci moc nad Reyesem. Kdykoli ho neposlechl na slovo, musela jsem jít spát bez večeře. A když pořád neposlouchal, nedostala jsem ani snídani. Ani oběd. Někdy ani vodu. A tak pořád dál, až to Reyes nakonec vzdal. Otec o mě nikdy nestál, ale používal mě jako nástroj, díky kterému mohl bratra držet v šachu.“

Seděla jsem proti ní úplně oněmělá a marně se pokoušela představit si, co mi právě popsala. Představit si Reyese tak bezmocného, jako otroka ve službách naprostého monstra. Srdce se mi svíralo a žaludek hrozil, že mi snídani pošle obratem zpátky. Ztěžka jsem polkla a několikrát se zhluboka nadechla, sama sebou znechucená kvůli tomu, že jsem Kim donutila znovu si v duchu prožít hrůzy, které jsem si sama nedokázala ani představit.

„Ale musíte pochopit, že Reyes je už prostě takový,“ pokračovala, jako by si ani nevšimla, co se ve mně odehrává. „Takhle on prostě uvažuje. Bylo to tak, jak jsem vám právě řekla, ale on to vidí tak, že mi náš otec ubližoval kvůli němu. Celé ty roky bral všechno na sebe, cítil se zodpovědný za můj blahobyt právě tak, jako se král cítí zodpovědný za blahobyt svých poddaných.“

Silou vůle jsem zavřela pusu, aby se mi dolní čelist přestala klepat.

„Řekl mi, že už nikdy nedopustí, aby mi kvůli němu někdo ublížil. Jak ho to jenom mohlo napadnout? Bylo to právě naopak. Můj otec kvůli mně ubližoval jemu.“ Otřela si slzy z očí a pak na mě upřela bezradný pohled. „Chápete, proč vám to všechno povídám?“

Ta otázka mě zaskočila a já zavrtěla hlavou. Neměla jsem nejmenší tušení.

„Protože jste to vy.“

Ze všech sil jsem se snažila soustředit se, pominout všechno, co mi doposud řekla, a naslouchat.

„Od doby, kdy byl Reyes ještě malý kluk, míval záchvaty. Někdy trvaly i déle než hodinu. A když skončily, míval z nich velice zvláštní vzpomínky. Mluvil o dívce s tmavými vlasy a jiskřivě zlatýma očima. Už ve chvíli, kdy jsem vám otevřela dveře, mi bylo jasné, že mluvil o vás.“

Vídal ve svých vzpomínkách mě? Vážně? Hned se mi rozbušilo srdce.

„Tvrdil, že vám už jednou zachránil život. Prý vás nějaký zlý člověk zavedl do prázdného bytu.“ Naklonila se ke mně. „Kdyby vám to náhodou vrtalo hlavou, neměla jste z toho bytu už nikdy odejít živá. Ten muž si s vámi hodlal užít, o co stál, a pak by vás byl zadusil. Už to několikrát udělal.“

V tu chvíli mnou projela vlna vzrušení. „Takže Reyes věděl, že mi hrozí nebezpečí?“ zeptala jsem se, když se mi konečně podařilo najít hlas.

„Ano. Pak si jednou zas jenom myslel, že jste v nebezpečí, ale říkal mi, že na vás vaše nevlastní matka křičí před spoustou cizích lidí. Prý jste se tehdy strašně bála. Kvůli těm silným emocím dostal další záchvat. Byl tak rozčílený, když vás našel, dělal si o vás takové starosti, že prý vážně uvažoval o tom, že vaší matce dá co pro to. Ale vy sama jste ho prý šeptem prosila, aby ji nechal být.“

Najednou se mi vybavil křišťálově jasný obraz onoho dne. „Vzpomínám si,“ řekla jsem. „Tehdy byl opravdu vzteky bez sebe.“

„Později se naučil vás vyhledávat i bez záchvatů. Upadl do takového podivného tranzu, v němž vás viděl a mohl vás pozorovat.“ Usmála se, jako by si vzpomněla na trochu lepší časy. „Říkal vám Dutchová.“

Dlouze jsem vypustila vzduch z plic, abych se přestala třást. S každým dalším slovem, které mi řekla, vyvstávaly další otázky a ukazovalo se, že tomu všemu rozumím ještě míň, než jsem si myslela.

„Pokud se Reyes naučil ovládat to, čím je, zkrotit sílu, kterou má, tak proč potom… nezastavil vašeho otce?“

Pokrčila rameny. „Myslím, že to nebral vážně.“

„Nerozumím,“ nechápavě jsem zavrtěla hlavou.

„Podle Reyese to všechno byly jen přeludy. Nic z toho nepovažoval tehdy za skutečné. Dokonce i vy jste byla výplodem jeho fantazie, dívkou jeho snů. Ale já věděla, že to, co dělá, je skutečné. Když jsme pak byli o něco starší, začala jsem pátrat po věcech, o kterých mi vyprávěl, které – jak tvrdil – se odehrály v jeho představách. Všechno se to stalo doopravdy.“

Jiskra v Kiminých očích prozrazovala, že to není ta pokorná, se vším smířená žena, za kterou jsem ji zpočátku považovala. Naučila se tajit, kým je. Tajit, co dokáže. Najednou jsem ji musela obdivovat. Ráda bych byla její přítelkyní, být to za jiných okolností, v nějakém jiném životě. Ale na druhou stranu, nic není nemožné…

„A víte… víte, co je vlastně zač?“

Ta otázka ji nepřekvapila. „Ne. To nevím,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Vím jenom to, že je výjimečný. Že není jako my. Dokonce si nejsem jistá, jestli je to vůbec člověk.“

Sama bych to líp nevyjádřila. „A co ta jeho tetování?“ zeptala jsem se. „Neprozradil vám, co znamenají?“

„Ne.“ Kim se maličko uvolnila. „Řekl mi jenom, že co si vzpomíná, měl je vždycky.“

„Jsem si jistá, že něco znamenají, jenom nemůžu přijít na to co,“ řekla jsem a přitiskla si dlaň na čelo, jako by to mohlo moje roztěkané myšlenky zpomalit.

„A vy jste jako on?“ zeptala se úplně věcným tónem.

Zhluboka jsem se nadechla a znovu se soustředila na ni. „Ne. Já jsem smrtka.“ Vždycky to znělo tak nehezky, když jsem to vyslovila nahlas. Ale ona se jenom usmála. Tak tohle se mi ještě nikdy nestalo.

„Tak přesně to mi říkal. Že převádíte duše na druhou stranu. Říkal, že jiskříte jako právě zrozená galaxie. A taky že máte víc sebevědomí než puberťák v tatínkově Porsche.“

Musela jsem se smát. „No jo. Ani o něm se nedá říct, že by trpěl nedostatkem sebevědomí.“

Zasmála se a složila ruce do klína. „Myslím, že právě díky tomu to všechno přežil. Díky tomu, že byl vždycky tak silná osobnost. Kdyby nebyl tak silný, nejspíš by tu dneska už nebyl.“

Ze všeho, co mi Kim pověděla, mi téměř pukalo srdce. Tolik jsem si přála, aby byl Reyes v pořádku. Přála jsem si, aby se nějak dalo vymazat všechno špatné, co se mu kdy přihodilo. Ale jak by se to mohlo stát, pokud se neprobudí? „Nemohla byste se pokusit to zastavit?“ zeptala jsem se hlasem plným naděje.

Uhladila záhyby utěrky mezi prsty. Pak se rozhodla. „Charlotte, on kvůli mně už trpěl až dost. Dala jsem mu slib. Nemůžu ho porušit, ne po tom všem, co pro mě udělal.“

Přestože bych ji ráda přesvědčila o opaku, docela jsem jí rozuměla. Viděla jsem jí na očích a slyšela v každém jejím slově, že svého bratra opravdu miluje. Co jsem původně považovala za netečnost, byla ve skutečnosti hluboká a pevná oddanost. Nezbývalo mi než vložit všechny své naděje do strýčka Boba. Ten znal spoustu lidí, kteří znali další spousty lidí. Jestli mohl Reyese někdo zachránit, tak to byl on.

Odjížděla jsem s pocitem, že se mi to všechno snad jenom zdá – jako ve snu jsem byla už několik dní. S každou další hodinou jsem se o Reyesovi dozvídala něco nového a fascinujícího. Po tom, co jsem ho léta marně hledala, mě tahle záplava informací zavalila jako lavina. Ne že bych si stěžovala. Lidé, kteří umírali žízní, se zřídkakdy zlobí, když přijde povodeň. Záhada, kterou pro mě Reyes Farrow byl, se každým krokem stávala ještě záhadnější. A já se rozhodla, že téhle záhadě nakonec přijdu na kloub. Jedinou věcí jsem si nebyla tak docela jistá: Podaří se mi to za čtyřiadvacet hodin?

p - 0302KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Možná na to nevypadám, ale dokážu dokonale předstírat, že jsem nindža.

− nálepka na nárazník

~~~

„Kde jsi?“

Zrovna jsem odcházela z budovy soudu, když mi zavolal strýček Bob. Sussman mi poradil, abych podala návrh na zrušení rozhodnutí vězeňské správy s odvoláním na zcela smyšlenou teorii, že Reyes by jako jediný člověk na světě mohl znát totožnost sériového vraha z Kansasu. Nerada jsem to hrála na Hannibala, ale bylo to asi to nejlepší, co jsem takhle narychlo mohla udělat. Pokud by soud žádosti vyhověl, odložilo by se Reyesovo odpojení od přístrojů sice jen dočasně, ale aspoň bych získala pár dní navíc. Potřebovala jsem si s ním ještě jednou promluvit, nejlépe s trochu větším odstupem. Bez toho, aby se mě dotýkal. Možná by se na mě neměl ani dívat. Pak by se mi třeba podařilo něco zjistit. Přemýšlela jsem, jestli bych ho dokázala nějak udržet pod kontrolou, přivázat ho ke kuchyňské lince nebo tak něco. Potřebovala jsem nadpřirozený provaz. Anebo želízka posypaná pohádkovým prachem.

„Kde jsi ty?“ odpálkovala jsem ho stejnou otázkou. Strýček Bob byl někdy tak dotěrný.

„Potřebujeme tě tady, aby ses připravila.“

„Připravila? A na co? Dohodli jsme se snad, že se budu připravovat?“ Na nějaké přípravy jsem nebyla připravená. Dokonce jsem v životě ani nechodila do přípravky.

Strýček si hlasitě povzdychl. Bylo to roztomilé. „Musíš se připravit na tu šťáru,“ řekl pak unaveně.

„No jo!“ Úplně jsem na to zapomněla. „Zrovna jsem byla u soudu napadnout rozhodnutí státních úřadů. Myslíš, že bys to mohl popohnat? Nemám na to moc času.“

„Jasně. Zavolám jedné soudkyni, s níž jsem kdysi chodil.“

„Strýčku Bobe, nemohl by ses radši přimluvit u někoho, kdo tě má rád a bude ti chtít pomoct?“

„Jen se neboj, tahle mě ráda měla.“

Otřásla jsem se při tom pomyšlení a naskočila do Misery. „Tak díky, strýčku. Máš to u mě!“

„To jako že mi dlužíš jednu laskavost?“

„Já nevěděla, že si to počítáme. Protože jestli si to počítáme…“

„To je jedno. Tak už sebou hoď a přijeď na stanici.“

Poté, co jsme si celý plán několikrát důkladně prošli s oběma týmy – jeden měl zajišťovat techniku a druhý okolí budovy –, jsem se vrátila domů, abych se na celou akci příslušně upravila. Především jsem se snažila zamaskovat modřiny, které jsem v posledních dnech nasbírala. Když jsem se sebou byla hotová, vypadala jsem jako uťápnutá knihovnice se sexy kočičími očky a našpulenými rty, které by dokázaly i dospělého muže dohnat k slzám.

Garrett hned všeho nechal a vyvalil na mě oči. Chvíli jsem to považovala za dobré znamení, ale pak řekl: „Vždyť ho máš svádět, ne mu kontrolovat účetnictví!“

Nechala jsem se inspirovat Elizabeth Elleryovou a vzala si rudý kostýmek s minisukní a deseticentimetrovými podpatky. Jenže na rozdíl od Elizabeth jsem si vlasy svázala do pevného drdolu a nasadila brýle s tlustými plastovými obroučkami, které přímo křičely do světa, že hned za nimi přichází příšerný pedant.

„Swopesi, ty snad ani nejsi chlap,“ řekla jsem, a když se zatvářil dotčeně a trochu zmateně, dodala jsem: „Copak tobě se nikdy nezdálo o sekretářce, knihovnici nebo německé učitelce?“

Provinile se rozhlédl kolem, jestli nás někdo neslyší.

„Bingo,“ řekla jsem vítězoslavně a zamířila k dodávce s odposlechovou technikou. Garrett mě následoval, a tak jsem mohla zvesela pokračovat. „Myslíš, že by to Benny Price neprokouknul, kdyby z něho ženská oblečená jako prostitutka začala tahat doznání k vraždě čtyř lidí? Hmm. Už to úplně vidím před očima. A kdybych dnes večer měla nějaké sebevražedné sklony, mohli jsme to i zkusit. Rozhlédni se kolem!“ Počkala jsem, až si všimne dvou žen na rohu ulice. Na první pohled to byly striptérky mířící do klubu. „Tyhle baby jsou pro něj k mání snáz než voda z vodovodu. Zato já,“ řekla jsem a ukázala na svůj rudý kostým, „ne.“

Došli jsme k dodávce, zaparkované půl bloku od klubu, a zaklepali jsme na dveře.

Pak jsem se ke Garrettovi přitočila a plácla ho zrovna ve chvíli, kdy nám strýček Bob otevřel. „Nezapomínej, že mám vystudovanou sociologii!“

Pokrčil rameny, jako by uznával, že mám pravdu, a počkal, až mi strýček Bob pomůže dovnitř. Minisukně a jehlové podpatky, to nebylo úplně vhodné oblečení na policejní razii. Trochu jsem se bála, že mi Garrett zase bude chtít pomoct a znovu mě chytne za zadek. A pak jsem byla trochu zklamaná, že ho to ani nenapadlo. Trocha sexuálního harašení občas nezaškodí.

Když za mnou nastoupil Garrett, dodávka se povážlivě zhoupla.

„Pořád nic nového od týmu Federiko,“ oznámila jsem strýčkovi. „Jestli ho nenajdou, tak opravdu nevím, co budeme dělat.“

„Nad tím si můžeme lámat hlavu později,“ prohlásil strýček. „Teď pojď, dáme ti štěnici.“ Vytáhl z polstrovaného pouzdra miniaturní mikrofon. „Tohle je nejmenší, co jsme sehnali.“

„To si děláš legraci,“ řekla jsem dotčeně. „Štěnici? Plán je takový, že Anděl zapne tu suprovou, šíleně drahou kameru, kterou má Price ve své kanceláři. Natočíme ho na jeho vlastní záznam, aniž by o tom vůbec věděl. A co je ještě lepší, nikdo mě nezabije proto, že na mně našel štěnici.“

„Ale musíme přece nějak vědět, co se tam uvnitř bude dít,“ namítl. „Co kdyby ses dostala do nějakého maléru?“

„Kdybych potřebovala pomoct, poslala bych ti vzkaz.“ Ohlédla jsem se na Anděla, který právě vstoupil dovnitř. Bylo na něm vidět, že se na dnešní večer opravdu těší. A přesně věděl, co má dělat. „Opravdu si myslíš, že mě Price nenechá někým prošacovat, jakmile zjistí, proč za ním jdu?“ zeptala jsem se strýčka a se šibalským úsměvem jsem šeptem dodala: „To, že vidím mrtvé lidi, ještě neznamená, že bych se k nim chtěla přidat.“

~~~

O dvacet minut později jsem mířila z velkého hlučného sálu plného polonahých žen do překvapivě tiché kanceláře Bennyho Price, obchodníka, otce dvou dětí a vraha.

„V pořádku, šéfe,“ prohlásil jeden z členů jeho ochranky, vysoký a svalnatý blonďák, na kterého cestou sem všechna děvčata významně pomrkávala. Jakmile jsme spolu osaměli v zešeřelé chodbě vedoucí k Priceově pracovně, bez rozpaků mě prohledal. Nemůžu říct, že by se mi to nelíbilo. „Ale má s sebou kameru.“

Benny Price seděl za masivním stolem z teakového dřeva. Ve skutečnosti byl mnohem pohlednější než na snímcích ze sledovaček, které jsem si prohlížela na stanici. Ale muselo se mu nechat, že když ty fotky pořizovali, nedali mu příležitost se upravit a zatvářit se dostatečně majestátně. Měl krátké černé vlasy a pečlivě přistřižený knírek a bradku. Ale co mě dorazilo, to byla jeho vázanka a kapesníček. Sytě purpurová kravata se k lesklé černé košili a pruhované vestičce vůbec nehodila, ale v kombinaci s vínovým kapesníčkem to byla opravdová pastva pro oči. Tím bylo rozhodnuto. Takový člověk si nezaslouží nic jiného než zavřít za mříže.

„Chtěla jste se se mnou sejít, slečno…?“

„Paní… Purpurová. Violeta Purpurová,“ řekla jsem. A nerozesmála jsem se u toho.

Bodyguard přistoupil ke stolu svého šéfa a položil na něj kameru, kterou našel v mé kabelce. „Mně řekla, že se jmenuje Lois Laneová.“

Bylo mi ho líto, protože mi to zřejmě opravdu uvěřil.

Price vstal a vzal kameru do rukou. Už samotným držením těla jako by se snažil zastrašovat a tyčit se, aby si proti němu ostatní připadali menší. Znala jsem spoustu žen, na které by taková taktika zabrala naprosto dokonale. Ale já mezi ně nepatřila.

Posadila jsem se proti němu a pozorovala, jak otevírá výklopný LCD displej a přehrává si video natočené v přístroji.

„Jmenuju se Donna Wilsonová,“ slyšela jsem svůj vlastní hlas.

„Poslala jsem tohle video deseti dalším lidem, včetně svého advokáta, jedné kolegyně a své pedikérky.“ Pedikérky! Měla jsem co dělat, abych se nerozesmála. „Jestli jim – každému jednomu z nich – do devíti hodin nezavolám, půjdou s tím rovnou na policii. Mám v bezpečnostní schránce uložené nezpochybnitelné důkazy o tom, že Benny Price, majitel a provozovatel řetězce striptýzových klubů Bochánky, obchoduje s dětmi a prodává je jako otroky do zahraničí. Jedna z těch deseti osob, o kterých jsem se zmínila, má k té schránce klíč, který rovněž předá policii, pokud se ve stanovené době živá a zdravá neohlásím.“

Benny tam chvíli stál jako opařený, pak zaklapnul obrazovku a vrátil mi kameru. Zdálo se, že už mi věnuje plnou pozornost, a tak jsem mohla rozehrát svou roli. Dlouze jsem si povzdychla, zaryla prsty do kabelky – do překrásného hedvábného psaníčka, které mi půjčila Cookie – a zadívala se na něj odhodlaným, lehce naivním pohledem.

Bylo mi jasné, že o titul Miss sympatie bych v jeho podniku bojovala marně. Ačkoli to na sobě nedával znát, Benny Price zuřil. Posadil se a chvíli se v duchu uklidňoval. „A jaké důkazy máte?“ zeptal se potom hlasem chladným jako led.

Záměrně jsem očima sklouzla ke kabelce a rychle je zase zvedla. Musela jsem si dát pozor, abych to s tou dámou v nesnázích nepřehnala. Chtěla jsem, aby mi to spolknul, ne mu to silou narvat přímo do chřtánu.

„Mám USB flashku, kterou jsem dostala od svého bývalého zaměstnavatele – advokáta, který byl před pár dny zavražděn. Říkal mi, že to, co na ní je, bohatě stačí, aby za to Benny Price – tedy vy – šel na zbytek života do kriminálu.“

Price se viditelně uklidnil. Zacukalo mu v koutcích úst a já věděla, že tu flashku má u sebe. Možná bude dokonce tak hloupý, že mi ji…

Otevřel zásuvku svého stolu a vytáhl ji. „Myslíte tuhle?“

Jo. Byl přesně tak hloupý, jak jsem doufala. Bříškem se mi rozléval slastný pocit z toho, že můj plán vyšel úplně dokonale, ale navenek se mě – přesně podle scénáře – právě zmocnila panika. Anděl a Sussman se vynořili z místnosti za Priceovou pracovnou a ukázali mi vztyčené palce. Kamera byla zapnutá.

„Můžu se už konečně jít kouknout na ty holky?“ zeptal se Anděl.

Zaskřípala jsem zuby a vrhla na něj zlostný pohled, ale pak jsem se znovu vrátila do role a začala se klepat strachy. Price mi věnoval takový ten povýšený úsměv, který umí jen mafiáni a ředitelé domovů pro důchodce. Sussman ustoupil stranou a zlostně si ho prohlížel.

„Jo, málem jsem zapomněl,“ prohlásil Anděl, přiskočil ke mně a rozepnul mi svrchní knoflíček na mé až příliš těsné blůze, čímž poskytl nejen Priceovi, ale nejspíš i kameře, krásný výhled na můj dekolt. Price tam svým pohledem přistál hned. Nic nedokázalo tak dobře rozptýlit mužskou pozornost jako Nebezpečí a Will Robinson. Když znovu zvedl oči, pár pramenů vlasů mi jako zázrakem sklouzlo do tváře.

Posunula jsem si brýle o kousek výš. „Můžu vás ujistit, že to není ta samá flashka.“ Pomalu jsem si olízla rty a pak jsem dodala: „Předal mi flashku… a já vím, že obsahuje… říkal mi, že obsahuje důkazy. Byla zašifrovaná, ale…“

„Možná vám omylem dal nějakou jinou,“ navrhl Price zdvořile.

„Ne, to není možné. On… je pravda, že v kanceláři jich neustále má asi tisíc, ale…“

„Přísahám vám, krasotinko, že tuhle flashku sebral můj člověk přímo tomu vašemu advokátovi. Pár vteřin potom, co ho zabil.“

Krasotinka? To jako myslel vážně? Zdálo se mu snad, že jsem kůň na dostizích? Člověk by řekl, že chlap, který se celé dny pohybuje ve společnosti krasotinek, vymyslí i něco lepšího.

Zatímco jsem se pokoušela o zdařilou imitaci lapání po dechu, Price se zvedl, obešel stůl a opřel se o něj přímo přede mnou. Bylo mi jasné, že to udělal zčásti proto, aby se mohl zblízka dívat, jak se jeho nejnovější oběť kroutí jako mravenec pálený pod lupou, ale především proto, aby se seznámil s mými děvčaty.

Anděl využil příležitosti a s ďábelským šklebem mi rozepnul další knoflík. Předstírala jsem, že si ho rychle chci zapnout, ale při té příležitosti jsem tomu malému prasákovi vlepila facku. Anděl se na mě otráveně zašklebil.

„Chtěla jste snad dostat peníze?“ zeptal se Price hlasem tak mrazivým, že by neroztál ani v pekle. Mávnutím ruky poslal svou blonďatou gorilu pryč.

Zalapala jsem po dechu, sklopila oči, protože jsem – aspoň dle scénáře – už nemohla dál snášet jeho pohled, a přikývla jsem.

Sklonil se ke mně a sundal mi brýle. Vina, zcela neskrývaná vina z něj přímo prýštila a hromadila se v loužičce u jeho nohou. „A tak jste se rozhodla, že půjdete za mnou a nějaké dostanete.“

„Jo. Mám… problémy. Po smrti těch advokátů přijde finanční kontrola.“

„Aha,“ řekl a odložil mé brýle na desku stolu. „A vy jste byla zlobivá holčička?“

„Vy… vy jste je zabil? Byl jste to vy, že ano?“ zeptala jsem se a zadívala se na něj, aniž bych zvedla hlavu. Párkrát jsem zamrkala dlouhými řasami. Zdálo se, že si to docela užívá.

„Jistěže ne. Na to mám lidi.“

Sakra. Copak to nemohl říct na rovinu? Potřebovala jsem doznání, ne nabubřelé vytahování plné neurčitých náznaků, které by před žádným soudem neobstály.

Začala jsem se zvedat z křesla, ale on stál těsně proti mně. Narazila jsem do něj a úplně záměrně mu loktem přejela přes rozkrok. „Takže jste poslal svoje lidi, aby zabili ty tři, pro které jsem pracovala? Proč byste to dělal?“

Jak už to u většiny kriminálníků bývá, příčinou jeho pádu se měla stát jeho vlastní ješitnost. Vzal mě za ruku a pomohl mi vstát. „Protože můžu.“

Znovu jsem zalapala po dechu a pokusila se vymanit z jeho sevření. Předstírala jsem předstíranou sebedůvěru a špitla jsem: „Odcházím.“ Právě se přiznal ke zločinnému spiknutí a mně bylo jasné, že už jsem jeho kancelář nikdy neměla opustit živá.

„Kam ten spěch?“

„Jestli se do devíti večer neohlásím, tak půjdete do vězení.“

Price se zadíval na hodinky, pak si mě přitáhl blíž a objal mě kolem pasu. „Tak to máme skoro tři hodiny času na to, abychom se spolu pobavili a zjistili, kdo jsou ti vaši důvěrníci.“

Kupodivu mi připadalo pořád snazší a snazší hrát k smrti vyděšenou. Pohodila jsem hlavou a dala Andělovi smluvené znamení. Přikývl a vyrazil, ale Sussman zůstal stát na místě jako přibitý a nenávistně Bennyho probodával očima.

„Takže abych vám odpověděl na vaši otázku: Ano, zabil jsem ty tři právníky.“ Přejel mi prstem po klíční kosti a nechal ho vklouznout do výstřihu. „Ale vy byste nemusela být další na řadě.“

No jasně. Položila jsem mu dlaně na hruď a pokusila jsem se ho od sebe co nejzoufaleji odstrčit. V duchu jsem přemýšlela, jak dlouho to může trvat, než se taková policejní razie dobabrá od vchodu až do šéfovy kanceláře. Anděl měl za úkol zatahat strýčka Boba za kravatu, a to byl signál, aby své po zuby ozbrojené muže poslal do útoku. Co na tom proboha bylo tak těžkého?

„Myslíte, že bychom se mohli nějak dohodnout?“ zeptala jsem se hlasem plným hrůzy.

Po jeho jinak celkem pěkné tváři se rozlil nechutný úsměv. Takhle vypadal člověk, který vraždil lidi a unášel děti, aby je mohl prodávat do otroctví. Anebo ještě hůř. Sebejistě mi jednou dlaní sevřel hrdlo a zaklonil hlavu, aby se mi líp dostal jazykem do pusy. Možná jsem toho člověka opravdu podcenila.

Najednou se na jeho stole zablýsklo červené světlo. Překvapeně sebou trhnul, a vzápětí do dveří vrazil jeho bodyguard.

„Poldové,“ křikl a Price se na mě nevěřícně zadíval.

Mohla jsem si ho vychutnat nějakou poznámkou typu Pozor, aby vám ve sprchách neupadlo mýdlo. Ale když jsem viděla, jak se tváří, raději jsem si to rozmyslela. Vypadal… jak to říct… otráveně. Během vteřiny celý zrudl.

Ještě dřív, než jsem ho mohla varovat před zdravotními riziky spojenými s prudkými výkyvy krevního tlaku, mě popadl za ruku takovou silou, že by mi snad dokázal zlámat kosti, a přitlačil mě ke zdi. Jenže to nebyla zeď, ale tajný průchod do temné chodby, lemované z jedné strany jednosměrnými zrcadly. Odsud jsme mohli pozorovat, co se v jeho kanceláři bude dít.

Zatímco jsem se pokoušela vykroutit z jeho sevření, policejní komando vtrhlo do místnosti. Odzbrojili bodyguarda a začali se rozhlížet po mně. Já se nadechla a chystala jsem se křičet o pomoc, ale Price mi masitou dlaní zakryl ústa a táhl mě dál. Najednou jsem nemohla ani křičet, ani dýchat, což byla dost otrava. Modrá barva mi opravdu neslušela.

Pak jsem ucítila Reyese. Ucítila jsem ho ještě dřív, než jsem ho uviděla. Polilo mě horko a náhle se zhmotnil přímo před námi. Byla to hustá masa neproniknutelného černého dýmu. Vzduch byl najednou úplně prosycený jeho hněvem, jako by molekuly vody v něm začaly vařit a jako jehličky mě pálily na kůži. Teď mě přepadla opravdová panika. Jak bych vysvětlila další přerušenou míchu?

Protože jsem nemohla křičet, co jsem chtěla – což bylo v podstatě jenom Nech toho! –, spokojila jsem se s tím, že jsem to zakřičela v duchu. Už dřív četl mé myšlenky. Možná to udělá zase.

Ať tě to ani nenapadne! myslela jsem si ze všech sil a snažila se protlačit tu myšlenku přes chomáče hněvu přímo do jeho mysli.

Zlověstný téměř neslyšitelný svist tasené čepele najednou utichl. Reyes se zastavil. Neviděla jsem mu sice do tváře, ale bylo mi jasné, že někde pod tou kápí mě pozoruje.

Ať tě to ani nenapadne, Reyesi Farrowe!

Naklonil se nad námi a zlověstně bručel, ale já byla neoblomná. Přestože mnou Benny smýkal po zemi a moje plíce si pomalu začínaly stěžovat na nedostatek vzduchu, v hlavě jsem měla jen jedinou myšlenku: Udělej to a nakopu ti prdel!

Dým se rozestoupil, jako by ho zaskočilo, že mu někdo vyhrožuje. Ale v tu chvíli jsem neměla čas nad tím přemýšlet, natožpak uvažovat o tom, jak bych své výhrůžky případně uskutečnila.

Zatínat nehty do Priceova předloktí nemělo valný účinek, a tak jsem usoudila, že je čas probudit v sobě nindžu. Prvním pohybem z mnoha, které jsem měla v plánu, byl pořádný kopanec do holení útočníka. Dobře mířeným kopancem se i urostlý protivník dal srazit k zemi. A s podpatky? Ničivá zbraň.

Jak jsem se připravovala vykopnout a plánovala další sled zničujících úderů, ucítila jsem ostrou bolest, která mi projela celou páteří, spatřila jsem explozi oslnivě bílého světla a zaslechla zlověstné prasknutí, které se odráželo od stěn tajné chodby. Během okamžiku jsem celá změkla jako želé. Trvalo to jen zlomek vteřiny, než jsem úplně ztratila vědomí, ale za tu dobu jsem si stačila uvědomit, že mi Benny Price zlomil vaz. Kretén.

~~~

Skoro jsem čekala, že uslyším trumpety a zpěv andělů, anebo dokonce hlas své matky, jak mě vítá na opačné straně. Celkem vzato jsem se považovala za dost dobrého člověka, takže jsem vždycky tak nějak počítala s tím, že jestli se budu přesouvat, tak to bude spíš směrem nahoru.

Místo toho jsem zaslechla zvuk kapající vody – slabý, ale vytrvalý, jako tlukot srdce, které to ještě nechce vzdát. Cítila jsem hlínu, beton a chemikálie. A taky krev.

Během pár vteřin jsem si uvědomila, že Reyes je mi pořád nablízku. Cítila jsem jeho přítomnost. Jeho sílu. Jeho hněv.

Zamrkala jsem, otevřela oči a rozhlížela se kolem sebe – zcela nehybně, kdyby tu náhodou pořád byl Benny Price. Nechtěla jsem, aby poznal, že jsem se probrala. Ještě by ho mohlo napadnout, že dokončí, co začal. Byli jsme v malém skladišti. Stěny ze škvárobetonu lemovaly police plné různých čistidel a nástrojů. Na jedné z nich dřepěl Reyes. Balancoval na špičkách nohou jako dravec. Těžko říct, jestli tak upřeně pozoroval otevřené dveře, anebo jestli se spíš nechtěl dívat na mě.

Jo, vztekal se. Pořád byl zahalený do temné hmoty svého pláště, ale už si stáhnul kápi, takže mu konečně bylo vidět do tváře. Celý plášť jako by se kolem něj usadil, uklidnil se a vyčkával. Stejně tak jeho čepel. Smrtící zbraň byla v pohotovosti a on svíral její násadu v rukou, zatímco špička ostří se opírala o betonovou podlahu. Bylo to vůbec poprvé, co jsem tu věc viděla. Měla rovnou čepel jako meč, ale mnohem delší, a její okraje byly zahnuté a lemované nebezpečně vypadajícími hroty. Připomínalo mi to dvě věci: středověký mučicí nástroj a Reyesovo tetování.

„Já žiju,“ zachroptěla jsem, když jsem si uvědomila, že Price tady není.

„Ale bylo to o fous,“ řekl. Pořád se mi vyhýbal očima.

Ale jak to bylo možné? Zvedla jsem ruku a položila si ji na hrdlo. „Zlomil mi vaz.“

„Pokusil se ti zlomit vaz.“

„Mně připadalo, že se mu to docela povedlo.“

Reyes se na mě konečně zadíval. Síla jeho pohledu mi málem vyrazila dech. „Ty nejsi jako normální lidé, Dutchová. Není to tak snadné.“

A ty taky nejsi jako nikdo jiný, koho jsem kdy potkala. Dlouze jsme se dívali jeden na druhého a já se marně snažila naplnit vlastní plíce vzduchem. Pak nás přerušil mužský hlas.

„Kdo je tam?“

Podařilo se mi vyškrábat se do polosedu a v koutě místnosti jsem spatřila spoutaného muže se zavázanýma očima. Měl husté tmavé vlasy a prošedivělý plnovous. A taky kolárek katolického kněze.

„Vy jste otec Federiko?“ zeptala jsem se.

Ztuhl, ale pak opatrně přikývl.

Trefa!

Takže byl naživu. A já taky. Jedna dobrá zpráva za druhou. Dokud jsem na spánku neucítila ledové ústí hlavně.

Ani jsem se na Price nestačila ohlédnout, když jsem zaslechla svist čepele. Pistole hlasitě žuchla na zem a Price se rozeřval bolestí.

Ach jo. Jak tohle vysvětlím tátovi?

Odsunula jsem se tak daleko, aby na mě Price nedosáhl, pak jsem se vrátila pro pistoli a znovu se od něj odsoukala co nejdál. Ale on dřepěl na zemi, levou rukou se držel za pravé zápěstí, kňučel bolestí a pohupoval se sem a tam. Většina lidí by se s přerušenou míchou takhle pohupovat nedokázala. Ohlédla jsem se, ale než jsem stačila něco říct, Reyes se zase proměnil v dým a beze slova zmizel. Přísahala bych, že se u toho šibalsky usmíval.

„Co… co jsi mi to udělala?“

Dobrá otázka. Co mu Reyes vlastně udělal? Jako obvykle na sobě neměl ani kapku krve.

Sussman se objevil, obhlédl Priceův stav, spokojeně na mě kývnul a zase zmizel.

„Nemůžu hýbat prsty,“ kňučel Price a po tvářích se mu koulely slzy. Působilo to téměř směšně. Reyes mu nejspíš přesekal šlachy v ruce. Hustý.

S pistolí namířenou přímo na jeho hlavu jsem se doplazila k otci Federikovi, ale zrovna když jsem ho začala rozvazovat, objevil se v místnosti Anděl. Následoval ho k smrti vyděšený strýček Bob. Neměla jsem ani zdání, jak se ho Andělovi podařilo dovést až sem.

Vzápětí se objevili dva policajti v uniformách, popadli Price a odvlekli ho. Strýček Bob si klekl vedle mě. „Charley,“ povzdychl si ustaraně a přejel mi prstem po rtech. Nejspíš tam byla trocha krve od toho, jak mě Price držel. „Jsi v pořádku?“

„Děláš si srandu?“ zeptala jsem se a dál se pachtila se šátkem, který měl otec Federiko přes oči. „Mám to úplně pod kontrolou.“

Pak přišla taková zvláštní chvíle, jako bych si potřebovala zkontrolovat, že všechno, co se kolem děje, je opravdu skutečné. Strýček Bob si ode mě vzal pistoli a pomohl mi rozvázat kněze. Když jsem viděla radost a vděčnost v jeho očích, bylo to něco úžasného. Strýček Bob se na mě chvíli mlčky díval a bylo na něm znát, jak moc se o mě bál. Pak jsem se mu vrhla kolem krku a držela se ho tak dlouho, jak jen jsem si dovolila. Pevně mě objal a já si připadala jako v sedmém nebi.

Asi to byla úleva. Úleva z toho, že jsem pořád naživu. Že jsem našla otce Federika. Že jsem dostala Bennyho Price. Hřála jsem se ve strýčkově objetí a měla jsem co dělat, abych se nerozplakala. Teď nebyla ta pravá chvíle na slzy. Přece nejsem žádná malá holka.

Pak jsem na rameni ucítila něčí ruku a hned jsem poznala, že to je Garrett.

„Tak můžu se jít už kouknout na ty holky?“

Mrkla jsem strýčkovi přes rameno a zahlédla rozesmátého Anděla bez křídel. Taky bych ho nejraději objala, ale věděla jsem, že když před živými objímám vzduch, vypadá to vždycky trochu divně.

„Zatahal mě za kravatu,“ vysvětlil mi strýček Bob, když jsem se divila, jak mě našel.

„Anděl tě zatahal za kravatu?“

„Dotáhl mě až za tebou.“

Seděli jsme v zasedačce na policejní stanici a pouštěli si záznam, na kterém se Benny Price ke všemu přiznal. Bylo strašně pozdě a to video už jsme si přehrávali asi posté. Měla jsem pocit, že Garrett se dívá kvůli záběrům na slečny z podniku. Zdálo se, že mezi sebou vycházejí hodně dobře.

„Klobouk dolů, Davidsonová,“ řekl, aniž by odtrhnul oči od obrazovky. „Tohle chtělo koule.“

„Prosím tě,“ odfrkla jsem si. „To chtělo vaječníky. A ty mám hned dva.“

Otočil se na mě a v očích se mu šibalsky zablýsklo. „Už jsem se zmínil, že jsem licencovaný gynekolog? Kdyby tvoje vaječníky někdy něco potřebovaly…“

Zakoulela jsem očima, vstala a naboso dopajdala ke dveřím. To, jak mi Price víceméně zlomil vaz, se mi sice dařilo docela dobře tajit, ale to, jak jsem si cestou k dodávce podvrkla kotník, už se mi skrývat nedařilo. Zatracené podpatky. Teď už mě zase bolelo celé tělo.

Barber a Elizabeth se za námi zastavili a řekli mi, že našli otce Federika v nemocnici. Byli trochu zklamaní, když se dozvěděli, že tam je proto, že jsme ho našli a poslali ho tam, ale nakonec měli radost, že to všechno přežil.

Celkově to byl velmi úspěšný den. Měli jsme flashku, videonahrávku a výpověď otce Federika, takže bylo víc než pravděpodobné, že Benny Price stráví zbytek života za mřížemi. Minimálně pár let si tam posedí. Třeba se za tu dobu přeučí na leváka, pomyslela jsem si škodolibě.

Zásluhy za úspěšný zásah samozřejmě připadnou strýčku Bobovi, ale tak to prostě muselo být. Všechno bylo o něco snazší od té doby, co jsem se stala soukromou detektivkou, protože už jsme si nemuseli vymýšlet výmluvy, abychom vysvětlili, co jsem dělala na místě činu anebo co přesně znamená moje úloha konzultanta. Teď jsem byla soukromé očko a nikdo už se na nic neptal.

„Nikdy jsi mi je nepředstavila,“ houknul za mnou Garrett.

Ohlédla jsem se a tázavě zvedla obočí.

Po tváři se mu rozlil ďábelský škleb. „Seznámila jsi mě s Nebezpečím a Willem Robinsonem, ale nikdy jsi mi nepředstavila ty další dva,“ řekl a pohledem sklouzl k mému podbříšku.

„Fajn,“ řekla jsem a otráveně si povzdychla. „Ale nemůžeš si z nich utahovat. Jsou na to dost citliví.“

Zvedl obě dlaně na obranu. „To bych si nikdy nedovolil.“

Přimhouřila jsem oči a podezíravě se na něj zadívala, ale pak jsem prstem ukázala zhruba do míst, kde se nacházel můj levý vaječník. „Tohle je Teleportuj mě,“ řekla jsem a ukázala na pravou stranu, „a tohle je Scotty.“

Garrett se rozesmál a zabořil tvář do dlaní. Jeho problém. Sám se na to ptal.

„Počkej na mě,“ řekl strýček Bob. Nabídl se, že mě odveze domů, protože jsem kulhala a kolem kotníku jsem měla přivázaný sáček s ledem.

„Dobrá práce, Davidsonová,“ řekl jeden z policajtů, když jsem vyšla na chodbu. Všichni přítomní se na mě usmívali a souhlasně přikyvovali. Tohle byl jejich způsob, jak vyjádřit uznání. Po letech plných nevraživých pohledů a kousavých poznámek to byl trochu nezvyk.

„Tvůj džíp ti dovezeme zítra,“ řekl Garrett, který šel za námi. Pomohl mi nastoupit do strýčkova SUV a zapnout si pás. Pak za mnou zaklapnul dvířka. „Dobrá práce,“ houknul ještě skrz sklo. To už bylo opravdu zvláštní.

Jakmile jsem se vrátila domů, bylo mi hned o milion procent líp. Do té doby jsem si ani neuvědomila, jak moc jsem utahaná. Strýček Bob mě odvedl dovnitř a rozhodl se, že počká, než se převléknu do pyžama, aby se mohl ještě jednou podívat na můj kotník.

Když jsem zalezla do ložnice, objevili se tam mí tři advokáti.

„Tak to dobře dopadlo,“ prohlásila Elizabeth. Celá zářila štěstím.

„Jo, dobře to dopadlo,“ přikývla jsem a nechala se sevřít v mrazivém objetí.

„A co bude dál?“ zeptal se Barber.

Zadívala jsem se na něj a smutně řekla: „Teď přejdete na druhou stranu.“

Elizabeth k němu přistoupila. „Kdybys mě někdy hledal, jsem v prvním hrobě napravo v té nové části hřbitova.“

„Já jsem až úplně na opačném konci,“ ušklíbl se. „Ale můj pohřeb byl… pěkný.“

„Můj taky.“

„Možná se pletu,“ přerušila jsem ji a měla jsem co dělat, abych se nerozesmála, „a doufám, že mě kvůli tomu nebudete chodit strašit, ale myslím, že ať už máte namířeno kamkoliv, zase se tam sejdete. Mám totiž takové podezření, že přátelé a blízcí lidé tam žijí hned vedle sebe.“

„Je to tak zvláštní,“ prohlásila Elizabeth. „Mám pocit, že bych už opravdu chtěla odejít. Skoro jako bych ani neměla na výběr.“

„Já to cítím stejně,“ přikývl Barber a vzal ji za ruku, jako by se jí potřeboval přidržet.

„Táhne vás to tam,“ vysvětlila jsem jim. „Proč myslíte, že Země není posetá duchy zemřelých? Je to tam krásné a lákavé, a proto tam každý nakonec rád odejde.“

Podívali se jeden na druhého a usmáli se. A pak beze slova zmizeli.

Z mého pohledu vypadaly přechody na druhou stranu, jako kdyby mi někdo zmizel přímo před očima. Cítila jsem, jak skrze mne prošli. Cítila jsem jejich emoce. Jejich obavy. Jejich naděje a sny. Ale ještě nikdy jsem necítila nenávist, zlost nebo závist. Většinou to byl všeobjímající pocit lásky. Pokaždé, když někdo přešel na druhou stranu, moje víra v lidstvo o něco málo vzrostla.

Elizabeth odkázala všechno, co měla, svým snachám a synovci. Barber už před pár lety uzavřel hodně vysokou životní pojistku, takže jeho matku čekal pořádný balík peněz. Byla jsem si jistá, že by raději měla syna, ale aspoň ji čekalo bezstarostné stáří. Nakonec jí přece jen napsal dopis, stejně jako Elizabeth a Sussman, a přestože nebyl tak dojemný jako ty jejich, pevně jsem věřila, že to jeho matka ocení.

Otočila jsem se k Sussmanovi. „A co vy?“

Díval se z okna. Pak sklonil hlavu. „Já ještě nemůžu odejít.“

„Patriku, budou v pořádku.“

„Já vím. A taky odejdu. Ale ještě ne.“

Pak, ještě než jsem stačila něco namítnout, taky zmizel.

„Ahoj, pumlíčku.“

Otočila jsem se po hlase tety Lillian, ale málem jsem vykřikla leknutím, když jsem zjistila, kdo přišel s ní. Hned jsem se vzpamatovala a přinutila se k úsměvu. „Ahoj, teto Lil. Dobrý večer, pane Habershame.“ Byl to ten nebožtík z bytu 2B, kvůli kterému jsem vynalezla transcendentální repelent.

Oba byli celí rozesmátí. Až se mi z toho začal zvedat žaludek.

Ale vrásčitá tvář tety Lillian vypadala naprosto spokojeně. „Řekli jsme si, že vyrazíme do Margarita Grillu a budeme nasávat vůni humrů. Pak se půjdeme podívat na východ slunce. A mezitím nejspíš budeme provozovat žhavý, divoký zvířecí sex.“

C… cože? I v duchu jsem se zakoktala. Nechtělo se mi věřit vlastním uším. Měli v Margarita Grillu vůbec humry? „Tak jo, teto Lil. Užijte si to.“

Dobrá, připouštím, že představa, jak si ti dva užívají žhavého, divokého zvířecího sexu, byla trochu odpudivá, zvlášť proto, že teta neměla zuby, ale upřímně řečeno, jejich tělesná teplota byla kousek pod bodem mrazu, takže s tím žhavým sexem by to nemělo být zas tak žhavé.

Vrátila jsem se do obýváku a chvíli přemýšlela o tom, jestli bych strýčkovi měla říct, na co se právě chystá jeho prateta. Pak jsem si to rozmyslela.

„Pořád nechápu, jak se ti to povedlo,“ potřásl hlavou, když rozmotával obvaz, který jsem měla kolem kotníku. „Za jeden týden jsi stihla porvat se s násilníkem, který ti chtěl přestavět celý obličej, proletět střešním oknem na betonovou podlahu a přežít ne jeden, ale hned dva pokusy o vraždu, a potom tě odrovná jehlový podpatek. Tyhle boty jsou opravdu nebezpečné.“

„Genetická predispozice k duševním chorobám je taky nebezpečná, ale stěžuju si snad?“

Zasmál se a odhodil obvaz na pohovku. „To je úžasné. Ten otok už skoro zmizel.“

Otok opravdu zmizel. Reyes měl tedy asi pravdu. Skutečně jsem se oproti normálním lidem hojila neuvěřitelně rychle. A taky mě jen tak něco neskolilo. „Myslím, že už to nemusíš znovu obvazovat. Už to zdaleka tolik nebolí.“

„Dobře. Tak já asi půjdu. Ale ještě jsem ti chtěl něco říct,“ dodal, když už vstal a vyrazil ke dveřím. „Spojil jsem se s tou svou známou soudkyní. Vzala si na starost ten tvůj návrh.“

Celé tělo mi zaplavila úleva. Teď už stačilo jenom vymyslet, jak rozhodnutí státu nadobro zrušit pro případ, že by se Reyes už neprobral.

„A volali mi z dispečinku. Otec Federiko je v nemocnici, ale už je mu o hodně líp a vzkazuje, že ti moc děkuje. Teď je u něho Teddy, ale byl by rád, kdyby ses za ním taky zastavila.“ Znovu udělal pár kroků ke dveřím, ale pak se ještě jednou zastavil a poškrábal se na hlavě. „A státní návladní začne hned ráno připravovat návrh na propuštění Marka Weira.“ Popošel ještě kus ke dveřím… a znovu se zastavil. Snažila jsem se potlačit smích a nepřipomínat mu, že takhle se domů nikdy nedostane.

„Jo,“ řekl, vytáhl zápisník a prolistoval ho. „A taky se zdá, že ten chlap, co se tě včera pokusil zabít, ten Zeke Herschel, byl na nejlepší cestě stát se masovým vrahem. Ty jsi totiž nebyla první, koho napadl. Díky bohu, že jsme se ho zbavili.“

Zalapala jsem po dechu. Po zádech mi přeběhl mráz a najednou se mi zdálo, že se nemůžu ani pohnout. „Co? O čem to mluvíš?“

„Dneska odpoledne byli chlapi ze stanice u něho v bytě. Našli tam jeho manželku, jak se marinovala ve vlastní krvi.“

Najednou jako by místnost potemněla a celý svět se začal točit na druhou stranu.

„Jeden z nejhorších případů domácího násilí, jaké jsem kdy viděl.“

Bojovala jsem proti zemské přitažlivosti i proti ubohé, trapné snaze to popřít. Jenomže realita mi zase naplácala na holou. „To přece není možné.“

„Co?“ zeptal se strýček Bob a přistoupil zase o krok blíž.

„Herschelova manželka. To přece nemohla být ona?“

„Ty jsi ji znala?“

„No… tak trochu.“ Nemohla být mrtvá. Sama jsem ji vysadila na letišti. A hned potom jsem se s Herschelem setkala v tom baru. Nedovedla jsem si představit, jak by ji mohl stihnout zastavit.

„Charley.“ Strýčkův přísný hlas mě probral. „Znala jsi ji? Měl bych o tom případu ještě něco vědět?“

„Je to jinak. Tohle nebyla jeho manželka. Musel to být někdo jiný.“

Strýček Bob si povzdychl. Jednat s lidmi, kteří si něco odmítali připustit, bylo nedílnou součástí jeho každodenní práce. „Byla to paní Herschelová, zlato. Její teta si dělala starosti, protože se jí měla ozvat, a tak kvůli ní přiletěla z Mexika. Právě včas na to, aby ji mohla identifikovat.“

Svalila jsem se na pohovku a tupě zírala před sebe. Ani nevím, kdy strýček Bob odešel. Těžko říct, jestli jsem potom spala, nebo ne. Nějak jsem se dostala na zem a schoulila se do klubíčka pod dekou, kterou jsem mívala pohozenou v koutě. A někdy mezi tím – přesný okamžik by se dal jenom těžko určit – jsem se začala cítit jako ten největší debil pod sluncem.

p - 0323KAPITOLA DVACÁTÁ

Nechť vaše kroky nikdy nezkříží cesta dračí, neboť jste křupaví a s kečupem velmi chutní.

− nálepka na nárazník

~~~

Ne, to nebyla tak docela pravda. Dokázala jsem naprosto přesně určit ten okamžik, kdy jsem začala svou dlouhou a slavnou kariéru naprostého debila, kterému nikdy neměli dovolit, aby chodil a žvýkal žvýkačku zároveň, natožpak aby ho vypustili do ulic Albuquerque a nechali ho tam bez dozoru. Už od narození jsem měla ve zvyku nechávat za sebou jenom smrt a zkázu. Ani moje vlastní matka vůči tomu nebyla imunní. To kvůli mně zemřela. Každý život, kterého jsem se dotkla, jsem dokázala nějakým nevratným způsobem poškodit.

Moje nevlastní matka to dobře věděla. Snažila se mě varovat. Ale já ji neposlouchala.

Byly jsme v parku – moje macecha Denise, Gemma a já. Byla tam i paní Johnsonová, která tam poslední dva měsíce sedávala každý den, zírala do korun stromů a doufala, že někde mezi větvemi uvidí svou ztracenou dceru. Vždycky mívala stejný šedý svetr, který si pevně omotala kolem ramen, jako by se bála, že kdyby se rozevřel, její duše by uletěla a ona už by ji nikdy nechytila. Rozcuchané hnědé vlasy měla stažené do neuspořádaného drdolu, z něhož jí jednotlivé prameny trčely na všechny strany. Denise, která ten den prožívala zcela ojedinělý záchvat nesobeckosti, seděla vedle ní a snažila se ji rozpovídat. Marně.

Denise mě varovala, abych na veřejnosti nikdy nemluvila o mrtvých. Říkala, že moje představivost lidi děsí, a několikrát se pokoušela mého otce přemluvit, aby mě dal na léčení. Ale ten už tou dobou začínal věřit tomu, že si nevymýšlím.

Takže se nedá říct, že bych nevěděla, že o tom nemám mluvit. Ale paní Johnsonová byla strašně smutná. Měla takový prázdný pohled a v obličeji nabírala šedavou barvu, jako by chtěla splynout s tím svetrem. Prostě mě napadlo, že by se jí ulevilo, kdyby už s jistotou věděla, na čem je.

Přiběhla jsem k ní a usmívala se na celé kolo. Nakonec jsem se chystala jí říct tu nejlepší zprávu, kterou za hodně dlouhou dobu dostala. Krátce jsem ji zatahala za svetr, ukázala jsem na louku, kde si hrála její dcera, a řekla jsem: „Tamhle je, paní Johnsonová. Tamhle je Bianca. Teď vám zamávala. Ahoj, Bianco!“

Když jsem jí zamávala na oplátku, paní Johnsonová zalapala po dechu a vyskočila na nohy. Dlaní si zakryla ústa a zmateně se rozhlížela po parku.

„Bianco!“ vykřikla a rozběhla se na louku. Chtěla jsem ji zavést tam, kde si její dcera hrála, ale Denise mě popadla za ruku a s tváří strnulou hrůzou pozorovala paní Johnsonovou, jak pobíhá sem a tam a volá dceru jménem. Pak houkla na nějakého kluka, aby zavolal policii, a zmizela mezi stromy.

Denise byla úplně v šoku až do chvíle, kdy policisté dorazili. Přijel s nimi i táta. Našli paní Johnsonovou a přivedli ji zpátky, aby zjistili, co se vlastně stalo. Jenom táta už to trochu tušil. Celou dobu měl hlavu skloněnou a já pojala podezření, že se za mě stydí. A pak na mě najednou úplně všichni začali křičet. Viděla jsem jen nohy, natažené ukazováčky a rty křičící moje jméno. Jak jsem to jen mohla udělat? Co jsem si vlastně myslela? Copak jsem nedokázala pochopit, čím si teď paní Johnsonová prochází?

A Denise stála přímo přede mnou, křičela, nadávala mi a proklínala den, kdy se stala mou nevlastní matkou. Zatínala mi nehty do ramen a třásla se mnou, aby si získala mou pozornost. A celou dobu na ní bylo vidět, jak strašlivě se za mě stydí.

Byla jsem z toho zmatená, bála jsem se a měla jsem pocit, jako by mě všichni zradili, a tak jsem se stáhla do sebe. „Ale mami,“ šeptala jsem a ronila slzy, které nikoho neobměkčily, zejména macechu ne, „vždyť ona je opravdu tady!“

Vlepila mi facku tak rychle, že jsem se ani nestačila leknout. Zpočátku mě to ani nebolelo, jenom jsem cítila obrovskou sílu, která mi trhla hlavou, a pak jsem chvilku měla před očima tmu a moje mysl se snažila zpracovat, co se vlastně stalo. Potom jsem znovu prohlédla a viděla před sebou Denisinu vztekem zrůzněnou tvář, jak rychle, rozčíleně pohybuje ústy. Viděla jsem ji jenom rozmazaně, protože se mi z očí valily slzy, ale kolem ní jsem rozeznávala další rozhněvané tváře, které na mě cosi pokřikovaly.

Pak se najednou objevil Kosťa – Reyes – a jeho hněv byl ještě silnější než hněv všech lidí kolem. Ale on se nezlobil na mě. Kdybych ho nechala, byl by macechu přesekl vejpůl. To jsem věděla stejně jistě, jako jsem věděla, že každé ráno vyjde slunce. Tiše jsem ho prosila, aby jí neubližoval. Snažila jsem se mu vysvětlit, že to všechno byla vlastně moje vina. Že se na mě hněvají plným právem. Denise mě varovala, abych o tom před cizími lidmi nemluvila, ale já ji neposlechla. Zaváhal. Pak s nelidským burácením zmizel a zanechal za sebou jen tu svou sytou, zemitou a exotickou vůni.

Otec přistoupil k Denise a vzal ji za ramena. Když ji odváděl k policejnímu autu, celá se třásla. Policisté mě pak vyslýchali snad celé hodiny, ale já už o tom odmítala mluvit. Nechápala jsem, co přesně jsem udělala špatně, ale zavřela jsem pusu a mlčela jsem. A taky už jsem nikdy neřekla Denise „mami“.

Byla to tvrdá lekce, ale zapamatovala jsem si ji.

O čtrnáct dní později jsem se vypravila do parku tajně. Posadila jsem se na lavičku a dívala se, jak si Bianca hraje. Mávala na mě, abych si šla hrát s ní, ale já byla pořád moc smutná.

„Prosím tě, řekni mi,“ ozval se za mnou hlas paní Johnsonové, „je Bianca pořád tady?“

Vystrašila mě, takže jsem seskočila z lavičky a obezřetně se na ni zadívala. Ona se ale dívala směrem k pískovišti na kraji lesíka, kde si Bianca stavěla bábovičky.

„Ne, paní Johnsonová,“ řekla jsem a ustoupila o pár kroků dál. „Nic jsem neviděla.“

„Prosím tě,“ naléhala, „moc tě prosím, řekni mi to.“ Z očí se jí koulely slzy.

„Nemůžu,“ špitla jsem ustrašeně. „Měla bych z toho malér.“

„Charlotte, zlatíčko, já chci jenom vědět, jestli je šťastná.“ Přistoupila ke mně, klekla si a otřela si oči.

Já se otočila, utekla jsem a schovala se mezi popelnicemi. Paní Johnsonová se posadila na lavičku a znovu se rozplakala. Bianca si přišla sednout k ní a zlehka ji pohladila po vlasech.

Věděla jsem, že to nemám dělat. Věděla jsem, že bych neměla nic říkat, a věděla jsem, co mě čeká, když neposlechnu. Ale udělala jsem to stejně. Přikradla jsem se zpátky a pak vykoukla mezi keři kousek od lavičky. „Je šťastná, paní Johnsonová.“

Rychle se otočila a hledala, odkud se ten hlas ozval. „Charley?“

„Ne ne. Já nejsem Charley. Jsem… kapitán Kirk.“ Neměla jsem tehdy příliš bujnou fantazii. „Bianca mě poprosila, abyste nezapomněla nakrmit Rodneyho, a taky vám mám vyřídit, že ji moc mrzí, jak rozbila ten porcelánový talířek po vaší babičce. Ona si totiž myslela, že se Rodney umí u stolu líp chovat.“

Paní Johnsonová zalapala po dechu. Vstala a obešla lavičku kolem dokola, ale já už neměla v úmyslu nechat si znovu nafackovat. Propletla jsem se křovím, vyrazila domů a v duchu si umínila, že už nikdy nebudu s živými mluvit o nebožtících. Jenže ona mě pronásledovala! Doběhla mě a strhla mě na zem jako orel, který si vyhlédl rybku na hladině.

Chtěla jsem začít křičet, ale paní Johnsonová mě pevně objala v náručí. Držela mě hodně, hodně dlouho. Celá se chvěla a postupně se i se mnou sesunula na zem. Bianca stála nad námi, usmívala se a konejšivě ji hladila po vlasech. Potom vplula do mě. Usoudila jsem, že už své matce řekla všechno, co potřebovala – ten talířek byl zřejmě hodně důležitý –, a měla pocit, že může odejít. Když skrze mne procházela, voněla jako grepová limonáda a kukuřičné lupínky.

Paní Johnsonová mě svírala v náručí, dokud nás nenašel táta, který kolem projížděl v hlídkovém voze. Pak se na mě dlouze zadívala. „Tak kde je, zlatíčko? Řekla ti to?“

Sklonila jsem hlavu. Věděla jsem, že bych jí neměla nic říkat, ale zdálo se mi, že to opravdu chce vědět. „Je u toho větrného mlýna za lesem. Hledali ji na špatném místě.“

Ještě chvíli naříkala a potom tátovi vylíčila, co se stalo. Já v dálce viděla Kosťu, jak se kolem něj obrovský černý plášť vlní jako plachta ve větru. Byl úžasný, a taky byl jediný, koho jsem se kdy v životě bála. Zmizel přesně ve chvíli, kdy mě paní Johnsonová přišla znovu obejmout. Odpoledne našli Biančino tělo.

Druhý den jsem dostala veliký svazek nafukovacích balónků a nové kolo, o kterém Denise rozhodla, že si ho nesmím nechat. Ale každý rok na Biančiny narozeniny jsem pak dostávala ty balónky s lístkem, na kterém stálo jen Děkuju.

Z tohohle zážitku jsem se naučila dvě věci: Že většina lidí, ani mých nejbližších, nikdy nebude ochotná uvěřit mým schopnostem. A že většina lidí nikdy nepochopí zničující potřebu pozůstalých, aby se dozvěděli pravdu.

Bez ohledu na to, jak to všechno dopadlo, jsem tehdy způsobila spoustu bolesti. A ještě větší spoustu později. Měla jsem se ujistit, že Rosie Herschelová do toho letadla nastoupila. Měla jsem ji doprovodit až k pasové kontrole a vrazit tam zřízenci dvacku, aby se ujistil, že tam nastoupí. Věděla jsem, že ji Zeke nemohl najít dřív, než to letadlo vzlétlo, protože byl se mnou. Že by si to rozmyslela? To určitě ne. Byla nadšená jako malé dítě v cukrárně, plná plánů do nového života, který ji měl čekat. Strašlivé břemeno života pod neustálou hrozbou násilí už z ní spadlo. Ne, určitě si to nerozmyslela. A já, místo abych ji chránila, jsem si tou dobou hrála na vybíjenou s tím parchantem, kterého si vzala za manžela.

Jenže právě v tom byl háček. Ona mi věřila. Vložila svůj život do mých rukou. A já zase jednou někoho zklamala tím nejhorším myslitelným způsobem.

Vycítila jsem, že se na mě přišel podívat Anděl, a zamžourala jsem na něj uplakanýma očima. Měl skloněnou hlavu a jen po očku mrkal napravo ode mě, kde seděl Reyes. Až teď mi došlo, že je tu ve tmě se mnou. Nic nechtěl, ani se mě nedotýkal, ale sálal z něj žár jako z rozpálené písečné duny.

Anděl se zdráhal přijít blíž. Bál se Reyese. Začala jsem chápat, že Reyes není jen nějaká průměrná nadpřirozená bytost. Báli se ho i mrtví.

Znovu jsem se schoulila pod dekou a zabořila do ní tvář. „Mohl jsi mi to říct,“ zamumlala jsem na Anděla skrz tlustou látku.

„Věděl jsem, že by ti to bylo líto.“

„A proto ses na dva dny vypařil?“

Úplně jsem ho viděla, jak krčí rameny. „Říkal jsem si, že bude lepší, když si budeš myslet, že je v bezpečí. Však víš – že ji už nikdo nenajde.“

„Hlavně ne v ložnici na podlaze v kaluži vlastní krve?“

„No jo, takhle daleko jsem to nedomyslel.“

„Chtěla jsem, aby byla šťastná,“ řekla jsem na vysvětlenou. „Měla jsem to tak pěkně vymyšlený. Měla si otevřít hospůdku, znovu se dát dohromady se svou tetou a být šťastnější, než byla kdy dřív.“

„Teď je šťastnější, než byla kdy dřív, jenom trochu jinak, než sis to plánovala. Kdybys věděla, jaké to je na druhé straně, kdyby sis to dokázala představit, tak bys ji tolik nelitovala.“

Povzdychla jsem si. Nevěděla jsem proč, ale nějak na mě tahle slova útěchy nezabírala. „Co se vlastně stalo?“

„Udělala všechno správně, přesně, jak jsi jí to řekla. Nechala večeři na plotně. Kabelku s peněženkou nechala na nočním stolku. Boty i kabát visely v předsíni. Nikdy by ho ani nenapadlo, že mu utekla. Byl by si myslel, že se jí něco stalo.“

„A co se teda zvrtlo?“

„Dečka pro dítě.“

Prudce jsem zvedla hlavu. Anděl stál u baru, loupal z něj popraskanou barvu a dělal všechno pro to, aby se nemusel dívat Reyesovým směrem.

„Vrátila se pro pitomou dečku,“ vysvětlil mi tiše.

„Neměla dítě,“ namítla jsem zmateně.

„Měla by ho, kdyby ji nepraštil do břicha.“

Znovu jsem zabořila hlavu do záhybů látky a v očích mě zaštípaly další slzy.

„Sama ji uháčkovala. Žlutou, protože nevěděla, jestli to bude holka, nebo kluk. Přišla o to dítě hned tu noc, kdy v sobě našla dost odvahy, aby mu řekla, že je těhotná.“

Tiskla jsem víčka k sobě a vymačkávala z očí ty nejpalčivější slzy, které jsem kdy naplakala. Vpíjely se do deky a já si z celého srdce přála, abych se do ní mohla vsáknout celá. Aby mě pohltila a potom jen vyplivla kosti. Proč bych vůbec měla být na světě? Abych ze sebe a z příbuzných dělala blázny? Abych ubližovala lidem, které ani neznám?

„Ale Zeke Herschel byl v cele,“ namítla jsem, protože jsem pořád nedokázala pochopit, co se vlastně stalo.

„Dostal se ven na kauci prakticky hned, jak ho přivezli. Jeho bratranec se živí tím, že vytahuje lidi na kauci.“

To jsem věděla, ale nikdy by mě nenapadlo, že by se mohla vrátit do bytu.

„Herschel na ni narazil zrovna ve chvíli, kdy podruhé odcházela z domu. A na první pohled na ní poznal, co měla za lubem.“ Anděl se kousnul do rtu a na chvíli se odmlčel, než dodal: „Když udělal, co udělal, našel u ní tvou vizitku… a pak už si to všechno dal dohromady.“

Přišla dlouhá, tíživá chvíle ticha, během kterého jsem se snažila přijít na to, proč jsem vlastně na světě. Jako smrtka jsem se zcela evidentně moc neosvědčila. Možná to byl ten problém. Možná že jsem se v tom vůbec neměla snažit osvědčit. Možná že jsem měla prostě žít svůj život, aniž bych se snažila pomáhat lidem a řešit jejich problémy, ať už byli živí, nebo mrtví.

„Víš, že to nebyla tvoje chyba,“ ozval se nakonec Anděl.

„Jo,“ řekla jsem hlasem plným zklamání a únavy. „Jasně. Nejspíš si za to Rosie mohla sama. Můžeme to hodit na ni.“

„Tak to nemyslím. Já vím, jak se cítíš. Všechno si bereš na sebe, jako ten chlápek, co na ramenou drží celou zeměkouli, a to bys neměla. Zdaleka nemáš takový svaly jako on.“

„Proč myslíš, že jsem tady?“ zeptala jsem se ho. Anděla. Třináctiletého mrtvého gangstera.

„Hádám, že prostě proto.“

„Aha. Tak to mě nenapadlo.“

„A proč myslíš ty?“

„Abych mezi lidmi rozsévala bolest a utrpení,“ řekla jsem.

„No, kdybys věděla…“ V koutcích mu trochu zacukalo.

Reyes se vedle mě pohnul a Anděl se na něj hned s obavami zadíval.

„Proč myslíš, že je tady on?“ zeptala jsem se ho a kývla hlavou směrem k Reyesovi.

Anděl se nad tím na chvilku zamyslel a pak ze sebe vypravil: „Aby mezi lidmi rozséval bolest a utrpení?“ Zdálo se mi, že to myslí docela vážně.

Podívala jsem se na Reyese. Upíral oči na Anděla, jako by ho chtěl varovat.

„Já padám,“ prohlásil Anděl. „Máma jde ráno ke kadeřníkovi. Rád se koukám, jak jí češe vlasy.“

Nebyla to ta nejslabší výmluva, kterou kdy vytasil, ale do první pětky by se určitě dostala.

„Mohl bys mi příště prostě říct pravdu?“ poprosila jsem ho.

„Uvidíme,“ mrknul na mě. A pak zmizel.

„A proč ty si myslíš, že jsem tady?“ zeptala jsem se Reyese, který pořád seděl vedle mě. Neodpověděl. Pochopitelně. „Zachránil jsi mi život. Už zase. Chystáš se v dohledné době probrat z kómatu? Nevím, jak dlouho jim dokážu bránit, aby tě odpojili.“

Srdce mi začalo tlouct jako o závod už ve chvíli, kdy jsem si uvědomila, že je tady s námi. Teď, když jsme osaměli, se rozbušilo ještě rychleji. Z Reyese vyzařovala energie, která byla téměř hmatatelná, elektrizující a vzrušující. Nepohnul se, ale já ho cítila všude kolem sebe.

Snažila jsem se neztrácet hlavu, anebo si aspoň zapamatovat, kde jsem ji ztratila. „Kdo vlastně jsi, Reyesi Farrowe?“

Neřekl ani slovo, ale vzal deku a strhnul ji ze mě, takže celé mé tělo zalil žár, který z něho sálal. Naklonila jsem se k němu a přejela konečky prstů po složitých křivkách jeho tetování. Bylo futuristické a přitom primitivní, byl to pletenec tahů, které končily ostrými hroty jako čepel jeho meče, a hladkých křivek, jež se kroutily kolem jeho bicepsu a mizely pod rukávem. To tetování bylo jedno velké umělecké dílo, které se mu táhlo přes ramena a sestupovalo po obou pažích. A něco znamenalo. Něco… důležitého.

Pak jsem najednou byla úplně ztracená. Připadala jsem si jako Alenka v říši divů, bloudila jsem po křivkách toho tetování a bála se, že už se z nich nikdy nevymotám. Byla to mapa nějakého průchodu. Už jsem ji kdysi viděla, v nějakém předchozím životě, ale nespojovala jsem si ji s žádnými pěknými vzpomínkami. Měla jsem pocit, že to je nějaké varování. Zlá sudba.

A pak mi to došlo. Byl to složitě propletený mechanismus, který fungoval jako zámek a otevíral bránu do světa temnoty a zkázy.

Byl to klíč k bráně pekla.

Leknutím jsem se probrala, a jako bych se topila, vynořila jsem se nad hladinu a zalapala po dechu. Otočila jsem se na Reyese, zděšeně se na něj zadívala a pomalu, velmi pomalu se od něj začala sunout dál.

Ale on to věděl. Věděl, že mi došlo, kdo je. Bylo mu to vidět na očích, když se po mně natáhl. Jeho ruka se pohybovala rychle jako útočící kobra. Snažila jsem se mu ucuknout, ale popadl mě za kotník, přitáhl mě k sobě a najednou ležel na mně a tisknul mě k zemi. Zmítala jsem se, zatínala do něj nehty a snažila se osvobodit, ale on byl prostě příliš silný a rychlý. Rychlostí blesku překazil každý můj pokus mu uniknout.

Po chvíli jsem se donutila překonat hysterii, uklidnit se a počkat, až mi přestane tak bušit srdce. Přitáhl mi obě ruce nad hlavu a tam je pevně chytil. Jeho pružné pevné tělo mě tlačilo k zemi. Ležela jsem tam zcela bezbranná, zděšeně jsem ho pozorovala a myšlenky se mi rozutíkaly stovkou různých směrů. Lapala jsem po dechu. A na jeho tváři se najednou objevil zvláštní výraz. Že by to byl… stud?

„To nejsem já,“ procedil skrz zaťaté zuby, ale neodvážil se mi přitom podívat do očí.

Lhal. Jinak se to nedalo vysvětlit. „A kdo jiný by na sobě měl to znamení?“ zeptala jsem se a snažila se ze všech sil, aby to znělo spíš znechuceně než bolestně a přihlouple, jak jsem se sama právě cítila. Zvedla jsem hlavu, takže má tvář byla jenom pár centimetrů od té jeho. Voněl jako letní bouřka, která přináší vítaný déšť. A jako obvykle byl rozpálený, sálal tak, že jsem se o něj málem spálila. Taky lapal po dechu. Mělo by mi to dát aspoň nějaký pocit zadostiučinění, ale bohužel na to nedošlo. „Kdo jiný? Na tomhle světě, nebo na tom dalším?“

Když neodpovídal, pokusila jsem se ho ze sebe svalit. „Nech toho,“ zašeptal zastřeným, téměř bolestným hlasem. „To nejsem já.“

Zaklonila jsem hlavu a zavřela oči. On se na mně posunul, aby mě dokázal snáz udržet na místě.

„Kdo jiný na tomhle světě nebo na tom dalším na sobě má to znamení?“ zeptala jsem se znovu. Podívala jsem se na něho vyčítavě a s odporem. „Znamení šelmy. Kdo jiný by na těle mohl nosit klíč od pekla? Kdo bys měl být, když ne on.“

Sklonil hlavu na rameno, jako by se snažil přede mnou ukrýt svou tvář. Na líci mě polechtal sotva slyšitelný povzdech. Když promluvil, zazníval z jeho hlasu takový stud, že mě to bolelo. Ale to, co mi řekl, mi vyrazilo dech.

„Jeho syn.“ Zadíval se na mě, pozorně studoval můj výraz a snažil se přijít na to, jestli mu věřím. „Jsem jeho syn.“

Znovu jsem se otřásla hrůzou. Ale to, co říkal, mi připadalo nemožné.

„Ukrýval jsem se před ním už po staletí,“ řekl, „a čekal jsem na tebe, až budeš seslána na zem, až se tu narodíš. Bůh nebes neposílá na zem smrtku moc často, a dokud jsi nepřišla ty, pokaždé to pro mě bylo strašné, nesnesitelné zklamání.“

Překvapeně jsem zamrkala. Najednou jsem zas měla takovou spoustu otázek. Ale začala jsem tou, která mi hlavou vrtala nejvíc. „Proč jsi byl zklamaný?“

Než odpověděl, odvrátil tvář, jako by se za to styděl. „Proč se země chce hřát ve slunečních paprscích?“

Nakrčila jsem obočí a marně se snažila pochopit, co mi tím chce říct.

„A proč se les těší, až na něj padne déšť?“

Zavrtěla jsem hlavou, ale on pokračoval.

„Když jsem věděl, že pošle tebe, taky jsem si vybral rodinu, do které jsem se narodil, abych byl na zemi a čekal na tebe.“

Po chvíli přemítání jsem se nechápavě zeptala: „A to sis vybral zrovna Earla Walkera?“

Zadíval se mi do tváře a v koutku úst mu zacukal úsměv. Jednou rukou pustil má zápěstí a klouzal mi po paži, až dospěl k mému hrdlu. „Ne,“ řekl a díval se na mě, jako by mě chtěl pohltit očima. „Jeden chlap mě sebral rodině, které jsem se narodil, chvíli si mě nechal a pak mě prodal Earlu Walkerovi. Věděl jsem, že dokud budu člověk, nebudu mít své předchozí vzpomínky, ale toho všeho jsem se vzdal, abych mohl být s tebou. Nevěděl jsem, kdo jsem… co jsem, dokud jsem se nedostal do vězení a neproseděl tam několik let. Vybavoval jsem si to postupně, z nejasných snů a střípků vzpomínek, jako bych celou věčnost sbíral drobné dílky veliké skládanky.“

„Takže když jsi přišel na svět, nevěděls, kdo jsi?“

Stisk jeho ruky povolil, ale jen trochu. „Ne. Ale předem jsem se na to docela dobře připravil. Měl jsem vyrůstat v dobré rodině, chodit s tebou do stejné školy, dokonce i na univerzitu. Věděl jsem, že nad svým životem nebudu mít žádnou moc, jakmile se jednou stanu člověkem, ale bylo to riziko, které jsem byl ochoten podstoupit.“

„Ale pořád jsi jeho syn,“ namítla jsem a upřímně se snažila ho nenávidět. „Jsi syn Ďábla. Doslova.“

„A ty jsi nevlastní dcera Denise Davidsonové.“

Au. Tohle si klidně mohl odpustit. „Dobře, chápu.“

„Nejsme snad všichni stejně – a možná i víc – obrazem světa, do kterého jsme se narodili, než obrazem rodičů, kteří nás na tenhle svět přivedli?“

Během studia sociologie jsem se s dilematem příroda versus výchova setkávala poměrně často, ale v jeho případě to bylo něco trochu jiného. „Jenomže Ďábel je takový… já nevím, zlý?“

„A ty si myslíš, že jsem stejně zlý jako on?“

„Jaký otec, takový syn?“ odpověděla jsem zkusmo.

Přesunul váhu svého těla na stranu. Ten pohyb mě přinutil uvědomit si, že se v mém nitru už zase dává do pohybu žhavá láva. Nejraději bych omotala nohy kolem jeho beder, zamkla je na zámek a zahodila klíč.

„Připadám ti tak zlý?“ zeptal se a jeho hlas zněl najednou jako nejčistší samet. Pod konečky prstů cítil můj tep a díval se na tepny na mém krku, jako by ho lidské tělo fascinovalo.

„Máš ošklivý zvyk lámat lidem vazy.“

„Jen kvůli tobě.“

Stále děsivé, nicméně i trochu romantické. „A taky jsi ve vězení, protože jsi zabil Earla Walkera.“

Jeho ruka sklouzla níž, zlehka přejela Willa Robinsona a našla dolní okraj mého pyžama. Pak začala znovu stoupat po holé kůži a vysílala vlny vzrušení do těch nejdůvěrnějších oblastí mého těla. „Tak to je problém.“

„Udělal jsi to?“

„Můžeš se zeptat Earla Walkera, až ho najdu.“

Nepochybovala jsem o tom, že putoval rovnou do pekla. „Můžeš se tam vrátit? Můžeš se vrátit do pekla a najít ho? Měla jsem pocit, že se tady skrýváš.“

Jeho dlaň povylezla ještě o něco výš, sevřela Willa a konečky prstů polaskala jeho ztuhlý střed. Tiše jsem zasténala vzrušením.

„On není v pekle.“

„Určitě nezamířil na druhou stranu,“ namítla jsem překvapeně.

„To ne,“ připustil a sklonil rozpálené rty, aby pokryl můj krk lehkými žhavými polibky.

„Takže je pořád na zemi?“ Bylo opravdu těžké se za takových okolností soustředit, ale Reyes se zřejmě rozhodl, že mi to ani trochu neusnadní.

„Ano,“ zaslechla jsem tichý šepot.

„Aha. A proč se tedy schováváš před svým otcem?“ zeptala jsem se.

„Před Earlem Walkerem?“

„Ne, před tím druhým.“ Měla jsem tolik otázek. Chtěla jsem o něm vědět úplně všechno. O jeho životě. I o tom, co dělal předtím.

„Už ne,“ řekl a začal mi žužlat ušní lalůček. Vzrušení se mi jako elektrický proud prohnalo celou páteří.

„Už ne?“ zašeptala jsem a snažila se myslet na něco jiného – na cokoli, co by mě tak nerozptylovalo.

„Už ne.“

„Nemohl bys to trochu rozvést?“

„Jestli chceš. Ale radši bych dělal tohle.“

„No… já… ne…“

Volnou rukou mi stáhl kalhoty od pyžama, vklouzl mi do kalhotek a našel tam skvělé místo na hraní. Tiše jsem zavzdychala a celá jsem se rozechvěla rozkoší.

Syn Ďáblův. Syn Ďáblův.

Jednou rukou si pořád pohrával s citlivými partiemi mého těla, ale rty – těmi dokonalými žhavými rty – se zatím přisál k Nebezpečí. V hloubi duše jsem si uvědomila, že jsem najednou polonahá a vydaná na milost a nemilost jedné z nejmocnějších bytostí na světě. Jenom jsem si nemohla vzpomenout, jak se to vlastně stalo, že mě svlékl. Byla to další z jeho zvláštních schopností, podobně jako přerušování míchy?

Vykroutila jsem ruce z jeho sevření a zajela mu konečky prstů do vlasů. Přitáhla jsem si ho k sobě a líbala ho se vší touhou a náruživostí, které jsem v sobě za ta léta nastřádala. Tohle byl polibek, který jsem si už dlouho šetřila pro zvláštní příležitost. Vychutnávala jsem si jeho opojnou chuť a cítila, jak do mě proniká a saje ze mě životní energii.

Bylo to vlastně poprvé, co jsem Reyese cítila, aniž bych se topila v moři vášně tak silné, že mi zastírala mysl. Ne že by to tentokrát bylo snadné, jen jsem se cítila, jako bych věci měla trochu víc v rukou, jako bych byla trochu víc při smyslech. Byl tak skutečný, tak pevný Tohle nebyl sen. Tohle byl paranormální zážitek. Tohle byl Reyes Farrow – sice ne z masa a kostí, ale tak skutečný, jak jen mohl být, když člověk uvážil, že jeho tělo leželo v kómatu hodinu jízdy odsud.

Vzduch se kolem nás vlnil jako horko nad rozpálenou silnicí. Zamručel a já mu pomohla sundat mi kalhotky, kroutila jsem se a kopala, až byly u kotníků. Pak se na chvilku odtrhl od mých rtů, stáhl mi je z nohou a hodil je na pana Wonga.

Vzápětí byl zase na mně a pálil jako oheň, který mě olizoval na těch nejcitlivějších místech, až se celé moje tělo svíjelo ve slastných křečích. Strhávala jsem z něj oblečení a on se nade mnou vztyčil, oči plné hříchu. Jeho široká ramena, pevnou hradbu svalů, pokrývaly hladké, jako břitva ostré obrysy tetování. Představovaly hranici mezi nebem a peklem, ale tak dokonale splývaly s jeho tělem, byly tak přirozené a nadpřirozené zároveň, jako by s každým jeho nádechem ožívaly vlastním životem. Přejela jsem mu rukama po hrudi, pevné jako bronzová socha, a potom po břichu, které pod dotyky mých dlaní rovněž ztuhlo.

Nakonec jsem rukou sklouzla ještě níž a sevřela jeho pevnou erekci. Sotva se mi podařilo ji obemknout prsty. Zavzdychal a popadl mě za zápěstí, jako by se snažil ovládnout vlastní touhu. Přestože se celý chvěl, zvedl se na kolena. „Tolik jsem po tom toužil.“

Nemohla jsem se dočkat, až bude ve mně. Dočista jsem zapomněla na zvrtnutý kotník, vyškrábala se na nohy, nasedla na něj a nabodla se. Zalapala jsem po dechu a celé tělo mi zachvátila rozkoš. Když do mě vklouznul, byl tvrdý jako mramor. Vzápětí mě objal tak pevně, že jsem se nedokázala ani hnout. Chvíli jsem ho nechala a vychutnávala si to, jak mě naplňoval. Přestože jsem se nehýbala, balancovala jsem na hraně orgasmu a s každým dalším nádechem jsem cítila, jak se blíží. Zavrtěla jsem se v jeho náručí, chtěla jsem se pohnout, dotáhnout to do konce. Zapletla jsem mu prsty do vlasů, pevně se zachytila a zatlačila nohama, ale marně. Zamručel a dál mě pevně držel pažemi z oceli.

Potom mě pomalu položil na záda a znovu do mě jediným prudkým pohybem vnikl. Znovu jsem zalapala po dechu a zadržela ho, protože Reyes se vzápětí začal pomalu a pravidelně pohybovat. Ještě několik nekonečně dlouhých minut mě takhle mučil a nechal mě zatínat nehty do jeho boků ve snaze získat víc. Jen zvolna zrychloval a lákal mě blíž a blíž k pekelnému žáru, který se rozhořel v mém břiše, až ve mně nakonec explodoval. V jediném dlouhém návalu adrenalinu jsem prožila ten nejnádhernější orgasmus, který nevynechal ani jedinou molekulu mého těla. Zaťala jsem zuby, celá ztuhla a tiše se chvěla pod vahou jeho těla.

Během okamžiku mě následoval a po mém těle se rozlila další vlna vyvrcholení. Ale tentokrát to bylo trochu jiné. Tentokrát to bylo ještě intenzivnější. Ještě… důležitější.

V hlavě mi vybuchovaly hvězdy, které zářily jako supernovy. Vznikaly nové galaxie a já přihlížela vzniku samotného vesmíru. Ze syrové hmoty se rodily planety, jak ji gravitace nelítostně tiskla k sobě a nesmlouvavě odkazovala živly do příslušných mezí. Z plynů a kusů ledu vyrostly obří rotující koule, jasně zářící na pozadí temné věčnosti, zatímco ty menší mezi nimi nabíraly neuvěřitelnou rychlost.

Potom jsem viděla Zemi, jak pomalu nabírá tvar, barví se do modra a její magnetosféra jí jako štít proti nebesům dává schopnost zachovat život. Jeden obří kontinent se rozpadl na několik menších a povstali andělé, z nichž někteří vzápětí padli. Ti padlí, vedeni nádhernou bytostí, se ukrývali v puklinách mezi kameny po celém chladném vesmíru. Hledali místa, kde nejžhavější hmota proudila tak jako oceány na povrchu modré planety.

Právě pak, po krátké válce andělů, se zrodil Reyes. Byl téměř identický jako jeho otec, ale byl stvořen z žáru supernovy a vykován působením živlů. Rychle vystoupal nad ostatní a stal se velkým a uznávaným vůdcem. Podléhal jen svému otci a velel milionům vojáků, byl generálem zlodějů a ještě krásnější než jeho otec, s klíčem k branám pekla vepsaným do vlastního těla.

Ale pýcha jeho otce byla nepřekonatelná. Chtěl dobýt nebesa. Chtěl ovládnout každičkou živou bytost ve vesmíru. Chtěl usednout na boží trůn.

Reyes plnil všechny otcovy příkazy, vyčkával a pozoroval Zemi, dokud se na ní neobjeví portál, přímé spojení s nebem, cesta ven z pekla. Byl to dokonalý stopař a lovec. Pronikal branami podsvětí a hledal portály v nejodlehlejších koutech vesmíru.

A pak spatřil mě. Ať jsem se snažila sebevíc, nedokázala jsem se vidět jeho očima. Viděla jsem jen tisíce světel stejných tvarů a podoby. Ale Reyes se díval pečlivěji a zahlédl mezi nimi jedno, které zlatavě zářilo, jako kdyby bylo dcerou samotného Slunce. Ohlédla se, spatřila Reyese a usmála se. A on byl ztracen.

Propadla jsem se zpátky do přítomnosti a cítila, jak se Reyes vzpíná na napjatých rukou. Jeho tvář byla plná zděšení. „Tohle jsi neměla vidět,“ zašeptal ztěžka.

Pořád jsem se chvěla a cítila dozvuky dvojího vyvrcholení, které mnou otřáslo. „To jsem byla já?“ zašeptala jsem nevěřícně.

Svalil se vedle mě, několikrát se zhluboka nadechl, podepřel si hlavu rukou a zadíval se na mě. Poprvé jsem si všimla, že jeho oči vypadají jako malé galaxie plné milionů třpytivých hvězd. „Nebudeš mi už utíkat, že ne?“

Byla jsem tak otřesena, že jsem se ani nedokázala usmát, ale stejně jsem se zeptala: „Pomohlo by mi to?“

Zvedl se na rameni. „Kdybys věděla, co všechno dokážeš, tak možná ano.“

To znělo docela zajímavě. Převalila jsem se na bok a zadívala se na něho. Oči se mu spokojeně leskly. „A co vlastně dokážu?“

Zašklebil se a jeho krásná tvář – příliš krásná na to, aby patřila obyčejnému člověku – zjihla pod mým pohledem. „Kdybych ti to řekl, přišel bych o svou výhodu.“

„Aha,“ řekla jsem, jak další dílek skládanky dosedl na své místo. „Zkušený generál má v rukávu víc karet než falešný hráč.“

Sklonil hlavu, jako by se za to zastyděl. „To už bylo dávno.“

Nedokázala jsem odolat pokušení a začala jsem přejíždět pohledem po vršcích a úbočích jeho těla. Ale najednou jsem si uvědomila, že je poseté jizvami. Některé byly sotva patrné, jiné o hodně větší. Nebyla jsem si jistá, jestli k nim přišel jako syn Earla Walkera nebo jako generál pekelné armády. „Jak jsi to myslel, když jsi říkal, že tě hledal?“

Pomalu obkroužil konečkem prstu můj pupík a já slastně zavrněla. „Myslel jsem to tak, že už mě nehledá.“

„Vzdal to?“ zeptala jsem se s nadějí v hlase.

„Ne. Našel mě.“

Dolní čelist mi trochu poklesla. „Ale… není to špatné?“

„Moc špatné.“

Posadila jsem se a pozorně se mu zadívala do očí. „Tak se musíš znovu schovat. Ať už jsi doteď byl kdekoli, musíš si najít nějaké jiné místo a zase se schovat.“

Ale on už mě nevnímal. Jeho pozornost upoutalo cosi mimo mé schopnosti vnímání. Najednou byl znovu na nohou a zahalený v černém plášti. Rozhlédla jsem se kolem, ale neviděla jsem nic zvláštního. To mě děsilo – zvlášť kvůli tomu, co jsem před chvilkou viděla. Uvědomila jsem si, že se kolem mě každou vteřinu děje tolik věcí, o kterých ani nevím.

„Reyesi,“ zašeptala jsem, ale ještě než jsem to stačila doříct, byl u mě a zakryl mi ústa dlaní.

Jeho plášť mě lechtal na kůži a šimral jako výboje statické elektřiny. On se se žhnoucíma očima vztyčil, zkapalněl, pohyboval se na obou rovinách zároveň. Po chvíli odtáhl dlaň a nahradil ji svými rty. Políbil mě tak, až mi běhal mráz po zádech, přestože mě obklopoval jeho žár.

„Pamatuj si,“ řekl mi, než zmizel, „že když tě najdou, otevře se jim cesta ke všemu, co je svaté. Portály musí zůstat za každou cenu ukryté.“

Ztěžka jsem polkla, protože jeho hlas byl najednou plný lítosti. „A jak vysoká může být každá cena?“ zeptala jsem se, ačkoli jsem tušila, že odpověď už znám.

„Jestli tě najdou, budu ti muset vzít tvou životní energii, aby se portál uzavřel.“

Zděšeně jsem se otřásla. „Co to znamená?“

Přitiskl čelo k mému a zavřel oči. Pak zašeptal: „Budu tě muset zabít.“

Rozplynul se a jeho esence se rozptýlila kolem mě, až z ní nakonec zbyla jen sotva znatelná vzpomínka. Poprvé v životě jsem chápala, jak moc je ve hře. Měla jsem odpovědi, ale už jsem o ně nestála. I tak jsem se nemohla zbavit pocitu určitého příkoří, přestože jsem to nemohla vyčítat nikomu, jen sobě samé.

Bylo mi jasné, že chodit se synem Ďáblovým bude peklo.

p - 0343KAPITOLA
DVACÁTÁ PRVNÍ

Čisté svědomí bývá zpravidla první známkou slábnoucí paměti.

− Steven Wright

~~~

„Je vidět, že ses v noci náááramně bavila.“

Zkusila jsem otevřít oči a zorientovat se zároveň, ale nepodařilo se mi ani jedno. „Jsem pořád nahá a ležím na podlaze v obýváku?“

Cookie zahvízdala. „Tak to ses bavila ještě mnohem líp, než jsem si myslela.“ Seděla na okraji postele, občas si na ní poposedla, aby mě trochu rozhoupala, a pak řekla: „Uvařila jsem kafe.“

Konečně zazněla ta tři kouzelná slůvka. Zamrkala jsem a spatřila před očima nádherný šálek plný voňavé kávy. Protřela jsem si oči, posadila se a vzala si ho do rukou.

„A přinesla jsem ti k snídani burrito,“ dodala.

„Paráda.“ Dala jsem si první doušek a zeptala se: „Kolik je hodin?“

„Podle toho se pozná, jak moc ses v noci bavila,“ zasmála se. „Takhle dlouho běžně nevyspáváš. No a pak se to taky pozná podle toho, že tvoje pyžamo bylo rozházené po podlaze. Posbírala jsem ho, ale kalhotky máš v koutě u pana Wonga. A jít do toho kouta, k tomu mě nic nedonutí. Takže co? Povíš mi to rovnou, nebo mám čekat?“

Pokrčila jsem rameny a řekla: „Klidně rovnou, ale bude to muset být verze pro veřejnost.“

„Tak fajn,“ řekla a zadívala se na mě přes okraj svého šálku.

„No, tak například jsem zjistila, že zabít mě dá mnohem víc práce než u obyčejného člověka.“

Zaujatě se na mě zadívala.

„Pak jsem taky zjistila, že Rosie Herschelová vůbec neodletěla do Mexika. Její manžel ji zabil před tím, než přišel k nám a pokusil se zabít mě.“

Její překvapení se změnilo ve zděšení.

„A taky jsem zjistila, že Reyes je bůh sexu a všeho orgastického.“

A přišlo zmatení.

„Jo, a taky že ve skutečnosti je synem Ďábla a že jestli mě oni, to znamená nějaké bytosti z podsvětí, najdou, bude mě muset zabít.“

A zase zděšení.

„No jo,“ řekla jsem a na chvíli se zamyslela. „A to je tak nějak včerejší noc v kostce. Myslíš si o mně, že jsem blázen?“

Zamrkala a zadívala se na mě s obavami.

„Protože v tuhle chvíli je moje příčetnost to poslední, co mi zbylo. Jo, a to tvoje burrito.“

Znovu zamrkala.

„Do prdele, to už je tolik?“ vyhrkla jsem, když jsem se podívala na hodiny.

Zahleděla se na ciferník, ale nezmohla se na jediné slovo. Nikdy jsem ji neviděla ztratit hlas na takovou dobu. Nechápala jsem, co ji tak vzalo.

Ale bylo už skoro devět hodin. Vyskočila jsem z postele, aniž bych si lámala hlavu s tím, že zrovna nemám nic na sobě, ale trochu mě zpomalil pocit, jako by mi všechny krční obratle srostly dohromady. Pak jsem vběhla do koupelny a rychle se oblékla. V deset hodin měli státní úředníci Reyese oficiálně odpojit od přístrojů, které ho udržovaly při životě. Jestli můj návrh nebyl schválen…

Na to jsem se ani neodvažovala myslet. Strýček Bob pro to udělal, co mohl. Určitě to schválili.

Hodila jsem na sebe tmavý svetr a džíny, stáhla si vlasy do ohonu a spolkla čtyři ibuprofeny naráz. Potom jsem letěla do kanceláře, kde jsem všechna telefonní čísla, týkající se jeho případu, měla sepsaná na spoustě různobarevných lepicích papírků. Posbírala jsem je a pokračovala dál.

Cookie se se mnou srazila na schodech a já jí řekla, kam mám namířeno. Zamumlala něco o tom, že by si zasloužila zvednout plat, ale to už jsem ji neposlouchala a upalovala jsem k autu.

Cestou do Santa Fe jsem se snažila dovolat Neilu Gossettovi do věznice, ale nebyl k zastižení. Volala jsem i do léčebny, kde Reyes ležel, jenže otrávená recepční mi oznámila, že mi po telefonu nemůže sdělit žádné informace o zdravotním stavu pacientů. Pak jsem volala strýčku Bobovi a ten nebral telefon. Tajemnice soudu, u kterého jsem podávala návrh na zrušení rozhodnutí vězeňské správy, mi oznámila, že celou věc předali soudu v Santa Fe.

Zmocnila se mě panika. Co jestli můj návrh neschválili? Co jestli ho soudce v Santa Fe zamítl?

Za dvě minuty deset jsem přijela na parkoviště před léčebnou, kde blýskaly barevné majáčky a kolem pobíhala spousta lidí. Srdce mi tlouklo jako o závod. Možná se tu něco stalo a státní úředníci nebudou mít možnost udělat, co mají v úmyslu. Kdyby se dělo něco závažného, byl by to určitě dobrý důvod odložit popravu Reyese Farrowa na jindy.

Pak jsem si všimla SUV s pomačkaným nárazníkem. Co tady u všech čertů dělal strýček Bob? Sotva jsem Misery zaparkovala, dvířka se otevřela.

„Zase máš vybitý mobil,“ řekl strýček Bob a podal mi ruku.

„Vážně?“ zeptala jsem se a vytáhla telefon z kabelky. „Před chvilkou jsem ti volala.“ Ale měl pravdu. Telefon nejevil známky života. Rozhodně bych si měla koupit novou baterii. Ideálně nějakou atomovou, která by vydržela dvanáct let a neměla bych z ní nádor na mozku.

„Volal jsem ti už ráno do kanceláře,“ řekl, když jsem vyklouzla z Misery. Zněl docela roztržitě.

„Já jsem ti volala cestou sem, ale nebral jsi to. Co se děje?“ Po zádech mi přebíhal mráz. Strýček se choval zvláštně, což mi na klidu taky nepřidávalo. Ne že by pro něho zvláštní chování bylo nějak netypické, ale tentokrát to bylo trochu zvláštnější než jeho normální zvláštní chování.

Zaklapl dvířka a provedl mě zástupem policistů a zdravotníků.

„Strýčku Bobe,“ ozvala jsem se a snažila se s ním držet krok, „stalo se něco Reyesovi?“

„Ten návrh neprošel,“ řekl přes rameno.

Prudce jsem se zastavila. Nechtěla jsem tomu věřit, a zatímco jedna půlka mého mozku se snažila popírat, co právě slyšela, ta druhá procházela všechny možné scénáře toho, co bude následovat. Když ho odpojí od přístrojů a on zemře, přejde na druhou stranu? Nebo tu zůstane? Budeme se spolu dál vídat, když bude po smrti? Možná se po tom, co ho odpojí, normálně probere. Třeba bude úplně v pořádku. Hledala jsem mezi všemi myslitelnými možnostmi nějaký hollywoodský happy end, ačkoli jsem tušila, že není zrovna pravděpodobný.

„Charley,“ strýček Bob se zastavil taky a otočil se ke mně. V jeho hlase se objevil náznak varování, který mě okamžitě probral. „Řekla jsi mi o Reyesi Farrowovi opravdu všechno, co o něm víš?“

Něco se stalo. To, čemu se říká ženská intuice, ve mně pracovalo na plné obrátky. O dalších ženských věcech ani nemluvě. „Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že jsi mi řekla,“ naklonil se ke mně a ztišil hlas, „že je taky trochu nadpřirozený. Ale já myslel, že bude jako ty. Ne až tak moc nadpřirozený.“

Můj bože! blesklo mi hlavou. Proč by se mě strýček Bob ptal na takové věci? Pokud Reyese podezíral z nějakých super-nadpřirozených vlastností, tak to snad mohlo znamenat jedině to, že je v pořádku. „No, a proč se vlastně ptáš?“

„Charley,“ řekl ještě o něco výhrůžněji a mně se srdce rozbušilo až v krku. Popadl mě za ruku a znovu mě začal vláčet davem.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se jeho zátylku a do každé slabiky vkládala všechnu svou naději. Reyes musel být naživu. Muselo se stát něco nadpřirozeného. Proč by se mě jinak strýček tak vyptával? Proč by tu jinak bylo tolik lidí?

„Já nevím, Charley,“ odpověděl hlasem plným sarkasmu. „Nikdo to neví, Charley. Možná bys nám třeba ty mohla vysvětlit, jak se člověk může jen tak vypařit.“

„Co?“ Znovu jsem se zastavila. „O čem to mluvíš?“

Strýček Bob se ke mně znovu otočil. „Věděl jsem, že ti na tom mimořádně záleží, tak jsem se sem vypravil a chtěl jsem si se soudkyní promluvit osobně. Ne že by to bylo něco platné. Jasně mi řekla, že tvého přítele nemůže držet na přístrojích, když je zcela prokazatelně ve stavu mozkové smrti a péče o jeho tělo stojí stát šílené peníze.“

„Ty jsi sem přijel jen kvůli mně?“

„No jo,“ přikývl a povolil si kravatu. „Tak jsem si říkal, že to nejmenší, co pro tebe můžu udělat, je být při tom, až se to stane. Ale když jsem dorazil, už tady byl tenhle cirkus. A on byl pryč.“

„Pryč?“ vyjekla jsem. Pak jsem si odkašlala a snažila se trochu uklidnit. „Jak jako pryč?“

Znovu se ke mně naklonil a zoufalým hlasem mi pošeptal: „Nebyl jen tak pryč, Charley. On prostě zmizel.“

„To nechápu. Utekl odsud?“

„To musíš vidět na vlastní oči.“

Rychle jsme prošli vstupními dveřmi a do malé místnosti, kde sídlila ostraha objektu.

„Pusťte jí to,“ poručil strýček jednomu dozorci, který okamžitě poslechl.

Naklepal několik povelů do počítače a já se zeptala: „Co to je?“

„Jenom se dívej,“ řekl strýček.

Byl to záznam z bezpečnostní kamery. Tu chodbu jsem poznávala. „To je před Reyesovým pokojem.“

„Jenom se dívej,“ zopakoval strýček trochu tajemně a trochu otráveně.

Pak jsem zahlédla nějaký pohyb. Naklonila jsem se k obrazovce. Dveře Reyesova pokoje byly otevřené a černobílý záběr zachycoval, co se dělo uvnitř. Pohnul se, zvedl ruku k hlavě, pak se prudce posadil a rozhlédl se kolem sebe. Rozlišení bylo tak mizerné, že se ze záběru nedalo poznat nic víc, ale docela určitě to byl Reyes. A byl při vědomí. Jako by se potřeboval vzpamatovat, zhluboka se nadechl, potom se otočil na kameru a usmál se. Usmál se! Byl to ten jeho křivý ďábelský úsměv, z něhož mi měkla kolena.

Potom obraz na okamžik zamrznul, monitor na zlomek vteřiny zčernal, a když se znovu objevil, byl Reyes pryč. Netrvalo to ani vteřinu. Doslova zmizel během okamžiku a zůstala po něm jenom prázdná postel.

„Kam zmizel?“ zeptala jsem se dozorce, který jen pokrčil rameny.

„Doufali jsme, že bys to mohla vědět ty,“ řekl strýček Bob.

Reyes docela určitě nepocházel z našeho světa, ale nechat lidské tělo jen tak zmizet, to prostě nebylo možné. Aspoň pokud já věděla. Samozřejmě, třeba před pár hodinami jsem ještě nevěděla, že Ďábel má syna. „Strýčku Bobe,“ řekla jsem a pomalu se smiřovala s tím, že budu muset přiznat barvu, „asi jsem ti opravdu neřekla úplně všechno.“

„Nepovídej!“ Strýček mávnul na dozorce, aby nás nechal o samotě.

Když se za ním zavřely dveře, spustila jsem: „Já… jsem… já jsem ti vlastně nikdy neřekla úplně všechno.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se ještě o něco zaraženěji.

„Chci říct, že jsem jiná. To víš. Ale nikdy jsem ti neřekla, jak moc jsem jiná.“

„Tak jo,“ hlesl unaveně. „A jak moc jsi teda jiná?“

Nedokázala jsem si představit, že by mi v něčem pomohlo, kdybych strýčkovi vysvětlovala, že jsem smrtka nebo že Reyes je synem samotného Satana. Některé věci bylo prostě lepší neříkat nahlas.

„Řekněme prostě, že jsem víc jiná, než sis vždycky myslel, a že Reyes je opravdu hodně nadpřirozený.“

„Jak hodně?“

„Hmm… hodně hodně.“

„Tak to mi nebude stačit, Charley,“ varoval mě a přistoupil blíž. „Tohle mi budeš muset vysvětlit.“

Posadila jsem se na okraj křesla, záda celá strnulá a zuby zaťaté. V duchu jsem si pořád dokola opakovala dvě slova. Do prdele. Jak bych sakra někomu měla vysvětlit, že se někdo jen tak rozplynul a zmizel? Jestli to teda doopravdy tak bylo.

V tu chvíli se ve dveřích objevil Neil Gossett. Nejprve se zadíval na mě, ale pak se s provinilým výrazem otočil na strýčka, jako bychom mezi sebou měli nějaké tajemství. Což jsme v podstatě měli. Jen on z něj měl o dost menší kousek než já.

„Pane Gossette,“ řekl strýček a podal mu ruku.

„Detektive,“ pozdravil ho Neil. „Něco nového?“

Strýček Bob se ohlédl na mě. „Nic podstatného.“

Strýček i Neil toho věděli právě dost na to, aby to pro mě mohlo být nebezpečné. Ale ani jeden z nich nevěděl všechno. Přemýšlela jsem, jak dlouho se dokážu vyhýbat jejich otázkám. Už tak jsem o sobě za poslední týden řekla víc lidem víc než za celý svůj předchozí život. Svým způsobem to bylo osvobozující, ale na druhou stranu jsem se bála tolik lidí naráz zvát do svého vlastního světa. Už jsem to párkrát zkoušela a nikdy to dobře nedopadlo.

„Kdo je Dutchová?“ zeptal se strýček Bob a ukázal na obrazovku. Zalapala jsem po dechu.

Ačkoli jsem se jí ani nedotkla, obrazovka byla najednou černá. Jen uprostřed bylo jediné slovo, za kterým pomalu poblikával kurzor. V tu chvíli mě zaplavila taková úleva, že jsem málem spadla z křesla. Reyes.

Reyes Alexander Farrow byl naživu. Dlouho jsem se mlčky dívala na přezdívku, kterou mi dal už v den, kdy jsem se narodila. Možná by se ke mně přece jenom mohl někdy vrátit a zase bychom mohli být spolu, napadlo mě. A pak jsem cítila, jak se mi zlehka otřel o rty, a věděla jsem, že můj život už nikdy nebude stejný jako dřív.

p - 0352~~~

DARYNDA JONESOVÁ

PRVNÍ HROB NAPRAVO

~~~

Z anglického originálu First Grave on The Right

vydaného v roce 2011 nakladatelstvím St. Martins Press

v New Yorku přeložil Tomáš Bíla.

Odpovědná redaktorka: Dagmar Stinglová

Grafická úprava obálky: Z originální verze za použití fotografie

Toma Hallmana pro české vydání upravil Martin Šusta – Bratři v trenkách, grafické studio

Vydalo nakladatelství Pavel Dobrovský – BETA s.r.o.

(Praha 4, Květnového vítězství 332/31)

Praha 2013

www.dobrovsky.cz

www.knihycz.cz

nakladatelstvi@dobrovsky.cz

Sazba: Roman Křivánek, Art007

Tisk: FINIDR, s.r.o., Český Těšín

~~~

Vydání první