Další originální „urban fantasy“, paranormální thriller, u něhož vám bude běhat mráz po zádech a zároveň se pořádně zasmějete. Humor je zapotřebí, protože když se stýkáte s nebožtíky, musíte si v rámci duševního zdraví udržovat patřičný nadhled. Charley Davidsonová, kterou jsme poznali v Prvním hrobu napravo, je příležitostné soukromé očko. Ráda nosí trička s nápisem a je závislá na kávě, ale především vidí mrtvé a dokáže s nimi komunikovat. Tentokrát pomáhá své nejlepší přítelkyni Cookie v hledání její nezvěstné kamarádky. A jako by toho nebylo dost, záhadný Reyes, „syn Satanův“, chce zničit své pozemské tělo, s čímž se zamilovaná Charley rozhodně nehodlá smířit!

d - 0003První, co jsem zahlédla, byla masitá ruka s obrovským nožem. Letěla proti mně takovou rychlostí, že jsem nemohla myslet na nic jiného než na pravděpodobnost. Pokud jsem počítala správně a dobře odhadovala váhu za tím úderem, délku i ostrost blyštící se čepele, s největší pravděpodobností by to mělo dost bolet. V okamžiku, kdy jsem měla zemřít na to, že mi nůž proletí srdcem, jsem pocítila nával adrenalinu a svět kolem mě jako by se zpomalil…

Nůž se blížil. Zadívala jsem se na něj právě ve chvíli, kdy jeho špička prorazila kůži nad mým srdcem. Než jsem si to stačila pořádně promyslet, skrčila jsem se a svět znovu nabral svou běžnou rychlost. Muž, který se už nedokázal zastavit, se rozletěl proti stěně za mými zády. Jak mě míjel, zvedla jsem svůj nůž a s pomocí jeho vlastní hybnosti jsem mu podřízla krk.

Bylo mi ho tak trochu líto, ale začal si sám.

d - 0004Darynda Jonesová

si odmalička vymýšlela příběhy všude, kam přišla, a při každé příležitosti, takže lidé kolem ní měli poněkud těžký život. Výsledky ovšem stojí za to – román se svéráznou vyšetřovatelkou Charley Davidsonovou První hrob napravo vynesl spisovatelce ocenění Golden Heart udělované za nejlepší paranormální romanci.

Darynda Jonesová žije s rodinou v kouzelné zemi, jíž se také někdy říká Nové Mexiko. Nejspíš toužíte dozvědět se o této výjimečné ženě víc. Neváhejte a navštivte

www.daryndajones.com

Darynda Jonesová

~~~

d - 0006DRUHÝ HROB NALEVO

Věnováno úžasným Jonesovic klukům:
Dannymu, Jerrdanovi a Caseymu.

~~~

Vy jste důvodem, proč dýchám.

~~~

Copyright © 2011 by Darynda Jones

Original English title: SECOND GRAVE ON THE LEFT

Translation © Tomáš Bíla, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014 All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-578-2

Poděkování

~~~

Ani v nejdivočejších snech jsem nikdy nedoufala, že dostanu literární agentku, jako je Alexandra Machinistová, nebo editorku jako Jennifer Enderlinová. Už jsem to říkala, ale tohle si zaslouží zopakovat. Nevím, čím jsem si vás dvě zasloužila. Možná je to moje odměna za ty roky dobrovolné práce v místním domově důchodců. Anebo je to za to, jak jsem tehdy vytáhla to dítě z hořícího domu? Ne, počkat, to jsem vlastně nikdy neudělala.

Dobrá, na tom budu ještě pracovat. Ale zatím z celého srdce děkuju Jen, své fantastické editorce, a všem ostatním v nakladatelství St. Martins Press a Macmillan. Jste vážně skvělí.

Děkuju Alexandře, mé osobní Superženě, a všem lidem v literární agentuře Lindy Chesterové.

Děkuju báječné Whitney Leeové z Fielding Agency a moudré Josie Freedmanové z ICM.

Děkuju talentované Liz Bemisové z Bemis Promotions.

Děkuju své Charley Davidsonové, Danielle Tannerové.

Děkuju rodině – však vy víte, koho myslím – a kamarádům. Díky, že mě máte tolik rádi. Anebo to aspoň dobře předstíráte. Ať tak či tak, snaha se cení.

Děkuju bohyním z LERA a sestrám v rubínových střevících, mé druhé rodině.

Děkuju Brii Quinlanové, Gabi Stephensové a Samiře Stephanové za pomoc s překlady.

Děkuju veliteli Murrayovi Conradovi. Díky, že jste se ode mě nechal tak dlouho nepřetržitě otravovat, aniž byste mě zabásnul.

A především děkuju svým čtenářům, zejména těm, kteří zůstali vzhůru dlouho do noci, aby mi hned první den poskytli cennou zpětnou vazbu: Danielle Swopesové, Tammy Baumannové a Kit Carsonové. Dlužím vám velké, opravdu velké latté. Anebo malý tropický ostrov.

d - 0357KAPITOLA PRVNÍ

~~~

Smrtka je někdy na zabití.

− nápis na tričku, často vídaném na smrtce
Charlotte Jean Davidsonové

~~~

„Charley, dělej, tak probuď se!“

Do ramene se mi zarývaly prsty s dlouhými nehty, které dělaly všechno pro to, aby rozptýlily mlhavý opar spánku, v němž se marinovaly mé smysly. Zacloumaly se mnou tak silně, že to v Oklahomě vyvolalo malé zemětřesení. Na to, že bydlím v Novém Mexiku, to nebylo příjemné probuzení.

Soudě podle tónu a zvučnosti vetřelcova hlasu jsem si byla skoro jistá, že majitelem těch nehtů v mém rameni je moje nejlepší kamarádka Cookie. Tiše jsem si povzdychla a v duchu se smířila se skutečností, že můj život je nekonečným seriálem vyrušení a požadavků. Většinou požadavků. Nejspíš proto, že jsem byla jediná smrtka tímhle směrem od Marsu – jediný portál, kterým mohou zesnulí procházet na druhou stranu. Aspoň ti, kteří nepřešli rovnou v okamžiku smrti a zůstali trčet tady na Zemi. A těch bylo nepříjemně mnoho. Protože jsem se jako smrtka už narodila, nikdy jsem nezažila ani chvíli, kdy by mi mrtví neklepali na dveře – metaforicky, protože mrtví už jaksi nemají čím klepat – a neprosili mě o pomoc se svými nedořešenými problémy. Nevěřili byste, kolik nebožtíků najednou přesně ví, že zapomněli vypnout sporák.

Ti, kdo skrze mě procházejí, mají většinou pocit, že už prostě na světě okouněli moc dlouho. Tak honem najít smrtku – tedy mě. Nebožtíci mě vidí odkudkoli na zeměkouli a procházejí skrze mě na druhou stranu. Bylo mi řečeno, že jsem pro ně jako maják, zářící silou tisíce Sluncí, takže pro nebožtíky s pořádnou kocovinou to asi nebude nic příjemného.

Jsem Charlotte Davidsonová, soukromé očko, policejní poradkyně, drsňák na plný úvazek. Nebo bych aspoň mohla být drsňák, kdybych bývala dál chodila na ty lekce smíšených bojových umění. Já tam šla jen kvůli tomu, abych se dozvěděla, jak člověka zabít listem papíru. A ještě, abych nezapomněla, jsem smrtka. Připouštím, že to samo o sobě není tak špatné. Měla jsem pár kamarádů, za které bych dala ruku do ohně – některé živé, některé míň –, rodinu, u níž jsem byla celkem vděčná za to, že někteří jsou živí a někteří míň, a cosi s jednou z nejmocnějších bytostí ve vesmíru, s Reyesem Alexandrem Farrowem, napůl člověkem, napůl supermodelem a synem Satanovým.

Jako smrtka jsem měla pro mrtvé lidi docela pochopení. Věděla jsem však, že oni žádné pochopení pro lidské soukromí nemají. S tím jsem se naučila žít. Ale aby mě uprostřed noci probouzela živá, dýchající bytost, která si pravidelně nechala dělat manikúru někde v nožířství, to prostě nebylo fér.

Zamávala jsem rukama a odehnala ty nesnesitelné drápy, ale pak jsem dál šermovala kolem sebe, zatímco vetřelec se přesunul k mé šatní skříni. Cookie zřejmě už na střední škole vyhrála soutěž Miss Zakruť mi krkem. Strašně ráda bych jí byla věnovala svůj vražedný pohled, ale nedokázala jsem se přimět k tomu, abych otevřela oči. I skrz zavřená víčka mě ostré světlo bodalo do očí. Měla bych si pořídit slabší žárovky.

„Charley!“

Na druhou stranu nebylo možné vyloučit, že já jsem po smrti. Možná už bezmocně splývám směrem ke světlu na konci tunelu, jak se to ukazuje ve filmech.

„Myslím to vážně!“

Necítila jsem se zrovna splývavě, ale ze zkušenosti jsem věděla, že člověk nikdy nesmí podceňovat zákon schválnosti, podle kterého si smrt řídila hodinky.

„Tak dělej, vstávej!“

Zaskřípala jsem zuby a s největším sebezapřením se začala vracet na Zemi. Nesmím… vstoupit… do světla.

„Posloucháš mě vůbec?“

Cookiein hlas zněl teď přidušeně, protože měla hlavu vraženou do mé šatní skříně. Měla obrovské štěstí, že se ve mně neprobudily instinkty lovce, protože jinak bych jí šla rovnou po krku. Zašlapala bych ji do země. Donutila bych ji skučet v bolestech.

„Charley! Prokristapána!“

Bolestivé světlo najednou pohaslo. Cítila jsem, jak mi na hlavě přistál nějaký kus šatstva. Ale o něco takového jsem rozhodně nestála. „Prokristapána, Cookie!“ zavrčela jsem rozmrzele zpod hromady oblečení, která na mé hlavě začala rychle růst. „Co to děláš?“

„Pomáhám ti, aby ses rychle oblékla.“

„Já už jsem oblečená tak akorát, jak chci být oblečená ve…“ Zamžourala jsem na displej budíku na nočním stolku, „… ve dvě hodiny kurva ráno! To snad nemyslíš vážně?!“

„Ale ano.“ Vzduchem proletěl další kus oblečení. Protože Cookie neměla zrovna nejlepší mušku, odskákala to tentokrát lampička na stolku. Stínítko mi přistálo na noze. „Obleč si to!“

„Stínítko?“

Ale v tu chvíli už byla pryč. Bylo to zvláštní. Najednou vyletěla ze dveří a zanechala za sebou jen ticho, zlověstně visící ve vzduchu. Byl to ten druh ticha, z něhož se zpomaluje dýchání, uklidňuje tlukot srdce, víčka těžknou…

„Charley!“

Cookie zaječela tak, že jsem málem vyskočila z kůže. Když se mi to nepodařilo, aspoň jsem spadla z postele. Ta má tedy plíce, pomyslela jsem si. Řvala na mě ze svého bytu přes chodbu.

„Takhle probudíš mrtvé!“ zahlaholila jsem zpátky. Ve dvě hodiny ráno jsem s nebožtíky neměla moc soucitu. Ostatně nevím o nikom, kdo by ho měl.

„Udělám něco horšího, jestli okamžitě nevyskočíš z postele!“

Na nejlepší kamarádku, sousedku a zatraceně levnou recepční v jedné osobě si Cookie začínala docela troufat. Obě jsme se do svých bytů na stejném patře nastěhovaly před třemi lety. Já byla čerstvě propuštěná z Mírových sborů, ona čerstvě rozvedená a s dcerou na krku. Byly jsme jako ti lidé, kteří se jednoho dne setkají, a najednou to vypadá, jako by se znali celý život. Když jsem si otevřela detektivní kancelář, nabídla se, že bude zvedat telefon, dokud si nenajdu někoho nastálo. A zbytek už jsou dějiny. Od té doby byla mým otrokem na plný úvazek.

Rozhlédla jsem se po oblečení rozházeném po posteli a podlaze a pár kousků jsem pochybovačně zvedla. „Papuče se zajíčkem ke kožené minisukni?“ zavolala jsem přes chodbu. „Určitě se to k sobě bude hodit?“

Vtrhla zpátky do mého bytu, ruce založené v bok, tmavé vlasy rozčepýřené do všech stran, a zpražila mě pohledem stejně přísným jako má nevlastní matka, když jsem na ni v pubertě hajlovala. Macecha byla vážně citlivá na zmínky o tom, jak moc se podobá Hitlerovi.

Otráveně jsem si vzdychla. „To chceš jít na nějaký ten ulítlý mejdan, kde se všichni převlíkají za vycpaná zvířátka? Protože tihle lidé mě upřímně řečeno dost děsí!“

Zahlédla v koutě tepláky a hodila je na mě spolu s tričkem, které zdobil nápis: „Smrtka je někdy na zabití.“ Pak znovu odběhla.

„To znamená, že nejdeme na mejdan?“ zeptala jsem se, ačkoli zrovna nebylo koho.

A tak jsem s dramatickým vzdechem odkopla peřinu s obrázky Bugse Bunnyho, spustila nohy na zem a s drobnými obtížemi je navlékla – protože ve dvě hodiny ráno nepřísluší smrtelníkům odívati se do žádného jiného oděvu – do připravených tepláků. Pak jsem si ale přece jen vzala jednu z těch krajkových push-up podprsenek, které jsem si poslední dobou oblíbila. Moje holky si v téhle těžké chvíli zasluhovaly trochu podpory.

Když jsem se soukala do podprsenky, uvědomila jsem si, že se Cookie zase vrátila, a tázavě jsem se na ni podívala.

„Hlavně aby ty tvoje čtyřky byly v bezpečí,“ poznamenala a navlékla mi přes hlavu tričko. Pak mi do ruky vrazila bundu, kterou jsem na sobě neměla od střední školy, popadla z podlahy bačkory a vlekla mě za ruku ze dveří.

Cookie byla jako skvrna od pomerančové šťávy na bílých kalhotách. Mohla být buď nesnesitelná, anebo legrační – podle toho, čí byly ty kalhoty. Na chodbě jsem vklouzla do bačkor, a zatímco mě strkala dolů po schodech, pokusila jsem se nasoukat do bundy. Moje námitky typu „Počkej!“, „Au!“ nebo „To byl můj malíček!“ se nesetkaly s žádným ohlasem. Až na dotaz: „To jsou tvý nehty, nebo máš v tý ruce hrst žiletek?“ maličko povolila sevření.

Venku nás přivítala svěží, sametově černá noc, ale my jsme uháněly k jejímu autu. Byl to asi týden, co jsme společně vyřešily jeden z nejzapeklitějších případů, které se tady v Albuquerque v posledních letech odehrály – vraždu tří advokátů, od níž vedly stopy až k rozsáhlému řetězu obchodníků s lidmi a já si docela užívala klid po bouři. Ale jak se zdálo, s tím byl teď už konec.

Ze všech sil jsem se snažila shledávat její chování humorným a už se mi to skoro podařilo, ale pak si to Cookie znovu pokazila, protože se mě – z důvodů, které jsem opravdu nechápala – pokusila nacpat do kufru svého taurusu. V tu chvíli se naskytly hned dva problémy: Zaprvé, do zámku dveří se mi zapletly vlasy. A zadruhé, už tam byl nebožtík, jehož bezbarvý přízrak v tlumeném světle slabě zářil. Napadlo mě, že bych Cookie mohla upozornit, že má v kufru nebožtíka, ale pak jsem si to rozmyslela. Už takhle se chovala dost divně a já nechtěla situaci ještě víc komplikovat. Štěstí, že ona mrtvé neviděla. Ale rozhodně jsem neměla v úmyslu lézt do toho kufru k němu.

„Počkej!“ zarazila jsem ji a zvedla jednu ruku na znamení, že se vzdávám, zatímco tou druhou jsem se snažila vysvobodit své dlouhé kaštanové vlasy zpod západky zámku. „Nezapomínáš na někoho?“

Prudce se zastavila a vrhla na mě dlouhý tázavý pohled. Vypadala legračně.

Sama jsem ještě žádné zkušenosti s mateřstvím neměla, ale řekla bych, že kdyby se mi někdo mezi nohama sedmatřicet hodin soukal na svět, jen tak bych na něho nezapomněla. Přesto se zdálo, že by Cookie potřebovala malou nápovědu. „Začíná to na A a končí to na… mber.“

Cookie na mě překvapeně zamrkala.

Zkusila jsem to ještě jednou. „Tvoje jediné dítě…?“

„Jo Amber. Ta je u otce. Vlez do kufru.“

Pročísla jsem si zachráněné vlasy a zadívala se do toho spoře osvětleného prostoru. Nebožtík vypadal, že zaživa býval bezdomovcem. Ležel schoulený ve fetální poloze a vůbec si nás nevšímal. Což bylo zvláštní, protože bych pro něj měla zářit jako maják, tisíc Sluncí a všechno to ostatní. Moje přítomnost by z něj měla vyždímat přinejmenším přikývnutí. Ale jeho reakce nebyla naprosto žádná. Nula. Nic. Nada. Zřejmě jsem jako smrtka stála za starou belu. Určitě bych si měla pořídit kosu.

„Tohle nepůjde,“ řekla jsem a v duchu přemítala, kde se v okolí dá koupit farmářské vybavení. „A navíc by mě zajímalo, kam vlastně ve dvě hodiny v noci pojedeme, že tam musím jet zavřená v kufru?“

Sáhla dovnitř a vytáhla skrz nebožtíkovo tělo tmavou deku. Pak znovu zabouchla dvířka. „Fajn. Můžeš dozadu, ale lehni si a přikryj se tímhle.“

„Cookie,“ řekla jsem a pevně ji popadla za ramena, abych si získala její pozornost, „co to má znamenat?“

Pak jsem je zahlédla. V jejích modrých očích se objevily první slzy. Cookie rozbrečely jen dvě věci na světě: filmy s Humphreym Bogartem a to, když se někomu z jejích nejbližších něco stalo. Dech se jí zrychlil, jak ji přemáhaly obavy, a obavy z ní čišely jako mlha z jezera.

Teď, když se na mě už aspoň trochu soustředila, jsem se zeptala znovu: „Co se děje?“

Rozechvěle si povzdychla: „Moje kamarádka Mimi před pěti dny zmizela.“

Dolní čelist mi zamířila k zemi, ale na poslední chvíli jsem ji zachytila. „A to mi říkáš až teď?“

„Až teď jsem to zjistila.“ Dolní ret se jí rozechvěl a mě z toho zabolelo na prsou. Pohled na nejlepší kamarádku vyděšenou k smrti nepatřil mezi moje priority.

„Nastup si,“ nařídila jsem jí klidným hlasem, vzala jsem si od ní klíčky a usedla za volant, zatímco ona pomalu obešla vůz a vklouzla na sedadlo spolujezdce. „A teď mi řekni, co se stalo.“

Zavřela za sebou dvířka a otřela si oči. „Minulý týden mi Mimi zavolala. Zněla vyděšeně a vyptávala se mě na tebe.“

„Na mě?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Chtěla vědět, jestli bys dokázala zařídit… aby zmizela.“

Tak tohle už na sto honů zavánělo průserem. Pořádným průserem. Zaťala jsem zuby. Naposledy, když jsem se pokoušela zařídit, aby někdo zmizel, což bylo v podstatě před týdnem, to dopadlo, jak nejhůř mohlo.

„Řekla jsem jí, že ať má jakýkoli problém, ty jí určitě dokážeš pomoct.“

Roztomilé, ale poněkud přitažené za vlasy. „Proč jsi mi neřekla, že ti volala?“ zeptala jsem se.

„Zrovna jsi byla uprostřed vyšetřování, v jednom kuse se tě někdo pokoušel zabít a fakt to vypadalo, že máš jiné starosti.“

Cookie měla pravdu. Vážně se mě někdo pokoušel zabít. Každou chvíli. Díky bohu se to nikomu nepodařilo. Jinak bych tu už byla mrtvá.

„Říkala, že se někdy zastaví a promluví si s tebou osobně, ale pak se tu neukázala. A před chvilkou jsem dostala tuhle esemesku.“ Podala mi svůj mobil.

~~~

Cookie, prijd do nasi kavarny, jakmile si prectes tuhle zprávu.

Prijd sama. M

~~~

„Ani jsem nevěděla, že zmizela.“

„A ty máš kavárnu?“ zeptala jsem se.

„Jak to, že jsem to nevěděla?“ Hlas se jí začal zadrhávat.

„Počkej, a jak to, že teď už víš, že zmizela?“

„Když jsem dostala tu zprávu, snažila jsem se jí dovolat, ale ona to nebrala. A tak jsem zatelefonovala na pevnou linku k nim domů. Zvedl to její manžel.“

„A ten by to asi vědět mohl.“

„Byl úplně vystresovaný. Chtěl zjistit, co se děje a kam se poděla jeho manželka, ale v té zprávě jasně stálo, že mám přijít sama. Tak jsem mu slíbila, že zavolám, jakmile budu něco vědět.“ Kousla se do rtu. „Neměl z toho zrovna radost.“

„To věřím. Nenapadá mě mnoho příjemných důvodů, proč by něčí manželka chtěla zmizet.“

Zamyšleně se na mě zahleděla, ale pak zalapala po dechu a chvíli to trvalo, než se vzpamatovala a dokázala mi odpovědět. „Ne, ne, to se pleteš. Ona je velmi šťastně vdaná. Warren uctívá i zem, po které chodí.“

„Víš to jistě, Cookie? Podle mě…“

„Tohle vím jistě. Věř mi, jestli v tomhle manželství někdo trpěl, tak leda Warrenovo bankovní konto. Zbožňuje svou ženu takovým způsobem, že bys tomu ani nevěřila. A děti taky.“

„Oni mají děti?“

„Ano, dvě,“ odpověděla a podle hlasu znovu upadla do hluboké deprese.

Rozhodla jsem se, že se s ní o variantě manželských problémů nebudu dohadovat, dokud se toho nedozvím víc. „Takže on nemá ani zdání, kam se poděla?“

„Neví vůbec nic.“

„A ona ti nikdy ani nenaznačila, o co jde? Proč by chtěla zmizet?“

„Ne, ale byla vyděšená.“

„No, doufejme, že brzy zjistíme proč.“ Nastartovala jsem a vyrazila ke kavárně Chocolate Coffee, která Cookie bohužel nepatřila. Byla to vážně škoda, protože čokoláda a kafe – dohromady! – ať už to napadlo kohokoli, zasloužil by si Nobelovu cenu míru. Anebo aspoň předplatné Reader’s Digest.

Vjely jsme na parkoviště a zastavily v potemnělém koutku, odkud jsme chvíli mohly sledovat okolí, aniž bychom byly pozorovány. Nebyla jsem si jistá, jak bude Mimi reagovat na mou přítomnost, když Cookie tolik kladla na srdce, aby přišla sama. V duchu jsem si na základě toho mála, co jsem o ní věděla, sestavovala seznam lidí, kteří by proti ní mohli něco mít. Její manžel byl jasný favorit. Statistiky byly v tomhle smyslu neoblomné.

„Co kdybys tady počkala?“ navrhla mi Cookie a sáhla po kličce u dveří.

„Tak na to zapomeň. Máme v kanceláři plno papírování a já rozhodně nechci, abys mi někam zmizela i ty!“

Ohlédla se na mě. „Neboj se, Charley, nic se mi nestane. Já přece nejsem ty. Mně se nestává každý den, že by se mě někdo pokusil zabít.“

„A kdo říká, že mně ano?“ zeptala jsem se dotčeně. „Ale ten, kdo po ní jde, to možná bude vidět jinak. Je mi líto, děvče, ale jdu s tebou.“ Vystoupila jsem z auta, a když mě doběhla, předala jsem jí klíčky. Ještě jednou jsem se rozhlédla po téměř prázdném parkovišti a pak jsme vstoupily do kavárny. V bačkorách jsem si připadala o něco méně sebevědomá než obvykle.

„Vidíš ji někde?“ zeptala jsem se. Neměla jsem ani ponětí, jak vypadá.

Cookie se rozhlédla. Uvnitř byli jenom dva lidé, jeden muž a jedna žena. Vzhledem k pokročilé noční hodině to nebylo nic překvapivého. Muž měl na sobě trenčkot a na hlavě plstěný klobouk. Připomínal herce ze čtyřicátých let. Žena zase prostitutku po perné šichtě. Ale žádný z nich se vlastně nepočítal, protože oba byli mrtví. Muž si mě okamžitě všiml. Zatracený maják. Žena se ani neohlédla.

„Jasně že ji tu nikde nevidím,“ řekla Cookie. „Vždyť tady nikdo není. Kde by měla být? Škoda že jsem nevyrazila dřív. Neměla jsem se zdržovat s návštěvou jejího manžela a s tím, abych vykopala ten tvůj kostnatý zadek z postele.“

„Cože?“

„Hele, tohle je špatně. Já to cítím. Tady se něco stalo.“

„Cookie, uklidni se. Vážně! Pojďme nejdřív trochu zapátrat, než zavoláme Národní gardu, jo?“

„No jo. Dobře.“ Položila si dlaň na prsa a chvíli jen dýchala.

„Tak co? V pořádku?“ zeptala jsem se. „Anebo chceš valium?“ dodala jsem se špetkou ironie.

„Ne, už jsem v pořádku,“ řekla a dál zhluboka dýchala. Po chvilce mi došlo, že zkouší dechové techniky, které jsme společně viděly v dokumentárním pořadu o porodech do vody.

Vyrazily jsme k pultu. „A mimochodem, někdy se budeme muset pobavit o mém zadku. Vážně ti připadá kostnatý?“ zeptala jsem se. Dominantou retro kavárny byl barový pult s růžovou deskou, lemovaný kulatými tyrkysovými stoličkami. Servírka nám pomalu vyrazila vstříc. Měla na sobě tyrkysovou uniformu, která ladila se stoličkami. „Protože jestli ti připadá moc malý…“

„Jak se vede?“

Otočila jsem se k servírce a usmála se na ni. Podle jmenovky to byla NORMA.

„Tak co, holky? Dáte si kávu, nebo raději něco jiného?“

Vyměnily jsme si s Cookie nechápavé pohledy. Bylo to, jako kdyby se nás ptala, jestli slunce ráno vyjde na východě nebo někde jinde. Posadily jsme se na stoličky a obě zároveň jsme přikývly. A oslovila nás holky, což bylo úžasně roztomilé.

„Tak to máte štěstí,“ ušklíbla se, „protože já čirou náhodou dělám to nejlepší kafe na téhle straně Rio Grande.“

V tu chvíli jsem se zamilovala. Jenom trochu. Snažila jsem se neslintat, když mě obklopilo to nádherné bohaté aroma. „Vlastně jsme tady, protože někoho hledáme. Jak dlouho jste tu dneska?“

Nalila druhý šálek a odložila konvici. „Pane jo,“ řekla potom a překvapeně na mě zamrkala. „Vy máte ty nejkrásnější oči, jaké jsem kdy viděla. Jsou…“

„Zlaté,“ usmála jsem se. „To slýchám často.“ Zřejmě byly zlaté oči nějakou raritou. Rozhodně si jich hodně lidí všímalo. „Takže…?“

„Ne, ne, jsem tu teprve chvíli. Vlastně jste moje první zákaznice. Ale kuchař tady byl celou noc. Možná bude něco vědět. Brade!“ houkla do kuchyně tónem, který si ke kuchaři z bistra může dovolit jedině servírka z bistra.

Brad vykouknul z výdejního okénka za jejími zády. Čekala bych postaršího, zarostlejšího gentlemana, který by potřeboval sprchu, ale místo toho se ukázal chlapec, který vypadal sotva na devatenáct, na tváři měl šibalský úsměv a díval se na starší servírku rozpustilým pohledem mládí.

„Volalas mě?“ zeptal se hlasem tak svůdným, jak se mu jenom podařilo.

Obrátila oči v sloup a pak mu věnovala káravý mateřský pohled. „Tyhle dvě dámy někoho hledají.“

Zadíval se na mě a jeho škleb se rozšklebil ještě víc. „No díky bohu, že našly mě.“

Ach jo. Měla jsem co dělat, abych se nerozesmála. To by ho nejspíš ještě povzbudilo.

„Neviděl jste tady ženu,“ zeptala se Cookie profesionálně bezbarvým hlasem, „asi kolem čtyřicítky, bělošku, krátké hnědé vlasy?“

Pobaveně nakrčil obočí. „Každý večer aspoň jednu, dámo. Budete muset trochu přidat.“

„Nemáš její fotku?“ zeptala jsem se Cookie.

Zoufale svěsila ramena. „To mě vůbec nenapadlo. Určitě mám nějakou fotku doma. Proč mě sakra nenapadlo, abych ji vzala s sebou?“

„Nic si nevyčítej,“ uklidnila jsem ji a otočila se zpátky k tomu chlapci. „Můžete mi dát svoje jméno a telefonní číslo?“ poprosila jsem ho, „a taky jméno a číslo té servírky, co tu byla před vámi,“ dodala jsem směrem k Normě.

Na okamžik zaváhal. „Asi bych se jí nejdřív měl zeptat, než vám ho dám.“

Obvykle bych v tuhle chvíli vytáhla svou oficiální laminovanou průkazku soukromého detektiva, která většinou stačila na to, aby se lidem rozvázal jazyk, ale Cookie mě vytáhla z postele příliš rychle, takže jsem si ji zapomněla doma. Byla jsem pěkně naštvaná, protože tohle rozvazování jazyků miluju.

„Jméno naší servírky vám klidně řeknu,“ nabídl se kuchař a v očích se mu spiklenecky zablýsklo. „Jmenuje se Izzy. A její telefon najdete na pánských záchodech, ve druhé kabince, hned pod dojemnou básní o tom, jaká to je tragédie, když chlapovi narostou prsa.“

Toho kluka bylo do kuchyně škoda. „Jo, když má chlap prsa, to je opravdu smutný. Co kdybych se tu zastavila zítra večer? Budete v práci?“

Rozhodil rukama a jedním pohybem obsáhl lokál i kuchyni za okénkem. „Copak se tomuhle ráji na zemi dá říkat práce? Jasně že tady zase budu.“

Chvilku jsem se rozhlížela kolem. Bistro stálo na rušné křižovatce nedaleko centra města. Tedy byla by to rušná křižovatka, kdyby nebyla hluboká noc. Zesnulá mužská filmová hvězda s kloboukem na hlavě na mě pořád zírala a já jeho pohled vytrvale ignorovala. Teď jsem rozhodně neměla náladu na rozhovor s někým, koho nikdo jiný nevidí. Po pár doušcích té nejlepší kávy, jakou jsem kdy pila – v tomhle Norma rozhodně nelhala –, jsem se otočila na Cookie. „Pojďme se tu trochu porozhlédnout.“

Málem se zakuckala, jak honem začala přikyvovat. „Jasně. To mě ani nenapadlo. Prozkoumat místo činu. Já věděla, že udělám dobře, když tě vezmu s sebou.“ Sklouzla ze stoličky a… ono to nešlo nazvat jinak… rozhlížela se. Chtělo to opravdu pevnou vůli, abych se nerozesmála.

„Co kdybychom začaly na záchodech, Magnume?“ navrhla jsem, protože jsem cítila, jak mě má pevná vůle rychle opouští.

„Jasně,“ řekla a neomylně vyrazila směrem ke skladu. Jasně, klidně můžeme začít i tam, pomyslela jsem si.

O chvíli později jsme se propracovaly k dámským toaletám. Norma se o nás naštěstí moc nezajímala. Jiní lidé by se mohli rozčilovat, že takhle čmucháme v jejich podniku, zvlášť třeba na pánských záchodech, které jsou určené primárně pro pány, ale Norma si s tím vůbec nelámala hlavu. Nevzrušeně doplňovala cukřenky a jen občas si nás koutkem oka zkontrolovala. Jenže ať jsme hledaly sebelíp, dospěly jsme jen k tomu, že Elvis už opustil budovu. A Cookieina kamarádka Mimi rovněž.

„Proč tady není?“ zeptala se Cookie. „Co se jí asi tak mohlo stát?“ Bylo na ní znát, že znovu začíná panikařit.

„Je to napsané na stěně.“

„Nedělej si srandu!“ křikla na mě, teď už v pokročilém stadiu paniky. „Já nejsem jako ty. Neumím uvažovat jako ty a nemám ty tvoje zázračné schopnosti,“ řekla a zoufale rozhodila rukama. „Nedokázala bych detektivovat ani veřejně, natožpak soukromě. Podívej se na mě! Kamarádka mě požádá o pomoc a já se s ní ani nedokážu sejít na místě, kam mě pošle. Já jsem opravdu nemožná…“

Chvíli jsem uvažovala o tom, že bych ji profackovala, ale protože si teď očividně vystačila sama, soustředila jsem se na čerstvý nápis na stěně dámských toalet. Nechtěla jsem ji rušit.

Po chvíli se zastavila sama od sebe, zadívala se na mě a pak sledovala můj pohled, až narazila na nápis. „Aha,“ řekla stydlivě. „Tys to myslela doslova.“

„Nevíš, kdo je to Janelle Yorková?“ zeptala jsem se.

To jméno bylo na stěně vyvedené rukopisem až příliš úhledným na to, aby patřil nějaké náctileté vandalce, která by se tu chtěla zvěčnit. A pod ním bylo stejným uhlazeným rukopisem napsáno: HANA L2-S3-R27. Tohle nebylo graffiti. Tohle byl vzkaz. Utrhla jsem si papírový ručník a půjčila si od Cookie propisku, abych si to opsala.

„Ne, žádnou Janelle neznám,“ zavrtěla hlavou. „Myslíš, že tohle napsala Mimi?“

Podívala jsem se do odpadkového koše a vytáhla z něj čerstvě načatý balíček tlustých černých fixů. „Řekla bych, že je to víc než pravděpodobné.“

„Ale proč by mi říkala, že se tu sejdeme, když mi nechala jenom vzkaz na stěně? To mi to přece mohla rovnou napsat do té esemesky.“

„Já nevím, zlato.“ Vzala jsem další papírový ručník a prohrabala se košem, ale už jsem v něm nenašla nic zajímavého. „Předpokládám, že se tu s tebou původně chtěla sejít, ale pak ji někdo nebo něco donutilo změnit plány.“

„Panebože. Ale co teď budeme dělat?“ zeptala se Cookie a v jejím hlase znovu zazněla panika. „Co budeme dělat?“

„Zaprvé,“ řekla jsem a umyla si ruce, „přestaneme všechno opakovat pořád dokola. Zníme totiž dost legračně.“

„Jasně,“ přikývla. „Promiň.“

„Zadruhé zjistíš všechno, co se dá, o společnosti, pro kterou Mimi pracuje. Majitele. Ředitele. Členy představenstva. Plány budovy… jen pro případ. A taky to jméno,“ ukázala jsem přes rameno na jméno napsané na stěně.

Zamyšleně těkala pohledem po podlaze a já skoro viděla, jak se jí v hlavě otáčejí kolečka a její mysl vyráží do všech možných stran. Pověsila si kabelku přes rameno a pevně ji stiskla v podpaží.

„Já zavolám strýčku Bobovi a zjistím, kdo pracuje na případu jejího zmizení.“ Strýček Bob byl bratr mého otce. Byl detektivem u policejního sboru města Albuquerque, stejně jako jím dříve býval i otec, a já pro něj pracovala jako konzultantka, což představovalo značnou část mého příjmu. Vyřešila jsem pro něj spoustu případů, tak jako jsem dříve pomáhala tátovi. Bylo o hodně jednodušší řešit vraždy, když jste se mohli zeptat zavražděných, kdo je zabil. „Nejsem si jistá, kdo se na stanici zabývá nezvěstnými osobami. A taky bychom si měly promluvit s jejím manželem. Jak že se jmenuje?“

„Warren,“ řekla a následovala mě ven z toalety.

V duchu jsem si začala skládat seznam pravděpodobných pachatelů. Zaplatily jsme za kávu, já šibalsky zamrkala na Brada a obě jsme vyšly ven. Bohužel nás právě v tu chvíli zatlačil zpátky do dveří rozčílený muž s pistolí v ruce. Asi by bylo příliš smělé doufat, že chtěl jenom vykrást to bistro.

Cookie narazila do mých zad a pak zalapala po dechu. „Warren,“ vzdychla překvapeně.

„Je tady?“ zeptal se ten muž a jeho jinak sympatická tvář se zkroutila do nenávistného šklebu.

Každý policajt, který kdy chodil po tomhle světě, by znejistěl, kdyby se takhle nad ránem potkal tváří v tvář s tím méně přívětivým koncem osmatřicítky. Jenomže Cookie nebyla policajt a očividně neměla ani tolik trpělivosti, kolik bůh nadělil veverce.

„Warrene Jacobsi,“ řekla káravě a pleskla ho po hlavě.

„Au!“ Poškrábal se na místě, kdo ho Cookie zasáhla, zatímco ona mu vyškubla pistoli a strčila si ji do kabelky.

„Chceš snad někoho zabít?“

Pokrčil rameny a zatvářil se jako dítě, které oproti všem předpokladům vyplísnila jeho oblíbená teta.

„Co tady děláš?“ zeptala se ho.

„Když jsme spolu domluvili, jel jsem za tebou, a potom jsem tě sledoval až sem. Čekal jsem, jestli Mimi nevyjde ven. A když nevycházela, tak jsem se rozhodl, že půjdu dovnitř.“

Vypadal rozvrkočený a trochu vyhladovělý z toho, jak si už pár dní dělal starosti. Ale na první pohled bylo jasné, že za zmizení své manželky nemůže o nic víc než Cookie nebo já. Dokázala jsem celkem spolehlivě číst v lidech a z tohohle člověka doslova sálala nevina. Asi se cítil provinile kvůli něčemu, co v jeho mysli souviselo se zmizením manželky. Ale ať už se tady dělo cokoli, vážně jsem pochybovala, že by na tom měl nějaký podíl.

„Tak pojďte,“ řekla jsem a oba jsem je dostrkala dovnitř do lokálu. „Brade!“ houkla jsem přes rameno.

Jeho hlava se téměř okamžitě objevila v okénku z kuchyně a na tváři mu hrál světácký úsměv. „Už vám chybím, co?“

„Právě se chystáme zjistit, z jakého jsi těsta,“ odpověděla jsem nevzrušeně.

Nadzdvihl obočí, očividně odhodlán dostát své pověsti, a potom protočil v ruce obracečku, jako by to byl pár paliček v rukou rockového bubeníka. „Jenom zadržte dech a dívejte se,“ řekl a vyhrnul si rukávy. Bylo mi jasné, že tenhle chlapec za sebou nechá pořádnou dávku zlomených srdcí. Úplně mě zamrazilo při představě, kolik dívek na něj bude se slzou v oku vzpomínat.

O tři mucho grande snídaňové burritos a sedm – z toho jen čtyři pro mě – šálků kávy později jsem seděla po boku muže, který se tak strašně trápil kvůli tomu, co nejspíš vůbec nezavinil, že už jsem sama začínala pochybovat o tom, jak dlouho v sobě tu snídani udrží. A moc jsem na něho nesázela.

Vykládal mi, jak se v poslední době Mimi začala chovat zvláštně. „A kdy jste si té změny všiml?“ položila jsem mu svou přibližně stodvanáctou otázku.

„Ani nevím. Často se nechávám hodně unést prací. Někdy si nejsem jistý, jestli bych si všiml, kdyby mé vlastní děti začaly hořet. Myslím, že to bylo tak před třemi týdny.“

„A když už jsme u toho,“ napadlo mě a zvedla jsem hlavu, „kde jsou vaše děti teď?“

„Co?“ zeptal se a zamžoural na mě. „Aha, ty jsou u mé sestry.“

Tak to bylo jedině dobře. Ten člověk byl v koncích. Díky Normě už jsem si polepšila a přešla od psaní poznámek na papírové ručníky k psaní poznámek na prázdnou účtenku. „Takže vaše manželka nic neříkala? Nedělala nic neobvyklého? Nezmínila se, že má strach anebo pocit, že ji někdo sleduje?“

„Jednou spálila pečeni,“ řekl a jeho tvář se maličko rozjasnila, jako by měl radost z toho, že dokáže aspoň jednu z mých otázek úspěšně zodpovědět. „A pak už šlo všechno k čertu.“

„Takže si hodně zakládá na vaření.“

Přikývl, ale hned potom zavrtěl hlavou. „Ne, tak jsem to nemyslel. Ale ona nikdy nic nepřipálila. Zvlášť pečeni ne.“

Cookie si očividně všimla, že váhám, jestli se mám smát nebo ne, a tak do mě pod stolem šťouchla. Krátce jsem po ní blýskla pohledem a pak jsem se vrátila ke svému naučenému výrazu soucitu a pochopení.

„Takže vy jste profesionální detektivka?“ zeptal se Warren.

Na okamžik jsem zaváhala. „Jak se to vezme, profesionální.“ Když na mě dál jenom tupě zíral, dodala jsem: „Ne, vážně, nejsem jako ostatní soukromí detektivové, na které narazíte. Nemám žádný etický kodex, žádné morální zábrany ani zálibu v pucování pistole.“

„Chci si vás najmout,“ prohlásil, jako by mu mé doznání stran čištění zbraní vůbec nevadilo.

Už jsem se chystala tuhle práci udělat pro Cookie a ze známosti – a taky trochu proto, že jsem jí ani zdaleka neplatila dost peněz na to, aby si mě mohla dovolit –, ale peníze nebyly nikdy k zahození. „Jsem hodně drahá,“ namítla jsem a snažila se, aby to znělo provokativně.

„Jsem hodně bohatý,“ řekl a naklonil se ke mně.

Koutkem oka jsem se podívala na Cookie a ta jen souhlasně přikývla.

„No tak dobrá. V tom případě si můžeme plácnout. Ale počkat…,“ zarazila jsem se najednou. „Jak moc bohatý?“

„Hádám, že dost na to, abych vám mohl zaplatit.“ Dopracoval se ve svých odpovědích k takové neurčitosti, že už chutnaly jako jídlo ve školních jídelnách.

„Chci říct, jestli vás někdo v poslední době nežádal o peníze.“

„Jenom můj bratranec Harry. Ale ten ode mě chce peníze pořád.“

Možná už bratranec Harry nějaké ty peníze opravdu potřeboval. Anebo už ho nebavilo, jak ho Warren odmítá. Poznamenala jsem si to a pak se zeptala: „Nenapadá vás ještě něco? Cokoli, čím by se dalo její chování vysvětlit?“

„Ne, vůbec nic,“ řekl a podal Normě svou kreditku. Ani já, ani Cookie jsme s sebou neměly dost peněz na tu spoustu kafe, o velkých burritos ani nemluvě, a protože jsem si nebyla jistá, jestli by tady vzali do zástavy obnošené bačkory…

„Pane Jacobsi,“ řekla jsem a nasadila profesionální výraz detektiva, „musím se vám k něčemu přiznat. Mám hodně dobrý čuch na lidi, a – bez urážky – cítím, že přede mnou něco tajíte.“

Kousl se do spodního rtu a z jeho pórů začala proudit lítostivá vina. Ne ten typ „zabil jsem vlastní manželku a zakopal její bezvládné tělo na dvorku za domem“, spíš vina typu „vím ještě něco, ale nechci vám to přiznat“.

Dlouze si povzdychl a nakonec zabořil tvář do dlaní. „Myslel jsem si, že mě podvádí.“

Bingo! „No to je ovšem dost podstatná informace. Můžete mi říct, proč jste si to myslel?“

Byl tak vyčerpaný, že odfláknul i pokrčení rameny. „Prostě se chovala divně. Najednou jako by to ani nebyla ona. Ptal jsem se jí, jestli někoho nemá, ale ona se jenom zasmála a řekla mi, že jsem jediný muž v jejím životě, protože druhého takového už by nezvládla.“

Jestli se Mimi v poslední době opravdu změnila tak moc, jak říkal, nebylo čemu se divit, že ji podezíral.

„Jo, a nedávno zemřela jedna její kamarádka,“ dodal po chvilce. Nakrčil čelo, jako by si jen těžko vybavoval podrobnosti. „Na to jsem úplně zapomněl. Mimi tvrdila, že byla zavražděna.“

„Zavražděna? Jak se to stalo?“ zeptala jsem se.

„Je mi líto, ale to už si vážně nepamatuju.“ Znovu se zatvářil provinile.

„Byly si blízké?“

„To je právě to. Znaly se ze střední školy, ale nestýkaly se. Mimi se o ní nikdy ani nezmínila, dokud ta ženská nezemřela, takže mě dost překvapilo, jak ji její smrt vzala. Byla zničená, ale…“

„Ale?“ zeptala jsem se, když se zdálo, že se znovu zatoulal mezi vlastní myšlenky. Tohle začínalo být zajímavé. Teď jsem rozhodně nechtěla, aby přestal.

„Já nevím. Byla zničená, ale vlastně ani ne z toho, že by přišla o kamarádku. Bylo to něco jiného.“ Zamyšleně si olízl rty a zapátral ve vzpomínkách. „V tu chvíli jsem si to vlastně ani neuvědomil, ale upřímně řečeno, nezdálo se mi, že by byla příliš zaskočená tím, že její kamarádku zavraždili. Pak jsem se jí zeptal, jestli chce jít na pohřeb, a ten výraz, jak se na mě podívala… Tvářila se, jako bych ji naváděl, aby utopila sousedovic kočku.“

Přiznám se, že v pocitech spjatých s topením cizích koček jsem neměla úplně jasno. „Byla naštvaná?“

Zamrkal a zadíval se na mě. Na hodně dlouho. Na tak dlouho, že jsem si stačila přejet jazykem přes zuby, abych si zkontrolovala, že mezi nimi nic nemám.

„Byla zděšená,“ řekl nakonec.

Sakra. Škoda, že si nepamatoval, jak se ta mrtvá jmenovala. A že nevěděl, proč Mimi její smrt nepřekvapila. Vražda je většinou docela velkým překvapením pro většinu zúčastněných.

Ale když už jsme byli u jmen, rozhodla jsem se, že se ho zkusím zeptat na to jméno, které jsem si opsala ze stěny na dámských toaletách. Vzhledem k tomu, že jsem na svých předních zubech nenašla nic, co by bránilo dalšímu otevírání úst, zeptala jsem se: „Nezmínila se Mimi někdy o nějaké Janelle Yorkové?“

„To je ona!“ vydechl překvapeně. „To je ta její kamarádka, která byla nedávno zavražděná. Jak jste to věděla?“

Nevěděla, ale nechala jsem ho při tom, protože to na něho určitě udělalo dojem.

KAPITOLA DRUHÁ

Nepřejíždějte z pruhu do pruhu. Nikdy nepřejíždějte z pruhu do pruhu.

− nálepka na nárazník

~~~

„Co to posloucháš?“ zeptala jsem se znechuceně cestou domů a ztlumila jsem rádio v Cookieině autě. This Little Light of Mine bylo vzhledem k současné situaci až nevkusně optimistické.

Stiskla tlačítko automatického ladění. „Ani nevím. Měl to být klasický rock.“

„Aha. Hele, ty sis to auto koupila v bazaru?“ zeptala jsem se, protože jsem si vzpomněla na toho nebožtíka, kterého vozila v kufru. Ještě jsem se nerozhoupala k tomu, abych si zjistila, jestli Cookie náhodou nebyla černá vdova, než jsme se seznámily. Černé vlasy měla. A nedávno si je ostříhala nakrátko. Že by se snažila změnit vzhled? Ani nemluvě o tom, že než do sebe ráno nalila první kafe, byla tak nerudná a nebezpečná svému okolí, že oproti střetu s ní vypadala jízda v protisměru jako recept na dlouhý a spokojený život. Mrtví většinou nezůstávali trčet na světě jen tak pro nic za nic. Bylo celkem pravděpodobné, že ten chlápek z kufru zemřel násilnou smrtí, a jestli jsem ho měla přimět k tomu, aby přešel na druhou stranu, musela jsem v první řadě zjistit, jak a proč se to stalo.

„No jo,“ řekla nepřítomně. „Aspoň víme, kde pátrat po Janelle Yorkové. Mohla by ses na ni zeptat strýčka? A možná si taky promluvit s lidmi z márnice.“

„No jasně,“ řekla jsem jakoby nic. „Tak kde jsi ho koupila?“

Podívala se na mě a nechápavě stáhla obočí. „Co?“

„To auto,“ vysvětlila jsem a zadívala se z okénka, jako by mě to vlastně vůbec nezajímalo.

„V Domino Ford. Proč?“

„Jen tak se ptám,“ pokrčila jsem rameny. „Když se člověk nad ránem vrací z vyšetřování případu, honí se mu hlavou různé věci.“

Cookie najednou vytřeštila oči hrůzou. „Panebože! Mám na zadním sedadle ducha, že jo?“

„Cože?“ zeptala jsem se naprosto zaraženým hlasem. „Ne, nemáš. Jak tě to jenom napadlo?“

Zadívala se na mě a o vteřinu později už za kvílení pneumatik odbočovala k benzínce.

„Cookie, vždyť to domů máme už jenom kousek.“

„Řekni mi pravdu,“ uhodila na mě okamžik poté, co jsem se málem praštila o čelní sklo. Měla opravdu dobré brzdy. „Myslím to vážně, Charley. Chápu, že se kolem tebe pořád točí mrtví lidé, ale já je ve svém autě nechci. A ty víš, že neumíš moc dobře lhát.“

„To teda ne,“ namítla jsem dotčeně. „Jsem vynikající lhářka. Zeptej se mého zubaře. Ten ti odpřisáhne, že denně používám zubní nit.“

Odstavila auto a zadívala se na mě. Dlouze a výhrůžně. Docela dobře by se vyjímala ve vězení.

Vyloudila jsem ze sebe povzdychnutí, které by nadchlo i kritiky na Broadwayi, a pak jsem řekla: „Přísahám, Cookie, že na tvém zadním sedadle žádný duch není.“

„Takže je v kufru. Je v kufru, viď?“ Panika v jejím hlase byla úžasně legrační. Dokud nevyletěla z auta.

„Cože?“ zeptala jsem se a vylezla ven za ní. „Ne, jasně že ne.“

Ukázala prstem na svůj bílý taurus a vyčítavě se na mě zadívala. „Mám v kufru mrtvého člověka,“ řekla. Hodně nahlas. Dost nahlas na to, aby to zaslechl policajt v hlídkovém voze, který parkoval kousek od nás a měl stažená okénka.

Obrátila jsem oči v sloup. Byl konec října. Proč si sakra musel spouštět okénko? Když vystoupil z auta a narovnal se, svěsila jsem hlavu do dlaně. Naštěstí do své vlastní. Tohle snad musí být zlý sen, říkala jsem si v duchu. Věděla jsem, že jestli budu muset zase znovu tahat strýčka Boba z postele, aby mě vysekal z dalšího směšného nedorozumění s policií, tak mě vlastnoručně zabije. Sám mi to řekl. Škrabkou. Bůhví proč.

„Nějaký problém, dámy?“ zeptal se policajt.

Cookie se na mě zašklebila. „Co kdybys pánovi odpřisáhla, že v kufru toho auta není žádný mrtvý, co?“

„Cookie, nech toho.“

Založila si ruce v bok a čekala na odpověď.

Já se otočila k Drsňákovi Harrymu a zamžourala na jeho jmenovku. „Podívejte, poručíku O. Vaughne,“ začala jsem, „vím, že to, co moje kamarádka právě řekla, znělo dost divně, ale myslela to jenom obrazně. Ujišťuju vás, že nemáme…“ Zadívala jsem se mu do tváře. Sledoval mě přimhouřenýma očima a na rtech mu hrál pohrdavý úsměv. Ta tvář mi byla tak povědomá, že mi po zádech přejel mráz. Naposled se mi to stalo, když jsem četla To od Stephena Kinga. „Nejste náhodou příbuzný Owena Vaughna?“

Jeho rty se semkly do úzké bezbarvé linky. „Já jsem Owen Vaughn.“

A sakra. Owena Vaughna jsem znala ze střední školy. Nikdy mi neřekl proč, ale pokusil se mě tehdy zabít esuvéčkem svého tatínka. Později sice na policii vypověděl, že mě chtěl jenom zmrzačit, ale stejně jim neřekl důvod. Očividně jsem mu provedla něco hrozného, ale zaboha jsem nemohla přijít na to, co to mohlo být.

Rozhodla jsem se, že budu dělat, jako by nic. Nemělo smysl mu vyčítat jeho vlastní zločiny mládí. Přišel čas zapomenout a odpustit. Už jenom proto, že on měl pistoli a já ne.

Usmála jsem se a plácla ho po paži, jako bychom byli staří kamarádi. „Dlouho jsme se neviděli, Vaughne.“

Nezabralo to. Ztuhl, pomalu se podíval na místo, kde se moje dlaň dotkla jeho uniformy, a potom se pohledem ještě pomaleji vrátil ke mně. Zadíval se mi do očí, jako by mě tím pohledem chtěl pomalu připravit o život.

Trapas.

Pak jsem si vzpomněla, že na střední kamarádil s Neilem Gossettem. Nedávno jsem se s Neilem po mnoha letech setkala, a tak jsem se rozhodla tímhle kouskem informací prolomit ledy, které Vaughna obklopovaly. „Hele, víš, že jsem se nedávno viděla s Neilem? Dělá zástupce ředitele věznice v Santa Fe.“

„Já vím, kde je Neil Gossett,“ řekl, ale pohrdání v jeho hlase ani nezesláblo. „Vím, kde jste vy všichni.“ Naklonil se ke mně a výhrůžně dodal: „O tom nepochybujte.“

Celou minutu jsem stála jako opařená a dívala se za ním, jak se pomalu vrací ke svému vozu. I Cookie jen mlčky přihlížela s lehce pootevřenými ústy, dokud nenastoupil a neodjel.

„Ani nechtěl vidět ten kufr,“ hlesla potom.

„Zdálo se mi to,“ zeptala jsem se jí a dívala se za odjíždějícím vozem, „anebo to fakt znělo jako řeči úchyláka, který sleduje lidi?“

„Co jsi mu sakra kdy udělala?“

„Já?“ Položila jsem si ruku na prsa a zatvářila se opravdu dotčeně. „Proč si vždycky hned myslíš, že za všechno můžu já?“

„Protože to tak vždycky je.“

„Dovol, abych tě informovala, že tenhle člověk se mě kdysi pokusil zabít. Chtěl mě přejet esuvéčkem.“

Nevěřícně se na mě zadívala. „Uvažovala jsi už o emigraci?“

„Budeš se divit, ale ano.“

„Kufr,“ připomněla mi Cookie. „Mrtvola.“ Přistoupila ke kufru a začala ho otevírat.

Přiskočila jsem k ní a přibouchla dvířka dřív, než by mě nebožtík mohl zahlédnout.

„Já to věděla,“ sykla Cookie a rychle zas odstoupila od vozu. „Takže tam je mrtvola.“

Rychle jsem si přitiskla ukazováček na rty, abych ji umlčela, a pak jsem začala hlasitě šeptat, jako to dělají opilci v nočních barech. „Není to mrtvola. Je to nebožtík. A to je rozdíl. Ale jestli zjistí, že ho vidím, hned na mě začne dorážet, abych vyřešila jeho vraždu, vyřídila vzkaz pozůstalým nebo tak něco.“

Najednou se jí na tváři objevil vyčítavý výraz. „Takže ty mě necháš, abych s tím tuhošem v kufru jen tak jezdila pořád dál?“

„Cože?“ podivila jsem se, jako kdyby mě něco takového ani ve snu nenapadlo. „Ne, to určitě ne! Určitě ne pořád. Jenom pár dní, než zjistím, kdo to je.“

Přistoupila ke mně a zblízka se mi zadívala do očí. „To je hnusný hned z několika důvodů,“ řekla, otočila se na podpatku a vyrazila domů.

Sakra. Doběhla jsem ji a v duchu se nestačila divit, jak velkou vzdálenost dokáže pořádně naštvaná ženská urazit za relativně kratičký okamžik. „Cookie, nemůžeš jít domů pěšky! Ještě je tma. A jsme na Central!“

„Radši potkám tucet úchyláků v temných uličkách, než abych jela tím autem,“ řekla rozhodně a ani nezpomalila.

V duchu jsem si to propočítala a zeptala se: „A co cesta přes park? Nebo přes potemnělé parkoviště? To by bylo dost strašidelné, ne?“

Statečně pochodovala dál ve snaze nechat se raději podřezat kvůli těm pěti dolarům, co měla v kapse, než aby si sedla do auta s duchem zesnulého. Nepřipadalo mi to moc logické, ale chápala jsem její obavy. Ne, vlastně nechápala.

„Cookie, mrtví se kolem mě motají v jednom kuse. Každou chvíli jsou u nás v kanceláři, posedávají v čekárně, postávají kolem kávovaru. Proč ti to teď najednou tak vadí?“

„Sama jsi to řekla! Kolem tebe se motají v jednom kuse. Ale já o nic takového nestojím. V mém autě nemají co dělat.“

„Tak to bych ti asi neměla vyprávět o tom klukovi ve vašem bytě, co?“

Zastavila se jako přibitá a nevěřícně se na mě zadívala.

„Ne. Jasně. Zapomeň, že jsem něco řekla.“

„V našem bytě je nějaký mrtvý kluk?“

„Ne pořád.“

Potřásla hlavou, ale pak vyrazila zase dál a já zjistila, že jí v bačkorách nestačím. Povzdychla jsem si a usoudila, že dnes v noci mám až nezdravě mnoho pohybu. Budu si to později muset vynahradit nějakým dortíkem.

„Nemůžu věřit tomu, že mám v bytě mrtvého kluka a ty ses mi o tom nikdy ani nezmínila.“

„Nechtěla jsem tě znepokojovat. Myslím, že se zakoukal do Amber.“

„Bože můj!“ zahořekovala Cookie.

„Hele,“ namítla jsem a popadla ji za rukáv, abych ji zastavila, „pojď zpátky, pojedeme domů a postupně to všechno nějak vyřešíme. Nemůžeš tam přece nechat to auto jen tak stát. Někdo by ho ukradl.“

„Vážně?“ podívala se na mě naoko překvapeně. „A neměla bych se teda vrátit a nechat klíčky v zapalování? Aby s tím nebylo tolik práce.“

„No vidíš, to je nápad!“

Cookie vyrazila zpátky k autu, poháněna novým cílem. Trochu se mi ulevilo. Aspoň šla správným směrem.

„Když nepočítám ten případ, jak jsme se s celým šachovým kroužkem šli koupat při měsíčku, tak tohle je docela určitě nejrušnější noc mého života,“ řekla jsem a zalapala po dechu. Jak jsem se na chvilku zamyšleně zadívala před sebe, zakopla jsem, zavrávorala a pak se rozhlédla kolem, jestli mě někdo neviděl, a zatvářila se, jako bych to udělala zcela záměrně. „Ne, beru zpět,“ řekla jsem potom. „Myslím, že nejrušnější noc byla ta, kdy jsem tátovi pomáhala objasnit příčinu výbuchu plynu, při kterém umřelo dvaatřicet lidí. Jakmile se to vyřešilo, všichni chtěli přejít na druhou stranu. Naráz. Jak se ve mně nakupily všechny jejich emoce, trvalo mi celou noc, než jsem to rozchodila.“

Cookie trochu zpomalila, ale pořád se na mě ani neohlédla. Vůbec jsem jí to nemohla vyčítat. O tom mrtvém klukovi jsem jí měla říct už dávno. Nebylo fér před ní takové věci tajit.

„Nebýt chlapa, co zahlédl toho studenta, jak naschvál poškozuje plynové potrubí, nejspíš by se ten případ nikdy nepodařilo vyřešit. Ale tehdy mi bylo teprve sedm let,“ vyprávěla jsem v naději, že Cookie takovými řečmi trochu rozptýlím. „Vlastně jsem tehdy moc nechápala, co se děje. Hele, tak tvoje auto je v bezpečí,“ řekla jsem a ukázala na taurus.

Cookie došla ke dvířkům a otočila se ke mně. „Omlouvám se, Charley,“ řekla.

Zarazila jsem se a podezíravě se na ni zadívala. „Chystáš se na nějaký kanadský žertík? Protože těch jsem si jako malá užila až dost.“

„Omlouvám se, že tady vyšiluju kvůli mrtvole v kufru…“

„Kvůli nebožtíkovi. Je to člověk.“

„A ty se přitom snažíš dělat, co můžeš. Tuhle historku jsi mi nikdy nevyprávěla.“

„Jakou historku?“ zeptala jsem se, pořád trochu nedůvěřivá. „Tu s tím výbuchem? To nic nebylo.“ Vyprávěla jsem jí to jenom proto, abych ji přivedla na jiné myšlenky.

„Nic to nebylo? Vždyť jsi jako Superman bez červeného pláště.“

„Ale jdi! To přeháníš. O co ti jde?“

„O nic,“ ušklíbla se. „Jenom mi řekni, že v mém kufru není žádná mrtvola.“

Váhavě jsem si od ní vzala klíčky a otevřela jsem kufr. „Žádná mrtvola tu není.“

„Charley, klidně můžeš být upřímná. Nic se neděje.“

Překvapeně jsem zamrkala na prázdný kufr. Byl pryč. „Ne, vážně,“ řekla jsem a rozhlédla se kolem. O krok jsem ustoupila, abych líp viděla, a narazila jsem do něčeho studeného a nehybného. Všude kolem mě se citelně ochladilo a po zádech mi přeběhl mráz. Bylo to jako vstoupit do mrazáku, ale já nechtěla Cookie zbytečně strašit. Zase.

„Ne,“ řekla jsem a pokrčila jsem rameny, „žádný nebožtík tu není.“

Pomalu přikývla. Já poodstoupila kousek stranou, jako bych zkoumala okolí auta, a koutkem oka jsem se zadívala na čahouna, který stál na mém místě. Chlápek z kufru se na mě díval svrchu, ale zdálo se, že mě vůbec nevnímá. Jeho tvář byla naprosto bez výrazu. Odolala jsem pokušení na něj zamávat nebo mu lusknout prsty přímo pod nosem. Stejně by ho to nejspíš jenom naštvalo.

„Stojí vedle tebe?“ zeptala se Cookie.

Asi jsem se na něho dívala příliš nápadně, protože to prokoukla. S provinilým povzdechem jsem přikývla.

„Dělej!“ Popadla klíčky a vrhla se ke dveřím řidiče. „Charley, jedeme rychle pryč, než zase nastoupí.“

„Jo.“ Skočila jsem na sedadlo spolujezdce. Cookie si pořád myslela, že se nebožtíkům dalo utéct nebo ujet, a tak jsem ji v tom raději nechala. Dost na tom, že z parkoviště u benzínky vystartovala jako namydlený blesk.

„Ujely jsme mu?“ zeptala se.

Byla jsem na vážkách. Na jednu stranu jsem potřebovala, aby chápala, jak to s nebožtíky chodí, protože jsme s nimi dost často pracovaly, ale na druhou stranu jsem se chtěla dostat domů živá a zdravá, s trupem neproloženým částmi palubní desky.

„No jasně,“ řekla jsem a dávala jsem si hodně záležet, abych na něho nezírala. Připomínalo mi to jeden den na vysoké, kdy jsem běžela na přednášku, zahnula za roh a vběhla přímo do jednoho rezidenta. I tentokrát jsem měla co dělat, abych nezírala, protože chlápek z kufru zaujal místo v Cookieině klíně.

„Brr,“ zachvěla se. Pak zesílila topení, ačkoli jsme už parkovaly před naším domem.

„Teď se rychle osprchuju a hned potom začnu zjišťovat, co se vlastně stalo té Janelle Yorkové,“ prohlásila Cookie, když jsme došly do druhého patra. Nebylo ještě ani půl páté. „Ale ty si klidně běž ještě na chvíli lehnout.“

„Cookie,“ řekla jsem a podvědomě jsem ustoupila o kousek stranou, protože chlápek z kufru začal zasahovat do mého osobního prostoru. Byla jsem na svůj osobní prostor docela citlivá. „Měla jsem spoustu kávy, takže jít si ještě na chvilku lehnout je naprosto vyloučené.“

„Aspoň to zkus. Vzbudím tě za pár hodin.“

„A budeš mi zase házet na hlavu oblečení?“

„Ne.“

„Dobře, ale i tak ti říkám, že už neusnu.“

Podle času na budíku jsem se probudila o dvě hodiny později. Bylo skoro sedm. Právě včas na to, abych si dala sprchu a ranní kafe a mohla si chvilku prohlížet fotky krasavců na internetu. Měla jsem pocit, že chlápkovi z kufru by ta sprcha taky prospěla.

KAPITOLA TŘETÍ

S velkými ňadry přichází i velká zodpovědnost.

− nápis na tričku

~~~

Stála jsem ve sprše, pouštěla na sebe nejteplejší vodu, jakou byly kohoutky ochotné vydat, ale stejně jsem měla po celém těle husí kůži. Tohle se obvykle stávalo, když se se mnou sprchovali nebožtíci. Zadívala jsem se do nevidoucích očí mrtvého chlápka z Cookieina auta. Měl špinavě hnědé vlasy až na ramena, neupravený plnovous a nazelenalé oči. Takové typy jsem přitahovala jako magnet.

Koupelna byla plná páry, ale přesto se mi z úst kouřilo. Odolávala jsem pokušení zvednout ruce vysoko nad hlavu a předstírat, že jsem bohyně všech moří. Bylo by to bývalo super. Možná bych k tomu dokázala přihodit i nějakou kratší operní árii.

„Chodíte sem často?“ zeptala jsem se místo toho. Pak jsem se vlastnímu vtipu sama zasmála. Takže to stálo za to.

Nic neříkal, a tak jsem se rozhodla, že zkusím, jestli je opravdový. Dloubla jsem ho prstem do hrudi, která pro mě byla na dotyk stejně pevná jako stěny kolem nás, ale voda stékající z mého prstu nerušeně odkapávala přímo skrz něj. Každopádně na něj to dloubnutí nemělo ani ten nejmenší vliv. Jeho nevidoucí oči dál zíraly přímo skrze mě. Což bylo zvláštní. U Cookie v kufru vypadal ještě docela normálně.

Rozpačitě jsem si začala vymývat z vlasů kondicionér, ale oči jsem nechala otevřené a sledovala jsem ho, jak se dívá na mě. Tedy mým směrem. „Taky jste někdy měl takový den, který začal úplně bláznivě, a od té doby šlo úplně všechno z kopce?“

Neodpověděl. Patrně patřil k typu tichých šílenců. Přemýšlela jsem, jak dlouho už byl asi po smrti. Možná zůstal na světě tak dlouho, že se z toho zbláznil. To jsem jednou viděla ve filmu. A pokud opravdu byl bezdomovcem, když zemřel, mohla se u něho nějaká duševní choroba rozvinout už tehdy.

Zrovna když jsem zastavila vodu, zvedl hlavu. Zvedla jsem ji taky. Hlavně proto, že to udělal on. „Tak co, čahoune?“ Zamrkala jsem – a najednou byl pryč. Tohle mrtví dělají docela často. Žádné „ahoj“ nebo „nashle“. Žádné: „Uvidíme se na druhé straně!“ Prostě jsou z čista jasna pryč. Mohla jsem jenom doufat, že chlápek z kufru bude pryč hodně dlouho. Zatracení nebožtíci.

Vystrčila jsem ruku ze sprchy a nahmatala osušku, ale právě v tu chvíli jsem si všimla rudých krůpějí na zápěstí. Zvedla jsem hlavu a spatřila temnou rudou skvrnu na stropě. Pomalu se zvětšovala, jako kaluž krve pod nějakou mrtvolou. Ani jsem nestačila říct: „Co se to doprdele…?“ a někdo tím stropem propadl. Někdo veliký. A těžký. A spadl prakticky přímo na mě.

Zhroutili jsme se na podlahu jako jedna velká hromada rukou a nohou. Naneštěstí jsem se ocitla pod člověkem, který byl jako z oceli, ale jednu věc jsem okamžitě poznala. Poznala jsem to horko, které z něho sálalo. Bylo jako podpis, jako osobní značka, ohlašující jeho příchod. Vysoukala jsem se zpod jedné z nejmocnějších bytostí ve vesmíru, zpod Reyese Farrowa, a uvědomila jsem si, že jsem od hlavy až k patě potřísněná krví. Jeho krví.

„Reyesi!“ vykřikla jsem zděšeně. Byl v bezvědomí, tričko i džíny nacucané krví. „Reyesi,“ řekla jsem a přitáhla si k sobě jeho hlavu. Tmavé vlasy měl samá krev. Přes tvář i hrdlo se mu táhly dlouhé a hluboké šrámy, jako kdyby ho něco podrápalo, ale většina krve pocházela z hlubokých smrtelných ran na jeho hrudi, zádech a pažích. Bránil se, ale před čím?

Srdce se mi rozbušilo jako zvon. „Reyesi, prosím!“ zašeptala jsem. Pohladila jsem ho po tváři a jeho řasy, teď zbarvené doruda a poseté krůpějemi krve, se neznatelně zachvěly. Najednou se převalil na mě. V okamžiku se kolem něho – kolem nás – zhmotnil jeho černý plášť a jeho ruka se mi sevřela kolem hrdla. Než jsem stačila popadnout dech, přitiskl mě ke stěně koupelny a proti mému obličeji hrozivě trčela čepel ostrá jako břitva.

„Reyesi,“ zalapala jsem po dechu. Cítila jsem, jak mě přesně mířený stisk pomalu připravuje o vědomí. Jeho tvář se před mýma očima rozplynula v temnotě. Už jsem viděla jenom tu černou kápi, která chránila jeho identitu tak dokonale, že jsem ji dlouho neznala ani já. Svět se rozmazal, pak roztočil. Bojovala jsem proti jeho sevření, proti tomu ocelovému stisku, a ačkoli jsem sama měla ze svého výkonu docela dobrý pocit, prakticky hned jsem cítila, jak se mi z rukou vytrácí síla, jak ochabují a jsou už tak slabé, že neudrží ani vlastní váhu.

Cítila jsem, jak se ke mně tiskne. Slyšela jsem, jak na mě mluví, jak se kolem mě jeho hlas vine jako dým. „Měj se na pozoru před raněným zvířetem.“

Pak najednou zmizel, vládu nad mým tělem převzala gravitace a já se znovu svezla na podlahu, tentokrát obličejem napřed. Někde v hloubi duše jsem věděla, že to bude bolet.

~~~

V den, kdy jsem přišla na svět, se stalo něco velmi podivného. Sotva jsem opustila matčino lůno, čekala tam na mě postava celá v černém, s tváří ukrytou pod černou kápí a s černým pláštěm přes ramena. Plášť vířil kolem postavy a vyplňoval celý porodní sál pomalu se převalujícími černými vlnami jako dým v lehkém větříku. Ačkoli jsem černému duchovi neviděla do tváře, věděla jsem, že pozoruje doktora, jak stříhá pupeční šňůru. Ačkoli jsem necítila jeho dotyky, věděla jsem, že na mě sahá, když mě sestry omývaly. Ačkoli jsem neslyšela jeho hlas, věděla jsem, že tiše šeptá moje jméno.

Byl tak silný, že samotná jeho přítomnost ze mě vysávala veškerou energii. Bála jsem se ho a najednou jsem neměla dost sil ani na to, abych nabrala vzduch do plic. Jak jsem vyrůstala, uvědomovala jsem si, že on je to jediné na světě, čeho se bojím. Nikdy mě nepostihly běžné fobie dětství, což bylo rozhodně dobře, protože mrtvých lidí bylo kolem mě habaděj. Bála jsem se jen jeho. A přesto se v mém životě objevoval jen ve chvílích, kdy jsem sama měla namále. Zachránil mě, už několikrát mi zachránil život. Tak čeho jsem se bála? Proč jsem ten zjev jako malá začala nazývat Kosťa, abych zlehčovala skutečnost, že se ho bojím?

Možná to bylo tím, že z něho vyzařoval tak obrovský žár. Kdykoli byl poblíž, zdálo se mi, jako by mě po kusech pohlcoval.

Patnáct let po svém narození jsem se jedné chladné noci v temných ulicích Albuquerque poprvé setkala s Reyesem Farrowem. Moje starší sestra Gemma potřebovala pomoc s projektem do školy, a tak jsme se ocitly v poměrně nehostinné části města. Najednou jsme si všimly pohybu v malém okénku přes ulici a s hrůzou jsme zjistily, že tam jakýsi muž nelítostně tluče mladého chlapce. V tu chvíli jsem myslela jen na to, že ho musím zachránit. Nějak. Jakkoli. Ze zoufalství jsem do toho okna hodila cihlu. Na chvilku to zafungovalo. Ten chlap přestal kluka mlátit, ale bohužel vyrazil za námi. Rozběhly jsme se jakousi temnou uličkou a hledaly jsme díru v plotě, když se ukázalo, že ten kluk taky utekl. Viděly jsme ho, jak se svíjí ve stínu za budovou.

Vrátily jsme se. Po tváři mu stékala krev. Crčela mu z těch neuvěřitelně krásných rtů. Zjistily jsme, že se jmenuje Reyes, a pokusily jsme se mu pomoct, ale on naši nabídku odmítl. Dokonce nám vyhrožoval, že nám ublíží, pokud neodejdeme. Tehdy jsem dostala první životní lekci na téma: „Muži neuvažují racionálně.“ Ale právě kvůli tomuhle setkání už mě o víc než desetiletí později ani nepřekvapilo, že Reyes oněch deset roků strávil ve vězení za to, že toho chlapa zabil.

To byl jen jeden z převratných objevů, které jsem v nedávné minulosti učinila. Nejdůležitější z nich bylo zjištění, že Reyes a Kosťa, temná postava, která mě už od narození sledovala a dávala na mě pozor, jsou jedna a tatáž bytost. To on mi už poněkolikáté zachránil život. On byl tím, kdo mě zpovzdáli sledoval, přičemž sám byl sotva víc než stín, a ochraňoval mě. On byl tím, koho jsem se celé dětství nejvíc bála. Ksakru, byl úplně jediný, koho jsem se bála.

Bylo šílené zjistit, že ta záhadná postava z mého dětství je člověkem z masa a kostí. Až na to, že dokázal své tělo opouštět a cestovat prostorem i časem jako nehmotná bytost, která se mohla v jediném okamžiku rozplynout jako dým. Uměl vytasit meč a přerušit člověku míchu, aniž by hnul brvou. A jediným pohledem těch očí pod dlouhými hustými řasami by dokázal roztavit polární ledovce.

Ale každé další odhalení s sebou přinášelo víc a víc otázek. Teprve před několika týdny jsem přišla na to, odkud se bere jeho nadpřirozená moc. Když se konečky prstů dotýkal mé ruky, když se jeho rty zlehka otřely o má ústa, když do mě vstoupil a orgasmus poodhalil roušku jeho minulosti, nahlédla jsem znenadání do světa, z něhož pocházel. Na vlastní oči jsem viděla vznik vesmíru i to, jak byl jeho otec – jeho skutečný otec, ten nejkrásnější anděl, který byl kdy stvořen – svržen z nebes. Lucifer se chtěl mstít, sebral obrovskou armádu, a právě v těch nejistých dobách se zrodil Reyes. Byl stvořen z žáru supernovy a rychle vystoupal nad všechny ostatní, aby se z něho stal uznávaný vůdce. Podléhal jen svému otci a velel milionům vojáků, byl generálem mezi zloději, ještě krásnější a silnější než jeho otec, s klíčem k branám pekelným vyrytým do vlastního těla.

Ale pýcha jeho otce neznala mezí. Chtěl dobýt nebesa. Chtěl získat vládu nad každičkou živou bytostí ve vesmíru. Chtěl usednout na boží trůn.

Reyes vyplnil každé otcovo přání, čekal a vyhlížel, kdy se na Zemi objeví portál, přímé spojení do nebe, cesta ven z pekla. Stal se z něho dokonalý stopař, který procházel branami pekel a objevoval portály v nejvzdálenějších koutech vesmíru, tisíc světel identického tvaru. Tisíc smrtek doufajících v to, že se jim dostane pocty sloužit na Zemi.

Ale Reyes hledal dál a našel jednu, která vypadala jako ze zlata, třpytivou a zářící dceru Slunce. Mě. Ohlédla jsem se, spatřila ho a usmála se na něho. A v tu chvíli byl Reyes ztracen.

Vzepřel se otcovým rozkazům, odmítl se vrátit do pekla a sdělit mu, kde mě našel, a místo toho se narodil na Zemi a celou věčnost čekal, až se tam objevím i já. Zahodil kvůli mně všechno, co znal. Protože ten den, kdy se narodil v lidské podobě, zapomněl, kým a čím byl. A co víc, zapomněl, čeho byl schopen. Vzdal se všeho, aby mohl být se mnou, ale krutý zvrat osudu ho vehnal do náruče monstra. Když Reyes vyrůstal, každičký jeho krok byl diktován dravcem toho nejhoršího druhu. Pomalu si začal vybavovat vlastní minulost. To, kým byl. Čím byl. Ale tou dobou už ho poslali do vězení za to, že zabil muže, který ho vychovával.

~~~

S trhnutím jsem se probrala na podlaze koupelny a vyskočila na nohy. Ale protože dlaždice byly z převážné většiny mokré a kluzké, sletěla jsem stejně rychle znovu na zem. Další pořádná šlupka. Na druhý pokus jsem to zkusila o poznání pomaleji, rozhlížela jsem se po Reyesovi a v duchu si slibovala, že si do koupelny co nejdřív koupím protiskluzovou podložku.

Nikde nebyla vidět ani kapka krve. Žádné stopy po zápasu. Ani Reyes. Co se s ním stalo? Proč byl tak pořezaný? V duchu jsem zápolila s jeho obrazem. Především proto, že kdykoli jsem si ho vybavila, znovu se o mě pokoušely mdloby.

Pak jsem si vzpomněla na to, co mi řekl. Měj se na pozoru před raněným zvířetem. Až na to, že on to zašeptal aramejsky – jedním z tisíců jazyků, které jsem automaticky znala už od narození. Jeho hlas byl jen tichým bolestiplným skučením. Musela jsem ho najít.

Vklouzla jsem do džínů a trička, obula se a stáhla si vlasy do ohonu. Měla jsem tolik otázek. Tolik starostí. Celý minulý měsíc ležel Reyes v kómatu. Když to ve věznici v jednu chvíli začínalo vypadat na vzpouru, kterýsi z dozorců pro výstrahu vystřelil do země, ale nešťastnou náhodou kulka zasáhla Reyese. Protože byl z lékařského pohledu mrtvý, chystala se vězeňská správa odpojit přístroje, které ho udržovaly při životě. Toho dne se ale nějakým zázrakem probral a zmizel z léčebny v Santa Fe, jako by se nic nestalo. To bylo před týdnem, a od té doby po něm nebylo ani vidu, ani slechu. Až dodnes.

Takže byl pořád naživu? Co ho tak těžce poranilo? Co ho vůbec mohlo tak těžce poranit? Do háje, vždyť to byl Satanův syn! Kdo by si s ním zahrával? Měla jsem pár nápadů, co bych mohla prověřit, ale jak jsem odcházela z bytu, rozezněla se pevná linka.

„Tak rychle!“ štěkla jsem do sluchátka, sotva jsem je zvedla.

„Dobře. Jsou tu dva chlapi z FBI,“ hlásila Cookie. Rychle.

Do háje. „Muži v černém u nás v kanceláři?“

„No, jsou spíš v tmavě modrém, ale zhruba tak to je.“

Do háje zelenýho. Teď jsem na žádné muže vůbec neměla čas. Bez ohledu na barvu. „Tak dobře, dvě otázky: Jsou naštvaní? A jsou pěkní?“

Cookie po chvilce zaváhání odpověděla: „Tak zaprvé, ani moc ne, a zadruhé, prozatím bez komentáře. A zatřetí, dala jsem tě nahlas.“

Po další dlouhé, hodně dlouhé odmlce jsem se rozhodla: „No tak fajn. Za chvilku jsem tam.“

Než jsem to stačila udělat sama, natáhla se přes moje rameno dlouhá ruka a přerušila spojení. Reyes stál těsně za mnou. Žár, který z něho sálal, prostupoval mým oblečením a vpíjel se mi do těla. Přistoupil ještě o krůček blíž a celým tělem se mi přilepil na záda. Můj organismus na to reagoval záplavou adrenalinu, a když Reyes sklonil hlavu a já na tváři ucítila jeho horký dech, málem se pode mnou podlomila kolena.

„Dobré ráno, Dutchová,“ řekl tiše a jeho hlas byl jako pohlazení.

Vlna vzrušení mi projela celým tělem a zastavila se v podbřišku. Reyes mi říkal „Dutchová“ už od mého narození a já pořád nemohla přijít na to proč. Byl jako poušť, nebezpečný a krásný, krutý a nelítostný, s příslibem oázy za každou další písečnou dunou.

Otočila jsem se a pohlédla mu do očí. On ale neustoupil ani o píď, a tak jsem sama musela udělat malý krůček zpátky, abych mu dobře viděla do tváře, abych se do ní mohla vpíjet pohledem. Temné vlnité vlasy mu padaly do čela a řasy – tak husté, že to vždycky vypadalo, jako kdyby se právě probudil – zakrývaly sytě hnědé oči, v nichž hořely rozpustilé ohníčky. Klouzal pohledem po mé tváři, na chvíli se zastavil u rtů a pak pomalu skončil mezi mými ňadry – Nebezpečím a Willem Robinsonem. Nakonec se vrátil nahoru a zadíval se mi do očí. A v tu chvíli jsem pochopila pravý význam slova „dokonalost“.

„Vypadáš líp,“ řekla jsem zlehka. Krvavé, na první pohled smrtelné rány na jeho těle už téměř zmizely. Hlava se mi zatočila, protože nezvládala vnímat úlevu a obavy zároveň.

Zvedl mi bradu a konečky prstů přejel po krku tam, kde ještě pořád zůstala trochu zarudlá stopa od toho, jak mě v chvilkovém pominutí smyslů málem uškrtil. Měl velkou sílu. „Omlouvám se.“

„A řekneš mi, co se vlastně stalo?“

Sklonil hlavu. „Myslel jsem, že jsi někdo jiný.“

„Kdo jiný?“

Místo odpovědi mi přitiskl dva prsty na krční tepnu a nahmatal tep. Zdálo se, jako by si ten dotyk vychutnával, jako by si liboval v tom, jak mi tepnami proudí krev.

„Myslíš ty démony, o kterých jsi mi povídal?“ zeptala jsem se.

„Ano.“ Řekl to tak věcně, tak prostě, že by si člověk skoro myslel, že se ho démoni pokoušejí zabít každou chvíli. Mně se o nich zmínil před týdnem, když jsem se konečně dozvěděla, kým ve skutečnosti je. Říkal, že jdou po mně, ale aby se ke mně dostali, musejí projít přes něho. Tehdy se mi zdálo, že to myslí obrazně. Očividně jsem se mýlila.

„A oni…“ V půlce věty jsem si tu otázku rozmyslela a zkusila raději: „A jsi v pořádku?“

„Jsem v bezvědomí,“ řekl a naklonil se ke mně blíž. Jazykem si pomalu navlhčil rty.

Můj žaludek udělal několik kotrmelců, ale ne jenom kvůli tomu jazyku. „Jsi v bezvědomí? Jak to myslíš?“

Opřel se rukama o linku za mými zády, takže jsem uvízla mezi jeho šlachovitými pažemi jako v pasti. „Myslím to tak, že nejsem při vědomí,“ odpověděl jen zlomek vteřiny před tím, než se jeho zuby zlehka zakously do mého ušního lalůčku. Po zádech mi znovu přeběhl mráz.

Jeho hluboký hlas mě rozechvíval až do morku kostí, které zevnitř měnil na kapalinu. Měla jsem co dělat, abych se dokázala soustředit na jeho slova a zapomenout na vzrušení a zmatky, které ve mně každá slabika, každý jeho dotyk vyvolávaly. Byl jako heroin s čokoládovou polevou a já prožívala těžký případ závislosti.

Už jsem ho jednou cítila v sobě. Na krátký okamžik jsem poznala nebe na zemi, ten nepopsatelný, s ničím nesrovnatelný zážitek, který mi nepochybně zmařil veškeré naděje na to, že bych si ještě někdy mohla něco užít s obyčejným mužem. No vážně, kdo by mohl soupeřit se stvořením z ryzí krásy a hříchu, spojených dohromady spalujícím žárem smyslnosti? Byl to bůh mezi muži. Sakra.

„Proč nejsi vzhůru?“ zeptala jsem se a soustředila se na to, že se musím soustředit. „Reyesi, co se stalo?“

On se celou dobu soustředil na to, jak se prožužlat od mého ušního lalůčku až po krk. Při každém dotyku ve mně vyvolával další malé zemětřesení.

Opravdu nerada jsem ho přerušovala, ale… „Reyesi, posloucháš mě?“

Zvedl hlavu a šibalsky se na mě usmál. „Poslouchám.“

„Ale co? Jak se ti krev přelévá do dolních partií?“

„Ne,“ řekl a tiše se zasmál hlubokým hlasem, ze kterého jsem se celá rozechvěla. „Tlukot tvého srdce.“ Znovu sklonil hlavu a pokračoval v náletech na můj krk.

„Vážně, Reyesi, co se ti to stalo?“

„Malinko jsem se pořezal,“ zašeptal mi do ucha.

Vůbec se mi do toho nechtělo, ale musela jsem ho zarazit. „Přestávka,“ řekla jsem pevně a odstrčila jeho ruku, která mi zamířila do rozkroku.

Propletl si prsty s mými. „Posíláš mě na střídačku?“

„Jo,“ řekla jsem rozechvělým hlasem.

„A když nepůjdu, dostanu na zadek?“

Vyprskla jsem smíchy dřív, než jsem se stačila ovládnout. „Reyesi,“ řekla jsem pak káravě, „musíme si promluvit.“

„Tak mluv,“ řekl a palcem mi pohladil hřbet ruky.

Zabořila jsem mu volný ukazováček do ramene a dloubla do něho. „Asi jsem se špatně vyjádřila. Ty musíš mluvit. Prosím tě, řekni mi, co se stalo. Proč jsi v bezvědomí?“

Pomalu vydechl a trochu se zaklonil, aby se mi mohl podívat do očí. „Jak jsem ti řekl minulý týden, našli mě.“

„Démoni.“

„Jo.“

„A co po tobě chtějí?“

„Totéž co chci já,“ odpověděl a významně mě přejel pohledem od hlavy k patě. „Ale možná z jiného důvodu.“

Už dříve mi řekl, že démoni hledají mě, portál, cestu do nebe. Ale neměla jsem ani ponětí, že by zašli tak daleko. „Jsi pořád naživu?“

„Moje hmotné tělo je jako tvoje. Zabít ho je těžší, mnohem těžší než u těl obyčejných smrtelníků.“

Úleva zaplavila každičkou buňku mého těla. Zhluboka jsem se nadechla a pobídla ho: „Tak povídej, co se vlastně stalo. A přesně.“

„Přesně? Tak jo. Teď čekají, že nastane přesně jedna ze dvou možných situací.“

„A ty jsou?“

„Buďto zemře moje tělo a oni mě budou moct odvléct zpátky do pekla, anebo mě najdeš. V prvním případě by získali klíč,“ řekl a ukázal hlavou na hladké, splývavé linie svého tetování. Celkem mě překvapilo, když jsem se před nedávnem dozvěděla, že to je vlastně mapa k branám pekelným. Jak se zdálo, bez ní ta nebezpečná cesta skrze věčnou prázdnotu pro kohokoli, kdo se pokoušel uprchnout, jen zřídka končila dobře. „A v druhém případě by získali přístup na nebesa.“ Zadíval se mi přímo do očí. „Z obojího by měli velkou radost.“

„Tak mi řekni, kde je tvoje tělo, a můžeme tě… já nevím… někam schovat.“

Zasmušile zavrtěl hlavou. „Obávám se, že to nemůžu udělat.“

„Jak to myslíš, že nemůžeš?“ zeptala jsem se nechápavě. „Reyesi, kde jsi?“

Jeden koutek jeho úst se zvedl v neveselém úsměvu. „Na bezpečném místě.“

„Takže jsi v bezpečí před těmi démony?“ zeptala jsem se hlasem plným naděje.

„Ne,“ odpověděl, „ty jsi v bezpečí před démony.“

Když se znovu skláněl k mému krku, vyškubla jsem se mu. „Takže oni vědí, kde jsi? A pokoušejí se tě zabít?“ To, co naznačoval, mi připadalo jako ta nejhorší noční můra, kterou jsem si dokázala představit – že někde ležím bezmocná a zraněná a čekám, až mě nějaký šílenec, který krouží kolem, připraví o život. Nikdy jsem nepředpokládala, že by tím zabijákem mohl být démon, ale teď, když mi Reyes poskytl tolik nového materiálu, jsem si byla téměř jistá, že moje opakující se hrůzostrašné sny čeká výrazný upgrade. Paráda.

Hlasitě si povzdychl, odstoupil ode mě a posadil se do křesla u psacího stolu. Vyšvihl nohy na desku a pohodlně si je opřel. „Opravdu se tím teď musíme zabývat? Nemám moc času.“

Srdce se mi sevřelo hrůzou. Kolik času asi má? blesklo mi hlavou. Kolik času asi máme? Druhé křeslo jsem neměla, tak jsem se posadila na barovou stoličku a otočila se k němu. „Proč mi nechceš říct, kde jsi?“

„Ze spousty různých důvodů.“ Přelétl po mně pohledem, který pálil jako plamen. Jediným mrknutím oka ve mně dokázal zažehnout ty nejhlubší touhy. Rozhodla jsem se, že se čtením harlekýnek na dobrou noc musím jednou provždy skoncovat.

„Můžeš mi aspoň říct, co je to za důvody, nebo mám opravdu hádat?“

„Nemám čas, abych tu proseděl celý den, takže asi bude jednodušší, když ti to řeknu.“

„No konečně se někam dostáváme.“

„První důvod spočívá v tom, že to je past, Dutchová. Past nastražená jen a pouze na tebe. Proč myslíš, že mě ještě nezabili? Chtějí, abys mě hledala a našla. Pamatuj, když ty nevidíš je, oni nevidí tebe.“ O tom už se zmiňoval minule, ale připadalo mi to trochu komplikované na pochopení. Ani nemluvě o tom, že mě to hodně znepokojovalo.

„A když je uvidím?“ zeptala jsem se.

Ještě jednou po mně přelétl pohledem. „Řekněme prostě, že se dáš dost těžko přehlédnout.“

„Takže to uděláme inkognito. Víš, jako speciální jednotky mariňáků nebo policejní komanda.“

„Tak to nefunguje.“

„Tohle vůbec nebudu poslouchat,“ řekla jsem a bojovně zaťala ruce v pěsti. „Musíme to aspoň zkusit. Nemůžeme je přece nechat, aby tě zabili.“

„Ještě jsem ti neřekl ten druhý důvod.“

To znělo zlověstně. „No tak do toho,“ řekla jsem a založila ruce na prsou.

„Nebude se ti to líbit.“

„Jsem už velká holka,“ ušklíbla jsem se a bojovně zvedla hlavu. „Zvládnu to.“

„No tak jo. Nechám své hmotné tělo zemřít.“

Každý sval v mém těle jako by v tu chvíli zkameněl.

„Ne že bych ho potřeboval,“ pokračoval a bezděčně pokrčil rameny. „Jenom mě zpomaluje, a jak jsi sama mohla vidět, činí mě zranitelnějším.“

„Ale na záznamu z bezpečnostní kamery bylo vidět, jak ses probral z kómatu a najednou zmizel. Tvoje hmotné tělo se rozplynulo v nic.“

„Dutchová,“ řekl a zadíval se na mě zpod těch hustých řas, jako bych byla úplně pitomá, „něco takového nedokážu udělat ani já.“

„Tak jak to, že jsi byl najednou pryč? Viděla jsem ten záznam.“

„Dokážu podle libosti manipulovat elektronickými zařízeními. Ty to dokážeš taky, když se dost soustředíš.“

O tom jsem nikdy neslyšela. „Ale já myslela…“

„Omyl,“ řekl tónem, který nepřipouštěl námitky.

„Tak fajn. Mýlila jsem se. To bude tím, že mi k těm nadpřirozeným schopnostem nikdo nedal žádný návod k použití.“

„Jasně.“

„Ale to není důvod nechat svoje hmotné tělo zemřít. Co by se s tebou vlastně stalo? Před chvilkou jsi tvrdil, že pokud zemřeš, zavlečou tě zpátky do pekla.“

„Ani oni nevědí jistě, jestli se jim to podaří, nebo ne. Prostě doufají, že to tak bude. Ale je jenom jeden způsob, jak to zjistit,“ řekl a nadzdvihl obočí.

„Počkej! Takže ty nevíš, co se stane? Jestli tě zavlečou zpátky?“

Pokrčil rameny. „Nemám zdání. Ale pochybuju o tom.“

„Ale co když se jim to podaří? Co když tě pošlou zpátky?“

„Nepřipadá mi to pravděpodobné,“ řekl neochvějně. „Jak by mě tam měli poslat?“

„Můj bože! Nechce se mi věřit, že jsi ochotný takhle riskovat.“

„Je riskantnější, abych zůstal naživu tady na Zemi, Dutchová,“ řekl a v jeho hlase zazněl náznak podráždění. „A to je riziko, které už dál nechci snášet.“

„Riskantnější pro koho?“

„Pro tebe.“

Jeho odpověď mě zmátla ještě víc. „Pořád to nechápu. Proč by to mělo být riskantní pro mě?“

Vjel si oběma rukama do vlasů. Jak si je rozcuchal, byl najednou ještě víc sexy než dřív, a tak mi chvilku trvalo, než jsem se znovu dokázala soustředit na náš rozhovor. „Jsou to démoni, Dutchová. A je jen jediná věc v tomhle vesmíru, po které touží víc než po lidských duších.“

„Snídaňové burritos v Macho Taco?“ zkusila jsem to. Vyskočil na nohy a sklonil se nade mnou. „Chtějí tebe, Dutchová. Chtějí portál. A víš, co by se stalo, kdyby tě našli?“ Kousla jsem se do rtu a pomalu pokrčila rameny. „Našli by cestu do nebe.“

„A to nemůžu dovolit.“

„Jasně,“ řekla jsem smutně. „Málem bych zapomněla. Musel bys mě zabít.“

Přistoupil ke mně ještě blíž a ztišil hlas. „A taky bych to udělal, Dutchová. Bez mrknutí oka.“

Fajn. Bylo skvělé vědět, že na mně někomu záleží.

„Dotklo se tě to?“ zeptal se a dvěma prsty mi nadzdvihl bradu.

„Přestaň mi číst myšlenky,“ řekla jsem nabručeně.

„Nedokážu ti číst myšlenky. Jsem jako ty: Čtu výrazy tváře, pocity. A proto vím, že se tě to dotklo.“

„Jak se vůbec nějaký démon mohl dostat do téhle sféry?“ zeptala jsem se a o kousek jsem se od něho odtáhla. Pak jsem sklouzla ze stoličky a začala jsem zamyšleně přecházet po pokoji sem a tam. On se znovu posadil a vyložil si nohy na stůl. Teprve teď jsem si všimla vysokých holínek, které měl obuté. Byly černé, napůl jezdecké a napůl motorkářské. Líbily se mi. „Myslela jsem si, že pro démony je téměř nemožné proniknout branami pekla.“

„Ano, téměř nemožné. Ale jednou za čas se některý z démonů odváží vyrazit do prázdnoty a hledat cestu labyrintem. Je to nebezpečné a jen zřídkakdy se to podaří. Většina podobných pokusů končí v hlubinách nekonečného zapomnění.“ Patou dloubnul do myši a můj počítač se probral z režimu spánku. Obrazovka se rozsvítila a objevila se tapeta, kterou jsem si dala na plochu. Byla to Reyesova fotografie, policejní snímek z jeho spisu – jediný, který jsem měla. Zamračil se.

Odolávala jsem pokušení zalézt si hanbou pod barovou stoličku. Stejně bych se tam před ním neschovala. „Co jsi to říkal?“

„No jo,“ potřásl hlavou a znovu se mi zadíval do tváře. „Když už některý z nich zázrakem pronikne branou, ještě pořád nemůže přímo na tenhle svět. Musí se přichytit k duši novorozeného dítěte. Jedině tak se dostane do téhle sféry. Do sféry, na které shodou okolností jsme ty i já,“ připomněl mi.

„Ale ty jsi to tak nemusel dělat, když jsi unikl z pekla, ne? Ty ses nemusel přisát k žádnému novorozenci.“

„To bylo něco jiného. Jakmile jsem utekl, mohl jsem se mezi jednotlivými sférami přesouvat tak snadno, jako kdybych procházel otevřenými dveřmi.“

„Jak je to možné?“

„Prostě je to tak,“ odpověděl vyhýbavě. „Já jsem jiný. Byl jsem stvořen za určitým účelem. Když byli padlí andělé vypovězeni z nebe, byli odehnáni od světla, a proto potřebovali mě. Já jsem byl nástroj. Prostředek k dosažení určitého cíle. Ale narodit se tady na Zemi asi nebylo to nejmoudřejší rozhodnutí, které jsem kdy udělal. Moje hmotné tělo mě učinilo příliš zranitelným a mělo by být zničeno. Utajený klíč by neměl být takhle hmatatelný.“

Když se Reyes narodil v lidské podobě, objevil se na jeho lidském těle i klíč, mapa k branám pekelným, která do něj byla otištěna v okamžiku jeho stvoření. Docela by mě zajímalo, co na to říkali jeho lidští rodiče. Co na to říkali lékaři? Tetování na novorozenci? Nebyla jsem si jistá, jak to všechno funguje, ale zdálo se, že to tetování bylo pro Satana cestou ven z pekla. Nechtěl je opustit a stát se zranitelným, dokud se nezrodí portál. A tak poslal svého syna do této sféry, aby čekal, dokud se to nestane. Reyes měl přivolat Ďábla a všechny jeho armády hned v okamžiku, kdy jsem přišla na svět. Ale místo toho se sám narodil do lidského těla, aby mohl být se mnou. Abychom spolu mohli vyrůstat. Jenže dávno před tím, než by se mu tenhle sen mohl splnit, byl od svých pravých rodičů unesen.

„Jestli se ti démoni dostanou zpátky k branám pekel,“ pokračoval, „budou mít klíč a můj otec bude moct uniknout. Což taky udělá.“ Zaklonil se v křesle a sepjal ruce za hlavou. „Víš, jak lidé v podstatě už od počátku světa vymýšlejí různá proroctví o konci světa?“

„Jo,“ řekla jsem a instinktivně jsem chápala, kam tím míří. Nečekala jsem žádnou veselou anekdotu.

„Nemají ani ponětí, jaké peklo je čeká, pokud se můj otec dostane k tomu klíči.“ Rozepjal ruce a předklonil se ke mně. „A jako první by šel po tobě.“

„To je mi jedno.“

Pochybovačně se mi zadíval do očí. „Ale není.“

„Ale ano, je. Prostě nemůžeš nechat svoje tělo umřít. Vždyť nevíme, co by se pak stalo. Tak i tak by to mohlo dopadnout špatně.“

„No tak předpokládejme, aspoň teoreticky, že by ti démoni pro mě už nepředstavovali žádnou hrozbu, že by se ti podařilo je všechny zlikvidovat.“

„Mně?“

„Ale pořád je tu jeden problém, kterému říkám život za mřížemi. Já se nevrátím do vězení, Dutchová.“

Cože? On si teď dělal hlavu s tímhle? „Já to nechápu. Můžeš svoje tělo opustit, kdykoli budeš chtít. Žádné mříže tě přece nezastaví.“

„Tak snadné to není.“

Všimla jsem si, že už mi zase odpovídá vyhýbavě. Něco přede mnou tajil. „Reyesi, prosím tě, řekni mi celou pravdu.“

„To není důležité.“ Natáhl ruku a vypnul můj monitor, jako by ho pohled na vlastní obličej najednou rozptyloval.

„Reyesi,“ položila jsem mu dlaň na paži, abych získala jeho pozornost, „tak mi pověz, v čem je ten háček?“

Zaťal zuby a zadíval se na špičky nohou. „Má to… vedlejší efekt.“

„Když opouštíš své tělo?“

„Jo. Když ho opustím, tělo vypadá, jako kdybych měl nějaký záchvat. A když to budu dělat moc často, vězeňští lékaři mi začnou dávat léky, které mají takovým záchvatům předcházet. A tyhle léky mají pro mě nepřijatelný vedlejší účinek.“ Znovu se mi zadíval do očí. „Brání mi opustit tělo. Takže bych zůstal uvězněný za mřížemi a tebe by neměl kdo ochraňovat.“

Aha. „No tak zůstaň na útěku. Já ti budu pomáhat. Ale dovol mi, abych se nejdřív postarala o tvoje zdraví. Mám kamaráda doktora a znám pár zdravotních sester. Můžu je poprosit, aby se na tebe zašli podívat místo mě. Ujišťuju tě, že by nikomu nic neprozradili. Řekni mi, kde jsi, a to s tím vězením vyřešíme později.“

„Jenomže když mě najdeš ty, najde mě i on. A pak mě znovu zavřou do vězení bez ohledu na to, kolik lidí znáš.“

„Kdo tě najde?“

„Ten chlápek, kterého ti tvůj strýček pověsil na paty.“

To mi úplně vyrazilo dech. „O čem to mluvíš?“

„Tvůj strýček tě nechává už nějakou dobu sledovat, nejspíš v naději, že se ukážu.“

„Strýček Bob že by mě nechal sledovat?“ zeptala jsem se pochybovačně. Zdálo se mi to úplně nepředstavitelné.

„Neměla bys takové věci poznat sama? Však víš, pomocí nějaké detektivní intuice?“ zeptal se škádlivě a provokativně na mě zamrkal.

„Snažíš se změnit téma,“ řekla jsem a získala si tak chvilku času, abych uklidnila hladinu hormonů, rozbouřenou jeho mrknutím.

„Promiň.“ Najednou rychle vystřízlivěl. „Takže ty chceš, abych zůstal naživu, protože v opačném případě existuje určitá možnost, že bych se dostal zpátky do pekla. Je to tak?“

„Reyesi, vždyť jsi odtamtud utekl. Máš mapu k branám pekelným vepsanou na vlastním těle. Jsi klíčem k jejich svobodě, ale i s tím klíčem jsi jim utekl. Byl jsi jejich generál, ale zradil jsi je. Co myslíš, že s tebou bude, když se tam vrátíš? Nemluvě o tom, že pokud se tam vrátíš, tvůj otec – kterým je shodou okolností sám Ďábel – získá klíč a sám bude moct peklo opustit.“

„Pokud se tam vrátím.“

„A právě tohle pokud já nechci riskovat. Pobyt v pekle je určitě dostatečně strašlivý i bez toho, že bys tam platil za veřejného nepřítele číslo jedna. A ještě k tomu riskovat, že by se Satan dostal na svobodu?“ Založila jsem si ruce na prsou. „Řekni mi, kde tě najdu.“

„Dutchová, nemůžeš si pro mě jen tak přijít. I kdybys je dokázala všechny přemoct…“

„Proč to pořád opakuješ?“ zeptala jsem se popuzeně. „Jsem zářící světlo, které přitahuje nebožtíky, aby skrze mě přecházeli na druhou stranu. Když se nad tím zamyslíš, jsem něco jako lampa proti komárům. A jsem si celkem jistá, že přemáhání démonů jsem nikdy neměla v popisu práce.“

Po tváři mu přelétl lehounký úsměv, kterému se nějak podařilo vypreparovat mi z nohou kolenní klouby. „Kdybys měla třeba jenom matnou představu o tom, co všechno dokážeš, pak by na tomhle světě opravdu nebylo bezpečno.“

Nebylo to poprvé, co mi něco takového naznačoval, a pokaždé si dával záležet na tom, aby to znělo takhle tajuplně. „A co kdybys mi to tedy prozradil?“ zeptala jsem se ho, ačkoli mi bylo jasné, že mi to neřekne.

„Kdybych ti řekl, co všechno dokážeš, měla bys výhodu. A to je další riziko, které nemíním podstupovat.“

„Co bych ti u všech svatých mohla udělat?“

Zavrčel, vyšvihl se na nohy a přitiskl mě k sobě. „Bože, Dutchová, ty máš tak pitomý otázky.“

Dlouhými prsty mi obtočil krk a palcem mi zdvihl hlavu jen vteřinku před tím, než se svými krásnými ústy přisál na má. Ten polibek se z nejistého okamžitě proměnil v naléhavý. Jazykem mi pronikl do úst a já si vychutnávala jeho chuť, jeho zemitou vůni. Padla jsem mu do náručí, zaklonila hlavu a držela se ho kolem ramen, jako by mi šlo o holý život.

Jednou rukou si přidržoval mou hlavu, druhou mě objal a pomalu mě začal tlačit zpátky, až mě nakonec přitiskl ke stěně. Pak mě vzal za ruce, obě je sevřel v jedné dlani a zvedl mi je nad hlavu, zatímco druhou volnou rukou si pohrával s mým tělem. Sevřel v dlani Nebezpečí a pomalu přejížděl přes bradavku, až celá ztuhla a já tiše zasténala rozkoší.

Zasmál se, sklonil hlavu a přisál se žhoucími rty k mým ústům. V podbřišku se mi začala rozlévat žhavá láva a celé tělo se smyslně chvělo. Hledala jsem v sobě sílu, abych ho zastavila. Tohle je vážně směšné, říkala jsem si v duchu. Můj naprostý nedostatek sebeovládání, pokud šlo o Reyese Farrowa, hraničil s ubohostí. Co na tom, že byl syn Ďábla pravděpodobně nejkrásnější bytostí, která kdy kráčela po nebeských pláních? Co na tom, i kdyby byl stvořen z žáru tisíce hvězd? Co na tom, že se při každém jeho dotyku moje kostra měnila na želatinu?

Musela jsem se vzpamatovat. A k tomu jsem potřebovala začít myslet na něco jiného než na Reyesovy intimní partie.

„Počkej,“ řekla jsem, zatímco dotyk jeho jazyka mi znovu rozezněl nervová zakončení po celém těle. „Měla bych ti dát férové varování.“

„Aha?“ Zvedl hlavu a věnoval mi dlouhý svůdný pohled.

„Nedovolím ti, abys svoje hmotné tělo nechal zemřít.“

„Znamená to snad, že mi v tom chceš nějak zabránit?“ zeptal se posměšně.

Odstrčila jsem ho, popadla kabelku a vyrazila ke dveřím. Těsně před tím, než jsem je zabouchla, jsem se na něj ohlédla a řekla jsem: „Já si tě najdu.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Ať už to má pneumatiky, nebo varlata, budou s tím jenom potíže.

− nálepka na nárazník

~~~

Zamkla jsem za sebou dveře a nechala syna Ďáblova ve svém bytě úplně samotného. A naštvaného. A možná dokonce sexuálně frustrovaného. Hlodavý pocit kdesi vzadu v mé mysli mě nutil doufat, že se snad nenaštval doopravdy. Mrzelo by mě, kdyby můj útulný byteček shořel v pekelných plamenech.

Ale opravdu se choval nemožně. Naprosto nemožně. Celá ta věc mi připomínala léta na základní škole, kde moje nejlepší kamarádka rozhodla: „Kluci jsou fuj a my na ně budeme házet kameny.“

Vrávorala jsem po parkovišti a chladný vánek pomalu krotil vzrušení, které ve mně Reyes zažehl. Vešla jsem zadním vchodem do tátova baru a zamířila ke schodům do patra. Táta byl vysloužilý policajt, který – podobně jako strýček Bob – rychle prošel celou řadou povýšení, až se oba propracovali k hodnosti detektiva. Samozřejmě s mou pomocí. Už od svých pěti let jsem za ně řešila jejich případy, ačkoli řešila je možná příliš silné slovo. Jenom jsem jim od nebožtíků předávala informace potřebné k tomu, aby případy vyřešili. Zatímco strýček dosud pracoval u kriminálky, táta už před pěti lety odešel do výslužby a koupil si bar, nad nímž jsem si v patře zřídila detektivní kancelář. A to celé jen přes ulici od domu, kde jsem bydlela. Bylo to všechno nesmírně pohodlné.

Táta byl v práci už od časného rána. Z jeho kanceláře za barem pronikalo do potemnělé místnosti světlo, a tak jsem se propletla mezi stolky, obešla pult a strčila hlavu do dveří.

„Ahoj, tati!“ houkla jsem na něho a on sebou trhnul leknutím. Pak se otočil a zadíval se na mě. Než jsem ho vyrušila, zřejmě si prohlížel obrázek pověšený naproti psacímu stolu. Táta byl tak vyhublý, že vypadal jako kostra navlečená v košili. Hned jsem poznala, že tu proseděl celou noc. Na stole před ním stála načatá láhev Crown Royal a v ruce držel poloprázdnou skleničku.

Dojetí, které mu vyzařovalo z očí, mě dočista zaskočilo. Na první pohled jsem poznala, že je tu něco špatně, jako když jsem si kdysi objednala kolu bez cukru a pak mi servírka přinesla ledový čaj. Banální úkon usrknutí prvního doušku ve mně najednou vyvolal úplný šok, protože výsledek neodpovídal tomu, co jsem podvědomě očekávala. I táta míval špatné dny, ale dnes vypadal úplně jinak. Neočekávaně. V očích měl hluboký smutek smíšený s dusivou tíhou beznaděje, která mi dočista vyrazila dech.

Překvapeně jsem couvla. „Co se děje, tati?“

Po tváři se mu mihl slabý, nepřesvědčivý úsměv. „Nic, zlato, jen jsem potřeboval dodělat nějaké papírování,“ zalhal a ta lež mi zněla v uších jako falešný tón. Ale přistoupila jsem na jeho hru. Pokud nechtěl mluvit o tom, co ho trápí, rozhodla jsem se, že to nechám plavat. Protentokrát.

„Byl jsi vůbec doma?“ zeptala jsem se ustaraně.

Odložil sklenku a sáhl po bundě, kterou měl přehozenou přes opěradlo křesla. „Zrovna tam mám namířeno. Potřebovala jsi něco?“

Bože, byl opravdu hodně špatný lhář. Možná jsem to zdědila po něm. „Ne, v pohodě. Pozdravuj Denise.“

„Charley,“ řekl pomalu a v hlase mu zněl náznak varování.

„Co je? To ani nemůžu pozdravovat svou milovanou macechu?“

S tichým povzdechem si navlékl bundu. „Potřebuju se osprchovat, než se sem začnou trousit lidi na oběd. Jestli chceš snídani, Sammy tu bude každou chvíli.“

Sammy, tátův kuchař, dělal k smrti dobré huevos rancheros. „Možná si na něco zajdu později.“

Najednou to vypadalo, že hrozně chvátá domů. Anebo možná jen pospíchal pryč ode mě. Protáhl se kolem mě, aniž by se mi podíval do očí, a zoufalství za ním vlálo jako hustý černý dým. „Za chvíli jsem zpátky,“ houknul na mě, když odcházel. Depresivní sebevrah by to nedokázal říct veseleji.

„Tak jo,“ odpověděla jsem stejně zvesela. Voněl jako pastilky proti kašli s příchutí medu a citronu, a tahle vůně visela i ve vzduchu v jeho kanceláři. Když odešel, vklouzla jsem dovnitř a podívala se na obrázek, na který prve zíral. Byla to moje fotka z doby, kdy mi bylo tak šest let. Měla jsem křivou ofinu a zrovna mi chyběly oba přední zuby, ale to mi nebránilo spokojeně si pochutnávat na melounu. Šťáva mi tekla až po lokty a odkapávala mi z brady, ale co mě teď při pohledu na snímek zaujalo – a dost možná právě tohle zaujalo i tátu, když se na něj díval –, byl temný stín, který se vznášel kousek nad mým ramenem. Otisk prstu na skle byl důkazem, že táta zkoumal právě tohle místo.

Podívala jsem se na poličku zavěšenou pod koláží rodinných fotografií. Táta si tady vystavil hned několik snímků, na kterých jsem byla já. Na každém z nich byl někde v pozadí vidět temný stín a nad každým stínem na skle otisk tátova prstu. Kéž bych věděla, co se mu asi honilo hlavou, když ty fotky studoval. A kromě toho bych samozřejmě taky chtěla vědět, co tam ten stín dělá, protože jsem o něm dosud neměla ani ponětí. Že by to byl nějaký vedlejší produkt smrtkování? Anebo to možná – ale opravdu jenom možná – byl Reyes, téměř viditelný lidským okem, jeho černá kápě téměř zhmotněná? Tahle představa mě zneklidnila. Za celý svůj dosavadní život jsem ho viděla jenom párkrát. Potloukal se kolem mě častěji, než jsem si myslela? Dohlížel na mě? Chránil mě?

~~~

Když jsem dorazila do své kanceláře, čekali tam na mě dva muži v nažehlených tmavě modrých oblecích. Oba jako na povel vstali a zcela automaticky mi podali ruku.

„Slečno Davidsonová,“ usmál se jeden z nich a ukázal mi legitimaci, ale okamžitě ji zase schoval zpátky do kapsy. Přesně jako v televizi. Bylo to parádní gesto a já pochopila, že pokud mě někdy někdo má brát vážně, potřebuju bundu s náprsní kapsou. Zatím jsem svou laminovanou průkazku soukromého detektiva obvykle nosila v zadní kapse kalhot, takže byla pěkně zohýbaná a polámaná.

Ten druhý agent udělal totéž: Podal mi ruku a tou druhou zároveň vytáhl průkazku. Měli to perfektně nacvičené. A vypadali skoro jako bratři. Ačkoli jeden z nich měl oproti tomu druhému pár let navíc, oba měli světlé kudrny a pronikavé, téměř průzračné modré oči, které by na mě za normálních okolností nepůsobily zdaleka tak děsivě jako dnes.

„Já jsem agent Foster,“ řekl ten první, „a tohle je zvláštní agent Powers. Pracujeme na případu zmizení jisté Mimi Jacobsové.“

Při zmínce o Mimiině jméně Cookie převrhla stojan na propisky. To by samo o sobě nebylo tak hrozné, jenže ona se bohužel pokusila ho zachytit, a při té příležitosti strhla na zem lampu. Zatímco propisky, tužky a další psací potřeby se svobodně rozlétly do všech stran, lampa doletěla jen na půl cesty k podlaze. Pak Cookie zachytila kabel a lampa práskla do přední stěny stolu. Cookie se lekla a zatáhla za kabel příliš intenzivně, takže lampa vyletěla znovu vzhůru, narazila do monitoru a poslala k zemi keramického jezevčíka, kterého jí Amber darovala k Vánocům.

Nenápadné.

Po téhle krátké upoutávce na další díl seriálu Mladí a šikovní, které jsem se vydržela smát celý následující měsíc, jsem se znovu otočila čelem ke svým hostům. „Můžete mě následovat do mé kanceláře?“

„Jistě,“ přikývl agent Foster a podíval se na Cookie, jako by měl pocit, že patří do ústavu.

Než jsem za sebou zavřela dveře, vrhla jsem na ni ten nejlepší nevěřící pohled, jaký jsem v tu chvíli zvládla. Sklopila oči. Keramický jezevčík naštěstí dopadl do odpadkového koše plného zmuchlaných papírů, takže se nerozbil. Cookie ho vyhrabala, ale do očí se mi už nepodívala.

„Je mi líto, ale ani si nevybavuju, že bych o nějaké Mimi Jacobsové slyšela,“ prohodila jsem, a zatímco oba muži usedli do křesel proti mému stolu, nalila jsem si hrnek kafe. Jedna věc se Cookie nedala upřít: Vzorně se starala o to, abych vždycky měla na dosah konvici horké kávy.

„Určitě ne?“ zeptal se Foster. Vypadal jako velmi snaživý mládenec. Neměla jsem tenhle typ zrovna v lásce, ale dělala jsem, co jsem mohla, abych nezůstala u svého prvního dojmu. „Už je skoro týden nezvěstná, a když zmizela, na jejím stole zůstal ležet jen poznámkový blok a na něm bylo napsáno vaše jméno a telefonní číslo.“

Nejspíš si to zapsala, když telefonovala s Cookie. Otočila jsem se k nim a vykulila na ně psí oči – ztělesnění nevinnosti. „Ale jestli je ta Mimi Jacobsová nezvěstná už týden, proč za mnou jdete až teď?“

Ten starší, Powers, si rozladěně odfrknul, nejspíš proto, že jsem na otázku odpověděla otázkou. Zřejmě byl zvyklý na to, že když položil otázku, lidé mu na ni odpověděli. Taková pitomost. „Moc jsme si od té poznámky neslibovali, dokud jsme nezjistili, že jste soukromá vyšetřovatelka. Pak jsme usoudili, že si vás možná najala.“

„Najala? A na co?“ zeptala jsem se a čekala, co z nich ještě vypadne.

Poposedli si v křesle. „Právě to jsme doufali, že se dozvíme od vás.“

„Takže neměla žádné problémy? Co třeba v práci?“

Oba muži se na sebe podívali. Kdykoli jindy bych vítězoslavně zajásala. Aspoň v duchu. Ale teď jsem měla pocit, jako bych jim právě naservírovala dokonalého obětního beránka. Věděli toho víc a nehodlali mi to říct. „To už jsme prověřili, slečno Davidsonová, ale ocenili bychom, kdyby tyhle informace zůstaly jen mezi námi.“

Takže v práci nic. Jedna možnost vyloučena, už zbývalo jen sedmadvacet tisíc dalších.

Oba vstali, očividně spokojení s tím, co zjistili. Foster mi dal svou vizitku. „Musíme trvat na tom, abyste nám dala vědět, kdyby se s vámi pokusila navázat kontakt.“ V jeho hlase byl ten nejnepatrnější náznak varování. Měla jsem co dělat, abych se nesmála.

„Rozhodně,“ řekla jsem a doprovodila je ke dveřím. Tam jsem ještě dodala: „Omlouvám se, že jsem vám nemohla víc pomoct. Přeju hezký den.“

Foster si rozpačitě odkašlal a na okamžik zaváhal. „Dobře, děkujeme. Ozveme se, kdybychom ještě něco potřebovali.“

Přistoupila jsem ke dveřím, které spojovaly mou kancelář s Cookieinou, vzala jsem za kliku a pomalu ji stiskla. Když jsem otevřela, seděla Cookie u psacího stolu a ťukala do klávesnice. Ani stopy po tom, že by poslouchala za dveřmi.

„Slečno Davidsonová,“ uklonil se Foster a oba zamířili ke vstupním dveřím.

Jakmile za sebou zavřeli, Cookie se na mě dotčeně zadívala. „To s tou klikou nebylo nutné.“

„No jasně, zlato. Ale to s tím jezevčíkem na ně určitě udělalo hluboký dojem.“

Znovu kajícně sklopila oči. „Myslíš, že pojali nějaké podezření?“

Hlavou se mi honila spousta možných odpovědí. Jasně! Co myslíš? To by museli být na hlavu padlí. „Jo,“ řekla jsem nakonec tak stručně, že jsem tím shrnula všechny možnosti.

„Ale neměli bychom s nimi spolupracovat?“ zeptala se.

„Zrovna v tuhle chvíli ne.“

„Proč ne?“

„Tak třeba proto, že to nebyli agenti FBI.“

Cookie zalapala po dechu. „Jak jsi to poznala?“

„Vážně to chceš vědět?“ zeptala jsem se. To poslední, co jsem teď měla chuť vysvětlovat, bylo, jak poznám, že mi někdo lže. Už po tisící.

„No jo,“ řekla a potřásla hlavou, „promiň.“ Pak zalapala po dechu. „Ty jsi to věděla už od začátku?“

„Měla jsem takové podezření.“

„A stejně sis je zavedla do kanceláře? A byla tam s nimi úplně sama?“

„Moje podezření se nemusí vždycky potvrdit.“

Na chvilku se nad tím zamyslela a uklidnila se. „No jo. Vzpomínáš, jak jsi jednou složila toho pošťáka, protože…“

Zvedla jsem ruku a zarazila ji. Některé věci mi nikdo nemusel připomínat. „Vykašli se na prověřování jejího zaměstnání,“ řekla jsem. „Vsadila bych svou virtuální farmu na to, že to nikam nepovede. Soustřeď se na hledání jakékoli souvislosti mezi Mimi a Janelle Yorkovou.“

„Kromě toho, že to bývaly spolužačky?“ zeptala se.

„Ne, právě od toho začni. Zapátrej po jejich minulosti a dávej pozor, jestli tam nenarazíš na něco výjimečného.“

Právě v tu chvíli do naší kanceláře vešel strýček Bob. Přesněji řečeno do ní vtrhl. Vždycky býval dost napružený a mně se zdálo, že je na čase, abychom si vážně promluvili. Potřeboval si najít přítelkyni dřív, než to s ním švihne. Aspoň nafukovací.

„Jestli chceš dělat bručouna,“ řekla jsem a ukázala na dveře, „tak můžeš hned zase jít.“ Zakroužila jsem prstem ve vzduchu, jako bych ho otáčela čelem vzad, a pak jsem ho cvrnkla ze dveří.

Zůstal stát a díval se na mě napůl překvapeně, napůl podrážděně. „Nejsem žádný bručoun,“ řekl pak dotčeně. Bylo to legrační. „Jen jsem chtěl vědět, do čeho ses to zase namočila.“

Teď bylo na mně, abych se tvářila dotčeně. „Cože?“ zeptala jsem se. „Jak já bych se mohla do něčeho namočit?“

„Nemám čas na tvoje hloupé vtípky,“ řekl a pohrozil mi prstem. Hned jsem se rozklepala strachy. „Co víš o Warrenu Jacobsovi?“

Jak se to dozvěděl? Ve světě kriminalistiky se očividně nic nedalo utajit. „Znám ho teprve pár hodin. Proč?“

„Protože se po tobě ptal. Nejenom že zmizela jeho manželka, ale jeden prodejce aut, kterého sledoval a vyhrožoval mu, byl v noci nalezen mrtvý. Můžeš o mně říkat, že jsem blázen, ale já mám pocit, že by to spolu mohlo nějak souviset.“

A kurva, pomyslela jsem si a ztěžka si povzdychla. „Nemohla bych místo blázen říkat blázen Bob?“

„Ne.“

„Ani zkráceně BéBé?“ Jenom mě zpražil pohledem, a tak jsem raději zvážněla. „Můžu ho vidět?“

„Zrovna teď je u výslechu a každou chvíli asi dorazí jeho právník. Co se děje?“

Vyměnily jsme si s Cookie váhavé pohledy a pak jsme mu všechno vyklopily. Řekly jsme mu i o tom nápisu na stěně. On vytáhl telefon a poslal jednoho ze svých nohsledů, aby zajistil stopy v tom bistru. „Měla jsi mi o tom říct,“ pokáral mě, když zavěsil.

„A kdy jsem ti tak asi měla zavolat?“ zeptala jsem se. „Ale když už jsme u toho, možná bys měl vědět, že tu před chvilkou byli dva chlapi, kteří se vydávali za agenty FBI. A ti po ní evidentně jdou.“

Strýček Bob překvapeně vykulil oči a pak si nechal nadiktovat jejich popis. „Tohle je vážná věc,“ řekl nakonec.

„To mi povídej. Musíme Mimi najít dřív než oni.“

„Spojím se s místní pobočkou federálů a řeknu jim, že jim tu běhají dva chlapi, co se vydávají za agenty. Ale měla jsi mi zavolat hned, jak tohle všechno začalo.“

„Já jsem si říkala, že to nebude zapotřebí, když mě necháváš sledovat…“

Spadla mu čelist, což bylo ještě lepší než doznání. Pak si povzdychl, přistoupil ke mně a zlehka mi nadzdvihl bradu. „Reyes Farrow je usvědčený vrah, Charley. Tohle je kvůli tvé vlastní bezpečnosti. Kdyby se s tebou spojil, můžeš mi slíbit, že mi o tom dáš vědět?“

„A odvoláš toho hlídače?“ zeptala jsem se na oplátku. Zaváhal, ale potom zavrtěl hlavou. „V tom případě ať vyhraje ten lepší detektiv,“ řekla jsem odměřeně.

Až když jsem vyšla ze dveří, uvědomila jsem si, co jsem to řekla za pitomost. Strýček Bob, zasloužilý detektiv policejního oddělení města Albuquerque, byl opravdové eso, pokud šlo o detektivní práci. Já byla něco jako srdcová trojka.

Vyrazila jsem přes ulici za svou kamarádkou Pari, která provozovala tetovací salon. Cestou jsem se rozhlížela po špehovi, kterého na mě strýček Bob nasadil, ale nikoho jsem nezpozorovala. Musel to být borec. Strýček by na mou ochranu určitě nenasadil žádného moulu.

Zastavila jsem se před Pariiným krámkem. Ne že bych zrovna dnes zatoužila po tetování; Pari dokázala pozorovat lidskou auru. Já to uměla taky, ale říkala jsem si, že mi možná celé roky něco unikalo. Jak jinak si vysvětlit, že jsem viděla auru, nebožtíky a syny samotného Ďábla, ale nikdy v životě jsem neviděla démona? Sakra, vždyť dokud mi o tom Reyes neřekl, ani jsem nevěděla, že nějací démoni existují, natožpak že by mi šli po krku. Najednou jsem zalapala po dechu, protože mi došla další věc: Pokud existují démoni, pokud existuje samotný Ďábel, tak určitě existují i andělé. Jak to, že jsem byla jako smrtka takhle mimo?

Doufala jsem, že Pari bude vědět něco víc než já. Tedy něco užitečného, ne správné časování Plymouthu Duster z roku 1970 s přeplňovanou čtyřistačtyřicítkou. Já ani nevěděla, že auta mají něco jako časování – a když už jsem byla u časování, došlo mi, že na otevírací hodiny tetovacího salonu tu jsem proklatě brzy. Ale vstupní dveře byly kupodivu otevřené. Vešla jsem dovnitř.

„Potřebuju světlo,“ zaslechla jsem ji volat odkudsi zezadu.

„Jdu na to,“ odpověděl jí mužský hlas.

Pak se ozvaly v zadní místnosti kroky. Nakoukla jsem tam a zahlédla Pari zalezlou pod renovovaným zubařským křeslem. Kolem ní se válely svazky elektrických kabelů.

„Díky,“ řekla a dál se potichu probírala kabely.

„Co?“ houknul na ni její pomocník.

Pari sebou překvapeně trhla, praštila se do hlavy o křeslo, pak se zpod něj vysoukala a podívala se na mě. „Sakra, Charley,“ řekla a jednou rukou si zaclonila oči, zatímco tou druhou si masírovala naražené temeno hlavy. „Nemůžeš se ke mně takhle připlížit. Někdy mi připadáš jako ty hledací světlomety na střechách policejních aut.“

Zasmála jsem se a počkala jsem, dokud nevyhrabe sluneční brýle. „Říkalas, že potřebuješ světlo.“

Pari byla původně grafička, ale časem se dala na body art, aby měla čím zaplatit nájem. Naštěstí se v tetování opravdu našla a s novou energií se vrhla do práce plné čínských znaků, lilií, tygřích hlav… a samozřejmě sem tam nějakých těch lebek.

To ona pro mě navrhla motiv smrtky, který jsem měla vytetovaný na levé lopatce. Byla to drobná bytůstka s velikýma nevinnýma očima a rozvlněnou kápí, která vypadala jako dým. Jak se Pari podařilo vytvořit tenhle efekt tetovacím inkoustem, to věděla jen ona sama.

Nasadila si sluneční brýle a znovu se na mě zadívala. „Řekla jsem, že potřebuju světlo, ale ne celou hvězdu. Přísahám bohu, že mě jednou oslepíš.“ Jak jsem řekla, Pari dokázala vidět lidskou auru; ta moje byla očividně hodně zářivá.

Vzala si z pultu láhev vody, posadila se na rozbité zubařské křeslo a nohy v pohorkách si zapřela o hromady beden, které se tyčily po jeho bocích. Taky jsem si z malé chladničky vzala pití, a pak jsem málem vyprskla smíchy, když jsem viděla, jakou necudnou polohu zaujala.

„Tak jak se vede, smrtko?“

„Nemůžu najít baterku!“ zavolal na ni její kolega zezadu.

„To je fuk!“ houkla na něj a pak se na mě ušklíbla. „Krásnej, ale blbej.“

Chápavě jsem přikývla. Měla ráda pěkné chlapy. Která ženská by je ráda neměla?

„Dobře, takže děláš, že je všechno úplně v pohodě,“ řekla pak a zadívala se na mě zkušeným okem, „ale ve skutečnosti jsi asi tak klidná jako kuře na řeznickým špalku. Co se děje?“

Byla opravdu dobrá. Rozhodla jsem se, že půjdu rovnou k věci. „Už jsi někdy viděla démona?“

Dlouze se na mě zahleděla a párkrát se zhluboka nadechla, jako by mou otázku potřebovala vstřebat. „Myslíš jako rohatýho démona s pekelným ohněm na jazyku?“

„Jo.“

„Démona jako zplozence pekel?“

„Jo,“ řekla jsem znovu.

„Démona jako…“

„Jo,“ odsekla jsem už trochu podrážděně. Byla jsem z toho tématu hodně nesvá. A když jsem si představila, že nějaký takový démon mučil Reyese… Ne že by si ten parchant nezasloužil maličko skřípnout, ale stejně…

„Takže jsou skuteční?“

„Beru to jako ne,“ řekla jsem a moje naděje se rychle rozplynuly. „Já jenom, že jsem se právě dozvěděla, že jich po mně očividně pár jde. Tak mě napadlo, že možná víš něco, co já ne.“

„Sakra.“ Upřela oči na podlahu a pak se znovu zadívala na mě. Aspoň jsem myslela, že se dívá na mě. Pod těmi slunečními brýlemi to nešlo moc dobře poznat. „Počkej, chceš říct, že po tobě jdou démoni?“

„Asi jo.“

Zírala na mě dál, dost dlouho na to, aby se to ve většině kultur dalo považovat za neslušné, a pak sklonila hlavu. „Nikdy jsem žádného neviděla,“ řekla tichým hlasem, „ale vím, že tam venku jsou věci, které člověka občas v noci vyděsí. A tím nemyslím tu prostitutku odvedle. Myslím děsivé věci. Věci, na které se nedá jen tak zapomenout.“

„Jak to myslíš?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Když mi bylo čtrnáct, pořádaly jsme s holkama ze školy pyžamovou párty, a jak už to tak ve čtrnácti letech chodí, časem nás napadlo, že bychom mohly uspořádat duchařskou seanci.“

„Jasně,“ přikývla jsem. Už teď se mi zdálo, že to nebude veselá historka.

„A tak jsme šly do sklepa, zapálily tam svíčky a začaly jsme vyvolávat duchy z onoho světa, ale já najednou opravdu něco cítila. Jako kdyby tam s námi někdo byl.“

„Jako nebožtík?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou a na chvilku se zamyslela. „Aspoň myslím, že ne. Nebožtíci jsou studení. Tahle bytost se tam jednoduše objevila. Cítila jsem, jak se o mě otírá jako zvědavý pes.“ Všimla jsem si, jak si nervózně mne ruce, a pak jí tělem projel sotva znatelný záchvěv. „Nikdo jiný to samozřejmě necítil, dokud jsem to neřekla nahlas.“ Zadívala se na mě a v jejích očích se zračilo naléhavé varování. „Nikdy neříkej hloučku čtrnáctiletých holek zavřených v temném sklepě, že jsi cítila, jak se o tebe něco otřelo. Kvůli své vlastní bezpečnosti.“

„Dám si na to pozor,“ ušklíbla jsem se. „Co se stalo?“

„Všechny začaly ječet, vyskočily na nohy a hnaly se ke schodům. To mě tak vyděsilo, že jsem běžela s nimi.“

„No jasně.“

„Snažila jsem se prostě utéct před tím, co se objevilo u nás ve sklepě, ať už to bylo cokoli. A tak jsem utíkala jako o život, přestože jsem tehdy měla sebevražedné sklony.“

Pari vyznávala gothic style v dobách, kdy to nebylo in. Stejně jako dnes.

„Když jsem vyběhla nad schody, měla jsem pocit, že už jsem v bezpečí. Ale pak jsem zaslechla zavrčení, hluboké a hrdelní. Než jsem si uvědomila, co se děje, sletěla jsem až do půlky schodiště, narazila si zápěstí a potloukla si žebra. Vydrápala jsem se zpátky nahoru a ani jednou jsem se neohlédla. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že jsem vlastně nespadla. Něco mi podtrhlo nohy a stáhlo mě dolů.“ Vyhrnula si nohavici a stáhla zip vysokých bot, aby mi ukázala klikatou jizvu na lýtku. Vypadalo to jako stopy po drápech. „Nikdy v životě jsem se tak nebála.“

„Do prdele, Pari, a co bylo dál?“

„Táta přiběhl, aby zjistil, proč tak ječíme, a když jsme mu to řekly, rozesmál se a sešel dolů do sklepa, aby nám ukázal, že tam nic není.“

„A?“

„Nic tam nebylo,“ řekla a pokrčila rameny.

„Ukázala jsi mu tu ránu?“

„Jasně že ne.“ Zavrtěla hlavou tak rozhodně, jako bych se jí byla zeptala, jestli jí k snídani lidské maso. „Už tak si o mně rodiče začínali myslet, že jsem divná, a já jim nechtěla jejich podezření potvrzovat.“

„Do prdele, Pari,“ zopakovala jsem nevěřícně.

„No jo.“

„Takže ty si myslíš, že to byl démon?“

„Nemyslím. Nebyl to démon. Anebo aspoň nemám ten dojem. Bylo to něco víc.“

„Jak to víš?“

Pohrávala si s koženými náramky na ruce. „Hlavně proto, že jsem znala jeho jméno.“

Zůstala jsem jako opařená. Chvíli jsem doufala, že jsem se jenom přeslechla. „Co jsi říkala?“

„Vzpomínáš si, jak jsem ti vyprávěla o té své nehodě?“ zeptala se Pari.

„No jasně.“ Když bylo Pari šest let, zemřela při dopravní nehodě. Jeden šikovný záchranář ji naštěstí oživil. Ale od té doby dokázala rozpoznávat lidskou auru, včetně aury nebožtíků. Naučila se, že když vidí auru s šedivým nádechem, ke které nepatří žádné tělo, je to aura někoho, kdo už není mezi živými. Prostě duch.

„Když jsem zemřela, čekal tam na mě dědeček.“

„To si vzpomínám,“ řekla jsem. „A naštěstí tě přesvědčil, aby ses vrátila. Jestli se jednou dostanu do nebe, koupím mu dárkový koš.“

Natáhla se ke mně a stiskla mi ruku, jako by mi za to byla hrozně vděčná. Bylo to divné. „Setkala jsem se s ním jenom jednou,“ vyprávěla a oběma rukama sevřela láhev s vodou. „Jediné, co jsem si pamatovala, bylo to, že měl psy – dogy větší, než jsem byla já. Ale i tak jsem si byla naprosto jistá, že to je můj dědeček. A když mi řekl, že ještě nepřišel můj čas a že se musím vrátit, myslela jsem jenom na to, že ho nechci opustit.“

„No, upřímně řečeno jsem docela ráda, že tě odtamtud vyštípal. Nevím, co bych si počala, kdybys byla v nebi.“

Usmála se. „Asi máš pravdu. Ale nikdy jsem ti nevyprávěla tu nejpodivnější část.“

„Pro většinu lidí je zážitek klinické smrti dost podivný.“

„To jo,“ ušklíbla se.

„Takže to bude ještě podivnější?“

„O hodně.“ Zaváhala, dlouze se nadechla a pak se mi zadívala do očí. „Cestou zpátky, myslím jako zpátky na Zemi, jsem slyšela různé věci.“

To znělo opravdu zvláštně. „Jaké věci?“

„Hlasy. Slyšela jsem rozhovor.“

„Ty jsi poslouchala za dveřmi?“ zeptala jsem se pohoršeně. „Potají jsi poslouchala, co si mezi sebou povídají nebeské bytosti?“

„Asi by se to tak taky dalo říct, ale já jsem to nedělala schválně. Slyšela jsem celý rozhovor v jediném okamžiku, jako by se mi najednou prostě vynořil v hlavě. Ale přitom jsem věděla, že jsem ho neměla slyšet. Byla jsem si jista, že ty informace jsou nebezpečné. Dozvěděla jsem se jméno bytosti tak mocné, že by dokázala způsobit konec světa.“

„Konec světa?“ zeptala jsem se a maličko jsem se při tom zajíkla.

„Věř mi, vím, že to zní šíleně. Ale ty hlasy mluvily o nějaké bytosti, která unikla z pekla a narodila se na Zemi.“

Moje srdce maličko zrychlilo tempo a kolem žaludku se mi rozléval pocit připomínající neblahou předtuchu.

„Ty hlasy o něm říkaly, že by dokázal zničit celý svět. Že kdyby chtěl, mohl by vyvolat apokalypsu.“

Znala jsem jenom jedinou bytost, která unikla z pekla. Jen jedinou, která se potom zrodila na Zemi. A ačkoli jsem o něm věděla, že je mocný, nikdy by mě ani nenapadlo, že je tak mocný, aby dokázal přivodit podělanou apokalypsu. Jenže na druhou stranu, kdo jiný už by to měl dokázat, když ne on? Asi jsem měla v nedělní škole dávat lepší pozor.

„Takže jsem se tehdy, když jsme pořádaly tu seanci, ve své pubertální nerozvážnosti rozhodla, že zkusím vyvolat právě jeho.“

Zalapala jsem po dechu, ale jenom tiše. „Jasně. Protože přesně po tomhle čtrnáctileté holky touží. Vyvolat bytost, která dokáže zničit celý svět.“

„No jo,“ ušklíbla se. Zřejmě ocenila můj sarkasmus. „Myslela jsem si, že bych ho mohla přemluvit, aby to nedělal. Víš, prostě si s ním o tom popovídat.“

„A jak to dopadlo?“

Odmlčela se a pak se zakřenila. „Bylo mi čtrnáct, tak jak myslíš, že to mohlo dopadnout?“

Snažila jsem se zasmát, ale přes knedlík v krku se mi to nějak nepodařilo. „Tak vážně! Tahle bytost má vyvolat apokalypsu?“

„Ne, ty mě neposloucháš.“ Zklamaně potřásla hlavou a pak začala vysvětlovat: „Řekla jsem, že je dost mocný na to, aby to dokázal.“

No fajn, takže mohlo být hůř. Konec světa se posouval na rovinu teoretické možnosti.

„A tak jsem ho té noci, během té naší seance, opravdu přivolala. Jménem.“

Cítila jsem, jak mi na nohou a rukou naskakuje husí kůže. Buď to bylo očekáváním toho, co mi řekne, anebo mě zase našel ten chlápek z kufru. Pro jistotu jsem se rozhlédla kolem sebe.

„Ale jak jsem řekla,“ pokračovala Pari, „není takový, jaký by sis myslela. Není to démon.“

„No, tak to jsi mě opravdu uklidnila.“

„Podle toho, co jsem tehdy vyslechla, je tahle bytost mnohem důležitější.“

Byl důležitější, o tom jsem nepochybovala. „Tak povídej, Pari,“ pobídla jsem ji už trochu netrpělivě, „jak se jmenuje?“

„Snad si nemyslíš, že ti to řeknu!“ zasmála se a v očích se jí rošťácky zablýsklo.

„Pari!“

„Ne, vážně,“ zavrtěla hlavou a úsměv jí zmizel z tváře. „Nevyslovím to jméno nahlas. Nikdy. Od té noci už bych se neodvážila.“

„Aha. Ale potom…“

Než jsem stačila něco namítnout, vzala kus papíru a začala na něj čmárat. „Tady to je, ale nečti to nahlas. Mám takový pocit, že nemá rád, když ho někdo přivolává.“

Vzala jsem si ten kus papíru a při té příležitosti jsem si všimla, že se mi ruka chvěje víc, než bych chtěla. Přečetla jsem si to jméno a tiše zalapala po dechu. Rey’aziel. Rey’az… Reyes. Syn Ďáblův.

„Znamená to ‚krásný‘,“ vysvětlila Pari po chvilce, kdy jsem od toho slova nedokázala odtrhnout oči. „Nevím, co je zač,“ přiznala, „ale na druhé straně vyvolal pořádné pozdvižení, jestli mi rozumíš. Chaos. Rozruch. Paniku.“

No jo, to byl celý Reyes. Sakra.

KAPITOLA PÁTÁ

Co se stane, když budete polomrtví strachem ze dvou důvodů zároveň?

− nápis na tričku

~~~

Když jsem odcházela z Pariina tetovacího salonu, točila se mi hlava. Bezcílně jsem vyrazila po ulici, než jsem si uvědomila, že mám taky nějakou práci. Především bych se měla vypořádat se svým stínem. Ať už na mě strýček Bob nasadil kohokoli, toho člověka dnes čekal dost blbý den.

Vytáhla jsem mobil a přiložila si ho k uchu, jako kdyby mi někdo volal. Pak jsem se zastavila a nasadila nevěřícný výraz. Rozhlédla jsem se kolem. Začala jsem rozhazovat rukama. „Sejít se? Teď? No dobře, tak jo. V té uličce napravo? To jsi takhle blízko? Zbláznil ses? Co kdyby tě chytili? Určitě by je mohlo napadnout, že se pokusíš se mnou navázat kontakt. No jo. Tak dobře.“ Strčila jsem telefon zpátky do kapsy, ještě jednou se obezřetně rozhlédla a pak jsem vklouzla do průjezdu mezi dvěma domy, za nímž se táhla úzká ulička. Do poslední chvíle jsem přes rameno házela ty nejlepší vyděšené pohledy, jakých jsem byla schopna.

Hned jak skončila etuda na téma Casablanca křížená s Mission: Impossible, přeběhla jsem za kontejner, schovala se za ním a čekala, až se objeví neznámý zvěd. Dřepěla jsem tam, připadala jsem si trochu směšná a v duchu jsem si pohrávala s Reyesovým jménem. Rey’aziel. Krásný. To jméno se k němu opravdu hodilo.

Ale proč by ubližoval Pari? Pustila jsem se do počítání. Pokud bylo Pari čtrnáct let, když uspořádali onu duchařskou seanci, Reyesovi nemohlo být víc než osm nebo devět. A zaútočil na ni? Možná to nebyl on. Možná omylem přivolala něco jiného, něco zlého.

„Co tu děláš?“

Trhla jsem sebou leknutím a z podřepu jsem se svalila dozadu, takže moje dlaně a zadnice dosedly přímo do veliké olejové skvrny. Paráda. Zaťala jsem zuby a blýskla očima po vysmátém mrtvém minigangsterovi, který si na svých třináct let až příliš dovoloval.

„Anděli, ty zmetku!“

Hlasitě se rozesmál a já začala přemýšlet, do čeho si utřít špinavé ruce. „To byla nádhera!“

Hajzlík jeden. „Já věděla, že jsem tě měla vzít svěcenou vodou, když jsem k tomu měla příležitost.“ Anděl zemřel, když se jeho nejlepší kamarád rozhodl sejmout ty puta vatos, kteří se cpali na jejich území, a to metodou mezi dnešní mládeží zvlášť oblíbenou – střelbou z projíždějícího auta. Anděl se snažil ho zastavit a zaplatil za to životem. Čehož jsem už dlouho upřímně litovala.

„Nedokázala bys vymítat ani kočku, natožpak takovýho prohnilýho Chicano se střelným prachem v krvi, jako jsem já. A kromě toho je to voda z vodovodu.“

Se smíchem mi podal ruku a pomohl mi na nohy. Já ale musela zůstat schovaná za kontejnerem, protože jsem pořád čekala na svou příležitost přepadnout někoho ze zálohy. „Žádnou krev nemáš,“ připomněla jsem mu.

„Jasně že mám,“ ohradil se a zahleděl se na vlastní nohy. Měl na sobě špinavé bílé tričko, džíny, které mu klouzaly hluboko pod pás, sešlapané kecky a široký kožený náramek. Inkoustově černé vlasy měl sestřižené těsně nad uši, ale přesto mu zůstával výraz opravdového andílka, kterým mě vždycky dokázal odzbrojit. „Jenom je teď trochu průhlednější.“

Marně jsem se pokusila otřít si olej z rukou o stěnu kontejneru a přitom jsem přemýšlela, kolika bakteriím tím nabízím svezení zdarma. „Co tady vlastně děláš?“ zeptala jsem se a rezignovaně si otřela dlaně o kalhoty. Olej, do kterého jsem si sedla, stejně půjde vyprat jenom s pomocí nějakého profesionálního čističe skvrn.

„Slyšel jsem, že máme nový případ,“ řekl Anděl. Protože mě provázel na každém kroku už od mého prvního ročníku na univerzitě, souhlasil před třemi lety, když jsem si otevírala detektivní kancelář, že se stane mým vyšetřovatelem číslo jedna. Mít za detektiva nehmotnou bytost bylo trochu jako podvádět při písemce – stálo to spoustu nervů, ale vyplácelo se to. Vyřešili jsme spolu pěknou řádku případů.

Protože ho v jeho stavu nějaká loužička oleje netrápila, posadil se přímo do ní a opřel se zády o stěnu kontejneru. Najednou jsem si všimla, jak se upřeně dívá na mou ruku, kterou jsem si otírala olej a hlínu ze zadnice. „Nechceš pomoct?“ zeptal se, aniž od ní odtrhl oči. Třináctiletí gangsteři jsou prostě plní hormonů. I ti mrtví.

„Ne, nechci pomoct, a nemáme jeden, ale hned dva nové případy.“ Ačkoli profesionál ve mně věděl, že prvořadé je vyřešit záhadu Mimi a jejího zmizení, osobně jsem se soustředila spíš na Reyese. Mimi i Reyes pro mě měli zásadní význam, a tak jsem přemýšlela, kam Anděla přidělím. Rozhodla jsem se pro Reyese, protože na jeho případ jsem nikoho jiného nasadit nemohla. Ale bylo mi jasné, že se to Andělovi nebude líbit.

„Kolik toho víš o Reyesovi?“ zeptala jsem se a tajně jsem doufala, že hned nezmizí. Anebo že na mě nevytáhne bouchačku.

Chvíli na mě zíral, rozpačitě sebou zavrtěl, pak si opřel lokty o kolena a zadíval se do dálky. Anebo do skladiště na konci uličky. Po dlouhé odmlce prohlásil: „Rey’aziel není případ pro nás.“

Tiše jsem zalapala po dechu, když jsem z Andělových úst zaslechla Reyesovo mimozemské jméno. Odkud je znal? A co víc, jak dlouho už je asi znal?

„Anděli, víš, co je Reyes zač?“

Pokrčil rameny. „Vím, co není,“ řekl a pak na mě upřel téměř prosebný pohled. „Není naše starost.“

S povzdechem jsem se posadila na chodník, kaluž nekaluž, a opřela se vedle něho o stěnu kontejneru. Potřebovala jsem, aby se mnou Anděl táhl za jeden provaz. Potřebovala jsem jeho pomoc a jeho jedinečné schopnosti. Položila jsem mu špinavou dlaň na rameno a řekla jsem: „Jestli ho nenajdu, tak zemře.“

Pochybovačně se ušklíbl a najednou vypadal mnohem, mnohem starší než na těch třináct let, které stačil prožít v těle z masa a kostí. „Kéž by to bylo tak jednoduché.“

„Anděli,“ řekla jsem káravě, „to snad nemyslíš vážně.“

Oplatil mi to pohledem plným takového vzteku a tak hlubokého zklamání, že jsem se málem odtáhla. „Ty to snad nemyslíš vážně, že ne?“ dotázal se, jako bych najednou přišla o rozum. Přitom dobře věděl, že podle všech kritérií běžných smrtelníků jsem o rozum přišla už hodně dávno.

Věděla jsem, že Anděl Reyese nemá rád, ale nikdy by mě nenapadlo, že jeho nenávist má tak hluboké kořeny.

„Můžeš mi vysvětlit, proč tady sedíš v louži oleje a mluvíš sama se sebou?“ zaznělo mi najednou nad hlavou.

Vzhlédla jsem a spatřila Garretta Swopese, snědého stopaře lidí, který toho o mně věděl tak akorát dost na to, aby pro mě byl nebezpečný. Pak jsem se obrátila k Andělovi. Zmizel. Pochopitelně. Když jde do tuhého, tvrďáci se o ničem nechtějí bavit a utíkají se schovat někam, kde se můžou utápět ve svých vlastních nejistotách.

Vyškrábala jsem se na nohy a s lítostí konstatovala, že tyhle džíny už nikdy nebudou jako dřív. „Co tady děláš, Swopesi?“ zajímala jsem se a už podruhé jsem si marně zkusila očistit zadnici.

Pokud šlo o stopování lidí, kteří se vypařili z vlastní vůle, patřil Garrett mezi ty nejlepší. Byli jsme docela dobří přátelé, dokud mu strýček Bob ve slabé chvilce, do níž ho dostalo pár panáků whisky, nezačal vykládat o tom, co dělám. Tedy ne o tom, že jsem soukromá detektivka – to už Garrett věděl –, ale o tom, že vidím mrtvé lidi. Vzápětí poté náš přátelský vztah, okořeněný lehkým flirtováním, nabral úplně nový směr. Začal si mě dobírat a chovat se ke mně nepřátelsky, jako by se na mě zlobil, že se pokouším lidi takhle oblbovat. O měsíc později už si Garrett pomalu – a velmi neochotně – začínal zvykat na představu, že opravdu mám paranormální schopnosti, protože se o tom několikrát mohl přesvědčit na vlastní oči. Ne že by mi záleželo na tom, jestli mi věří, nebo ne, zvlášť poté, jak se ke mně celý předchozí měsíc choval, ale musela jsem uznat, že svému řemeslu Garrett rozumí jako nikdo jiný. Čas od času se mi dost hodil. A jestli mi nevěřil, to mi mohlo být srdečně jedno.

Zdálo se, že se mu právě v tuhle chvíli honí hlavou totéž co mně. Naklonil hlavu na stranu a zadíval se do prostoru vedle dolní poloviny mého těla, odkud jsem si oprašovala hlínu a drobné kamínky „Můžu ti pomoct?“ nabídl se.

„Ne, nemůžeš.“ Neslyšela jsem tenhle dotaz zrovna před chvilkou? „Přestaň si hrát na Anděla a odpověz mi na otázku. Počkat!“ Najednou se mi rozsvítilo – pomalu, ale jistě. Na okamžik mi poklesla čelist, ale včas jsem ji zachytila a otočila se na něj. „Můj bože, to ty jsi ten špicl!“

„Co?“ O krok ustoupil a zamračil se na mě.

„Doprdelepráce!“ vyrazila jsem ze sebe a pak asi na minutu zůstala stát jako opařená. Naštěstí jsem si to zrovna nedávno trénovala před zrcadlem. Jak jsem tak stála, úplně jasně jsem na něm pozorovala snahu zakrýt pocit viny. Pak jsem se po něm rozmáchla pěstí, která ho s hlasitým žuchnutím zasáhla do ramene.

„Au!“ vykřikl a ustoupil stranou. „Co to bylo?“

„Jako bys nevěděl,“ řekla jsem a otočila se k odchodu. Nemohla jsem věřit vlastním očím. Tohle prostě nemohla být pravda. No jasně, mohla, ale stejně… Strýček Bob na mě opravdu nasadil Garretta Swopese! Toho Garretta Swopese, který mě celý měsíc provokoval a rozčiloval zmínkami o mých schopnostech, který mi vyhrožoval, že mě čeká ústavní léčba, a v tom nejlepším rozmaru byl ochoten přistoupit na kompromis, že všemu uvěří, pokud se nechám upálit jako čarodějnice. Takové skeptiky jsem opravdu milovala. A zrovna tohohle za mnou strýček Bob poslal, aby mi šlapal na paty.

Bylo to tak strašně nespravedlivé. A ponižující. A… počkat! Na okamžik jsem se zastavila a zvažovala všechny možnosti. Všechny krásné, lákavé možnosti.

Garrett se v tu chvíli plížil za mnou, a protože jeho reakční doba nebyla zrovna rekordní, skoro mě srazil k zemi. „Ty už jsi zase vysadila léky, Charlesi?“ zeptal se a obešel mě. Poslední dobou si usmyslel, že mi bude říkat Charles. Nejspíš to dělal proto, aby mě naštval, a tak jsem ho při tom nechala. A pokud šlo o léky, které jsem brala, do toho mu nebylo vůbec nic.

Podívala jsem se na něho, nasadila svůj nejvýmluvnější vražedný pohled a varovala ho: „Tak na to zapomeň.“

„Na co?“

O krok ustoupil. Já o krok postoupila.

„Nemysli si, že se z toho vykroutíš takhle lacino, kamaráde,“ řekla jsem a zabořila mu ukazováček přímo doprostřed hrudi.

Jeho zmatený výraz by se dal považovat za legrační, kdybych si zrovna v tu chvíli nepřipadala tak strašně podvedená tím, že můj strýček tohohle chlapa požádal, aby na mě dohlížel. Ale na druhou stranu jsem věděla, že by se mi vyšetřovatel, kterého si ve svých službách drží nejlepší detektiv města Albuquerque, mohl hodit. Levná pracovní síla.

„Ty jsi mi řekla kamaráde?“

„To si piš,“ přikývla jsem a přistoupila ještě o krok blíž, „a jestli víš, co je pro tebe dobré, tak tě ani nenapadne stěžovat si, že jsem takhle narychlo nevymyslela nic horšího.“

„Dobře,“ řekl a zvedl ruce, jako by se vzdával, „nebudu si na nic stěžovat. Slibuju.“

Nevěřila jsem mu, ani co by se za nehet vešlo. Bylo mi jasné, že si mě začne dobírat, jakmile k tomu dostane sebemenší příležitost. Sakra. „Jak dlouho už mě sleduješ?“

„Charlesi,“ řekl pomalu a já hned poznala, že si v duchu rychle chystá nějakou věrohodnou historku.

„Ani to nezkoušej!“ křikla jsem na něho a znovu jsem do něho píchla ukazováčkem. „Jak dlouho?“

„Nejdřív…“ Vzal mě za ramena a odvedl mě zpátky ke stěně budovy, protože uličkou právě projíždělo auto.

Když jsme se dostali do bezpečí, založila jsem si ruce na prsou a čekala.

Garrett si tiše povzdychl a pak přiznal: „Od toho dne, kdy Reyes Farrow zmizel z léčebny.“

Tiše jsem zalapala po dechu. „To bylo před týdnem! To chceš říct, že mě sleduješ už celý týden? Nemůžu uvěřit tomu, že by mi strýček Bob udělal něco takového!“

„Charley,“ začal Garrett smířlivým tónem. Ale já o žádné smíření nestála.

„Nech si to. Letos na Vánoce ode mě strýček nedostane ani pohlednici.“ Když rozhodil ruce, jako že to přeháním, dodala jsem: „A ty si buď jistej, že nic nedostaneš ani ty!“

„Co jsem ti udělal?“ vyčítal mi a pustil se za mnou, když jsem zamířila zpátky na hlavní ulici.

„Slídit za někým, to se prostě nedělá, Swopesi!“

„Není to slídění, když ti za to platí.“

Zlostně jsem po něm blýskla pohledem.

„Aspoň když ti za to platí policie,“ dodal pro jistotu. „A navíc ti tvůj strýček vůbec nic neudělal. Usoudil, že je celkem pravděpodobné, že se Farrow pokusí s tebou navázat kontakt, a z nějakého zvláštního důvodu, který snad dokážeš pochopit jenom ty sama, nechtěl, aby jeho neteř zůstala o samotě s usvědčeným vrahem.“

Pořád dokola ta písnička o usvědčeném vrahovi. „Víš co? Uzavřu s tebou dohodu.“

„Poslouchám,“ souhlasil, ale z hlasu mu znělo podezření.

„Snažím se Reyese najít stejně jako ty, anebo přinejmenším jako strýček Bob. Pomoz mi, a já pomůžu tobě.“

„Proč?“ nepřestal mě podezírat. Jako by si myslel, že svou část dohody nedodržím. A já se přitom vždycky, téměř ve sto procentech případů, opravdu upřímně snažila svou část každé dohody splnit.

Teď mě čekala ta obtížnější část. Jasně, já vím, že ho odsoudili za vraždu a že to je bytost stvořená z ryzího zla. „Co ti strýček Bob o Reyesovi řekl?“

Garrett zamyšleně stáhl obočí a jeho šedé oči ve snědé tváři vypadaly najednou neodolatelně. „No, stručně řečeno, řekl mi, že Farrow posledních deset let proseděl ve vězení v Novém Mexiku za brutální vraždu vlastního otce, až byl ve chvíli, kdy se snažil zachránit spoluvězně, nešťastnou náhodou postřelen do hlavy, načež měsíc ležel v kómatu na přístrojích, ale potom se zázrakem probudil a odešel po svých, aniž by si toho kdokoli všiml.“

Nechala jsem to chvilku viset ve vzduchu a pak jsem přikývla: „Dobrá, to by pro začátek stačilo. Ale je toho ještě hodně, o čem strýček neví.“

Pochybovačně našpulil pusu a pak se zeptal: „Například?“

Skvělé. Z jeho tónu jsem cítila, jak se pomalu vrací Garrett skeptik. „Reyes Farrow mi při několika příležitostech zachránil život. A dělá to pořád.“

„Vážně?“ zeptal se a sarkasmus v jeho hlase nebylo možné přeslechnout. Bylo mi jasné, že ho nepřesvědčím.

„Jo, vážně.“ Zatroubilo na nás auto, které chtělo zaparkovat na místě, kde jsme stáli. Znovu jsem vyrazila přes ulici.

„Takže tě chrání usvědčený vrah?“

„Jo.“ Když jsem došla na chodník, zastavila jsem se a zadívala se mu do očí. „A taky je to nadpřirozená bytost.“

Znovu se pochybovačně zašklebil, ale pak se zřejmě rozhodl, že mě pobaví. „Myslíš jako duch, nebo jako superhrdina?“

Dobrá otázka. „Vlastně od obojího trochu.“

Povzdychl si a vjel si rukou do vlasů.

„Podívej, nemám čas ti to vysvětlovat do detailů,“ a znovu jsem vyrazila vpřed. „Co kdybys jednou jedinkrát v životě udělal něco úplně šíleného, co ti jde hrozně proti srsti, a prostě mi věřil?“

Po dlouhé chvíli mlčení váhavě přikývl.

„Fajn, protože ho potřebuju najít co nejdřív.“

Zamířila jsem do svého bytu. Čisté džíny jsou pro každého soukromého detektiva základem úspěchu. A taky základem duševního zdraví.

„Počkej.“

„Ne. Ty pojď se mnou.“

„Tak jo,“ souhlasil a pár rychlými kroky mě dohnal. „Takže ten Farrow má nadpřirozené schopnosti? Myslíš jako ty? Je to taky smrťák?“

Tahle otázka mě zarazila. Měla jsem pocit, že z toho, co jsem mu o sobě posledně řekla, mi nevěřil ani slovo. A to bylo úplně poprvé, kdy byl vůbec ochoten si vyslechnout, co jsem mu říkala, místo aby si ze mě jenom utahoval. „Není to žádný smrťák. Je o trochu víc.“

„O kolik víc?“ zeptal se podezíravě.

„Je to chlap, Swopesi, jako ty. Akorát má nadlidské schopnosti.“

„A jaké?“

Na chvíli jsem se odmlčela a zpražila ho pohledem. „Mohl by ses přestat na všechno vyptávat?“

„Zkrátka bych rád věděl, proti komu jdu.“

„Hele, já bych od tebe potřebovala, jenom abys rozhodil sítě. Víš, poptal se, zkusil zjistit, jestli někdo neslyšel něco… já nevím… zvláštního.“

„Fajn. Tak už jen jednu otázku.“

„Dobře.“

Upřeně se mi zadíval do očí. „Jak se dá zabít?“ zeptal se.

To od něj nebylo moc hezké. Doufala jsem, že evoluce postupně připravila muže o jejich přirozenou krvelačnost, ale očividně jsem se mýlila. „Nebudeš ho zabíjet,“ řekla jsem pevně a znovu se k němu otočila zády. Chtěla jsem pokračovat dál, ale v tu chvíli mě zastavil oblak černého dýmu, z něhož se přímo přede mnou zhmotnila lidská postava.

Reyes mi zastoupil cestu a jeho mahagonové oči žhnuly hněvem. „Co to děláš, Dutchová?“ zeptal se tichým, ale výhrůžným hlasem.

Garrett udělal jeden krok za mnou, ale vzápětí se taky zastavil. Zadíval se nejdřív na mě, a potom do míst, kam jsem upírala oči.

Rozhodla jsem se, že pro tuhle chvíli budu ignorovat jeho zvědavost i Reyesův vztek. „Ještě žiješ?“ zeptala jsem se.

Výhrůžně postoupil o krok blíž a já ucítila žár, který sálal z jeho těla. „Bohužel ano. Co to děláš?“

„Charlesi, co se děje?“ zeptal se Garrett ustaraně.

Reyesovo přiznání mě naplnilo nadějí. Mohl kdykoli zemřít a já se bála, že se to možná už stalo. Snažila jsem se trochu uvolnit, ale hněv, který mu sršel z očí, mi to zrovna neusnadňoval. Měla jsem hned poznat, že je ještě naživu. Nebyl by tak naštvaný, kdyby už byl po smrti. Komu záleží na tom, jestli najdu jeho tělo, až bude po smrti? Stačilo na to jen pomyslet a srdce se mi zase rozbušilo.

Zřejmě to na mně bylo vidět, protože Garrett se ke mně naklonil a tiše pronesl: „Charley, co se děje?“

Reyes se na něho krátce zadíval a znovu upřel pohled na mě. „Zařiď, ať sklapne.“

Tak to bylo jednoduše nezdvořilé. Tihle dva kluci si vůbec nesedli. Reyes na Garretta úplně bezdůvodně žárlil. Mezi námi dvěma nebylo vůbec nic. „Nech toho, Reyesi,“ řekla jsem, ačkoli mi bylo jasné, že ho tím rozčílím ještě víc. „Je to nejlepší lovec lidí v celém státě a pomůže mi tě najít.“ Byla to hozená rukavice, jako kdybych byla ve třetí třídě a postavila se největšímu grázlovi ve škole s tím, že ukončím jeho hrůzovládu. U houpaček. Ve tři hodiny.

Reyes zíral na Garretta, a jak si ho tak měřil očima, po tváři se mu pomalu rozléval úsměv. Pak se podíval na mě. „Jak pevnou má asi páteř?“

Tahle otázka mě trochu rozhodila. Byla to otevřená výhrůžka a on musel vědět, že si ji vezmu osobně. Už kvůli mně přerušil míchu více lidem, tak proč by totéž neudělal i s Garrettem? Ustoupila jsem o další krok, ale on mezi námi udržoval pořád stejnou vzdálenost patnácti centimetrů. Bylo mi jasné, že to nevzdá. Věděl, jak mě zastrašit, jak řezat se zkušeností chirurga.

„To snad nemyslíš vážně?“ zeptala jsem se a přestala couvat, protože tahle strategie očividně nikam nevedla.

„Jestli jenom pomyslí na to, že by mě hledal, jeho poslední roky na tomhle světě budou… plné nepříjemností.“

Mluvil s takovou nenávistí, že mi to rvalo srdce. Nikdy bych do něho neřekla, že by na mě dokázal být tak zlý. Vypjala jsem hruď, vzpurně zvedla hlavu a podívala se mu do tváře. „Fajn. Tak on po tobě pátrat nebude,“ odsekla jsem a hned jsem si všimla, jak se vítězoslavně ušklíbnul. „Ale já tě hledat nepřestanu.“

Jeho spokojený úsměv zmizel stejně rychle, jak se prve objevil, a teď se na mě zase nevraživě mračil.

Naklonila jsem se k němu, takže jsem mu prakticky padla do náručí, a on se na okamžik přestal ovládat.

„Taky mi zlomíš vaz?“ zeptala jsem se a hleděla mu do očí, které bloudily po mé tváři. „Rey’azieli?“

Tohle zas pro změnu vykolejilo jeho. Doslova strnul, tvář jako z kamene, ale já cítila, jak v něm všechno vře. Právě tak jako on dokázal číst ve mně, jsem i já dokázala snadno rozpoznat jeho pocity, a zrovna teď by to, co cítil, vydalo na pořádné zemětřesení.

Garrett něco říkal, ale já se zrovna v tu chvíli nedokázala soustředit na nic jiného než na hlubiny Reyesových hnědých očí. Připadala jsem si, jako bych ho nějakým způsobem byla zradila, vrazila mu nůž do zad. Ale neudělal právě něco takového on mně? A kromě toho, nože jsem nikdy nepoužívala.

„Odkud znáš to jméno?“ zeptal se tichým výhrůžným hlasem, jako by to nebyla ani tak otázka jako spíš hrozba.

Sebrala jsem všechnu svou odvahu a odpověděla: „Od jedné kamarádky.“ Doufala jsem, že tím Pari nevystavuju žádnému nebezpečí. „Říkala mi, že tě jako malá holka jednou přivolala a že jsi jí málem urval nohu.“

„Charley, já se fakt snažím to snášet, ale nemohli bychom jít někam jinam?“

Byl to Garrett. Očividně se pokoušel nějak zapojit a aspoň předstírat, že mluvíme spolu, protože jinak by to nic netušícímu pozorovateli muselo připadat, jako že jsem šílená a povídám si se vzduchem. Koutkem oka jsem se rozhlédla po ulici a všimla si občas nějakého toho podezíravého pohledu nebo nechápavého výrazu. Ale většina kolemjdoucích si nás vůbec nevšímala. Stáli jsme na hlavní třídě uprostřed Albuquerque. Domorodci byli zvyklí na lecjaké podivnosti.

Cítila jsem, jak mě zlehka vzal za loket a vedl mě k cihlové stěně kavárny na rohu. Nechala jsem se vést a znovu jsem si prohlížela bytost, která stála přede mnou. „To jsi byl opravdu ty?“ vrátila jsem se k našemu rozhovoru. „To ty jsi ublížil Pari?“

Opřel se oběma rukama o zeď za mými zády a přitiskl své tělo k mému. Takhle to dělal vždycky. Kdykoli se cítil ohrožený, zahnaný do kouta, tak tlačil na ostatní. Zastrašoval. Vybíral si u každého protivníka nejslabší místo. Vždycky šel po krku. V mém případě nepokrytě využíval toho, že se mi při pohledu na něho podlamovala kolena. Byla to rána pod pás, ale já mu to jen těžko mohla mít za zlé. Vyrůstal v tom. Nikdy nepoznal nic jiného.

„To nic nebylo,“ řekl až podezřele klidným hlasem. „Aspoň ne ve srovnání s tím, co jsem jí mohl udělat.“

„Ublížil jsi jí?“ zeptala jsem se znovu, protože jsem tomu nechtěla věřit.

„Možná, Dutchová,“ zašeptal mi do ucha, ačkoli jsem stejně byla široko daleko jediná, kdo ho slyšel, „možná prostě nemám rád, když mě někdo vyvolává.“

A pak, zrovna ve chvíli, kdy se rty už téměř dotýkal mých, když se celé mé tělo rozechvělo vzrušením z jeho přítomnosti, najednou zmizel. Zalapala jsem po dechu, otřásla se ve studeném říjnovém vánku a okamžitě jsem vystřízlivěla.

Takže on napadl Pari. Zdráhala jsem se tomu uvěřit, stejně jako jsem nechtěla věřit tomu, že by byl schopen ublížit nevinnému člověku, konkrétně Garrettovi, který teď najednou zaujal jeho místo. Až po chvilce jsem si uvědomila, že jsem asi padala k zemi a on mě zachytil. Pevně jsem se ho držela a on mě odváděl pryč od zvědavých pohledů kolemjdoucích.

„Tak to bylo zajímavé.“

„To věřím,“ řekla jsem, zatímco jsem si lámala hlavu s Reyesem Farrowem. Proč ho tak rozčílilo, že znám jeho jméno? Jeho pravé jméno? Copak se tím něco mění? Leda by… možná mi to dávalo nějakou výhodu, o které jsem ani nevěděla. Možná jsem to teď mohla nějak využít proti němu.

„Takže jestli jsem to dobře pochopil, on nechce, abych ho hledal?“ ujišťoval se Garrett.

„Mírně řečeno.“

Obešli jsme bar mého otce a zašli do boční uličky, která vedla k domu, kde jsem bydlela. Pořád jsem se o Garretta opírala, protože jsem si ještě nebyla jistá, jestli mě vlastní nohy unesou. Pomohl mi až do druhého patra a ke dveřím mého bytu.

Čekal, dokud nenajdu po kapsách klíče. „Viděl jsem ho na fotkách,“ řekl najednou vážným hlasem.

Odemkla jsem a otevřela dveře. „Myslíš ten policejní snímek?“ zeptala jsem se, protože jsem pochopila, že se ještě pořád bavíme o Reyesovi.

„Jo, a ještě několik dalších.“

To bylo celkem rozumné, když uvážím, že ho měl vypátrat. „Půjdeš dál? Musím se jenom rychle převléknout.“

„Hele, já to chápu,“ řekl, když mě následoval dovnitř a zavřel za sebou dveře.

„Vážně? Tak to je skvělý, že aspoň někdo,“ odbyla jsem ho. Opravdu jsem se s ním teď nechtěla moc bavit o Reyesovi, protože byl mnohem zábavnější s nepřetrženou míchou a já doufala, že tak vydrží co nejdéle. „V lednici je pití, jestli chceš.“

Odhodila jsem klíče na bar a šla jsem se do ložnice převléknout. „Zdravím, pane Wongu!“

„Je přitažlivý, viď?“

Zastavila jsem se a překvapeně se na něj ohlédla. „Pan Wong?“ Zadívala jsem se na svého věčného spolubydlícího, šedivého staříka stojícího v koutě mého obýváku. Stál tam už v době, kdy jsem se do bytu stěhovala, a protože tu bydlel první, nikdy mě ani nenapadlo ho odsud vyhodit. Ne že bych nevěděla jak. Zato jsem ale nikdy neviděla jeho obličej. Čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu levitoval kousíček nad zemi, zády ke mně a čelem do rohu místnosti. Vypadal jako něco mezi čínským vojenským zajatcem a přistěhovalcem z počátku devatenáctého století.

„Kdo je pan Wong?“ zeptal se Garrett. Nikdy jsem je neseznámila. Pro Swopese to všechno bylo úplně nové a já měla pocit, že bych ho měla do různých zvláštností svého života zasvěcovat jen pomalu, aby všechno stačil přijatelným tempem vstřebávat. Ale na druhou stranu sám chtěl, abych mu všechno vysvětlila, dokonce se toho dožadoval, tak ať si trhne.

„To je nebožtík, který bydlí tady u mě v koutě pokoje. Ale sama nevím, jak vypadá, protože pořád stojí obličejem do kouta. Takže pokud jde o něho, opravdu nedovedu říct, jestli je přitažlivý, nebo ne.“

„Nemluvím o žádném Wongovi,“ zabručel otráveně. „Mluvím o Farrowovi. Počkej, chceš říct, že ve tvém obýváku žije nějaký mrtvý Číňan?“

„Žije je dost silné slovo, Swopesi, a navíc mi tady vůbec nepřekáží. Takže mluvíme o Reyesovi?“

„Ano, o Farrowovi,“ řekl a zadíval se do kouta, do kterého jsem prve směrovala svůj pozdrav. V jeho tváři se mísila zvědavost a hrůza.

„Tak v tom případě jednoznačně souhlasím, že je přitažlivý.“ Zkontrolovala jsem záznamník. „Počkej, ty pochybuješ o své sexuální orientaci, nebo co?“

Slyšela jsem, jak si za mnou otráveně povzdechl, ale to už jsem vešla do ložnice a zavřela dveře. Docela jsem se bavila. „Nejsem gay, Charley,“ houknul na mě skrz dveře. „Jen se snažím to pochopit.“

„A co?“ zeptala jsem se, ačkoli mi bylo naprosto jasné, jak to myslí. Jak se taková holka jako já mohla zaplést s takovým chlapem jako Reyes? Kdyby jen znal celou tuhle historku… Ale já mu ji vyprávět nehodlala. Ještě by mi začal předhazovat, že jsem se zamilovala do syna Satanova.

„Hele, já chápu, že holky letí na drsňáky, ale usvědčený vrah – není to příliš?“

Olej, do kterého jsem se posadila, kupodivu neprosákl skrz džíny, takže jsem se nemusela zdržovat další sprchou. A protože moje ložnice byla pořád ve stavu živelní katastrofy, prohrabala jsem se hromadou oblečení, které leželo na zemi, vytáhla z ní první džíny, které vypadaly použitelně, a navlékla si je dohromady s parádními botami. Pak jsem zamířila do koupelny, abych se dala trochu do kupy.

„Zaléváš někdy ty kytky?“ zavolal na mě Garrett.

„Jsou umělý.“ Předpokládala jsem, že se dívá na květiny, které jsem měla vystavené na parapetu kuchyňského okna. Jinak by to byla jasná známka toho, že už musím něco udělat s tou plísní na zdi.

Po dlouhé odmlce se ozvalo: „Ty jsou fakt umělý?“

„Jo. Chtěla jsem, aby vypadaly opravdově. Trochu barvy ve spreji, trochu kapaliny do zapalovačů a voilà! Umělý umírající kytky.“

„Proč by si někdo vystavoval umělý umírající kytky?“ zeptal se.

„Protože kdyby byly zelený a vypadaly dobře, každej, kdo mě zná, by hned pochopil, že jsou umělý.“

„Jo, a tobě opravdu jde o to, aby si všichni mysleli, že jsou jenom chcíplý?“

„No jasně.“

Zaslechla jsem tiché zaklepání na dveře, které vedly z koupelny do obýváku, a tak jsem je pomalu otevřela. „Ano?“ zeptala jsem se Garretta, který stál těsně za nimi, ale on si zrovna četl tu cedulku, kterou jsem na ně vyvěsila. Zákaz vstupu mrtvým osobám. Konec konců, byla to moje koupelna a já potřebovala aspoň trochu soukromí. Ne že by ta cedulka vždycky fungovala – třeba pan Habersham, nebožtík ze 2B, ji pravidelně přehlížel.

Pak zvedl ruku a zatlačil na dveře.

Zatlačila jsem proti němu. „Hele, co to děláš?“

„Chci se ujistit, že nejsem mrtvej.“

„Připadáš si tak?“

„Ne, ale napadlo mě, že tady někde máš i cedulku, kterou vidí jenom mrtví.“

„Jak bych asi tak udělala cedulku, kterou by viděli jenom mrtví?“

„To bys asi měla vědět ty, ne?“ pokrčil rameny.

Vyšla jsem z koupelny a znovu se postavila tváří v tvář krutému světu. Anebo aspoň jeho malému kousku. „Hele, Reyese nech na mně, ano?“ řekla jsem, sebrala klíče a vyrazila ke dveřím.

„Zrovna teď je to uprchlý vězeň a zločinec, takže to na tobě nechat nemůžu. A nevyhrožoval ti náhodou na té ulici?“

Potřebovala jsem Garretta přesvědčit o tom, aby Reyese a všechno, co s ním souvisí, pustil z hlavy, a to pokud možno ihned. Pokud jsem věděla, Reyes ještě nikdy neublížil nevinnému člověku – aspoň nikomu nezpůsobil trvalé zranění –, ale já rozhodně nechtěla sázet Swopesovu míchu na to, že to tak zůstane i nadále. „Mám jeden případ, se kterým bys mi mohl pomoct.“

„No jo, jenže já tě spíš mám sledovat a dávat na tebe pozor.“

„Naše dohoda pořád platí.“ Vyšli jsme z bytu, já zamkla a běžela dolů po schodech. „Zdravím, paní Allenová,“ houkla jsem do chodby, kde zrovna zavrzaly dveře.

„Další nebožtík?“ zeptal se Garrett.

Na vteřinku jsem se zastavila a smutně si povzdychla. „Bohužel ne.“

„Takže co ta dohoda?“ zeptal se, když jsme vyšli na ulici.

„Jak říkám, pořád platí. Ty zjistíš, co je zač ten mrtvý chlápek, který jezdí v Cookieině autě, a já ti dám okamžitě vědět, až zjistím, kde je Reyes.“

Zadíval se na mě podezíravěji, než jsem byla zvyklá. A já byla zvyklá na hodně podezíravé pohledy.

„Myslím aspoň jeho tělo. Ten parchant se přede mnou někam schoval.“

„Farrow před tebou schoval svoje tělo?“

„Jo. Parchant jeden. A my ho musíme najít, dřív než zemře.“

Garrett se zamyšleně poškrábal na bradě. „Asi už vůbec nic nechápu.“

„Výborně. Tak vydrž. Tvoje páteř ti za to poděkuje.“

Cestou do kanceláře jsem Garrettovi sdělila všechno podstatné o Cookieině autě a on si na ulici zapsal model a číslo karoserie. Mohl zapátrat po předchozích majitelích vozu, zatímco já budu hledat své dva nezvěstné, Mimi a Reyese. K tomu jsem opravdu potřebovala Anděla, ale Cookie mi mohla pomoct aspoň tím, že obvolá nemocnice a zjistí, jestli tam v posledních pár hodinách nepřijali nějakého zraněného černovlasého a neuvěřitelně přitažlivého muže kolem třicítky. Možná už se nechal najít, jenom mi to nechtěl přiznat. Ale tuhle část pátrání bylo nutné provést pokud možno diskrétně.

Když Garrett odjel, prošla jsem kolem tátova baru a vyběhla jsem po schodech. Vešla jsem do kanceláře, ale sotva Cookie zvedla hlavu, přitiskla jsem si na rty ukazováček, abych ji umlčela. Byla zvyklá na to, že se u nás nebožtíci objevují zcela bez varování, a tak se jen obezřetně rozhlédla po místnosti a tázavě se na mě zadívala.

S prstem stále přitisknutým na rtech jsem po špičkách přeběhla k ní – ani nevím proč, prostě mi to připadalo správné – a vzala z jejího stolu propisku a papír. Sama jsem se obezřetně rozhlédla kolem, načmárala vzkaz, aby obvolala nemocnice a pokusila se zjistit, jestli v jedné z nich neleží Reyes, a strčila jí ho pod nos. V tu chvíli si za mnou kdosi tiše odkašlal. Málem jsem vyletěla z kůže, čímž jsem zas k smrti vyděsila Cookie, a otočila jsem se. Reyes se opíral o stěnu kousek od jejího psacího stolu. Byl prostě dobrý.

„Prasečí latina?“ zeptal se a po jeho krásné tváři se rozlil pobavený úsměv.

Rychle jsem si lístek přitáhla zpátky a zmuchlala ho v dlani. „Je to jediný cizí jazyk, který umí.“

„A ty jsi doufala, že mě tím oblbneš?“

Podívala jsem se na zmuchlaný papírek a tiše si povzdychla. Asi to opravdu nebyl můj nejlepší nápad. Zahleděla jsem se mu do očí. „A co teď? Cookie taky zlomíš vaz?“

Cookie zalapala po dechu a já se hned zastyděla podruhé. Nebylo zrovna taktní tuhle možnost probírat přímo před ní, zvlášť teď, když už se trápila kvůli nebožtíkovi v kufru.

Reyes se v jediném okamžiku rozplynul a znovu zhmotnil těsně přede mnou. Jeho oči planuly hněvem. „Už vážně nevím, jak ti to mám vysvětlit, Dutchová.“

„Co? Že po tobě nemám pátrat?“ Ani jsem nečekala na odpověď. „Vždyť sám nevíš, co se stane, když tvoje tělo zemře, Reyesi. Já s tím nepřestanu.“

Cítila jsem, jak žhne čím dál víc. Naklonil se ke mně, ale než stačil cokoli říct, zarazil se, popadl se za hruď a pak se na mě znovu zadíval, tentokrát úplně zaskočeně.

„Co?“ zeptala jsem se, ale on zatínal zuby a celé tělo měl strnulé jako mramorová socha. Skoro jako by na něco čekal. A pak jsem to spatřila. Měnil se mi před očima. Po tváři i hrudi se mu rozběhly hluboké rány, z nichž okamžitě začala proudit krev. Celý byl mokrý, pokrytý nějakou tmavou tekutinou, kterou jsem nedokázala identifikovat. Cosi zaskučel skrz zaťaté zuby a zhroutil se k zemi.

„Reyesi!“ vykřikla jsem a vrhla se k němu. Naše pohledy se na kratičký okamžik setkaly, ale vzápětí zmizel. Najednou byl pryč. Oběma rukama jsem si zakryla ústa, abych se nerozkřičela. Cookie oběhla psací stůl a klekla si vedle mě. Agónie toho, co se mu právě děje, byla v jeho výrazu tak jasně patrná! A to nechtěl, abych po něm pátrala?

Šla bych do samotného pekla, jen abych ho našla.

KAPITOLA ŠESTÁ

Nikdy se nerozpakujte na veřejnosti běhat jako o život a prozpěvovat si k tomu titulní písničku z Mission: Impossible.

− nápis na tričku

~~~

Zaparkovala jsem svůj rudý Jeep Wrangler, známý také pod přezdívkou Misery, asi o půl bloku dál, znovu přepnula do režimu Mission: Impossible a odhodlala se překonat nebezpečné území nikoho, ležící mezi hranicemi jižní válečné zóny. Gangům se v chudobou postižených čtvrtích kolem ústavu mimořádně dařilo. A samotný blázinec, který vláda v padesátých letech zrušila a ponechala vlastnímu osudu, se stal domovem zavedeného gangu motorkářů, kteří si říkali Banditi. Byli to gangsteři staré školy, v podstatě věrní Bohu a vlasti.

Rozhlédla jsem se kolem a zvláštní pozornost jsem věnovala hlavnímu stanu Banditů, známému také jako rotvajleří doupě. Netušila jsem proč, ale Banditi rotvajlery prostě milovali. Když se zdálo, že je čistý vzduch, co nejrychleji jsem začala šplhat přes plot. Moc rychle to nebylo. Za ty roky, co jsem se Banditům vkrádala na jejich území, jsem se s jejich pejsky potkala jenom párkrát. Přes den je obvykle drželi vevnitř. Doufala jsem, že mi štěstí bude přát i tentokrát, ale pořád jsem se měla na pozoru a rychle se drápala nahoru, přestože mě drátěné pletivo řezalo do prstů. Pro chlapy bylo něco takového vždycky hračka. Jenomže jestli mě zajímaly nějaké hračky, tak to byli spíš ti chlapi.

Když jsem se na druhé straně svalila na zem, chvilku jsem odpočívala, sbírala síly a překonávala pokušení rozplakat se. Přepočítala jsem si články prstů, ale naštěstí žádné nechyběly. Přijít o prsty při lezení přes plot, to by mě opravdu naštvalo.

Ještě jednou jsem rychle obhlédla okolí a vyrazila k otevřenému okénku do sklepa, které jsem už dlouho využívala ke svým tajným návštěvám ústavu. Opuštěné blázince mě už od mládí fascinovaly. Navštěvovala jsem je – ačkoli by se to možná dalo označit i za vloupání – celkem pravidelně od té doby, co jsem v patnácti letech čirou náhodou objevila tenhle. Našla jsem tady i Raketu, pozůstatek ze science fiction padesátých let, kdy vesmírné lodě vypadaly jako parníky a mimozemšťané byli stejně nepřátelští jako komunisté. Jenže Raketa měl dokonalou paměť na jména: Pamatoval si jména všech lidí, kteří kdy zemřeli. Jeho dětinská mysl střežila paměť, ve které byly uloženy nespočetné miliony jmen. A to se čas od času docela hodilo.

Prolezla jsem okénkem a spustila se do sklepa tak šikovně, že jsem ve vzduchu udělala salto a dopadla na studenou betonovou podlahu pěkně na nohy. Protože jsem prostě skvělá. Ty desítky případů, kdy jsem to zkoušela a přistála na zadku s hlavou plnou pavučin, se nepočítaly.

Otočila jsem se a zavřela za sebou okénko, abych se ani tentokrát nemusela seznamovat s rotvajlery. Při každé cestě za Raketou se vyplácelo dodržovat všechna bezpečnostní opatření.

„Slečno Charlotto!“

Bylo to ten den už pomilionté, co jsem sebou leknutím trhla, ale tentokrát jsem se dokázala pořezat o háček na okně. A to ještě nebylo ani poledne. Zřejmě Den lekání Charley Davidsonové. Škoda, že mi nikdo nedal předem vědět.

Otočila jsem se a zadívala se do Raketovy rozesmáté tváře. Sevřel mě v objetí, které bylo jemné a vřelé, přestože on sám už jako nebožtík neměl ani pokojovou teplotu. Zasmála jsem se a z úst mi vyšel obláček páry.

„Slečno Charlotto!“ řekl znovu.

„To je jako objímat se s ledovou sochou,“ dobírala jsem si ho.

Postavil mě na zem, ale oči mu pořád zářily štěstím. „Slečno Charlotto, vy jste se za mnou vrátila.“

„Vždyť jsem ti slíbila, že zase přijdu,“ zasmála jsem se.

„No jo, ale teď musíte jít.“ Popadl mě za zápěstí a začal mě tlačit k okénku, kterým jsem se před chvilkou dostala dovnitř. Jenomže já ho mezitím stačila zavřít.

„Počkej, Raketo,“ řekla jsem a zapřela se nohama proti stěně, ačkoli mi to připadalo krajně směšné. Kdyby se někdo podíval okénkem dovnitř, nejspíš bych vypadala, jako že se chystám na gynekologické vyšetření. Už mě párkrát z blázinců vyhodili, ale zrovna od Rakety jsem to nečekala. „Vždyť jsem právě přišla,“ namítala jsem a snažila se ho odstrčit. Ale Raketa měl obrovskou sílu.

„Slečna Charlotta musí jít,“ opakoval s neochvějnou jistotou a mého odporu jako by si ani nevšímal.

Zasténala jsem pod tlakem jeho svalů. „Slečna Charlotta nemusí jít, Raketo. Slibuje ti to.“

Vůbec mě nevnímal, jen tlačil pořád dál a dál, až jsem povolila. Pravá noha mi podklouzla a já se najednou ocitla nacpaná na malé okénko.

V tu chvíli jsem zaslechla praskání, nepříjemný zvuk tříštícího se skla, které jeho tlaku nedokázalo čelit o mnoho déle než já. Sakra! Jestli to bude na šití, tak to Raketovi pořádně spočítám, slibovala jsem si v duchu.

Dělala jsem všechno pro to, abych se nějak dostala ze stísněného prostoru mezi statným nebožtíkem a křehkým okénkem, když Raketa najednou zmizel. Bez varování se rozplynul a já spadla na betonovou podlahu. Přistála jsem převážně na levém rameni, ale trochu to odnesla i hlava. Bolest mi projela celým tělem a pálila jako napalm. Pak jsem si uvědomila, že jsem si vyrazila dech. Tohle jsem vážně nesnášela.

Raketa se znovu objevil, zvedl mě ze země a postavil mě na nohy. „Jste v pořádku, slečno Charlotto?“ Najednou se staral.

Já ovšem nemohla dělat nic jiného, než lapat po dechu. Plíce už jsem měla v jednom ohni a to, že na vyražený dech se obvykle neumírá, mě uklidňovalo čím dál méně.

Když jsem nic neříkala, Raketa se mnou zlehka zatřásl, chviličku počkal a pak se mnou zatřásl pořádně. Svět se mi rozmazal, znovu se zaostřil a potom se rozmazal ještě jednou. Váhala jsem, jestli to je tím, jak se mnou třese, nebo zda by to mohl být průvodní příznak otřesu mozku.

„Slečno Charlotto,“ oslovil mě naléhavě, zatímco já lapala po malých doušcích vzduchu, které jen prodlužovaly hrozící smrt udušením, „proč jste to udělala?“

„Co? Já?“ hlesla jsem, dočasně omezená jen na jednoslabičná slova. Ještě chvilku mi trvalo, než jsem se propracovala k těm delším.

„Proč jste spadla na zem?“

„Víš, že ani nevím?“ Znala jsem Raketu dost dobře na to, abych už nepočítala s tím, že pochopí sarkasmus.

„Nová jména. Mám nová jména,“ oznámil mi a hned mě vlekl nahoru po schodech. Polaskal oprýskané stěny, jako by byly z ryzího zlata. Tohle byl smysl jeho posmrtné existence. Vyryl do omítky jména všech lidí, kteří tento svět opustili – pěkně jedno za druhým. Přestože budova ústavu byla obrovská, věděla jsem, že mu jednou dojde místo, že stěny proškrábe skrz naskrz. Nebyla jsem si jistá, co se stane, ale bála jsem se, že se budova sesune k zemi, že jména na jejích stěnách budou pohřbena stejně jako lidé, kterým patřila. A kdyby se to opravdu stalo, co bude s Raketou? Kam potom půjde? Byla bych mu nabídla, ať se nastěhuje ke mně, ale nebyla jsem si jistá, co by na přerostlé dítě se zálibou v rytí do stěn řekl pan Wong.

„Myslela jsem si, že musím rychle odejít,“ řekla jsem, když se můj dech konečně vrátil do normálu.

Zastavil se na posledním schodu a zamyšleně se na mě zadíval. „Ne, teď nemusíte odejít. Jen musíte dodržovat pravidla.“

Měla jsem co dělat, abych nevyprskla smíchy. Raketa byl posedlý dodržováním pravidel, ačkoli si ještě nikdy neudělal čas na to, aby mi řekl, v čem tahle pravidla spočívají. Ale i tak by mě zajímalo, co mělo znamenat to vystrkování oknem. Ještě nikdy mě odsud nevyháněl.

„Raketo, musím s tebou mluvit,“ řekla jsem a následovala ho. Jak jsme procházeli chátrající budovou, občas spokojeně poplácal popsané stěny.

„Mám nová jména. Neměla by tu být. Ne, neměla!“

„Já vím, zlato. A dostaneme se k tomu, ale nejdřív se tě musím na něco zeptat.“

Než jsem ho stačila chytit za lem košile, znovu mi zmizel a já měla sto chutí sednout si na zem a plakat. Raketa dokázal pozdvihnout poruchu pozornosti s hyperaktivitou na úplně novou rovinu.

„Slečno Charlotto,“ zavolal na mě najednou z opačného konce chodby. „Nesmíte se mi ztratit.“

Vyrazila jsem za jeho hlasem a v duchu jsem se modlila, aby pode mnou prohnilá podlaha nepovolila. „Už běžím. Počkej na mě!“

„Tihle všichni,“ řekl mi, když jsem ho doběhla. „Tihle všichni by tady neměli být. Měli by dodržovat pravidla, stejně jako všichni ostatní.“ Raketa věděl, že mým úkolem bylo pomáhat zesnulým přejít na druhou stranu. Podívala jsem se na stěnu, na kterou ukazoval. Byly na ní stovky jmen z dobrého tuctu různých zemí. Bylo k nevíře, že si v nich pořád udržoval takový pořádek.

Rozhodla jsem se, že si ho vyzkouším. Uvidíme, co z něj vypadne, když se ho zeptám na Reyesovo mimozemské – nevěděla jsem, jak jinak to nazvat – jméno. Ale nejdřív jsem se chtěla zeptat na Mimi Jacobsovou. Musela jsem se ujistit, že je pořád naživu. „Tak poslouchej. Mám pro tebe pár jmen.“

Všeho nechal a otočil se ke mně. Nic na světě nedokázalo upoutat Raketovu pozornost tak spolehlivě jako zmínka o jménech. Oči se mu dychtivě rozzářily.

Přistoupila jsem k němu blíž, protože jsem nechtěla, aby mi utekl, kdyby zas vyrazil na jednu ze svých cest bludištěm chodeb. „Mimi Anne Jacobsová. Za svobodna Marshalová.“

Sklonil hlavu a víčka se mu rozechvěla, jako kdyby to byl vyhledávač, který pátrá v obrovské databázi ve své paměti. Pak se zarazil a znovu se zadíval na mě. „Ne. Ještě nepřišel její čas.“

Zaplavila mě úleva, ale už jsem se v duchu připravovala na to, že mu předložím další jméno. Věděla jsem, že nemá smysl vyptávat se Rakety na cokoli dalšího, co souvisí s Mimi, ačkoli jsem ho trochu podezírala, že mi něco tají. Teď byl na řadě Reyes. Pro jistotu jsem Raketovi položila ruku na rameno se slovy: „Co bys mi mohl říct o Rey’azielovi?“

Semknul rty a pár vteřin nehnutě stál. Pak se ke mně sklonil a tiše řekl: „Ten by tady neměl být, slečno Charlotto.“

Přesně tak mi to řekl i posledně, když jsem se ptala na Reyese Farrowa. Očividně věděl, že ta dvě jména patří jedinému člověku.

Povzbudivě jsem stiskla jeho rameno a stejně tiše mu pošeptala: „A proč ne?“

Výraz jeho tváře prošel rychlou proměnou. „Slečno Charlotto, vždyť jsem vám to říkal,“ pokáral mě a vyčítavě se na mě zamračil. „Kluk jménem Reyes, ten se nikdy neměl narodit. On je Rey’aziel. Ten se nikdy neměl narodit.“

To už jsem taky slyšela minule. „Raketo, poznáš, jestli ještě žije jeho lidské tělo?“

Zamyšleně se kousl do rtu a chvíli mu trvalo, než odpověděl: „Chlapec jménem Reyes je pořád tady, ale porušil pravidla, slečno Charlotto. Nikdo nesmí porušit pravidla,“ dodal a pohrozil mi vztyčeným ukazováčkem.

Zase jsem mohla s úlevou vydechnout. Bála jsem se, že Reyesovo hmotné tělo zemře dřív, než ho stačím najít. A představa, že bych o něj přišla, mě k smrti děsila.

„Marťané se nemohou stát lidmi jen proto, aby mohli pít naši vodu,“ pokračoval.

„Takže Rey’aziel chtěl naši vodu?“ Snažila jsem se proniknout do světa jeho metafor, ale nebylo to zrovna snadné. S Raketou vlastně nic nebylo úplně snadné.

Jeho chlapecké oči se upíraly na mě. Dlouhou chvíli jen tak zíral, než řekl: „Pořád ji chce.“ Konečky prstů mi zlehka přejel po tváři. „Chce ji víc než vzduch.“

Tiše jsem se nadechla. Raketa byl nebývale věcný a rozumný. Mluvil téměř poeticky. „Reyes mi jednou řekl, že se narodil kvůli mně, aby mohl být se mnou. To je to, co tě děsí, Raketo? Ty se bojíš o mě?“

„Je to Rey’aziel, slečno Charlotto. Samozřejmě, že se o vás bojím. Bojím se o každého.“

Tak to vůbec neznělo dobře. Zhluboka jsem se nadechla a podívala jsem se mu do očí. „Raketo, víš, kde je jeho tělo?“

Zavrtěl hlavou a vydal tiché tsk. „On musí dodržovat pravidla.“

„Jaká pravidla, Raketo?“ Možná by se dalo něco vydedukovat z toho, v čem spočívala ta pravidla, která Reyes zřejmě porušil. Věděla jsem, že už se chytám stébel, ale bez Andělovy pomoci jsem neměla vůbec nic.

„V domě je zakázáno hrát na schovávanou.“

„V jakém domě?“ zeptala jsem se, protože mě jeho odpověď trochu zaskočila. Reyes někde ukrýval své tělo. Že by to byla ta schovávaná, o které se Raketa zmínil?

Uklidnil se a na chvilku sklopil zrak, jako by se soustředil. Pak mi úplně bez varování přitiskl dlaň na ústa a přitlačil mě ke stěně. Sklonil hlavu a ostražitě se rozhlížel po místnosti, oči najednou plné strachu. „Tiše,“ zašeptal. „Je to tady.“

A v tu chvíli jsem ho cítila. Místnost naplnil žár a statická elektřina, jako kdyby se všude kolem schylovalo k elektrické bouři. S pleskotem křídel se na nás snesla temnota, vířící obsidiánový mrak ohlašující Armagedon. Když se zhmotnil, zůstal zahalený v kápi, takže mu nebylo vidět do tváře.

I tak jsem poznala, že je pořádně naštvaný.

Odstrčila jsem Raketovu ruku a vyrazila k němu. „Reyesi, počkej…“

Než jsem stačila něco říct, zaznělo zvonění tasené oceli. S hrůzou mi došlo, že se chystá použít svůj meč proti Raketovi.

„Ne, Reyesi,“ křikla jsem a skočila před Raketu, ale čepel už letěla vzduchem. Se zlověstným svistem opsala půlkruh a zastavila se na prst hluboko v mém hrudním koši. Okamžitě jsem pocítila bodavou bolest, ale věděla jsem, že žádná krev nepoteče. Reyes zabíjel se zručností chirurga, až na to, že oproti chirurgům pracoval zevnitř. Žádná vnější poranění. Žádné známky násilné smrti. Jen přesný řez, tak tenký a čistý, že dokázal zmást i zkušené lékaře – anebo patology, podle toho, jaké měl následky.

Zadívala jsem se na čepel, na její hrozivě vypadající výběžky a hroty, a čas jako by se zastavil. Reyes držel svůj meč vodorovně před sebou, ale na opačném konci se zářící kov ztrácel v mém těle.

Pak čepel rychle vytrhl a ukryl ji kdesi mezi záhyby pláště. Já zavrávorala a opřela jsem se o stěnu. Srdce mi párkrát nejistě poskočilo. On si strhl kápi z hlavy, zadíval se na mě ustaranýma očima a sklonil se ke mně, jako by mě chtěl zachytit. Odstrčila jsem ho a obrátila se, ale po Raketovi už nezůstalo ani stopy. Pak jsem znovu upřela pohled na Reyese. Moje zlost z jeho neskutečné paličatosti trhala všechny rekordy.

„Vypadá to, že poslední dobou ti ubližování lidem dělá čím dál větší radost.“ Když jsem si uvědomila, že to tak možná opravdu je, začala jsem pochybovat o všem, čím jsem si až doposud byla jistá. Věřila jsem, že je čestný a laskavý a, pravda, smrtelně nebezpečný, ale to jenom takovým tím čestným, laskavým způsobem.

„Poslední dobou?“ zeptal se překvapeně. „Už kvůli tobě ubližuju lidem docela dlouho, Dutchová.“

To byla pravda. Zachránil mi život, a to ne jednou. Několikrát ublížil lidem, kteří se chystali ublížit mně. Ale pokaždé, když to udělal, šlo o lidi, kteří provedli něco hodně špatného.

„Nemůžeš jen tak zraňovat lidi, nebo je dokonce zabíjet jen proto, že to tak chceš. Chápu, že tě to tvůj otec nenaučil, ale…“

Tiše zavrčel, jeho černý plášť se rozplynul a on se ke mně otočil zády, ale i tak jsem cítila, jak z jeho těla sálá zlost. „A kterého otce máš na mysli?“ zeptal se tichým dotčeným hlasem.

Býval velitelem pekelných vojsk. Vedl armády svého otce do bitev a nesl za to nepředstavitelné následky. Pak utekl a narodil se na Zemi. Ale život, který si naplánoval – život, ve kterém bychom vyrůstali bok po boku, chodili spolu do školy a nakonec se vzali a měli spolu děti –, se najednou rozplynul jako dým, protože ho jako malé dítě unesli a prodali zrůdě jménem Earl Walker, muži, za jehož vraždu šel do vězení. Život, který si protrpěl na Zemi, všechny ty ústrky a krutost, si v ničem nezadaly s peklem.

Přistoupila jsem blíž. „Omlouvám se. Nechtěla jsem se o nich zmiňovat. Ani o jednom.“

Ohlédl se přes rameno a bylo na něm vidět, že ho hrůzné vzpomínky stravují zevnitř. „Musíš po mně přestat pátrat.“

„Ne,“ zašeptala jsem.

Na jeho rtech se objevil smutný úsměv, ale hned potom se zase odvrátil. „Moje tělo už zanedlouho nebude podstatné. O moc déle to nemůže vydržet.“

Při té představě mě bodlo u srdce. „Oni tě mučí?“ chtěla jsem vědět a hlas se mi při těch slovech chvěl.

Stál mezi popsanými stěnami, prohlížel si Raketovo dílo a potom natáhl ruku a konečky prstů přejel po jednom jméně. Linie jeho tetování tím pohybem ožily jako klubko hadů. „Nemilosrdně.“

Cítila jsem, jak se mi do očí derou slzy.

Pak stál zase proti mně. „Ne,“ řekl přísně, hrozivě. „Nesmíš kvůli mně nikdy cítit lítost.“

Znovu jsem se opřela o stěnu. Přistoupil ke mně blíž. Takhle to bylo o něco lepší. Bylo snazší se na něho zlobit, když se choval jako idiot. Ale to jsem nečekala, že mě vzápětí zlehka pohladí, předstíral sice, že mě svádí, ale ve skutečnosti zkoumal ránu, kterou mi před chvilkou zasadil, a jeho dotyk měl léčivou moc.

„Proč jsi ublížil Pari?“ zeptala jsem se, pořád zaskočená tím, že dokázal být tak něžný, a přitom tak snadno ubližovat.

Odstoupil ode mě. „Nikdy jsem tvé kamarádce neublížil. Dokonce ani nevím, kdo to je.“

Překvapeně jsem zamrkala. „Ale ona tě přivolala.“

„To ti řekla?“

„Jo. Řekla, že na duchařské seanci přivolala tebe, Rey’aziela.“

Zasmál se krutým, neveselým smíchem. „Takže tvoje kamarádka si myslí, že když na mě někdo zavolá, přiběhnu jako pes?“

„Ne, tak to vůbec nemyslela.“

„Nenechám se přivolat partou puberťaček, které si navzájem chtějí nahnat strach městskými legendami. Jen jediný člověk na tomhle světě mě dokáže přivolat,“ řekl a významně se na mě zadíval.

Myslel tím mě? Dokázala jsem ho přivolat? „Takže jsi to tehdy nebyl ty?“

Jen zavrtěl hlavou.

„Takže jsi jí neublížil?“

Na okamžik se na mě mlčky zahleděl. „Víš, co mi připadá opravdu zajímavé?“

Byl to chyták. Věděla jsem to, ale neměla jsem na vybranou. „Co?“

„Že jsi tak pevně přesvědčená o tom, že jsem schopen bezdůvodně ubližovat nevinným lidem.“

„A nejsi?“ v mém hlase zněla kapka naděje.

„Ale ne, samozřejmě jsem toho schopen. Jen jsem si neuvědomil, že to víš.“

Fajn, byl uražený. To jsem pochopila. „Chystal ses zabít Raketu? Je to vůbec možné?“

„Vždyť už je mrtvý, Dutchová.“

„Ale pak…“

„Jen jsem ho chtěl na chvíli zahnat, aby se někde schoval a třásl se hrůzou. To mu jde skvěle.“

„Takže jsi kromě všeho ještě krutý,“ konstatovala jsem věcně.

Přejel mi dlouhými žhnoucími prsty po hrdle a rozpáleným palcem mi zdvihl bradu. „Byl jsem pekelným vojevůdcem. Co myslíš?“

„Myslím, že se opravdu snažíš mě přesvědčit o tom, jaký jsi zlý.“

Usmál se. „Strávil jsem celá staletí v podsvětí. Jsem to, co jsem. Být tebou, sundal bych si ty růžové brýle a zamyslel se nad tím, co se to vlastně snažíš zachránit. Nech moje tělo prostě zemřít.“

„Proč ses tedy nezabil sám?“ zeptala jsem se netrpělivě. „Proč jsi to prostě neskončil? Proč je necháváš, aby tě mučili?“

„Nemůžu,“ řekl, svěsil ruku a já čekala, co bude dál. Zaťal zuby. „Hlídají moje tělo. Nepustí mě k němu.“

„Ti démoni? Kolik jich tam vlastně je?“

„Víc, než bys dokázala zvládnout.“

„Takže dva?“ zeptala jsem se. Neuměla jsem si představit, že bych zrovna já zvládla byť jenom jednoho démona.

„Jestli se jim podaří mě zničit, budeš muset přijít na to, čeho jsi sama schopná, Dutchová, a budeš na to muset přijít rychle.“

„A proč mi to prostě neřekneš?“

Zavrtěl hlavou. Přirozeně. „To by bylo jako říkat ptáčeti, že umí létat, ještě dřív, než poprvé vyletí z hnízda. Musí to nejdřív udělat, aby až do morku kostí cítilo, že to dokáže. Je to instinkt. Když se tam vrátím, když moje tělo zemře a oni se mě zmocní, tak zůstaneš sama. A ano, oni tě časem najdou.“

Moc slibně to neznělo.

~~~

Raketa zmizel a já neměla ani zdání, jak dlouho to potrvá, než se znovu objeví. Jednou jsem ho neviděla dva měsíce, a tehdy to vůbec nesouviselo s Reyesem. Netroufala jsem si ani hádat, jak dlouho se bude schovávat tentokrát.

Vrátila jsem se k Misery a rty mě ještě pálily po tom žhavém polibku, který mi Reyes dal, než zmizel. Vytáhla jsem telefon a zavolala Cookie.

V rychlosti mě informovala o výsledcích svého pátrání. „Zatím nic,“ řekla stručně.

„To nevadí, pokračuj. Já se zajedu podívat za Warrenem. Kdybys na něco narazila, zavolej.“

„Jasně.“

Když jsem zavěsila, zastavil vedle mě policejní vůz. Za volantem seděl poručík Taft, který pracoval s mým strýčkem. Opodál postával hlouček dětí z ulice. Zvědavě nás pozorovaly a tiše se smály – zřejmě si myslely, že mám nějaký malér. V téhle čtvrti děti jen zřídka vnímaly policii jako pozitivní sílu. Bylo těžké překonat trauma z toho, že muži v uniformách o půlnoci odvádějí tatínka nebo maminku kvůli rušení nočního klidu.

Čekala jsem u auta, zatímco poručík Taft vystoupil, rozhlédl se kolem, jestli někde neuvidí náznaky nezákonného chování, a vyrazil ke mně. Měl na sobě dokonale upravenou černou policejní uniformu, ale pro mě to nebylo setkání, po kterém bych zrovna teď toužila.

„Zdravím, Tafte,“ odbyla jsem si zdvořilosti ještě před tím, než se po jeho boku objevila devítiletá mrtvá holčička, které jsem v duchu přezdívala Pekelný spratek. „Ahoj, prcku.“

„Ahoj, Charley,“ řekla sladkým hláskem a usmála se na mě, jako by nebyla zlá.

Byla to Taftova malá sestřička, která zemřela, když byli oba ještě děti. Utopila se, ale Taft se ji tehdy ze všech sil snažil zachránit a doplatil na to zápalem plic, s nímž proležel týden v nemocnici. Ona se od něho nehnula na krok. Dokud nenarazila na mě – a nepokusila se mi jen tak preventivně vyškrábat oči.

Když jsme se poprvé setkaly, seděla na zadním sedadle Taftova hlídkového vozu a on mě vezl domů z místa činu. Tehdy usoudila, že po jejím bratrovi jedu, řekla mi, že jsem svině, a vyhrožovala mi, že mě připraví o zrak. Na něco takového se jen tak nezapomíná.

Rozhlédla se, pohodila plavými loknami a zadívala se na rozpadající se budovu ústavu. Pak se znechuceně zamračila. „Co tady děláme?“

„Napadlo mě, jestli bys pro mě neudělala jednu maličkost.“

Otočila se na mě, nakrčila nosík a chvíli o tom uvažovala. „Dobře, ale taky po tobě budu něco chtít.“

„Jo?“ zeptala jsem se a opřela se o Misery. „A co bys chtěla?“

„David někoho má.“

„Aha,“ řekla jsem s předstíraným zájmem. „A kdo je David?“

Obrátila oči v sloup, jak to umí jen devítileté děti. „Můj bratr David Taft.“ Pro jistotu na něj ukázala prstem.

„Jo ten David!“ řekla jsem a významně jsem na něj zamrkala.

„Co říkala?“ zeptal se hned.

Dělala jsem, jako bych ho neslyšela.

„Je ošklivá, maluje se příšernou rtěnkou a nosí strašně upnuté oblečení.“

„Takže je to kost?“ zeptala jsem se a po očku na něj mrkla.

„Cože?“ zeptal se nechápavě.

„Je to štětka,“ procedil Pekelný spratek skrz zaťaté zoubky „Musíš si s ním promluvit. Už u něj jednou zůstala přes noc. Je to hnus.“

Semkla jsem rty, zaťala pěsti a doufala, že nemám žádné vnitřní krvácení z toho, jak mě Reyes probodl. Nesnášela jsem vnitřní krvácení. Když už jsem měla krvácet, chtěla jsem, aby to bylo pěkně vidět a já si to mohla užít se vším hrdinstvím. „To určitě udělám,“ řekla jsem, vrhla na něj zklamaný pohled, který mi oplatil nenávistným zamručením, a pak jsem jí vysvětlila, co bych od ní potřebovala. „Tak já si promluvím s tvým bratrem, a ty by ses zatím mohla jít podívat do té budovy, jestli tam nenajdeš malou holčičku.“

Taft i jeho malá sestřička se nejistě zadívali na zchátralou budovu ústavu. „Vypadá to tam strašidelně,“ řekla ona.

„Ale zevnitř to vůbec strašidelné není,“ zalhala jsem na plný plyn. Co by mohlo být strašidelnější než opuštěný blázinec, ve kterém podle toho, co se povídalo, lékaři kdysi prováděli různé experimenty? „Je tam jeden moc milý pán jménem Raketa, který tam žije se svou sestrou. Ta je ještě o něco mladší než ty.“

Nikdy jsem Raketovu sestru neviděla, ale on mi už mnohokrát tvrdil, že tam žije s ním. Očividně zemřela na zápal plic v dobách hospodářské krize, a podle toho, co mi o ní vyprávěl, jí mohlo být tak pět let.

„A ten pán se jmenuje Raketa?“ To ji rozesmálo.

„Jo, a když už jsme u toho…“ Spiklenecky jsem se k ní sklonila. „Až tu holčičku najdeš, zkus se jí zeptat, jak se Raketa jmenoval ve skutečnosti.“ Zatím se mi nepodařilo o něm vůbec nic zjistit, ačkoli jsem prošla všechny záznamy, které jsem o tomhle blázinci našla. Jediné, co jsem věděla téměř jistě, bylo, že se nejmenoval Raketa.

„Tak jo.“

„Počkej,“ řekla jsem, než stačila zmizet. „Nechceš vědět, proč tam vlastně jdeš?“

„Mám najít tu malou holku.“

„Ano, ale já potřebuju, aby ses jí zeptala na jednu důležitou věc. Potřebuju vědět, jestli ví, kde bych našla Reyesovo tělo. Jeho lidské tělo. Budeš si to pamatovat?“

„No jasně,“ mávla rukou a zmizela.

Tiše jsem zaskřípala zuby, protože jsem si byla naprosto jistá, že tohle dítě mi Bůh seslal za trest. Zřejmě jsem ho naštvala, že jsem si minulý čtvrtek dala víc margarity, než bylo zdrávo.

Taft mlčky stál vedle mě a s obavami pozoroval opuštěnou budovu. Já se opřela o bok Misery a udělala jsem si pohodlí. „Poslyšte,“ řekla jsem, abych si získala jeho pozornost, „vaše sestra říká, že ta ženština, se kterou randíte, je tak trochu do větru.“

Otočil se ke mně, bledý jako stěna. „To tedy není. No dobře, vlastně je. Ale jak ona to ví?“

Pobaveně jsem pokrčila rameny. „Asi to poznala podle toho, že jí chlapi dávají peníze.“

„Ne, já myslím Becky! Ona ví, že někoho mám?“

„Možná kdybych věděla, kdo je to Becky…“

„Moje sestra,“ štěkl na mě netrpělivě.

„No jo, jasně!“ rozsvítilo se mi. Kdo by to byl řekl, že Pekelný spratek bude mít takové obyčejné jméno? Čekala jsem něco exotického jako Serena nebo Morgana nebo Ta, která přichází v noci a budí nás ze snu.

Z Taftova rádia se ozvalo praskání, v němž jsem nerozeznala jediné slovo. On se šel posadit za volant, aby odpověděl, a mně v tu chvíli zazvonil telefon. Byla to Cookie. „Co se děje?“ zeptala jsem se nedočkavě.

„Janelle zemřela při dopravní nehodě.“

„Ach, zlato, to je mi líto. Byly jste si hodně blízké?“

Otráveně si povzdychla a pak pomalu řekla: „Janelle, Charley. Janelle Yorková. Ta Mimiina spolužačka, která nedávno zemřela.“

„No jasně!“ vyhrkla jsem, hrdá sama na sebe, jak mi to dneska myslí. „Počkej, při dopravní nehodě? Mimi řekla Warrenovi, že Janelle byla zavražděna.“

„Přesně tak. Podle policejního spisu byla nemocná. Domnívali se, že omdlela za volantem a sjela z I-25 přímo do rokle. Ale uzavřeli to jako nešťastnou náhodu.“

„Tak proč by Mimi tvrdila, že to byla vražda?“

„Něco ji vyděsilo,“ řekla Cookie.

„A možná to nějak souvisí s tím zavražděným prodejcem aut.“

„Taky bych řekla. Myslím, že by sis s Warrenem měla promluvit co nejdřív. Zkus zjistit, kvůli čemu tomu chlapovi vyhrožoval jen pár dní před tím, než ho našli mrtvého.“

„Velké mysli uvažují jedna jako druhá, zlato. Jdu na to.“

„To je Cookie?“

Pekelný spratek se objevil po mém boku. Zavěsila jsem a podívala jsem se na ni. „Jo, moje jedinečná Cookie. Ale tobě to šlo nějak rychle. Našla jsi Raketovu sestru?“

„Jasně.“

Super. Až doteď jsem s jistotou nevěděla, jestli tam její duch opravdu je, anebo jestli si to Raketa jenom nenamlouvá. Čekala jsem, co dalšího se dozvím. Čekala jsem dost dlouho. „No a?“ zeptala jsem se nakonec.

„Je to fialka.“

Fialka? Pravda, zemřela na zápal plic. Možná nedostatkem kyslíku zfialověla. „A kromě toho?“

Zapřela si své malé pěstičky v bok. Kdyby to nebylo tak roztomilé, bylo by to pěkně otravné gesto. „Nebude se ti to líbit.“

„Takže ví, kde je Reyesovo tělo?“

„Ne. Šla se po něm podívat. Ale říkala, že Rey’aziel se na Zemi vůbec neměl narodit.“

„To už jsem slyšela.“

„Je velice mocný.“

„Jo, na to už jsem si dokonce stačila přijít sama.“

„A jestli jeho lidské tělo zemře, stane se tím, čím byl, když se zrodil v pekelných ohních.“

Fajn, tak to bylo něco nového. „A čím byl?“ zeptala jsem se s určitými obavami v hlase.

„Dokonalou zbraní,“ řekla tak nevinně, jako kdyby si objednávala zmrzlinu. „Smrtonošem.“

„A do hajzlu.“

„Antikristem.“

„Sakra.“

„Je mocnější než jakýkoli démon nebo anděl, který kdy existoval. Dokáže ovládat časoprostorové kontinuum a způsobit zánik celé galaxie a všeho, co v ní je.“

„Jasně, už to chápu,“ řekla jsem a zvedla ruku, abych ji umlčela. Najednou jsem se nemohla pořádně nadechnout. Musela jsem se zeptat, to ano, ale do poslední chvíle jsem doufala, že to bude něco méně děsivého, méně světo-ničícího. Ale ne. Muselo to být apokalyptické a příšerné. Jenže tím spíš jsem teď musela najít Reyesovo tělo. „Na to, že jsi byla pryč pět minut, ses toho dozvěděla hodně.“

„Asi jo,“ pokrčila rameny.

Vyřadila jsem na neutrál, párkrát se zhluboka nadechla a přepnula do režimu popření. Pak jsem se znovu zadívala na Becky. „A zjistila jsi Raketovo pravé jméno?“

„Jo,“ přejela svými buclatými prstíky po rukávu mého svetru. Bylo to poměrně strašidelné.

Čekala jsem. Znovu poměrně dlouho. „A?“

„A co?“

„To jméno?“

„Co s ním?“

Hluboký nádech. Hluboký výdech. „Drahoušku,“ řekla jsem klidně a udýchaně, „jak se tedy jmenuje?“

Podívala se na mě, jako bych zešílela. „No přece Raketa.“

Zaťala jsem zuby. Nebýt těch jejích velikých očí a dokonale nevinného výrazu tváře, byla bych ji hned pokropila svěcenou vodou. Kdybych tedy nějakou měla. Místo toho jsem jenom sklopila oči a chvíli si pohrávala s roztrhanými nitkami na džínách. „A je Raketa v pořádku.“

Znovu pokrčila rameny. „Jo, jenom je trochu vyděšený.“

Sakra. Reyes se dokázal chovat jako opravdový pitomec. Podělaný Antikrist. Najednou mě něco napadlo. „Hele, jak se vlastně jmenuje jeho sestra?“

Otevřela pusinku dokořán a podívala se na mě už jako na úplného idiota. „Copak ty jsi mě vůbec neposlouchala?“

„Cože?“ Vždyť jsem jí celou dobu visela na rtech!

„Už jsem ti říkala, že je to fialka.“

„Tak se jmenuje?“

Přikývla.

„Ona se jmenuje Fialka?“

Znovu si zapřela pěstičky v bok a přikývla – pro jistotu hodně pomalu, jako by se bála, jestli to pochopím.

„A nemá náhodou i příjmení?“ Chytrolíne.

„Jo. Vonná.“

Tiše jsem si povzdychla. Další jméno, které asi v žádné matrice nenajdu. „Fialka Vonná, jo?“ Už jsem se viděla, jak po nich pátrám v záznamech ústavu, který už půl století neexistuje. Raketa a Fialka Vonná. Ani nemluvě o tom, že jsem právě přibrala do party Antikrista. Aspoň nikdo nemohl říct, že by život Charley Davidsonové byl nudný.

„A nechtěla by Fialka vyjít ven a promluvit si se mnou?“ zeptala jsem se zkusmo.

„To myslíš vážně?“ Opět se na mě zadívala jako na totálního debila, ale já už si pomalu začínala zvykat. „Kdybys ty umřela a rozhodla se, že zůstaneš na Zemi, abys mohla celou věčnost dělat společnost svému bratrovi, chtěla by ses seznámit s jediným člověkem v celém vesmíru, který tě může poslat na druhou stranu?“

Na tom něco bylo.

Taft odložil vysílačku a pomalu se vracel k nám. „Je tady?“ zeptal se a rozhlédl se po ulici. Živí se vždycky takhle rozhlíželi. Bůh ví proč.

„Stojí vedle mě,“ ujistila jsem ho.

„A ještě se na mě zlobí?“ zeptal se a stydlivě sklopil oči.

Kdybych nebyla tak zděšená tím, že celému světu nejspíš hrozila apokalypsa, musela bych se smát, protože i Becky teď rozpačitě klopila oči k zemi a ryla špičkou růžové botky v písku, kterému to pochopitelně bylo úplně jedno.

„Já jsem se na něho nezlobila,“ prohlásila nesměle. „Jenom jsem nechtěla, aby bral ošklivé ženské na večeři.“ Než jsem stačila cokoli říct, vzala mě za ruku a pevně ji stiskla. „Měl by jít na večeři třeba s tebou.“

Kdybych řekla, že mě pouhá představa rande s poručíkem Taftem naplňovala hrůzou, bylo by to ještě velice mírné. Měla jsem co dělat, abych na sobě nedala znát znechucení. „Prý se na vás nezlobí,“ tlumočila jsem Taftovi, když jsem se trochu vzpamatovala. „Jenom by chtěla, abyste si našel nějaké děvče, které byste se nestyděl představit mamince. A abyste to udělal co nejdřív.“

„Jasně,“ přikývl, ale netvářil se, jako by mu to bylo úplně jasné.

„Prostě se přestaňte tahat s courama.“

KAPITOLA SEDMÁ

Přestal jsem bojovat se svými běsy.
Teď jsme na stejné straně.

− nápis na tričku

~~~

Poté, co jsem u vchodu předložila svou průkazku, napochodovala jsem na policejní ústředí, kam před pár hodinami přivezli k výslechu Warrena Jacobse. Přes moře psacích stolů jsem zahlédla strýčka Boba. Mě samotnou naštěstí zaregistrovalo jenom pár uniformovaných policistů. Většina z nich dost těžce nesla, že se jim míchám do práce – především proto, že jsem byla tajnou zbraní strýčka Boba, který díky mně řešil případy mnohem rychleji, než by se na to zmohli oni, a taky trochu proto, že jsem podle nich byla zrůda. Ani jedno z toho mi moc nevadilo.

Policajti byli podivnou směsí předpisů a arogance, ale já už se dávno naučila, že pokud chtějí ve své nebezpečné profesi přežít, nutně potřebují obojí. Lidé totiž byli šílení.

Když jsem přišla za strýčkem Bobem, zrovna se bavil s dalším vyšetřovatelem. Na poslední chvíli jsem si uvědomila, že se na něj vlastně zlobím, protože na mě nasadil Swopese, aby mě špehoval. Ještě že mi to došlo, protože jinak bych se na něho snad i usmála.

„Strýčku,“ oslovila jsem ho mrazivým hlasem. Očividně ho ten chladný pozdrav vůbec nerozhodil, a tak jsem přihodila ještě kritické: „Neměl bys něco udělat s tím knírkem?“

V tu chvíli zvážněl a rukou si knír sebejistě uhladil. Věděla jsem, že jsem se ho hodně dotkla, ale potřebovala jsem, aby mě a mou zásadu „nenechám se nikým sledovat“ bral opravdu vážně. Sám se ke mně nezachoval moc citlivě, když na mě nasadil Swopese. Co kdybych si třeba půjčila porno?

Druhý detektiv se s ním stručně rozloučil, protože už mu cukalo v koutcích, a rychle odešel.

„Můžu Jacobse vidět?“ zeptala jsem se.

„Je ve výslechové cele a čeká na právníka.“

Vyložila jsem si to jako souhlas, a tak jsem vyrazila k výslechovým celám. Jen tak mimochodem jsem přes rameno prohodila: „Neudělal to.“

Když už jsem otevírala dveře, zavolal za mnou: „Neříkáš to jenom proto, že máš vztek?“

Vešla jsem dovnitř a mlčky za sebou zavřela.

„Slečno Davidsonová,“ pozdravil mě Warren a podal mi ruku. Vypadal ještě o něco hůř než v noci v tom bistru. Měl na sobě týž černý oblek, povolenou kravatu a košili s rozepnutým límečkem.

„Jak se držíte?“ zeptala jsem se a usedla proti němu.

„Já jsem nikoho nezabil,“ řekl a hlas se mu přitom lehce chvěl. I skuteční pachatelé bývali během výslechu nervózní, ale to bylo z jiného důvodu. Zpravidla se právě tady snažili vymyslet nějakou neprůstřelnou historku, kterou by vyšetřovatelé nedokázali vyvrátit a mohla by u soudu obstát. Warren byl nervózní, protože čelil obvinění ze dvou zločinů, ale přitom nespáchal ani jeden.

„Já o tom nepochybuju, Warrene,“ ujistila jsem ho pevným, ale odměřeným hlasem. Prve mi neřekl všechno, co věděl, a já teď chtěla zjistit proč. „Nicméně jste se prý s Tommym Zapatou pohádal týden před tím, než byl nalezen mrtvý.“

Warren zabořil tvář do dlaní. Věděla jsem, že nás strýček Bob ze sousední místnosti sleduje. Držel Warrena tady, v malé kanceláři s jednosměrným zrcadlem, protože věděl, že se za ním chystám. Ale jestli si od toho sliboval doznání, čekalo ho velké zklamání.

„Podívejte, co na to mám říct? Kdybych věděl, že ho někdo zabije, tak bych se s ním nebyl hádal. Rozhodně ne před svědky.“

Aspoň že mu to trochu myslelo. „Tak mi povězte, co se vlastně stalo?“

„Ale vždyť už jsem vám to v podstatě řekl,“ povzdychl si vyčerpaně. „Myslel jsem, že mě Mimi s někým podvádí. Hrozně se změnila, najednou byla taková odtažitá, taková netečná… prostě jiná. A tak jsem ji jednoho dne sledoval. Šla na oběd s tímhle chlapem, s tím prodejcem aut, a… prostě jsem to bral jako jasný důkaz, že s ním něco má.“

„A jak přesně se chovala? Vybavujete si něco konkrétního, co vás zaujalo?“

„Byla jako vyměněná. Měl jsem dojem, že se kvůli něčemu hádají. Ještě než jim přinesli jídlo, vstala a vypadalo to, že chce odejít. On ji přemlouval, aby zůstala. Dokonce ji vzal za ruku, ale ona se mu vyškubla, jako by z něho byla úplně znechucená. Když se chystala odejít, vstal taky a zastoupil jí cestu. A v tu chvíli mi bylo jasné, že jsou spolu.“ Zdálo se, jako by z něj vzpomínky na to, co viděl, úplně ždímaly životní energii. S každou další větou mu hlava i ramena klesaly níž a níž.

„Ale proč?“ divila jsem se a překonala pokušení vzít ho za ruku. „Jak jste to poznal?“

„Dala mu facku.“ Znovu si zakryl tvář dlaněmi a tlumeně pokračoval: „Nikdy v životě nikoho neuhodila. Prostě to byla milenecká hádka.“

Nakonec jsem mu přece jen položila ruku na rameno. Zvedl hlavu a zadíval se na mě zarudlýma uplakanýma očima.

„Potom co odešla,“ pokračoval pomalu, „jsem toho chlapa sledoval do práce a tam jsem si na něho došlápl. Neřekl mi, co mezi nimi je, jenom mi opakoval, abych na Mimi dával pozor, že jí možná hrozí nějaké nebezpečí.“ Jednou rukou si protřel uplakané oči, ale pak druhou zaťal v pěst a udeřil s ní do stolu. „Já jsem takový pitomec, slečno Davidsonová.“

„To určitě nejste.“

„Ale jsem,“ řekl a vrhl na mě pohled tak zoufalý, že jsem mu málem dala za pravdu. „Myslel jsem si, že jí vyhrožoval. Chápete, jaký jsem byl pitomec? On se snažil mě varovat, že se děje něco, o čem vůbec nevím, a já na něho křičel. Vyhrožoval jsem mu vším možným, od žaloby až po… až po vraždu. Bože, co jsem to udělal?“ ptal se sám sebe.

Hned mi došlo, že až tady skončíme, Warren bude potřebovat hned dvě věci: dobrého právníka a dobrého terapeuta. Chudák. Většina žen by za tak oddaného manžela dala cokoliv.

„Zjistil jste o něm ještě něco?“ zeptala jsem se. Určitě se na toho člověka informoval, když ho podezíral, že má poměr s jeho manželkou.

„Nic. Tedy nic moc.“

„Dobrá, tak mi povězte, co víte.“

„Vážně toho moc nevím,“ řekl a beznadějně rozhodil ruce. „Mimi zmizela hned po tom, co jsem toho chlapa konfrontoval.“

„A vy jste si myslel, že s ním utekla?“

Znovu zaťal pěsti. „Vždyť vám říkám, že jsem se choval jako strašný pitomec.“

Skoro jsem slyšela skřípání jeho zubů. „Zjistil jste, odkud ho znala?“

Dlouze si povzdychl a pak řekl: „To ano. Chodili spolu na střední školu.“

V hlavě se mi okamžitě rozezněly sirény. To tedy musel být vypečený ústav. „Warrene,“ řekla jsem, abych upoutala jeho pozornost, „vy to nevidíte?“

Překvapeně nakrčil obočí.

„Dva lidé, kteří chodili na střední školu s vaší manželkou, jsou teď mrtví a ona je nezvěstná.“

Překvapeně zamrkal, ale pak se mu zřejmě rozsvítilo.

„Nevíte, jestli se tam něco nestalo? Nemluvila vaše žena o střední škole?“

„Ne,“ řekl, jako by to byla odpověď na všechny záhady.

„Škoda.“

„Ne, počkejte. O té střední škole v Ruizu, kam chodila, než se přestěhovala do Albuquerque, nemluvila vůbec nikdy. Odmítala to. Ptal jsem se jí několikrát, jednou jsem na ni dokonce i trochu zatlačil, ale ona se tak strašně rozčílila, že se mnou potom celý týden nemluvila.“

Naklonila jsem se k němu a moje naděje zas pomalu rostla. „Něco se tam muselo stát, Warrene. A já vám slibuju, že zjistím, co to bylo.“

Vzal mě za ruku a pevně ji stiskl. „Děkuju vám.“

„Ale jestli přitom zemřu,“ řekla jsem a výhrůžně na něj namířila ukazováček, „počítejte s tím, že za to budu chtít stoprocentní příplatek.“

Maličko se usmál. Jeho ztrhaný obličej už to potřeboval. „Jasně.“

Ještě než jsme se stačili rozloučit, vešel do místnosti jeho advokát. Dali se do řeči a já se potichu odebrala k jednosměrnému zrcadlu. „Já to říkala,“ zašeptala jsem tak, aby mi to na druhé straně mohli odezírat ze rtů. „Je nevinný. A odteď už nechci mít v patách žádné špehy.“ Pomsta byla tak sladká.

~~~

Poté, co jsem s fotografií Mimi znovu navštívila kavárnu Chocolate Coffee – bylo to zbytečné, nikdo si na ni nevzpomínal, takže jsem jenom chvilku flirtovala s Bradem –, jsem zamířila zpátky do kanceláře, jenže Cookie už jsem tam nezastihla. Odešla dřív, aby mohla vzít Amber na večeři. Pokaždé, když její dvanáctiletá dcera trávila nějakou dobu se svým otcem, trvala Cookie na tom, že s ní aspoň jednou za čas půjde na večeři, protože se bála, že by se jí mohlo stýskat. Najednou mi došlo, že je to vlastně docela zvláštní: Za ty dva roky, co jsme se s Cookie znaly, jsem jejího bývalého manžela nepotkala ani jednou. Neměla jsem tušení, jak vypadá, ačkoli o něm Cookie mluvila docela často. Většinou ne v dobrém. Ale nikdy vysloveně ve zlém.

Když jsem si zaběhla do baru na něco k snědku, stál za pultem táta. Předal utěrku Donniemu, mlčenlivému indiánovi, který u něho pracoval jako číšník. Donnie měl dlouhé černé vlasy a hrudník jako kulturista, ale na mě se nikdy ani nepodíval. Možná proto, že by musel upřít pohled hodně nízko.

Hleděla jsem na tátu, jak míří k mému stolu. Posadila jsem se na své oblíbené místo v temném koutku, odkud jsem měla celý bar jako na dlani, aniž by hosté viděli na mě. Neměla jsem moc ráda, když mě někdo pozoroval. Vyjma případů, kdy mi věnovali pozornost urostlí přitažliví chlapi se sexy úsměvem. A taky to nesměli být sérioví vrazi. Na tom jsem si docela zakládala.

Tátovy barvy byly ještě pořád rozhozené. Přestože normálně jeho aura jasně zářila, teď byla vybledlá a zastřená. Tohle jsem u něj zažila jen jednou, v dobách, kdy ještě pracoval jako detektiv a vyšetřoval sérii brutálních únosů dětí. Muselo to být opravdu hrozné, protože mi tehdy přísně zakázal, abych se do toho zapojovala. Bylo mi dvanáct let, což byl věk, ve kterém už jsem byla zvyklá prakticky na cokoli, ale i tak mou nabídku pomoci jednoznačně odmítl.

„Ahoj, zlato,“ řekl a nasadil na tvář úsměv, který mě ani zdaleka nepřesvědčil.

„Ahoj, tati,“ oplatila jsem mu to stejným úsměvem.

Přinesl pro mě i pro sebe celozrnné sendviče se šunkou a sýrem – přesně to, po čem mé srdce toužilo.

„Mmm, díky!“

Spokojeně mě sledoval, jak jím a pak zapíjím sousto douškem ledového čaje.

Po chvíli jsem sendvič odložila a ušklíbla se na něho. „Hele, už to začíná být strašidelné.“

„Promiň,“ rozesmál se. „Jenom jsem… Je to neuvěřitelné, jak rychle jsi vyrostla.“

„Vyrostla?“ Málem jsem se zakuckala smíchy. „Tati, víš, že už nějakou dobu nerostu?“

„No jasně.“ Pořád byl duchem někde jinde. V jiném čase, na jiném místě. Teprve po chvíli se znovu probral a zadíval se na mě. „Zlato, je možné, že máš schopnosti, o kterých jsi se mi zatím ani nezmínila?“

Znovu jsem se zakousla do sendviče a tázavě jsem se na něho zadívala.

„No víš, nějaké další schopnosti. Dokážeš… dělat i jiné věci?“

Minulý týden se mě pokusil zabít rozzuřený manžel, který sprovodil ze světa mou klientku. Reyes mi zachránil život. Znovu.

A udělal to tak jako obvykle. Zčistajasna se objevil a jediným bleskurychlým pohybem meče mu přerušil míchu. A protože se to stalo už párkrát předtím – různé padouchy našli s přerušenou míchou, ale bez jakéhokoli vnějšího zranění, což policejní patology dost zaráželo –, začínala jsem se bát, že si otec všimne určité souvislosti se mnou.

„Věci?“ zeptala jsem se s výrazem učiněného neviňátka.

„No třeba ten člověk, který tě minulý týden napadl.“

„Mmm hmm,“ řekla jsem a znovu se zakousla do sendviče.

„Ty jsi ho… Ty dokážeš… Byla bys schopná…?“

„Nic jsem mu neudělala, tati,“ ujistila jsem ho poté, co jsem polkla. „Už jsem ti říkala, že tam byl ještě jeden člověk. Hodil toho útočníka proti kleci výtahu. Ten náraz mu zřejmě…“

„Jasně,“ potřásl hlavou. „Já… tohle už jsem slyšel. Jenomže chlapi ze soudního lékařství tvrdí, že to není možné.“ Zadíval se mi do očí, jako by v nich něco hledal.

Odložila jsem nakousnutý sendvič. „Tati, ty si vážně myslíš, že mám schopnost někomu ublížit, co?“

„Máš takovou něžnou duši,“ vzdychl smutně.

Něžnou? Znal mě ten člověk vůbec?

„Já jenom… pořád přemýšlím, jestli za tím není…“

„Něco na zub!“

Oba jsme vzhlédli a spatřili jsme mou nevlastní matku. Než jsem stačila cokoli říct, přitáhla si od sousedního stolku židli a posadila se vedle táty. Všimla jsem si, že jde rovnou od kadeřníka a z manikúry, protože voněla po tužidle a laku na nehty. Často mi vrtalo hlavou, co na ní táta vlastně vidí. Zřejmě ho stejně jako tolik jiných lidí zmámil její dokonale pěstěný zevnějšek. Všichni, kdo ji znali – anebo si spíš mysleli, že ji znají –, ji prohlašovali za světici, protože se provdala za ovdovělého policajta se dvěma dětmi. Když jsem si ji představila já, světice bylo to poslední, co mě napadlo. Myslím, že jsem ji tak trochu děsila. Upřímně řečeno, ona mě také. Ke své bledé pleti používala až příliš rudou rtěnku a nesnesitelně modré stíny. Zato její aura bývala vždycky dost temná.

V těsném závěsu za ní dorazila moje sestra Gemma, která si s povinným, nepříliš upřímným úsměvem přitáhla židli vedle mě. Světlé vlasy nosila stažené v pevném copu a nalíčená byla tak akorát, aby to bylo vidět, ale aby pořád působila seriózně. Konec konců, jako cvokařka neměla moc na výběr.

Náš vztah, který ani nikdy dříve nebyl obrazem sesterské lásky, měl od střední školy setrvale upadající tendenci. Ani nevím, proč to tak vlastně bylo. Ona byla o tři roky starší a během našeho společného dospívání nevynechala jedinou příležitost, jak mi to dát najevo. Zatímco pro mě byla Denise – bohužel – jedinou matkou, kterou jsem kdy poznala, ona měla za sebou tři překrásné roky s naší skutečnou matkou, která zemřela při porodu mojí maličkosti. Často jsem uvažovala o tom, že právě tehdy byly položeny základy toho napětí, které v našem vztahu přetrvávalo. Možná mě Gemma podvědomě vinila z matčiny smrti.

Ale prázdnotu po jejím odchodu zaplnil táta už o rok později, když se znovu oženil a vzal si tuhle vlčici. A Gemma se s ní okamžitě sblížila. Já podvědomě vyrazila k opačnému pólu vztahů mezi nevlastní matkou a dcerou. Nikoho jsem se o žádnou macechu neprosila.

Dnes jsem ale výjimečně byla skoro ráda, že nás takhle vyrušily. Nebyla jsem si jistá, kam táta svými dotazy míří – anebo jestli svými dotazy vůbec míří k něčemu konkrétnímu –, ale byla toho ještě pořád spousta, co jsem před ním tajila. Některé věci prostě nevěděl, nemusel vědět, a pokud záleželo na mně, nikdy se je dovědět neměl. Například to, že jsem smrtka. Ale stejně vypadal hrozně nešťastný a zmatený. Skoro zoufalý. Člověk by řekl, že po dvaceti letech u policie bude mít lepší výslechové techniky. Chytal se stébel, a to ještě těch nejtenčích.

Bleskově jsem zhltla svůj sendvič, omluvila jsem se (což tátu trochu rozladilo) a mazala jsem domů, samozřejmě bez toho, že by mi Denise nabídla třeba jen drobek z tvarohového koláče, který přinesla z cukrárny na rohu ulice. Během té dlouhé, namáhavé a nebezpečné pouti domů, která mi zabrala asi třicet vteřin, jsem si uvědomila, že Gemma vypadala tátovým chováním stejně zaskočená jako já. Pořád se po něm nenápadně ohlížela, jako by jí vrtalo hlavou, proč je tak zasmušilý. Snad bych jí mohla později zavolat a zeptat se jí, jestli náhodou neví, co se mu děje. Anebo bych si mohla vyhlédnout nějakou čerstvě propuštěnou vražedkyni a objednat se u ní na brazilskou depilaci. Ve srovnání s telefonováním sestře by to byla aspoň větší legrace.

Než jsem došla ke dveřím svého bytu, Cookie zvědavě vystrčila hlavu z jejich dveří. „Tak co?“ zeptala se a já přemýšlela, jak je možné, že vždycky pozná, kdy jdu domů. Přitom jsem byla nenápadnost sama. Byla jsem jako vánek. Prakticky neviditelná. Jako nindža, jenom bez kukly.

„Sakra!“ vyhrkla jsem, protože jsem na posledním schodu zakopla a upustila telefon na podlahu.

„Mluvila jsi s Warrenem?“

„No jasně.“ Popadla jsem telefon a začala se přehrabovat v kabelce. Klíče od bytu byly nějakým zázrakem zase až úplně vespod.

„No a?“

„Ten člověk bude potřebovat léky.“

Vzdychla si a opřela se o rám dveří. „Chudák. On tomu zavražděnému prodavači aut opravdu vyhrožoval?“

„A několik zaměstnanců to může dosvědčit,“ přikývla jsem.

„Sakra. Tak to nám s naším případem moc nepomůže, co?“

„To asi ne, ale snadno se to vyřeší, až najdeme skutečného vraha.“

„Jestli ho najdeme.“

„A ty jsi něco zjistila?“

„Nosí kovbojské ostruhy?“ zeptala se a spokojeně se usmála.

„To zní slibně. Půjdeš dál?“

„Jasně. Jenom se osprchuju.“

„Já taky. Pořád mám pocit, že smrdím jako loužička oleje.“

„Tak nezapomeň na kafe,“ řekla a zavřela dveře.

~~~

V rychlosti jsem pozdravila svého spolubydlícího, pana Wonga, a vběhla jsem do sprchy. Ale zas jednou jsem v ní nebyla sama. Chlápek z kufru se objevil zrovna ve chvíli, kdy konečně začala téct horká voda. Snažila jsem se ho vystrnadit tím, že jsem se zadkem zapřela o stěnu sprchového koutu a vší silou ho tlačila ven, ale ani jsem s ním nepohnula. Opravdu už si budu muset pořídit tu svěcenou vodu. Nakonec jsem se osprchovala, oblékla se a zapnula kávovar. Ať jsem se sebevíc snažila soustředit na Mimi, pořád jsem musela myslet na to, co Raketova sestra říkala o Reyesovi. S tím smrtonošem to myslela vážně? Na druhou stranu, proč by si to vymýšlela?

Zrovna když jsem se chystala nalít si šálek kávy, ucítila jsem za sebou známou vlnu horka. Chvíli jsem si ji vychutnávala a pak jsem se otočila. Reyes stál vedle mě a opíral se o pult. Zadívala jsem se na něho a na kratičký okamžik jsem si dovolila mlčky zírat na jeho krásnou tvář. Jeho plné rty byly to nejsmyslnější, co jsem kdy viděla. Byly tak lákavé. Přímo sváděly k polibku. A hnědé oči měl lemované řasami tak hustými, tak tmavými, že v kontrastu s nimi zlaté a zelené flíčky na duhovkách úplně zářily. Byly to oči, o kterých každá holka tajně sní.

Díval se na mě tak upřeně, že bych nedokázala uhnout pohledem, ani kdybych chtěla, a jednou rukou chytil šňůrku v pase mých tepláků a zatáhl za ni. Pak se mi podíval na rty, jako kluk v cukrárně, a zajel prsty za napjatou látku, aby ji uvolnil. Jeho dotyk mě jako obvykle spaloval a já přemýšlela, jestli to je tím, že je nehmotný, ale přitom pořád živý, anebo jestli je to důkaz toho, že se zrodil z pekelného ohně. Doslova.

„Dneska jsem se o tobě dozvěděla pár zajímavých věcí.“

Sklouzl štíhlými prsty o něco níž a já se celá rozechvěla. „Opravdu?“

Tohle by nemuselo dopadnout dobře. Ze všech sil, které jsem dokázala takhle narychlo sesbírat, jsem se od něho odtáhla a obešla pohovku. „Jdeš?“ zeptala jsem se, když zůstal stát u baru a zklamaně si povzdychl.

Pozoroval mě, jak si sedám na pohovku a dávám nohy na nízký stolek. Cítila jsem na sobě jeho žhnoucí pohled a na břiše mě pořád pálily doteky jeho prstů. Jakkoli bych si byla přála, aby dál pokračovaly tam, kam měly namířeno, musela jsem si s jejich majitelem promluvit.

Po chvíli se za mnou vypravil do obýváku a hned ve dveřích si všiml pana Wonga. Zamračeně si ho prohlédl od hlavy k patě. „Ví vůbec, že je mrtvý?“

„Nemám zdání. Říká se o tobě, že když tvoje pozemské tělo zemře, staneš se Antikristem.“

Zastavil se, zaťal zuby a sklonil hlavu tak, že jsem si na chvilku říkala, že jsem hřebíček na hlavičku uhodila možná až příliš tvrdě.

„Proto jsem byl stvořen.“

Aniž bych se tomu dokázala bránit, celá jsem se zachvěla hrůzou.

Zadíval se na mě. „Překvapuje tě to?“

„Ne. Trochu jo,“ připustila jsem po krátkém zaváhání.

„Poznala jsi někdy chlapa, který se chtěl stát profesionálním fotbalistou, ale prostě na to neměl?“

Svraštila jsem obočí a marně se snažila pochopit, kam tím míří. „No, znala jsem jednoho kluka, který se chtěl dostat do profesionálního baseballového mužstva. Cvičil, trénoval a všechno.“

„Je ženatý?“

„Jo,“ odpověděla jsem, ještě zmatenější. „Má dvě děti.“

„Má syna?“

„Jo. Syna a dceru.“

„A teď mi řekni: Dělá jeho syn nějaký sport?“

No jasně. Dostal mě tam, kam chtěl. „Hraje baseball. Od svých dvou let.“

Spokojeně přikývl. „Takže na něho tatínek od dvou let tlačí a nepřestane tlačit, aby se z něho stal profesionální hráč, kterým se sám stát nedokázal.“

„Tvůj otec nikdy nemohl dobýt celý svět, a tak připravil svého syna k tomu, aby to udělal za něho.“

„Přesně tak.“

„A jak dobře tě na to připravil?“

„Jak velkou má ten kluk šanci, že se stane profesionálním hráčem?“

„Chápu. Ty nejsi jako on. Ale podle toho, co jsem se dozvěděla, je tvoje pozemské tělo něco jako kotva. Když se ho zbavíš, ztratíš svou lidskost. Staneš se přesně tím, co z tebe chtěl mít.“

„Proč vlastně věříš všemu, co se o mně doslechneš, ale ničemu z toho, co ti sám říkám?“

„To není pravda,“ namítla jsem a přitiskla si na prsa polštář. „Řekl jsi mi, že nevíš, co se s tebou stane po tom, co tvoje tělo zemře. Tak jsem se to jednoduše snažila zjistit někde jinde.“

„Ale všechno, co ses dozvěděla, je negativní. Katastrofické.“ Zadíval se na mě zpod dlouhých řas a šeptem dodal: „Lživé.“

„Právě jsi mi řekl, proč jsi byl stvořen. To nebyla lež.“

„Můj otec mě stvořil s určitým záměrem. To ze mě nedělá jeho loutku. A docela určitě to ze mě nedělá Antikrista.“ Otočil se ke mně zády a mně se zdálo, že má co dělat, aby přemohl svůj rostoucí vztek. Dlouze se nadechl, vydechl a pak řekl: „Nechci se hádat.“

„Já se taky nechci hádat,“ namítla jsem a vyskočila jsem na nohy. „Jenom tě chci najít. Jenom chci, abys byl v pořádku.“

„Čemu na slově past nerozumíš?“ Znovu se ke mně otočil a zpražil mě pohledem. „Dokud nebudeš v bezpečí ty, tak nikdy v pořádku nebudu.“

Ozvalo se zaklepání. Oba jsme se podívali na dveře.

„Zase ta otravná havěť,“ zavrčel Reyes podrážděně.

„Cookie?“ zeptala jsem se. Ta přece nikdy neklepala.

„Ne. Ten druhý.“

„Znám víc lidí než dva, Reyesi.“

„To jsem slyšel,“ ozval se Garrett vteřinku před tím, než jsem otevřela dveře. Ale vzápětí proti mně stál s připravenou zbraní. Proč já vůbec lidem otevírám? „Kde je?“ štěkl na mě a rozhlédl se po obýváku.

Reyes tam pořád byl. Cítila jsem ho. Jenom jsem ho už neviděla, a pokud šlo o Garretta, ten ho nemohl vidět zcela určitě. Na čemž nakonec ani nesešlo, protože s tou pistolí by v souboji se synem samotného Ďábla stejně moc nepořídil. „Není tady,“ řekla jsem klidně.

Garrett se na mě zlostně zadíval a zaťal čelist. „Myslel jsem, že máme dohodu.“

„Uklidni se, kamaráde,“ řekla jsem, zavřela za ním dveře a zamířila ke kávovaru. Už jsem opravdu potřebovala kofein. „Jeho hmotné tělo tady není. A to nehmotné jsi právě vyplašil.“

Když jsem si na polici brala hrníček, zdálo se mi, jako bych z dálky zaslechla zlostné vrčení.

„Ty piješ takhle pozdě večer kafe?“

„Buď kafe, nebo flašku Jacka.“

„A to s tím Farrowem… jeho hmotné tělo, jeho nehmotné tělo… mohla bys s tím dát pokoj? Docela mě to děsí.“

„Už jsi něco zjistil o tom chlápkovi z kufru?“ zeptala jsem se právě ve chvíli, kdy se ve dveřích ukázala Cookie.

„Jejda,“ vyhrkla a podívala se na Garretta. „Nevěděla jsem, že čekáme návštěvu. Asi bych se měla jít převléknout.“

„Ztráta času,“ řekla jsem nabručeně. „Vždyť je to jenom Swopes.“

„No jo,“ usmála se, ale stejně si nejistě založila ruce na prsou. Jako by z ní ve flanelovém pyžamu bylo vidět víc než obvykle. Rozpačitě se zachichotala a vyrazila ke kávovaru.

Už bylo na čase, aby se ti dva seznámili. Ona po Garrettovi toužebně pokukovala od chvíle, kdy ho strýček Bob poprvé přivedl do mé kanceláře – zrovna vedli vyšetřování a strýček Bob nechal Garretta čekat v předsálí, tedy v Cookieině království, aby se mě mohl mezi čtyřma očima zeptat, jestli nemám nějaké informace o nedávno zavražděné paní z Heights. To bylo ještě před tím, než se Garrett dozvěděl o mých schopnostech. Nevím, o čem si tam tehdy povídali, ale Cookie byla od té doby jako vyměněná. Na druhou stranu to mohlo být jenom tím, že se octla na celých deset minut o samotě s vysokým svalnatým mužem, jehož snědá pleť propůjčovala šedivým očím na slunečním světle lesk stříbra.

Ušklíbl se, protože dobře věděl, jak na ni působí, jak působí na všechny ženy, a potom se posadil do křesla vedle pohovky.

„Učitelka ze školky,“ řekl, čímž zřejmě odpovídal na mou otázku, jestli zjistil něco o původním majiteli Cookieina vozu. Já si zatím do kávy s mlékem nalila dost mléka na to, aby to bylo spíš mléko ochucené kávou.

„Swopesi,“ řekla jsem a šibalsky mrkla na Cookie, „nás nezajímá, čím chceš být, až vyrosteš. Chceme vědět, co víš o tom Cookieině autě.“

„O mém autě?“ zeptala se překvapeně.

„Moc dobrý vtip,“ ušklíbl se znova a upřeně se zahleděl do rohu, v němž stál pan Wong. Vlastně visel. „Předchozí majitelkou byla učitelka ze školky.“

„Myslíte majitelkou mého auta?“ zeptala se a posadila se do křesla proti němu s šálkem kávy v dlaních.

„Jo. Dostala pěkných pár pokut za překročení rychlosti.“

Usedla jsem mezi ně a uvědomila si, že Cookie je i v pyžamu zářným příkladem toho, že co je velké, může být i roztomilé.

„Myslíte, že toho člověka přejela?“ zeptala se.

„Ne pokud zemřel ve vašem kufru.“

„No jo,“ potřásla hlavou. „Počkat!“ Najednou zděšeně otevřela ústa. „Chcete snad říct, že ho zavraždila? Že ho do kufru naložila schválně?“

„Myslíte, že by ho tam mohla naložit omylem?“ zeptal se sarkasticky.

Cookie jen pokrčila rameny a rozpačitě se usmála.

„Má v rejstříku zápis za řízení pod vlivem,“ oznámil dál. „A ze stejného důvodu byla u soudu ještě jednou, ale z toho se vyzula díky formálním nedostatkům.“

„Tak jo,“ začala jsem uvažovat nahlas. „Předpokládejme, že jela domů z nějakého mejdanu, když se jí ten mrtvý chlap z kufru – tehdy samozřejmě ještě živý – nějak dostal před auto a ona ho smetla. Zastavila, byla v šoku, šla se na něj podívat a zjistila, že pořád ještě žije. A tak ho nacpala do kufru… proč? Aby ji nemohl žalovat?“ Po chvíli jsem dodala: „To nedává smysl. Jestli se bála, že za to půjde před soud, proč by vůbec zastavovala?“

„To je pravda,“ řekl Garrett. „Je to pitomá teorie.“

Přemýšlela jsem, kde se chlápek z kufru asi potuloval, když jsem se zrovna nesprchovala. Nejspíš byl pořád u Cookie v autě. „Zdá se, že toho budeš muset zjistit víc,“ řekla jsem Garrettovi.

„Věděla jste o tom, že tady má umělé chcíplé kytky?“ zeptal se Garrett Cookie.

Plaše se usmála a přikývla. Nikdo mi prostě nerozuměl.

„A co ty jsi zjistila o Mimi?“ zeptala jsem se jí.

„Spoustu věcí.“ Narovnala se a celá ožila, zřejmě spokojená, že dostala slovo. „Mimi začala chodit na střední školu v Ruizu, ale potom se přestěhovala do Albuquerque a žila tady u svých prarodičů.“

Čekali jsme, co přijde dál. Když nic nepřicházelo, zeptala jsem se: „A to je všechno?“

„Jistěže ne,“ usmála se. „Její studijní záznamy už jsou na cestě.“

Teprve v tu chvíli jsem pochopila, na co je tak hrdá. Během našeho posledního případu se Cookie přesvědčila o tom, že vyrazit z jakékoli školy studijní záznamy bývalého žáka je jako uhánět otce, který utekl od rodiny, kvůli ledvině pro jeho dítě. Nakonec jsem tam musela vyrazit se strýčkem Bobem a donutit ho, aby provětral svůj policejní odznak a oprášil dávno zapomenuté triky svůdce žen.

„Jak se ti to podařilo?“ zeptala jsem se, celá natěšená na to, jaké nové fígle si vymyslela.

„Prostě jsem si o ně řekla,“ prohlásila trochu zklamaně.

No, tak to nebylo tak strhující, jak jsem čekala. „Ale hlavní je, že budou,“ ujistila jsem ji.

„To jo. A já jdu spát.“ Na okamžik se zadívala na Garretta a pak na mě nenápadně mrkla. Tázavě jsem nadzdvihla obočí. Ona zaťala zuby a vyvalila na mě oči. Já, znovu tázavě, nakrčila nos. Ona si povzdychla a sotva znatelně kývla ke dveřím. No jasně! Podívala jsem se na Garretta, který se snažil chovat jako gentleman a dělat, že výměnu posunků mezi námi vůbec nezaregistroval. Najednou ho strašně zajímala opěrka křesla, na níž měl položenou levou ruku.

„Vyprovodím tě,“ řekla jsem a vyrazila ke dveřím. Přešly jsme chodbu až k jejímu bytu a já čekala, že se dozvím něco o Garrettovi. Jenom jsem doufala, že po mně nebude chtít, abych mu podstrčila nějaké psaníčko. Na to už mi všichni zúčastnění připadali trochu moc staří.

Otevřela dveře svého bytu a pak se ke mně otočila. „Tak co? Je tam?“

„Garrett?“ zeptala jsem se nechápavě.

„Co?“

„Tak kdo?“

„Charley,“ zabručela otráveně, „přece ten malý kluk?“

„No jo.“ Úplně jsem zapomněla, že když jsme dnes ve tři ráno chodily po ulicích Albuquerque – některé z nás v plyšových bačkůrkách –, zmínila jsem se před Cookie o tom, že v jejím skromném příbytku přebývá zesnulý chlapec. Rychle jsem se rozhlédla po bytě. Měla ho zařízený ve smíšeném jihozápadním a rančerském stylu, v kombinaci černé se zářivými barvami Mexika. Můj vlastní byt, ačkoli byl velikostí stejný jako ten její, byl zařízený spíš ve stylu vetešnictví, kombinovaném s prvky vysokoškolského studia. „Ne, nikde ho nevidím.“

„Mohla by ses podívat i po zbytku bytu?“

„Jasně.“

Pět minut jsem s hlubokými výčitkami svědomí – vážně jsem jí o tom klukovi vůbec neměla říkat – prohledávala jednu místnost za druhou, ale pak jsem se vrátila ke dveřím s tím, že počet zesnulých dětí v jejím bytě klesl na nulu.

„Fajn, teď pro tebe mám jednu otázku,“ řekla jsem. „Kdybys byla umírajícím synem Satanovým, kam bys ukryla svoje tělo?“

Chápavě se na mě zadívala. „Vzhledem k tomu, že se snaží své tělo ukrýt především před tebou, bych tipovala, že ho schová na místě, na kterém bys ho zrovna ty vůbec nehledala.“

„Bez urážky,“ odfrkla jsem si zklamaně, „ale tohle mi fakt moc nepomůže.“

„Já vím. Ve věcech nadpozemských jsem ti houby platná. Ale zato dobře vařím.“

„Tak to je fajn. Nerada bych na Armagedon byla o hladu.“

„Můžu ho dostat jako dárek k Vánocům?“ zeptala se.

„Reyese?“

„Ale ne,“ řekla a zamilovaně si vzdychla, „toho druhého.“

„Fuj!“ vyjekla jsem, když mi došlo, že mluví o Garrettovi. Jasně, byl sexy, to ano, ale stejné… fuj!

„To říkáš jenom proto, že na nás žárlíš.“

„Jestli chceš, abych na vás žárlila, tak byste spolu nejdřív měli něco mít,“ připomněla jsem jí odměřeně.

„Jak myslíš,“ odsekla, vklouzla do bytu a zavřela mi dveře před nosem. Byla hrozně legrační, když se urážela.

Vrátila jsem se do svého bytu, kde Garrett zaujatě pozoroval kout pana Wonga.

„Neboj, nekouše,“ popíchla jsem ho.

Pochybovačně potřásl hlavou a pak na mě upřel zvídavý pohled. „Tak mi řekni, jaké to vlastně je, když člověk vyrůstá mezi duchy mrtvých? Nebála ses toho?“

„Nic jiného jsem nikdy nepoznala,“ odpověděla jsem s úsměvem. „A navíc nejsem tak lekavá jako většina lidí. Je toho málo, co by mě dokázalo fakt vyděsit.“

„No jo, nakonec jsi smrtka,“ řekl, jako by si mě dobíral. Pak se na mě dlouze zadíval, jako by zkoumal vystavené zboží.

„Přestaň tak civět na něco, co si nemůžeš dovolit,“ řekla jsem, vzala hrnek a vyrazila s ním zpátky do kuchyně.

„Jenom koukám, co je vlastně ve hře. Na holku jménem Charles ti to v teplákách docela sluší.“

Po téhle větě už jsem se neubránila smíchu. On vstal a zamířil ke dveřím, ale pak se s rukou na klice zarazil.

„Ještě něco?“ zeptala jsem se.

Ohlédl se a rošťácky se na mě zašklebil. „Myslíš kromě toho, že bych si tě mohl dát k večeři?“

Vzduch v místnosti zapraskal napětím. Reyes se zlobil. Napadlo mě, jestli to Garrett náhodou nedělá schválně. Možná se takhle snažil přijít na to, jak všechny ty nadpozemské věci fungují.

„Kanibalismus v naší kultuře zrovna nefrčí.“

„Chceš mě snad žalovat za sexuální obtěžování?“

„Ne, ale hodnotit tě můžu,“ řekla jsem a vypláchla si hrnek.

Mrknul na mě a odešel.

Po chvíli ticha jsem se zeptala: „To tady budeš okounět celou noc?“

A Reyes byl najednou taky pryč. Takže tohle bychom měli.

Posadila jsem se k počítači, abych trochu zapracovala na svém pátrání, než se odeberu za Bugsem Bunnym. Měla jsem to povlečení už od svých devíti let a prožila jsem toho s ním opravdu hodně. Třeba Wadea Forestera. To bylo na střední. On se ovšem zapsal do školy ulice, jejíž studenti se naučili o rozmnožování lidské rasy mnohem víc než my na střední. Od té doby už Bugs nikdy nebyl takový jako dřív.

Zpátky k mému problému s démony. Jestli jsem ta zatracená stvoření nebyla schopná vidět, jak jsem s nimi potom mohla bojovat? Ale na druhou stranu, i kdybych byla schopná ta zatracená stvoření vidět, jak jsem s nimi potom mohla bojovat? Neuniklo mi, jak Reyes naznačoval, že mám co dělat se vtělením ryzího zla. Potřebovala jsem víc informací, nějaký stručný úvod do démonologie.

Zapátrala jsem po tom, jak zjišťovat přítomnost démonů, a byla jsem za své úsilí odměněna přívalem zcela nepoužitelných informací. Všechno, co jsem na internetu našla, mi bylo asi tak platné jako zubní nit při pádu letadla. Dozvěděla jsem se spoustu různých věcí, počínaje tím, že posedlost démonem je příčinou hyperaktivity, až po jména všech démonů, kteří se vyskytují v počítačových hrách. Teprve na desáté stránce jsem našla odkaz, který vypadal téměř použitelně. Bez ohledu na to, že tenhle web podle jeho záhlaví spravovala jistá Madam Afrikána, jsem se začetla do kompilátu legend, pověstí a citací z bible a různých historických pramenů, až jsem narazila na kapitolku Jak odhalovat démony. Trefa!

Afrikána mi opravdu hodně pomohla. Sepsala seznam triků, pomocí kterých bylo možné démona spolehlivě identifikovat, počínaje házením soli do očí – k čemuž bych je nejprve potřebovala vidět, a navíc to zavánělo žalobou za napadení, kdybych si je spletla s nějakým chudákem z tohoto světa – až po sledování chování určitých druhů květin ve chvíli, kdy daná osoba vejde do místnosti. Zdálo se, že přítomnost démona dokáže některé slabší povahy z rostlinné říše skosit tak rychle, že se ani nestačí leknout. Rozhlédla jsem se po svém bytě a poprvé v životě zalitovala své záliby v umělých květinách. Asi bych si měla rychle pořídit kaktus.

Jediný problém, který Madam Afrikána na celé své stránce tak nějak zapomněla zmínit, spočíval v tom, že lidé prostě démony nevidí. Takže mi všechny její rady ve finále byly platné asi jako poplašňák při přestřelce.

Už jsem se chystala její stránku opustit, když mou pozornost upoutala dvě slova. Uprostřed nudného odstavce o předpokládané alergii démonů na aviváž jsem zahlédla zvýrazněný odkaz ze slova smrtka. To jako já? Tak to byla opravdu pozoruhodná náhoda. Klikla jsem na ten odkaz. Otevřela se stránka, na níž se přes celou obrazovku skvěla značka „práce na silnici“ s podtitulem „Na stránkách se pracuje“. Kromě toho tam byla jen jediná věta, ale ta bohatě stačila upoutat moji pozornost.

Jste-li smrtka, prosím, okamžitě se se mnou spojte!

Hmm. To vypadalo zajímavě.

KAPITOLA OSMÁ

Jste taky tak sexy, anebo jsem to vážně jenom já?

− nápis na tričku

~~~

Druhý den ráno jsem se probudila v půl páté, v čase běžně označovaném též jako uprostřed noci či nekřesťanská hodina. Ležela jsem v posteli a přemýšlela o tom, proč jsem se u všech svatých probudila tak brzy. Nikde kolem mě neviseli ve vzduchu nebožtíci, nevěděla jsem o žádných blížících se katastrofách a nikdo mě nebombardoval mým vlastním oblečením, ale mé smysly smrtky mi naznačovaly, že se stejně děje něco nekalého.

Zaposlouchala jsem se, jestli mi náhodou nezvoní telefon. Jestli měl někdo odvahu na to, aby mi volal před sedmou ráno, tak to byl jedině strýček Bob. Ale nevolal nikdo. Ani příroda.

S povzdechem jsem se převalila na záda a zadívala se do tmy. Vzhledem k tomu, že Janelle Yorková i Tommy Zapata byli po smrti, zdálo se mi celkem pravděpodobné, že ať za těmi vraždami stojí kdokoliv, nejde mu o informace. Kdybych měla hádat, vlastně bych se byla schopná i vsadit, že informace byly přesně tím, co se ten vrah pokoušel zlikvidovat.

Takže před dvaceti lety se na střední škole v Ruizu něco stalo. Něco podstatně závažnějšího než konzumace alkoholu nezletilými. A aspoň jeden člověk stál o to, aby to zůstalo v tajnosti. Dokonce natolik, že byl ochoten se kvůli tomu snížit až k vraždě.

Většinu mé operační paměti stále zaměstnával Reyes. Byl tedy opravdu Antikristem? Protože jestli ano, tak jsem náš budoucí vztah musela od základů přehodnotit. Ale možná měl pravdu. Možná o něm všichni ostatní plácali nesmysly. Pravda, bylo trochu obtížné přenést se přes to, že byl synem nejzlejšího tvora, který kdy existoval. Ale to z něho samého ještě pořád nedělalo padoucha. Nebo jo? A opravdu by ztratil všechnu svou lidskost, kdyby zemřelo jeho pozemské tělo? Nikdo netvrdil, že musí nutně jít v taťkových šlépějích, ale ani tak se mi představa, že by teď, po tom všem, na tomhle světě zemřel, ani trochu nelíbila.

V jednu chvíli jsem se musela zastavit a položit sama sobě otázku, proč se vlastně tak moc snažím najít jeho pozemské tělo. Odpověď byla až směšně jednoduchá. Nechtěla jsem ho ztratit. Nechtěla jsem se připravit o příležitost prožít s ním zbytek života, což byla celkem bláhová naděje, protože by nejspíš musel znovu do vězení a tak dále. Ale najednou jsem to aspoň viděla naprosto jasně. Viděla jsem pravdu. A zjistila jsem, že v mnoha směrech jsem stejně bezohledná a sebestředná jako moje nevlastní matka.

Páni. Pravda fakt bolí.

Přes to všechno bylo jasné, že musím najít nové zdroje informací. Mí zesnulí přátelé mi zatím moc nepomáhali. Ale věděla jsem, že Reyes má – svým způsobem – sestru. A taky hodně dobrého kamaráda. Jestli někdo mohl tušit, kam by ukryl svoje tělo, určitě to byl jeden z nich.

Rozhodla jsem se rezignovat na hypotetickou možnost dobře se vyspat a místo toho si raději nalít kafe a popřemýšlet o tom, jak dál postupovat ve svém pátrání po Reyesovi. Možná by se vyplatilo najít Madam Afrikánu a zeptat se jí, co to k čertu na té své stránce blábolí.

Díky tomu, že jsem se narodila jako smrtka, jsem byla docela zvyklá, že se v mém životě jen tak, bez předchozího varování, mrtví lidé objevují a zase mizí. Už jsem byla docela připravená na tu vteřinu, kdy jejich zjevení zvedne stavidla adrenalinu, zejména poté, co jsem do svého repertoáru pro srovnání zařadila takové kousky jako let střemhlav na betonovou podlahu. Ale ve většině případů mi vrozený pud sebezáchovy, který u ostatních lidí rozhodoval, zda bojovat, nebo utéct, dával volnou ruku, ztrácel se v pozadí a nechával mě samotnou zvolit, jestli zatnu pěsti, nebo začnu křičet jako o život. Snad právě proto mě skutečnost, že jsem cestou za elixírem života, běžně nazývaným káva, u sebe v obýváku našla dva muže, téměř nevyvedla z míry.

Pravda, zastavila jsem se a krátce si je prohlédla. Pak jsem si je prohlédla ještě jednou; upoutala mě na nich totiž skutečnost, že nebyli mrtví. Ale pak jsem stejně zamířila ke kávovaru, protože mi bylo jasné, že vyrovnat se s dvěma chlapy, které jsem tak trochu podezírala z vloupání do mého bytu, bude bez hrnku kafe o hodně náročnější. Až cestou jsem si všimla třetího, který vzrůstem trochu připomínal obra a zevnitř hlídal vstupní dveře. Jestli tudy v nejbližší době vtrhne dovnitř moje nejlepší kamarádka Cookie, bude ho asi pořádně bolet hlava.

Rozsvítila jsem slabou lampičku na baru, aby mě neoslepilo ostré světlo – čímž bych svým návštěvníkům poskytla neférovou výhodu –, a vyrazila jsem na rande s panem Kávou. Obr mi mlčky zíral na zadek. Možná proto, že jsem na spaní měla trenýrky s nápisem SEXY přes celou zadnici. Mohla jsem se trochu přiodít, ale byl to konec konců můj byt, takže jestli se dovnitř dostali jako nezvaní hosté, museli se s krutou realitou vypořádat sami – stejně jako všichni mí neživí návštěvníci.

Před zraky tří mužů jsem naplnila filtr kávou, vmáčkla ho do přístroje a stiskla tlačítko ON. Mlčky mě pozorovali. Můj nový kávovar byl o hodně rychlejší než ten předchozí, ale i tak to byly tři minuty plné trapného ticha. Opřela jsem se loktem o bar a zadívala se na ně.

Jeden z nich – předpokládala jsem, že to bude šéf té bandy – seděl v mém křesle, sako přehozené přes opěradlo a pistoli položenou na klíně. Vypadal tak na padesát, měl hnědé, mírně prošedivělé, ale bezchybně upravené vlasy, ke kterým dobře padly zvídavé hnědé oči. Pozoroval mě s neskrývaným zájmem.

Muže za ním, toho nebezpečnějšího, jsem však zřejmě nezaujala ani trochu. Byl asi tak vysoký jako já, měl černé vlasy a mladistvou pleť barvy písku, která prozrazovala asijský původ. Stál ve střehu, svaly po celém těle napjaté, připraven udeřit, jakmile by to bylo zapotřebí. Nedokázala jsem odhadnout, jestli to je kolega toho prvního, anebo jeho tělesná stráž. Na rozdíl od něho však neměl podpažní pouzdro na zbraň, což znamenalo, že na ochranu sebe samého ani svých společníků žádnou nepotřeboval. A právě tahle skutečnost ve mně probouzela neblahé pocity.

Obr vypadal prostě jako obr. Maximálně ještě jako medvěd. Byla jsem si jistá, že touží po vřelém objetí, ale taky držel v ruce pistoli. Tolik svalů a oceli kvůli mně? Najednou jsem si připadala důležitá. Výjimečná. Slavná. A ještě navíc, jak stálo na mé zadnici, sexy.

Mí hosté byli – na rozdíl ode mě – všichni tři oděni v šedých oblecích, jako praví gentlemani. Už jsem jim chtěla poradit, aby té módě zůstali věrní a nikdy se nepouštěli do experimentů s růžovou, ale věděla jsem, že muži jen neradi přijímají módní rady od ženské v tričku a trenýrkách.

Poté, co jsem si do kávy vpravila dost cukru a smetany, aby získala barvu rozpuštěného karamelu, jsem přešla k pohovce naproti jejich šéfovi, posadila se a upřela na něj svůj nejvýmluvnější vražedný pohled.

„Tak jo,“ řekla jsem poté, co jsem se napila kávy. „Máte jeden pokus. Tak ať to stojí za to.“

Muž mě pozdravil uctivým úklonem hlavy, ale potom jeho pohled sklouzl na nápis na mém tričku. Mohla jsem jenom doufat, že na něj kvůli nápisu ANDĚLSKÁ MRCHA neudělám špatný první dojem.

„Slečno Davidsonová,“ začal klidným sebejistým hlasem, „moje jméno je Frank Smith.“

Byla to lež jako věž, ale to mi v tu chvíli bylo úplně jedno. „Tak jo. Ráda jsem vás viděla. Až zase budete mít chvilku, stavte se a pokecáme si víc.“ Vstala jsem, abych je vyprovodila. Ten smrtelně nebezpečný se napjal ještě víc a já pojala nepříjemné podezření, že tu není jen proto, aby chránil svého šéfa. Sakra. Nesnášela jsem mučení. Bylo tak… mučivé.

„Prosím, posaďte se, slečno Davidsonová,“ řekl pan Smith poté, co svého člověka posunkem ruky uklidnil.

S povzdechem jsem mu vyhověla, ale jen proto, že řekl kouzelné slovíčko. „Tak dobře. Znáte moje jméno, a já znám vaše. Můžeme se dostat k věci?“ Znovu jsem se napila kávy a čekala jsem, až se na mě vynadívá.

„Jste obdivuhodně klidná,“ řekl, ale vzápětí zvážněl. „Musím přiznat, že jste na mě udělala velký dojem. Většina žen…“

„Většina žen by měla dost rozumu na to, aby se zamkly v ložnici a zavolaly policii. Prosím, nezaměňujte nedostatečný pud sebezáchovy s inteligencí, pane Smithi.“

Ten nebezpečný zaskřípal zuby. Nelíbila jsem se mu. Buďto, anebo se mými silnými slovy cítil ohrožen. Nakonec jsem se rozhodla pro tu druhou možnost.

„Tohle je pan Chao,“ poznamenal pan Smith, když si všiml, na kterého z nich se dívám. „A tamto je Ulrich.“

Ohlédla jsem se přes rameno. Ulrich kývl na pozdrav. S ohledem na situaci by se skoro dalo říct, že byli milí. „A důvod vaší návštěvy?“

„Připadáte mi fascinující,“ odpověděl.

„Ehm, díky. Ale vážně, to stačilo poslat pohled…“

Pomalu se usmál a pozoroval každičké mé gesto, každý výraz mé tváře. Měla jsem pocit, že mě studuje, že si vytváří celkový dojem, aby byl později schopen poznat, jestli mu lžu, nebo ne.

„Dal jsem si dost práce, abych si o vás zjistil určité podrobnosti,“ řekl. „Vedla jste pozoruhodný život.“

„To mi lichotíte,“ odvětila jsem a skryla půlku tváře za šálkem, aby mi tak dobře neviděl do obličeje. Na očích se sice dalo poznat leccos, ale ústa prozradila i ty nejlepší lháře. Takhle mě mohl odhadovat jenom napůl. Nic lepšího jsem v rukávu neměla.

„Univerzita, Mírové sbory, a nakonec profese soukromého detektiva.“

Počítala jsem na prstech. „Jo, to je tak všechno.“

„Ale přesto, kdekoli se ocitnete…“ Obrátil oči ke stropu, jako by pátral po těch pravých slovech, a až po chvíli se znovu zadíval na mě. „… dějí se tam věci.“

Vědomě jsem se snažila zachovat klid, klamat tělem a kalit vodu. „To je na věcech úžasné, nemyslíte? Pořád se… dějí.“

Po jeho tváři se rozlil spokojený úsměv. „Nic menšího bych od vás ani nečekal, slečno Davidsonová. A vy byste teď už, aspoň předpokládám, nečekala ode mě nic jiného než brutální upřímnost.“

„Upřímnost je báječná.“ Podívala jsem se na pana Chaa. „Na druhou stranu, násilí je zcela zbytečné.“

Zlehka se zasmál, přehodil nohu přes nohu a uvelebil se v křesle. „V tom případě je ovšem zcela nutná zmíněná upřímnost. Zdá se, že vy i já hledáme stejnou osobu.“

Tázavě jsem nakrčila obočí.

„Mimi Jacobsovou.“

„Nikdy jsem to jméno neslyšela.“

„Slečno Davidsonová,“ řekl a káravě se na mě zadíval, „myslel jsem, že jsme se dohodli na upřímnosti.“

„Vy jste byl upřímný. Já jsem profesionální. Nemůžu mluvit o záležitostech svých klientů. My soukromí detektivové máme takové hloupé morální hodnoty.“

„A Bůh vám za to žehnej. Ale snad bych mohl dodat, že jsme na stejné straně.“

Předklonila jsem se a dávala jsem si záležet na tom, aby mi bylo naprosto jasně rozumět. „Já stojím vždycky zásadně jen na jediné straně: na straně svého klienta.“

Chápavě přikývl. „Takže kdybyste věděla, kde se paní Jacobsová nachází…?“

„Neřekla bych vám to,“ dokončila jsem za něho.

„Tak to je fér.“ Naklonil hlavu na stranu a zlehounka kývl směrem k tomu nebezpečnému. „Ale co kdyby se vás na totéž zeptal pan Chao?“

Sakra. Věděla jsem, že nakonec dojde na mučení. Snažila jsem se nezatínat zuby a neotevírat oči ani o milimetr víc, ale opanovat některé reflexy bohužel přesahovalo rámec mých schopností. Dostal mě. Věděl, že jsem v koutě. Ale když to dospělo k tomuhle, i já měla pár es v rukávu. Kdyby nic jiného, nemínila jsem se vzdát bez boje.

Podívala jsem se mu zpříma do očí a klidným hlasem jsem řekla: „Pan Chao mi může políbit prdel.“

Tvář pana Chaa byla jako z kamene. Začínala jsem mít pocit, že se na případné mučení dost těší. A myslete si o mně, že jsem blázen, ale co je víc než udělat někomu radost?

„Rozčílil jsem vás,“ konstatoval pan Smith.

„Ale vůbec ne. Aspoň zatím ne.“ Vzpomněla jsem si na Reyese a na to, jak se vždycky objevil, když mi hrozilo nebezpečí. Zvládne to i tentokrát? Konec konců se na mě dost zlobil. „Jestli je vůbec něco, co vám můžu slíbit, pak to, že až mě rozčílíte, poznáte to.“ Chvíli jsem se na něj upřeně dívala a pak jsem se zeptala: „Myslíte si, že teď lžu?“

Smith mi dlouho oplácel ten strnulý pohled a nakonec zvedl ruce, jako by se vzdával. „Jak jsem vám říkal, slečno Davidsonová, dal jsem si záležet na tom, abych si o vás zjistil co nejvíc. A upřímně jsem doufal, že se z nás stanou přátelé.“

„A proto jste se mi v noci vloupal do bytu? To není zrovna dobrý začátek, Franku.“

Konečky dvou prstů si stiskl kořen nosu a tiše se uchichtl. Začínal se mi docela líbit. Rozhodla jsem se, že mu půjdu po rozkroku a postarám se, aby si taky trochu užil, než mě Chao dostane. Pak budu vyřízená, to bylo jasné. Ale jak jsem řekla, nehodlala jsem se vzdát bez boje.

Když vystřízlivěl, znovu se mi zadíval do očí. „V tom případě vás musím požádat, abyste svého pátrání zanechala. Samozřejmě s ohledem na vaše vlastní bezpečí.“

„Požádat samozřejmě můžete,“ odpověděla jsem s oslnivým úsměvem. „Ačkoli pochybuju, že vám to k něčemu bude.“

„Společnost, pro kterou pracuju, nebude mít pro váš jiskřivý humor příliš velké pochopení, pokud se jí budete plést do cesty.“

„V tom případě jí budu muset ukázat svou méně jiskřivou stránku.“

Díval se na mě a tvářil se téměř lítostivě. „Jste jedinečná bytost, slečno Davidsonová. Mám už jen jednu poslední otázku.“ Teď bylo na něm, aby se předklonil, a v očích se mu šibalsky zablýsklo. „Jste spíš andělská, anebo mrcha?“

Asi bych si měla koupit něco nového na sebe.

Hlasitá rána nás oba přiměla zadívat se na Ulricha. Ale i on se ohlédl a zadíval se přes rameno. Dveře se znovu otevřely a tvrdě narazily do jeho neústupného pozadí, což vyvolalo další hlasitou ránu. A pak další, další a ještě další, dokud Cookie konečně nepřestala a nevykřikla: „Co se to tam sakra děje?“ Pak se z chodby začalo ozývat hekání, jak se marně snažila odtlačit překážku, která jí bránila v cestě dovnitř.

Ulrich se tázavě zadíval na Smithe. Ten se neméně tázavě zadíval na mě.

„Sousedka,“ řekla jsem.

„Aha, Cookie Kowalskiová. Čtyřiatřicet let, rozvedená, jedno dítě, dcera,“ řekl zřejmě proto, aby mi dokázal, že se na tuhle schůzku připravil opravdu dobře. „Pusť ji dovnitř, Ulrichu.“

Ulrich ustoupil stranou a Cookie vtrhla do místnosti tak rázně, že už se nedokázala zastavit. Poté, co málem nabourala do mého barového pultu, se vzpamatovala a rozhlédla se kolem.

„Ahoj, Cookie,“ řekla jsem zvesela. Když jsem viděla, jak její pohled těká mezi mými třemi hosty, dodala jsem: „To jsou naši noví kamarádi. Skvěle se tady bavíme.“

„Mají zbraně.“

„No vida, to máš pravdu,“ řekla jsem a vstala, abych si od ní vzala hrnek a naplnila ho kávou. Tahle sdílená závislost na první ranní ochutnávce ráje nám před pár lety, kdy jsme se seznámily, pomohla k tomu, abychom se velice rychle sblížily. Teď už to dávno byla tradice. „Musím přiznat,“ řekla jsem a ohlédla se na Smithe, „že si sama nejsem jistá, jestli naše přátelství bude mít dlouhé trvání.“

Cookie od těch tří nedokázala odtrhnout oči. „Protože mají zbraně?“ zeptala se.

„Už jsme na odchodu,“ uklidnil ji Smith, vstal a nasoukal se do saka.

„Vážně? A že tak najednou…“

Usmál se, jako by mi nechtěl dopřát pokušení z mistrně prezentovaného sarkasmu, a rozloučil se krátkou poklonou.

„Ani jste mi nestačil říct, pro koho pracujete, Franku.“

„Vidíte, nestačil,“ usmál se a odešel.

„Byl to fešák,“ poznamenala Cookie. „Trochu jako James Bond.“

„Tak, a dost! K Vánocům ode mě dostaneš nafukovacího panáka.“

„To se vyrábí?“ podivila se bezelstně.

Neměla jsem zdání. Ale ta představa mě celkem pobavila. „Co tady vůbec děláš? Vždyť je ještě noc?“ zeptala jsem se.

„Nemohla jsem spát, a pak jsem si všimla, že se u tebe svítí.“

„No tak se asi rovnou pustíme do práce.“ Připily jsme si kávou a já děkovala Bohu, že se mí noční hosté nakonec moc dlouho nezdrželi.

~~~

Poté, co jsme nad ránem znovu zamířily do sprchy – pochopitelně každá zvlášť, ačkoli mně dělal společnost chlápek z kufru, který už mi začínal docela vadit, protože s husí kůží bylo téměř nemožné si pořádně oholit nohy –, vyrazily jsme s Cookie do naší kanceláře. Právě svítalo a růžovo oranžové nebe s pár obláčky zvěstovalo příchod nového dne. Zdálo se, že bude krásný, ale pak jsem zaškobrtla a polila si ruku horkou kávou.

„Madam Afrikána?“ podivila se Cookie, zatímco já tiše syčela bolestí. Vypadala hodně překvapená a maličko znechucená.

„Já vím, ale ona nejspíš něco ví. Cítím to. A až budu vědět to, co ví ona, tak budeme obě vědět o něco víc. Vědění je síla, víš?“

„Už zase děláš tu divnou věc, víš o tom?“

„Promiň. Prostě si nemůžu pomoct. Můj mozek to přestává zvládat. Vstávat dvakrát po sobě uprostřed noci, to mu prostě dává zabrat. Neví, co si o tom má myslet. Později si s ním promluvím a možná mu obstarám nějakého terapeuta.“

„Doufám, že dnes ráno dorazí ty studijní záznamy a já budu moct začít hledat Mimiiny spolužáky. Uvidíme, jestli někoho z nich nepotkal podobný osud.“

„Myslíš smrt?“

„Víceméně,“ přikývla jsem.

Vystoupaly jsme po vnějším schodišti do patra, kde se nacházela naše kancelář. Zatímco já zamířila přímo ke kávovaru, Cookie zkontrolovala fax.

„Je to tady,“ zavolala na mě nadšeně.

„Ty záznamy?“ To byla rychlost.

Cookie pustila počítač a posadila se ke stolu. „Zapátrám na internetu a uvidíme, na co narazím.“

Najednou se pootevřely dveře a mezi nimi nejistě vykoukla hlava neznámého muže. „Máte otevřeno?“ zeptal se. Takhle z profilu vypadal asi na šedesát.

„Jasně,“ řekla jsem a mávnutím ho pozvala dál. „Co pro vás můžeme udělat?“

Narovnal se a vešel dovnitř celý. Následovala ho žena zhruba stejného věku. On měl ulízané šedé vlasy a na sobě tmavomodrý blejzr, v němž vypadal trochu jako sportovní komentátor. Ona přišla v khaki kalhotovém kostýmu, který vyšel z módy o něco později, ale aspoň se hodil k jejím světlým vlasům. Z obou ovšem přímo čišela depresivní nálada. Ti dva měli nějaký problém.

„Která z vás je Charley Davidsonová?“ zeptal se ten muž.

„To jsem já.“

Stiskl mi ruku, jako kdybych v ní držela osud celého lidstva. Což by pro lidstvo byl pěkný malér. Žena následovala jeho příkladu, jen jsem si nebyla jistá, jestli mi pravicí slabě potřásá, nebo se její vlastní ruka tak silně chvěje. „Slečno Davidsonová,“ řekl ten muž a zahalil mě do obláčku drahé kolínské, „my jsme rodiče Mimi.“

„Ach,“ vyjekla jsem překvapeně, „prosím, pojďte dál.“ Mávla jsem na Cookie, aby šla taky, a zavedla jsem je do své kanceláře. Cookie byla dokonce natolik při smyslech, že s sebou vzala poznámkový blok.

„Vy musíte být Cookie,“ usoudil ten muž. Podal jí ruku.

„Ano, to jsem já, pane Marshale.“ Pak podala ruku i ženě. „Paní Marshalová, ani nevíte, jak moc mě to mrzí.“

„Prosím, říkejte mi Wando. Tohle je Harold. Mimi nám o vás hodně vyprávěla.“

Cookie na okamžik váhala, jestli se má usmívat, nebo děsit, a tak je nakonec prostě vyzvala, aby se posadili. Já pro ni přitáhla ještě jednu židli a pak zaujala místo za psacím stolem. „Hádám, že ani vy nevíte, kde by mohla být?“ zeptala jsem se, protože inteligentní otázky jsem takhle brzy po ránu kladla pouze za příplatek.

Harold se mi zadíval do očí smutným, ale střízlivým pohledem. Cítila jsem z něj zoufalství, ale zároveň určitou naději, kterou jsem u Mimiina manžela Warrena nepozorovala. Hned jsem pojala podezření, že by toho mohl vědět víc. „Zaplatím cokoli, slečno Davidsonová. Slyšel jsem o vás jen samou chválu.“

Tak to bylo zvláštní. Lidé o mně většinou chválu nešířili, tedy kromě těch, kteří slova „totálně švihlá“ mysleli jako poklonu. „Pane Marshale…“

„Harolde,“ připomněl mi.

„Harolde, já se v lidech docela dobře vyznám – v mé práci by to jinak ani nešlo – a zdá se mi, že vy máte víc než jen naději, že Mimi bude v pořádku. Zdá se mi, že na něco přímo čekáte, jako kdybyste věděl víc než my ostatní.“

Oba se na sebe překvapeně podívali. Viděla jsem v jejich očích pochybnosti. Zřejmě váhali, jestli mi mohou věřit.

„Tak co říkáte, můžu vám pomoct?“ navrhla jsem.

Váhavě přikývl.

„Dobrá. Mimi se už před několika týdny začala chovat zvláštně, ale nechtěla vám říct, co se stalo.“

„Správně,“ přikývla Wanda a rozpačitě sevřela kabelku, kterou držela na klíně. „Když k nám přišla na návštěvu – vždycky prvního v měsíci k nám vodí děti a nechává je u nás přes noc –, ptala jsem se jí, jestli se něco neděje, ale ona jen…“ Hlas se jí zlomil a ona si vytáhla kapesník a otřela si oči. Její manžel ji konejšivě vzal za ruku.

„Ale něco vám řekla. Možná vám to tehdy nedávalo smysl, ale když pak zmizela, dali jste si to do souvislostí.“

Wanda zalapala po dechu. „Ano… máte pravdu! Povídala něco a já tomu nerozuměla.“ Pak se znovu odmlčela.

„Můžete mi prozradit, co říkala?“

Váhavě sklopila oči. Cítila jsem z ní touhu mi věřit, ale ať už jí Mimi svěřila cokoli, bylo to něco, co ji přimělo pochybovat o všem a o všech.

„Wando,“ ozvala se Cookie a naklonila se k ní se starostlivým výrazem, „jestli je na světě někdo, komu bych bez obav svěřila do rukou vlastní život, tak je to žena, která právě teď sedí proti vám. Ujišťuju vás, že udělá všechno, co je v lidských silách – a možná i něco málo navíc –, aby vaši dceru našla a přivedla domů.“

Bylo to asi to nejkrásnější, co o mně Cookie kdy řekla. Rozhodla jsem se, že si pak musíme promluvit o té narážce na nadlidské síly, ale bylo mi jasné, že to myslela dobře. Asi bych jí měla přidat.

„Jen do toho, zlato,“ pobídl svou manželku Harold.

Wanda se ztěžka nadechla a znovu se dala do vyprávění. „Řekla mi, že kdysi dávno udělala hroznou chybu, že udělala něco příšerného. Domlouvala jsem jí, říkala jsem jí, že na tom nezáleží, ale ona se bránila, že za všechny chyby se platí. Prý oko za oko.“ Podívala se na mě s takovým zoufalým výrazem, že mi to úplně lámalo srdce. „Nechci, aby se jí něco stalo. Ať už je to cokoli, co udělala, nebo si myslí, že udělala, byla to jen hloupá chyba a už je to dávno pryč!“

„Právě proto doufáme, že zmizela sama od sebe,“ dodal Harold. „Že to plánovala a nic jí není.“

„Ale nikdy by Warrena a děti neopustila, kdyby k tomu neměla dobrý důvod, slečno Davidsonová. Pokud to udělala, tak proto, že měla pocit, že nemá jinou možnost.“

Harold přikyvoval, jako by chtěl potvrdit každé její slovo. Byla jsem ráda, že nepodezírají Warrena. Zdálo se, že mu podvědomě důvěřovali. Ale měla jsem pocit, že by měli vědět, co se děje. „Je mi líto, ale musím vás informovat, že Warren je v tuto chvíli ve vyšetřovací vazbě.“

Wanda zkroutila rty a Harold se smutným výrazem řekl: „Víme o tom, ale můžeme vám odpřisáhnout, že s tím nemá nic společného. Jestli něco, tak se ho Mimi snažila z celé té věci vynechat.“

„My s Cookie si myslíme, že by to mohlo souviset s něčím, co se stalo, když byla Mimi na střední škole.“

„Na střední?“ podivil se Harold.

„Měla nějaké nepřátele?“

„Mimi?“ podivila se Wanda. „Ta vycházela s každým. Byla prostě milá a oblíbená. Laskavá. Tolerantní.“

„Možná až příliš,“ ozval se Harold. Zadíval se na svou ženu, ale pak dodal: „Vlastně jsme nikdy nepoznali její nejlepší kamarádku. Jak že se jmenovala?“

„Janelle,“ řekla Wanda a znatelně ochladla.

„Janelle Yorková?“ zeptala jsem se. „Byly to nejlepší kamarádky?“

„Ano, několik let byly nerozlučné. Ale ta holka byla divoká. Až příliš divoká.“

Mrkla jsem na Cookie, abych jí poděkovala za dobrou práci, a pak jsem pokračovala: „Janelle Yorková minulý týden zemřela při dopravní nehodě.“

Jejich zděšené výrazy byly nejlepším důkazem toho, že o tom nevěděli. „Ach bože,“ vzdychla Wanda.

„A slyšeli jste někdy jméno Tommy Zapata?“ Věděla jsem, že v menších městech se mezi sebou aspoň od vidění znají úplně všichni. Jestli náš mrtvý prodejce aut chodil s jejich dcerou na střední školu, to jméno jim muselo být povědomé.

„Samozřejmě,“ přikývl Harold. „Jeho otec pracoval mnoho let pro magistrát. Dělal různé terénní úpravy, hodně pracoval na hřbitově.“

Věděla jsem, že jim na náladě nepřidám, ale stejně jako prve jsem cítila, že by měli vědět, co se děje. „Tommyho Zapatu našli včera ráno mrtvého. Byl zavražděn.“

Jejich překvapení přerostlo ve zděšení. Byli úplně na větvi.

„Byl o rok starší než Mimi,“ hlesl Harold. „Chodili spolu do školy.“

„Nechápu, co se to děje,“ ozvala se Wanda bezradně. „Anthony Richardson, syn Tonyho Richardsona, taky zemřel minulý týden. Spáchal sebevraždu.“

Cookie si jméno rychle zapsala a já se jí zeptala: „To byl taky Mimiin spolužák?“

„Chodil s ní do třídy,“ přikývl Harold.

Někdo zametá stopy, pomyslela jsem si, a očividně má spadeno i na Mimi. Byla jsem si jistá, že Marshalovi něco vědí. Během doby, co Mimi chodila na střední, se určitě stalo něco, co je klíčem ke všem těm úmrtím.

„Pane Marshale, paní Marshalová, když Mimi chodila na střední školu, odstěhovala se z Ruizu do Albuquerque a začala bydlet u babičky. Proč?“

Wanda se na mě zamyšleně zadívala. „Rozhádala se s Janelle. Prostě jsme usoudili, že touží po změně prostředí.“

„Řekla vám, že se pohádaly?“

„Ne,“ zapátrala v paměti. „Vlastně ne. Ale jeden den to ještě byly nejlepší kamarádky a druhý den už si nemohly přijít na jméno. Jako by se najednou každá vydala úplně jinou cestou.“

„Nás to moc netrápilo,“ připustil Harold. „Nikdy jsme z jejich kamarádství neměli velkou radost.“

„A netušíte, co tu roztržku mezi nimi mohlo způsobit?“

Zadívali se jeden na druhého a pokrčili rameny.

„Ať už se tehdy stalo cokoli,“ shrnula Wanda, „Mimi upadla do hlubokých depresí.“

„Najednou jsme ji našli, jak pláče ve svém pokoji,“ dodal Harold a hlas se mu zachvěl bolestí z dávno zapadlých vzpomínek. „Přestala chodit ven, skoro nejedla, nedbala na to, jak vypadá. Došlo to tak daleko, že nám každé ráno tvrdila, že je nemocná a nemůže do školy. Vynechala skoro tři týdny v kuse.“

Wandu vzpomínky na to období také rozesmutnily. „Vzali jsme ji k lékaři a ten nám poradil, abychom jí domluvili schůzku s psychiatrem. Jenže než jsme jí nějakého našli, sama nám navrhla, abychom ji poslali do Albuquerque. Chtěla se přestěhovat k mé matce a chodit na Saint Pius.“

„Byli jsme nadšení, že se z ní zase stala cílevědomá studentka,“ pokračoval Harold. „Vždycky patřila k těm nejlepším ve třídě a Saint Pius je skvělá škola.“ Došlo mi, že pořád dělá všechno pro to, aby to rozhodnutí obhájil – hlavně sám před sebou. Byla jsem si jistá, že poslat svou dospívající dceru z domu pro ně tehdy nebylo snadné rozhodnutí.

Wanda ho konejšivě poplácala po koleni. „Upřímně řečeno, slečno Davidsonová, asi to bude znít ošklivě, ale ulevilo se nám, když odjela. Tady v Albuquerque byla najednou jako vyměněná. Její známky vyletěly nahoru a excelovala i v mimoškolních aktivitách. Zase byla taková, jak jsme ji znali dřív.“

Cookie si celou dobu tiše psala poznámky. Díky bohu. Já sama jsem škrábala tak strašně, že bych to po sobě už nepřečetla.

„Podle toho, co jste mi řekli,“ uzavřela jsem, „se zdá, že její strasti v Ruizu pramenily z něčeho horšího než jen z roztržky s nejlepší kamarádkou. Skoro jako by ji někdo šikanoval, anebo ještě hůř,“ dodala jsem váhavě. Ani znásilnění se nedalo jen tak vyloučit. „Opravdu se o ničem nezmínila? Neřekla něco neobvyklého?“

„Ne, nic,“ ale Wandu moje shrnutí očividně vyděsilo. „Snažili jsme se ji přimět k tomu, aby nám vysvětlila, co se děje, ale ona o tom nechtěla mluvit. Kdykoli jsme se k tomu tématu dostali, byla čím dál útočnější. Vůbec jí to nebylo podobné.“

Přesně stejně Warren popisoval Mimiino chování krátce před tím, než zmizela. Jako by to ani nebyla ona.

„Měli jsme tehdy být důslednější,“ uzavřel Harold hlasem plným lítosti. „Prostě jsme předpokládali, že se to týkalo Janelle. Víte, jak to na střední škole chodí.“

Tak to jsem opravdu věděla.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Na doporučení mého advokáta je toto tričko bez nápisu.

− nápis na tričku

~~~

O dvě hodiny později jsme s Cookie seděly v kanceláři a žasly nad tím, co jsme s pomocí studijních záznamů a internetu daly dohromady. Za poslední měsíc zemřelo nebo zmizelo hned šest bývalých studentů střední školy v Ruizu. Byla to jedna vražda, jedna dopravní nehoda, dvě předpokládané sebevraždy, jedna nešťastná náhoda, která skončila utopením, a jedna nezvěstná osoba: Mimi.

„Tak jo,“ řekla Cookie a zadívala se na seznam, „všichni tihle lidé nejenže studovali na stejné střední škole, ale dokonce v rozmezí dvou nebo tří ročníků.“

„A možná nám ještě někdo unikl. Ženy jsme zatím hledaly jenom podle toho, jak se jmenovaly za svobodna.“

„Budu si na ně ještě muset posvítit,“ řekla Cookie rozhodně.

„Ale když zvážíme, že ta střední škola měla kapacitu jen asi sto lidí, pak je pravděpodobnost, že by se tohle stalo náhodou, astronomicky malá. Musí tady být nějaká souvislost. Pochybuju, že by se náš vrah jenom tak rozhodl, že povraždí všechny, s kým kdy chodil na střední školu. Kdyby to byl sériový vrah, existoval by nějaký vzorec, například podobně provedené vraždy na nějakém vymezeném území. Ať je za tímhle kdokoli, snaží se, aby to vypadalo jako nešťastné náhody a sebevraždy, které spolu nijak nesouvisejí.“

„Možná Warren tím, jak Tommymu Zapatovi vyhrožoval, nabídl našemu vrahovi příležitost zabít dvě mouchy jednou ranou – zbavit se Tommyho i Mimi, a přitom přehodit veškeré podezření na Warrena,“ navrhla Cookie.

„A vzhledem k tomu, že všechna ostatní úmrtí jsou považována za nešťastné náhody nebo sebevraždy, máme tu vraha, kterému zatím to jeho řádění prochází.“

„Hele,“ Cookie se zadívala do kopie třídní knihy, „tady už Mimi není zapsaná. To znamená, že to je z doby, kdy už chodila na jinou školu.“

„Tak jo, uděláme to takhle,“ znovu jsem začala uvažovat nahlas. „Ty zapátráš v policejních záznamech z Ruizu, jestli se tam kolem doby, kdy se Mimi odstěhovala, neudálo něco zvláštního. Vezmi to zpětně asi tak dva měsíce před tím, než přešla do Albuquerque. Nesázela bych na to, ale klidně je možné, že tamní šerif nějakou nekalost zachytil.“

„Rozumím. A taky zjistím, za koho se ty studentky provdaly, a zapátrám po nich pod novými jmény.“

„A když už v tom budeš,“ přidala jsem jí ještě trochu práce navíc, „mohla bys zavolat na tu střední školu a poprosit je, jestli by ti mohli poslat fotokopii starších záznamů.“

„Jasně, s tím počítám. A co budeš dělat ty?“

Reyes měl někoho, kdo by se svým způsobem dal označit za nevlastní sestru. Jmenovala se Kim a do spárů Earla Walkera se dostala tak, že ji matka feťačka ve dvou letech odložila na jeho prahu. Jen pár dní poté zemřela na zdravotní komplikace vyvolané infekcí HIV. Mohla jsem jenom doufat, že kdyby ta žena věděla, co je Earl Walker za stvůru, nikdy by u něho svou dceru neodložila, ať už to byl její otec, nebo ne. A ačkoli ji Walker sexuálně nezneužíval, čehož jsem se zpočátku dost bála, udělal něco skoro stejně špatného. Využíval ji k tomu, aby Reyese mohl ovládat. Trápil ji hlady, aby z něj dostal, co chtěl. A on od Reyese nikdy nechtěl nic pěkného.

„Zajedu si promluvit s Reyesovou sestrou Kim.“

Cookie se na tváři objevil výraz plný naděje. „Myslíš, že by mohla vědět, kde ho hledat?“

„Bohužel ne, ale za pokus to stojí.“

„A budeš kontaktovat tu Madam Afrikánu?“ zeptala se a šibalsky se ušklíbla. „Protože to její jste-li smrtka, spojte se se mnou mi přijde fakt divný!“

„To mi povídej. Ještě jsem se nerozhodla.“

„A co kdybych to rozhodla za tebe? Panenko skákavá!“ vykřikla najednou s pohledem upřeným do seznamu žáků.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se a rychleji nahlédla přes rameno.

„Mimi chodila do třídy s Kylem Kirschem. Tady máš tu svou souvislost.“

„S tím kongresmanem? S kongresmanem, který nedávno oznámil, že hodlá kandidovat do federálního senátu?“

„Jo. Jeho křestní jméno je Benjamin. Tady je uvedený jako Benjamin Kyle Kirsch. Ten Benjamin mě zmátl. Asi teď používá své prostřední jméno.“

Sklonila jsem se k ní a upřela na ni významný pohled. „Takže mluvíme o tom kongresmanovi, který asi před měsícem oznámil, že hodlá kandidovat do federálního senátu?“

Cookie poklesla čelist. „Panenko skákavá!“ zopakovala zděšeně.

Sama bych to líp nevyjádřila.

~~~

Kongresman. Pitomý kongresman. Takže někdo – a já nechtěla na nikoho ukazovat prstem, ale někdo – měl ve skříni opravdu velkého kostlivce. Kostlivce velikosti King Konga. Kostlivce, kterého rozhodně nechtěl pustit ven ze skříně. Možná proto, že nic neděsilo voliče tolik jako obří kostlivci, pobíhající sem a tam. A já bych byla ochotná vsadit všechno, co jsem měla – celých svých sedmačtyřicet dolarů a padesát osm centů – na Kylea Kirsche. Kongresmana. Kandidáta do Senátu Spojených států amerických. A vraha.

Na druhou stranu to všechno mohla být jenom šílená náhoda, bizarní shoda okolností, týkajících se jedné skupinky lidí, co spolu chodili na střední školu v městečku Ruiz v Novém Mexiku. Jeden z nich v září oznámil svůj úmysl kandidovat na post senátora a jeho bývalí spolužáci začali pak zcela náhodou jeden po druhém umírat. Kdo ví, při tolika náhodách bych se do Vánoc mohla stát miss Finsko.

Takže teď jsem díky Kyleu Kirschovi měla v hlavě další spletenec. Co ten chlap sakra udělal? Pokud se neúčastnil nějakých temných satanistických rituálů nebo nebyl v minulosti podomním prodejcem firmy Amway, neměl na vraždění nevinných lidí nárok.

Musela jsem ho sejmout, a to pěkně tvrdě.

Zajela jsem k oplocenému bytovému komplexu ve stylu pueblo, ve kterém bydlela Kim Millarová, a zaklepala jsem na její tyrkysové vstupní dveře.

„Slečno Davidsonová,“ hlesla, když otevřela, a v očích se jí zračilo zděšení. Popadla mě za zápěstí a vtáhla mě dovnitř. „Kde je?“ Kaštanově hnědé vlasy měla stažené do rozcuchaného culíku a pod stříbřitě zelenýma očima se jí dělaly temné kruhy. Už poprvé, když jsem ji vyhledala, mi připadala křehká, ale dnes byla jako porcelánová panenka, která se má každou chvíli rozletět na tisíce kousků.

Stiskla jsem jí ruku a ona mě vedla k béžové pohovce.

„Doufala jsem, že mi zrovna na tuhle otázku odpovíte vy,“ vzdychla jsem, když jsme se posadily.

Jiskřička naděje, kterou udržovala při životě, najednou pohasla. Její aura zešedla a oči jí potemněly.

Nevěděla jsem, kolik jí toho můžu říct. Chtěla bych o tom vědět, kdyby se můj sourozenec prakticky pokoušel o sebevraždu? Jasně že jo! Kim měla právo vědět, co si ten pitomec usmyslel.

„On se na mě teď hodně zlobí,“ řekla jsem.

„Takže vy jste ho viděla?“

Uvědomila jsem si, jak musí Kim jejich dohodou trpět. Domluvili se, že spolu nebudou navazovat naprosto žádný kontakt. Reyes nechtěl dopustit; aby jí ještě někdy někdo ubližoval kvůli němu, a ona zas odmítala být pákou, přes kterou na něj někdo může tlačit, vyhrožovat mu nebo mu ubližovat. Nikdo, dokonce ani státní úřady, neměl ani ponětí o jejich vztahu. Nebyli pokrevně příbuzní, jen jako sourozenci vyrůstali. Měla jsem pocit, že by se Reyes pekelně rozčílil, kdyby zjistil, že jsem za ní byla.

„Kim, víte, co je Reyes zač?“

Zlehka nakrčila obočí. „Ne. Vlastně ne. Jenom vím, že je opravdu výjimečný.“

„To ano,“ přikývla jsem a naklonila se k ní o trochu blíž. Ne že bych jí chtěla rovnou říct, kým její nevlastní bratr je. Čím je. „Je velmi výjimečný a dokáže opouštět své vlastní tělo.“

Ztěžka polkla. „Já vím. Je mi to jasné už dávno. A taky je velmi silný. A rychlý.“

„Přesně tak. A když opustí svoje tělo, je ještě silnější a rychlejší.“

Zlehka přikývla na znamení, že mě stále sleduje.

„A právě z toho důvodu,“ pokračovala jsem pomalu a doufala, že jí to nezlomí srdce, „se rozhodl nechat svoje hmotné tělo zemřít.“

Několikrát na mě zamrkala zarudlýma očima, než jí došel plný význam mých slov. Když se tak stalo, jedna ruka jí vystřelila nahoru, aby si zakryla ústa. „To přece nemůže udělat!“ vzdychla vyděšeně a vykulila na mě oči.

Pevně jsem jí sevřela druhou ruku, kterou jsem ještě pořád držela v dlani. „Souhlasím. Potřebuju ho najít, ale on mi nechce prozradit, kde se jeho tělo ukrývá. Je… raněný,“ řekla jsem, abych jí pravdu aspoň trochu přikrášlila. Nemusela vědět, jak moc je to s ním špatné. A jak málo času mu zbývá.

„Co? Jak?“

„Tím si nejsem jistá,“ zalhala jsem. „Ale musím ho najít dřív, než bude pozdě. Máte nějakou představu, kde by mohl být?“

„Ne,“ hlesla rozechvělým hlasem a po tvářích se jí začaly koulet slzy. „Ale ten federál říkal, že má velké potíže.“

Krev mi najednou ztuhla v žilách. Nikdo, dokonce ani státní úřady, neměl ani ponětí o tom, že Kim je Reyesova pseudo sestra. Jejich vztah byl naprosto nedohledatelný. Nestýkali se. Na tom Reyes trval. A neexistovaly vůbec žádné záznamy, které by ty dva nějak spojovaly. Aspoň žádné, o kterých bych věděla.

„A teď tohle,“ pokračovala, aniž by si všimla, jak mě její slova zarazila. „Proč? Proč by mě takhle opustil?“

Buď byl ten federál ve své profesi opravdu dobrý, anebo měl informace z nějakého neoficiálního zdroje. Musel mít informace z neoficiálního zdroje, protože nikdo tak dobrý prostě nebyl.

Stiskla jsem jí ruku v dlaních. „Kim, slibuju, že udělám všechno, co je v mých silách, abych ho našla.“

Přitáhla mě k sobě a objala. Sevřela jsem ji jenom jemně, ze strachu, že bych ji mohla rozbít na kousky.

~~~

Proplétala jsem se houstnoucím provozem na I-40 a marně si lámala hlavu nad tím, jak se nějaký federál mohl dozvědět o Kim. Prostě mi to nešlo na rozum. Ani pro mě nebylo snadné ji vystopovat, a to jsem od začátku věděla, že někdo takový existuje. Přitom na světě bylo jen málo lidí, kteří to mohli tušit.

Můj telefon se rozdrnčel zjednodušenou verzí „Da Ya Think I’m Sexy?“ a já ho zvedla s vědomím, že na druhém konci uslyším Cookie. „Tak co je nového, zlato?“

„Musíš mě hned vyzvednout,“ naléhala.

„Ty už si zase zkoušíš přivydělávat na ulici? Já myslela, že jsme si o tom jasně promluvily!“ namítla jsem žertem.

„Pár týdnů před tím, než se Mimi přestěhovala do Albuquerque, zmizela nějaká holka z její třídy.“

Přeřadila jsem a sjela s Misery do pravého pruhu, abych mohla na nejbližším výjezdu opustit dálnici. „Co se stalo?“ houkla jsem do telefonu, než se kolem mě rozezvučely klaksony. „Dej se vyšetřit!“ zařvala jsem přes rameno.

„To nikdo neví. Její tělo se nikdy nenašlo.“

„Zajímavé.“

„Jo. A taky hodně smutné. Podle jednoho pět let starého článku v místních novinách žijí její rodiče pořád v Ruizu. Prý v tom domě bydlí už dvacet let v naději, že jejich dcera jednou najde cestu domů.“

To bylo v podobných případech celkem časté. Když rodiče nedostali příležitost celou věc v duchu uzavřít, často se odmítali přestěhovat z obavy, že by se jejich dítě mohlo vrátit a zjistit, že v domě už bydlí někdo cizí. „Jo, někdy je lepší smutný konec než konec otevřený.“

„A hádej, jak se jmenovala?“

„Jak to mám…?“

„Hana Insingová.“

Aha. Tak to bychom měly druhou část zprávy, kterou Mimi zanechala na dámských toaletách v tom bistru. „Za dvě minuty jsem u tebe,“ ujistila jsem ji a zavěsila jsem telefon.

~~~

„Tady je adresa,“ oznámila Cookie, když nastoupila do Misery.

„Kdo tady bude zvedat telefony?“ zeptala jsem se. Vlastně mi to bylo celkem jedno, ale někdo musel Cookie trošku pérovat, tak proč ne zrovna já?

„Přesměrovala jsem si telefon na mobil.“ Měla s sebou stoh papírů, několik složek i svůj počítač.

„To je dobře. Neplatím ti za to, abys jezdila sem a tam jako nějaká rocková hvězda na turné.“

„Ty mi platíš? Já myslela, že jsem tvoje otrokyně.“

„Kdepak, ty mě vyjdeš mnohem levněji. Sama si zařizuješ bydlení i stravu, platíš si účty…“

Aby mi dokázala, že zvládá mnoho úkolů zároveň, vyplázla na mě jazyk a zároveň s tím si zapnula bezpečnostní pás. Vejtaha. Zahlédla jsem dost velkou mezeru v proudu aut na hlavní třídě a zapojila se do provozu. Perfektní načasování bylo to nejdůležitější. Cookie se štos lejster sesypal z klína, a jak se ho pokusila zachytit, najednou zaskučela bolestí. „Řízla jsem se o papír!“

„To máš za to, že jsi na mě vyplazovala jazyk.“

Začala si cucat pořezaný prst a zlostně po mně blýskla očima. „Myslíš, že jsem na takové úrazy pojištěná?“

„A myslíš, že slepice snášejí rampouchy?“

~~~

Asi o dvě hodiny později jsme seděly v přívětivém obývacím pokoji v Ruizu s moc milou paní jménem Hy, která nám nabídla limonádu, ale nalévala ji do čajových šálků. Vypadala dost asijsky, nejspíš korejsky, ale její manžel býval plavovlasý modrooký pilot u námořnictva. Seznámili se, když dostal opušťák a odjel na pár dní do Corpus Christi, jejího rodného města na jihu Texasu. A podle přízvuku byla opravdu rozená Texasanka. Byla drobná, měla oválnou tvář a černé, šedí prokvetlé vlasy zastřižené zároveň s lícními kostmi. V bílé blůze a khaki kalhotách vypadala o něco mladší, než ve skutečnosti byla, ale zdála se být stejně křehká jako ty šálky na čaj, které přinesla.

„Díky,“ řekla jsem, když mi nabídla ubrousek.

„Dáte si sušenky?“ zeptala se. Ten asijský vzhled a texaský přízvuk mi prostě nešly dohromady.

„Ne, děkujeme,“ odmítla Cookie.

„Hned se vrátím.“ Odběhla do kuchyně a pantofle jí na huňatém koberci tiše šustily.

„Mohla bych si ji vzít domů?“ zeptala se Cookie. „Je prostě rozkošná.“

„Můžeš,“ kývla jsem, „ale říká se tomu únos a spousta policejních orgánů to nerada vidí.“ Když po mně blýskla očima, raději jsem se schovala za šálkem s limonádou. Zřejmě mi ještě pořád vyčítala to, jak se kvůli mně pořezala o papír.

Hy se vrátila s talířem sušenek. Když mi je podávala, srdečně jsem se na ni usmála. „Děkujeme.“

„Jsou moc dobré,“ ujistila mě a usadila se do křesla proti nám. Položila jsem si jednu sušenku na ubrousek a podala talíř Cookie. „Paní Insingová, můžete nám říct, co se vlastně stalo?“

Když jsme se na prahu jejích domu představovaly, informovaly jsme ji, že si jdeme promluvit o jejich dceři. Byla tak laskavá, že nás hned pustila dovnitř.

„To už je tak dávno,“ povzdechla si a stáhla se do sebe. „Ještě pořád cítím vůni jejích vlasů.“

Odložila jsem šálek. „Nemáte nějakou představu, co se vlastně mohlo stát?“

„To nikdo neví,“ skoro šeptala. „Ptali jsme se úplně každého. Šerif vyslechl všechny děti. Nikdo nic nevěděl. Prostě už se nevrátila domů. Jako by se po ní najednou slehla zem.“

„Byla ten večer s nějakým kamarádem nebo kamarádkou?“ Cítila jsem, jak se paní Hy se vzpomínkami vrací i bolest, kterou tehdy prožívala. Přímo z ní čišela. Mátla mě. Rozbušilo se mi z ní srdce a dlaně se mi začaly potit.

„Vůbec neměla odcházet z domu. Vyplížila se oknem, takže nevím, jestli byla sama, anebo s někým.“

Bylo vidět, že se snaží ovládat své emoce, a mně bylo té chuděry upřímně líto.

„Vzpomněla byste si, jak se jmenovaly její nejbližší kamarádky?“ zeptala jsem se. S trochou štěstí bychom mohly získat aspoň pár dalších kontaktů.

Ale paní Hy jen zavrtěla hlavou. „Bydleli jsme tu teprve pár týdnů. Ještě jsem žádné její kamarádky nepoznala, jenom mi říkala o několika děvčatech ze školy. Nejsem si jistá, jestli to byly opravdové kamarádky – Hana byla totiž velmi plachá –, ale říkala mi, že jedna dívka je k ní velice laskavá. Poté, co Hana zmizela, se prý odstěhovala do Albuquerque a žila tam u své babičky.“

„Mimi Marshalová,“ řekla jsem smutně.

Přikývla. „Ano. Řekla jsem šerifovi, že to byly kamarádky. On prý vyslechl všechny její spolužáky a spolužačky, ale nikdo nic nevěděl.“

Bylo by neetické vytahovat teď jméno Kylea Kirsche. Neměly jsme nejmenší důkaz, že by něco z toho, co se tu stalo, souviselo zrovna s ním. Ale mohla jsem to zkusit z jiné strany. „A co chlapci, paní Insingová? Zmiňovala se o nějakém příteli?“

Hy složila ruce do klína. Měla jsem pocit, že o své dceři v tomhle smyslu vůbec nechce uvažovat, ale té dívce muselo být aspoň patnáct, možná i šestnáct, když zmizela. Dalo se předpokládat, že na kluky myslela docela často.

„Já nevím. I kdyby se jí někdo líbil, nejspíš by nám to nikdy neřekla. Její otec byl velmi přísný.“

„Je mi to tak líto,“ ubezpečila jsem ji, když se zmínila o svém manželovi. Jak nám řekla hned na úvod, zemřel před dvěma roky.

Vděčně přikývla. Podařilo se nám převést téma na něco veselejšího, vyptali jsme se jí na její rodné město a na to, jestli se jí ještě stýská po Texasu, a nakonec jsme s díky zamířily ke dveřím.

„Je tu ještě jedna věc,“ dodala, když už jsme byly na odchodu. Cookie dokonce už nasedala do džípu. „Asi před deseti lety nám na účet začaly každý měsíc chodit odněkud peníze.“

Zarazila jsem se a překvapeně se na ni zadívala.

„Nechtěla jsem věřit tomu, že by to mohlo nějak souviset s Hanou, ale musím k sobě být upřímná. Proč by nám někdo jenom tak posílal peníze?“

To byla dobrá otázka. „Přicházejí ty peníze z nějakého účtu?“

Zavrtěla hlavou. Jistěže ne. To by bylo až příliš snadné. „Někdo je osobně v bance ukládá, vždycky v noci,“ dodala. „Tisíc dolarů, každého prvního v měsíci. Pravidelně jako hodinky.“

„A vy nemáte ani zdání, kdo to je?“

„Ne.“

„Neohlásila jste to policii?“

„Ale ano,“ přisvědčila a pokrčila rameny. „Ale oni prý nemají dost lidí na to, aby přes noc hlídkovali u pobočky, když vlastně nedocházelo k žádnému zločinu. Stejně by neměli z čeho toho člověka obvinit.“

S pochopením jsem přikývla. Bylo by těžké obhájit, že ukládání peněz na cizí účet je důvodem ke sledování či zatčení.

„Několikrát jsme se s manželem pokusili sami zjistit, kdo tam ty peníze nosí, ale když jsme čekali u jedné pobočky, uložil peníze v jiné. Pokaždé.“

„No, za prověření to rozhodně stojí. Můžu se vás zeptat ještě na jednu věc?“

„Samozřejmě,“ přikývla.

„Vzpomenete si, kdo byl šerifem v době, kdy Hana zmizela? Kdo vedl vyšetřování toho případu?“

„No jistě. Byl to šerif Kirsch.“

Srdce mi poskočilo a snad jsem i trochu vyjekla, ale ona si toho jistě nevšimla. „Dobrá, paní Insingová. Mockrát vám děkujeme.“

Odjely jsme a o kousek dál jsem Cookie oznámila tuhle překvapivou novinu.

„Něco mi řekni,“ zeptala jsem se Cookie, která jen zaskočeně zírala před sebe. „Tvrdila jsi, že Warren je bohatý, ne? Že dělá počítačové programy pro firmy po celém světě.“

„Mhm,“ přikývla, aniž by se na mě podívala.

„Tak proč vlastně Mimi chodila do práce?“

V tu chvíli se na mě nechápavě otočila. „Jako že nemůže pracovat jen proto, že její manžel je boháč? A co lidská nezávislost? Co snaha mít něco vlastního?“

Zvedla jsem ruku a zarazila jsem ji. „Cookie, nechci se s tebou bavit o emancipaci žen, jasné? Ptám se z dobrého důvodu. Hy mi řekla, že jim někdo posledních deset let každý měsíc ukládal na účet tisíc dolarů – anonymně a v noci. Harold a Wanda se chlubili, že je Mimi pravidelně navštěvovala – že jim prvního každý měsíc vozila děti, aby u nich zůstaly přes noc. Cookie, já bych se vsadila, že ty peníze jim posílala Mimi.“

Na okamžik se nad mými vývody zamyslela, potom sklopila hlavu a rezignovaně přikývla. „Ale to by znamenalo, že se za něco cítila vinná, ne?“

„Taky bych řekla. Ale lidé se cítí provinile z různých důvodů, Cookie. To ještě neznamená, že udělala něco špatného.“

„Svěřila se matce, že udělala nějakou strašnou chybu. Co se tam asi stalo, Charley?“

„Já nevím, zlato, ale přijdu na to. A už teď bych klidně vsadila Garrettovo levé varle na to, že to nějak souvisí s naším kandidátem do senátu.“

Šlápla jsem na plyn. Misery vyrazila vpřed a Cookie se mlčky dívala z okénka.

„Máš aspoň tušení, co tohle všechno znamená?“ zeptala se mě.

„Myslíš kromě toho, že Kyle Kirsch je pravděpodobně vrah?“

„Z toho by vyplývalo, že musíme obžalovat člena kongresu. Muže, který se chce stát naším příštím senátorem. Uznávanou osobnost a pilíř naší společnosti.“

Že by Cookie chtěla cuknout jen proto, že je to velké zvíře? Podle mého by měla velká zvířata ctít zákony úplně stejně jako malá zvířata a zvířata střední velikosti.

Zadívala se na mě, v očích jí hořely ohníčky vzrušení a její aura úplně zářila. „Bože, já tuhle práci miluju.“

KAPITOLA DESÁTÁ

Byl jsem zapřisáhlý ateista, dokud mi nedošlo, že jsem Bůh.

− nálepka na nárazník

~~~

Než jsme dojely k úřadu šerifa okresu Mora, byla Cookie v jednom ohni. Postavila se do čela celého vyšetřování a docela se jí dařilo. Když člověk nepočítal ty spadlé hovory přes mobil, pomalé připojení na internet a všechny ty nadávky, kterými ji zahrnula nějaká osmdesátiletá žena, které se dovolala omylem a která tvrdila, že je Batman. Ten hlas jsem se ještě několikrát pokoušela napodobit, ale začalo se mi zdát, že to Cookie nějak špatně snáší. No jo, každopádně ji neměla dávat nahlas, pokud se nedokázala poprat s následky.

Když jsme před policejní stanicí vystoupily z Misery, prohnala se kolem mě a pravila: „Nezahrávej si se mnou.“

Snažila jsem se nesmát – no, moc se mi to nepodařilo – a zeptala jsem se jí: „Copak si s tebou zahrávám?“

Bohužel se ukázalo, že současný šerif byl kdesi v terénu. Jeho zástupce nám řekl, že bývalý šerif, otec Kylea Kirsche, dnes se svou manželkou bydlí v Taosu a pracuje jako bezpečák, takže jsme neměly příležitost si s ním promluvit. Zástupce šerifa nám ovšem poskytl kopie všeho, co měli k případu Hany Insingové, a to za lidovou cenu výpravy do sklepa, který byl plný krabic se spisy a lehce smrděl zatuchlinou.

Zástupce byl příliš mladý na to, aby si ten případ mohl pamatovat, což bylo trochu na obtíž. Ale byla jsem si jistá, že už samotným dotazem na tu událost kdesi komusi načechráme peří. Kdyby nic jiného, mohly jsme si tím získat Kyleovu pozornost, a to pořádně rychle. Samozřejmě jsem nezapomínala ani na to, že s ohledem na falešné agenty FBI a mé nové přátele, s nimiž jsem se seznámila dnes nad ránem, jsme možná udělaly až příliš pro to, abychom prozradily své doupě a odhalily své hanebné plány zabránit Kyleu Kirschovi v převzetí světovlády.

Tak trochu mě bavila představa, že dostávám ty zlé chlapce do úzkých. Maličko to souviselo s mou vášní dostávat hodné chlapce do úzkých, jen použité prostředky byly trochu jiné.

Cestou zpátky jsme musely projet přes Santa Fe, což mi poskytlo dokonalou příležitost sejít se s Neilem Gossettem, zástupcem ředitele tamní věznice. Vlastně mi volal zrovna ve chvíli, kdy jsme na tenhle výlet vyrazily, a poměrně dost naléhal, abych se u něj zastavila. Dokonce mě přepojil na svou sekretářku, abychom si dohodly termín. Zdálo se mi, že ve vězeňství se všechno odvíjí od řádně smluvených termínů.

„Myslíš, že se přes Neila dostaneš k informacím, které chceš získat?“ dotazovala se Cookie, když konečně přestala telefonovat se svou dcerou Amber. Podle toho, co jsem zaslechla, se Amber docela líbilo u tatínka, což Cookie značně rozladilo. „Víš, co myslím? Nejsou snad záznamy o návštěvách nějak důvěrné?“

„Berme to popořadě,“ uklidnila jsem ji, zatímco silueta věznice před námi narůstala do životních rozměrů. Pak jsem vytáhla telefon a zavolala strýčku Bobovi.

„No vida,“ ozvala se Cookie, která mezitím cosi ťukala do počítače, „Madam Afrikána právě odpověděla na můj mail.“

„Vážně? A co o mně píše?“

Zasmála se. „No, já se jí ptala, co chce od smrtky, a ona mi odpověděla, a teď cituju: ‚To je mezi mnou a smrtkou.‘“

„Takže se o mně zmínila! To je od ní milé.“

Cookie přikývla, ale v tu chvíli se ozval strýček Bob. Podle hlasu neměl zrovna dobrou náladu. „Tak co máš?“

„Kromě ňader dmoucích?“ zasmála jsem se.

„K tomu případu.“

Zdál se mi zbytečně napjatý. „A chceš slyšet jenom to podstatné, anebo všechno?“

„Všechno, kdyby ti to nevadilo.“

A tak jsem mu během následujících deseti minut odrecitovala všechno, na co jsme zatím přišly, zatímco Cookie dál pátrala na internetu. Čas od času na mě vyštěkla nějakou novou informaci, jako by se jí nelíbilo mé podání příběhu o tom, jak se Kyle Kirsch snažil ovládnout svět, v muzikálové verzi.

Po dlouhé odmlce, během které už jsem se skoro začala bát, jestli strýček Bob nakonec přece jen nepodlehl svému nezdravě vysokému cholesterolu, se ozvalo šoupání nohou, zavírání dveří a pak tiché: „Kyle Kirsch?“

„Kde vlastně jsi?“

„Právě jsem byl na záchodě. Takové věci nemůžeš jen tak říkat nahlas na veřejnosti! Kyle Kirsch?“

„Jo.“

„Ten Kyle Kirsch?“

Zdálo se, že ho to opravdu zaskočilo. „Hele, teď jedeme do věznice,“ řekla jsem mu vyrovnaným hlasem. „Dej vědět, až budeš zase plně na příjmu, a pak pokecáme.“

„Počkej, počkej,“ ozval se těsně před tím, než jsem stačila zavěsit. „Já se na případ té zmizelé holky ještě jednou podívám. Zatím nedělej žádné ukvapené závěry.“

„Já?“ ozvala jsem se maličko dotčeně.

„Už takhle jsi dokázala rozbít víc vosích hnízd než dvanáctiletý kluk s baseballovou pálkou. Někdy mi připadáš jako Lois Laneová na cracku.“

„Ale tak hluboko bych nikdy neklesla! Máš pro mě ještě něco?“

„Ne.“

„Fajn.“

„A budeš na sebe dávat pozor?“

„Co? Chhhhrrrr! Ztrácíš se mi!“ Zavěsila jsem dřív, než mi stačil říct něco dalšího. Kdybych byla Lois Laneová, pak by Reyes Farrow zcela určitě byl můj superman. Jen jsem ho musela najít dřív, než démoni – jeho kryptonit – dokončí své dílo zkázy. Samozřejmě mi neunikla skutečnost, že se celý den neukázal. Byl po smrti? Bylo už příliš pozdě? Pouhé pomyšlení mi leželo na srdci jako mlýnský kámen. Snažila jsem se dýchat klidně a zhluboka. Pomalu jsme se blížily k bráně věznice.

„Podle toho, co se psalo v novinách, měla Janelle Yorková sestru, ale ta teď žije v Kalifornii,“ poznamenala Cookie.

„Tak to by bylo trochu z ruky,“ zalitovala jsem. Pak jsem stáhla okénko a oznámila strážnému u závory: „Jedeme za panem Neilem Gossettem.“

Podíval se do svého seznamu, ale pořád stál jako voják v pozoru. „Máte sjednanou schůzku?“

„Jistě,“ řekla jsem a rozverně se na něj usmála. „Jmenuju se Charlotte Davidsonová a tohle je moje kolegyně, Cookie Kowalskiová.“

V koutcích mu malinko zacukalo. Byl ještě příliš mladý na to, aby byl svou prací otrávený, ale přitom dost starý na to, aby nebyl naivní. Podle mého názoru v nejlepších letech. „Mám tady jenom vás, slečno Davidsonová. Musím to prověřit.“

Usmála jsem se na něj ještě víc, protože jsem ze zkušenosti věděla, že přátelský úsměv otevírá víc dveří než AK-47. Snažil se zachovat vážnou tvář, ale jeho oči mi ten úsměv oplatily. Pak se otočil a zamířil do strážní budky.

„Možná ta sestra přijela Janelle na pohřeb,“ napadlo Cookie. „Zavolám do pohřebního ústavu a pokusím se zjistit nějaké kontaktní údaje.“

Zatímco neúnavně klepala do počítače, strážný se k nám vrátil a bylo na něm znát, že pod profesionálně chladným výrazem se pořád na povrch dere přátelský úsměv. „Můžete vjet dovnitř. Prosím, sledujte tuhle značenou cestu,“ řekl a ukázal mi na kužele směřující doprava. „Zavede vás až ke vstupu do budovy.“

„Děkujeme.“

O deset minut později jsem se po dlouhé době znovu ocitla ve státní věznici. Pravda, v kanceláři zástupce ředitele to nebylo zase tak hrozné. Cookie zůstala v předpokoji, aby mohla dál pátrat a vyřizovat telefonáty. Byla nesmírně výkonná. Slyšela jsem, jak se Neil blíží. Pozdravil se s Cookie, potom prohodil pár slov s Luann, svou sekretářkou, která nás přišla vyzvednout na vrátnici a při každé příležitosti se na mě dívala, jako bych přijela zabít její oblíbené štěňátko. Nikdy to nebylo tak nápadné, abych se zeptala, co se děje, ale stejně mi to vrtalo hlavou. Přemýšlela jsem, kdy jsem si těch jejích podezíravých pohledů všimla poprvé, a došlo mi, že to bylo až ve chvíli, kdy zjistila, že se zajímám o Reyese. Skoro mi to připadalo, jako by ho chtěla chránit, a marně jsem se dohadovala proč.

Neil poděkoval Luann a vyrazil do své kanceláře. Chodili jsme spolu na střední školu, ale od té doby se naše cesty zkřížily jen zřídka. Hlavně proto, že to byl debil. Díky bohu ve věznici trochu dospěl. A taky toho o Reyesovi docela dost věděl. Už minule mi vyprávěl, jak ho sem před deseti lety poprvé převezli a on se uvedl tím, že během asi patnácti vteřin připravil osazenstvo věznice o tři nejnebezpečnější zločince, kteří si v ní odpykávali trest. Neil mi nedokázal přesně popsat, co se tehdy stalo, ale bylo vidět, že na něj Reyes udělal velký dojem. A o mně samotné toho věděl právě tak dost, aby věřil čemukoli, co řeknu, byť to zní sebevíc šíleně. Na střední to bývalo úplně jiné, tam mě častovali různými přezdívkami od psychouše až po Krvavou Mary – což jsem moc nechápala, protože s krví jsem prakticky nepřišla do styku. Ale teď jsem mohla jeho nově objevenou důvěru v mé schopnosti využít ve svůj vlastní prospěch a doufala jsem, že mi pomůže.

Vstoupil do kanceláře, podíval se na mě a usedl za psací stůl. Neil býval kdysi sportovec, ale teď už mu pomalu řídly vlasy, a přestože se pořád mohl chlubit širokými rameny, jeho postava dnes prozrazovala spíš kladný vztah ke sladkostem všeho druhu.

„Viděla jsi ho?“ zeptal se bez zbytečných úvodů. Dobrá, pomyslela jsem si, budeme věcní. Takhle spolu stejně vycházíme nejlíp. A bylo naprosto logické, že se zajímal, kde se Reyes nachází. Byl to konec konců zástupce ředitele věznice, ze které Reyes prakticky uprchl.

„Chtěla jsem se tě zeptat na totéž.“

„Chceš říct, že nevíš, kde je?“ Jeho hlas zněl trochu rozrušeně.

„Ne,“ řekla jsem a snažila se jeho rozrušení alespoň napodobit.

Bezradně si povzdychl a úplně vypadl z role zástupce ředitele státní věznice. To, co vyslovil, mě překvapilo mnohem víc, než jsem čekala. „Musíme ho najít, Charley. Nemůžeme dovolit, aby se k němu federálové dostali jako první.“

Překvapeně jsem zalapala po dechu. „O čem to mluvíš?“

„Je to Reyes Farrow!“ prohlásil, jako by tím bylo všechno jasné. „Viděl jsem, čeho je schopen. Viděl jsem, co dokáže holýma rukama, a nechci si ani představovat, co by dokázal, kdyby byl ozbrojený.“ Poškrábal se na bradě, znovu si povzdychl a dodal: „A ty víš ještě líp než já, co všechno Reyes Farrow dovede.“

Měl pravdu. Věděla jsem toho o Reyesovi mnohem víc než on. Kdyby Neil věděl jenom zlomek toho co já, byl by už hrůzou vyletěl z kůže.

„Oni ho nedokážou zastavit,“ pokračoval s vážným výrazem. „A když ho nebudou moct zastavit, použijí všechny prostředky potřebné k tomu, aby ho zlikvidovali.“

Představa, že Reyese rozstřílí na cucky komando federálů, mě na chvíli pořádně vyděsila. Sám říkal, že ve svém lidském těle je zranitelný. Dal se zabít. Nebyla jsem si jistá, jak daleko by Neil byl ochoten zajít, aby mi pomohl Reyese najít, ale hodlala jsem to rychle zjistit. A pokud jsem chtěla, aby mi důvěřoval, musela jsem taky trochu důvěřovat jemu. Přestože pravda, celá pravda a nic než pravda by byla až příliš silná káva a mohla by napáchat víc škody než užitku, Neil už viděl aspoň náznak toho, co Reyes dokáže, a správně pochopil, že není jako ostatní trestanci v jeho věznici. Chtěla jsem toho využít a částečně ho zasvětit s tím, že témata jako smrtka, syn a Ďábel si necháme na někdy jindy.

„Nevím, kde je,“ řekla jsem a naposledy se nadechla před krokem do neznáma, „ale vím, že je zraněný a že po něm někdo jde.“

Podle očekávání ho to zarazilo. Ačkoli jeho tvář zůstala jako z kamene – byl opravdovým profíkem, pokud šlo o věky prověřený výraz hráče pokeru –, vnitřně s ním má slova dost zahýbala, a v tu chvíli jsem si byla jistá, že jsem našla spojence. Nezlobil se na mě, že toho o Reyesovi vím víc než on, a neprahnul po honu na zločince, který uprchl z jeho věznice. V očích se mu radostně neblýskalo z vidiny vyznamenání a povýšení za to, že dopadne nebezpečného kriminálníka.

Ne, Neil se bál. Zdálo se, že mu na Reyesovi upřímně záleží. A to mě překvapilo. Neil denně přicházel do styku se stovkami odsouzených. V jeho profesi bylo nutné počítat s tím, že jeho smysl pro soucit postupem času otupí. Dokonce by se dalo čekat, že jen frustrace z prostředí, ve kterém se pohybuje, mu bude bránit v tom, aby o některého ze svých svěřenců měl upřímné obavy. Ale já to cítila. Cítila jsem pouto, které mezi ním a Reyesem vzniklo. Možná se zrodilo z toho, kolik času tu společně strávili, přičemž Neil celou dobu tušil, že Reyes není obyčejný vězeň – a snad ani obyčejný člověk. Každopádně bych mu v tu chvíli, kdy jsem proti němu seděla v jeho kanceláři, nejraději dala pusu – kdybych se dokázala oprostit od toho, že se ke mně na střední škole celou dobu choval jako kretén. Úleva z toho, že Neil stojí na mé straně – na Reyesově straně –, na okamžik trochu povolila ten uzel, který se mi udělal na žaludku.

„Jak víš, že je raněný?“ zeptal se a já mu na obličeji viděla, jak se v něm doslova perou emoce. Obavy. Soucit. Strach. Prýštily z něj a přecházely na mě jako dusivý dým.

Zamrkala jsem a pokusila se soustředit. „Něco ti povím,“ řekla jsem a doufala, že můj krok do neznáma neskončí pádem mezi kaktusy. Takové pády totiž svinsky bolí. „A doufám, že k tomu budeš přistupovat s otevřenou myslí.“

Na okamžik zaváhal a zřejmě přemýšlel, kam mířím, ale pak pomalu přikývl.

Předklonila jsem se a ztišila hlas, jako by to dokázalo ztlumit dopad mých slov. „Reyes je nadpřirozená bytost.“ Když na to nereagoval, dokonce ani nehnul brvou, pokračovala jsem. Především proto, že jsem opravdu nutně potřebovala jeho pomoc. A taky trochu proto, že jsem sama na sebe byla zvědavá, jak daleko jsem ochotná v tom zajít. A jak dalece je on ochoten mi věřit. „Víš, já v sobě mám taky trochu toho nadpřirozena, ale ve srovnání s ním to nestojí za řeč.“

Po dlouhém mlčení si pomalu zakryl tvář dlaněmi a zadíval se na mě skrze roztažené prsty. „Začínám se v tom ztrácet,“ přiznal. Pak si to rozmyslel a opravil se: „Ne, beru zpět. Už jsem se v tom dávno ztratil. Jsme domluvení. Stejně už pro mě není cesty zpět.“

„Tak dobře.“ Poposedla jsem si v křesle a usoudila, že i já už teď můžu jedině pokračovat. Nesoudit. Nedělat ukvapené závěry. Nekupovat mu k Vánocům svěrací kazajku.

Stiskl tlačítko na stole.

„Ano, pane?“ ozvala se Luann okamžitě. Byla opravdu dobrá.

„Potřebuju, abyste mě nechala převézt do psychiatrické léčebny. Co nejdřív. Ideálně už včera.“

„Jistě, pane. Na nějaké konkrétní oddělení?“

„Ne,“ řekl a potřásl hlavou. „To je úplně jedno. Rozhodněte se sama.“

„Hned se do toho dám, pane.“

„Je báječná,“ řekl, když spojení přerušil.

„Zdá se, že jo. A proč přesně se chceš nechat zavřít?“

Zadíval se na mě tak nějak vyčítavě, jako bych za to snad mohla já. „Jakkoli mě to samotného děsí, věřím ti.“

Měla jsem co dělat, abych se ubránila spokojenému úsměvu.

„Ne, já to myslím vážně. Já ti to opravdu věřím. Jako kdybys mi řekla, že jsi cestou píchla nebo že je venku zataženo. Jako kdybys mi sdělila něco úplně běžného. Nic výjimečného. Nic, s čím by si člověk musel lámat hlavu.“

Od střední školy se opravdu hodně změnil. A nebylo to jen tím, co mu přibylo na pupku a ubývalo na hlavě. „A to je špatně?“

„Jasně, že to je špatně. Proboha, vždyť já pracuju ve věznici. Takové věci se v mém světě nestávají. Ale přesto jsem schopen každým kouskem svého těla přijmout jako skutečnost, že Reyes je nadpřirozená bytost.“

„V tom případě vítej v mém světě,“ usmála jsem se na něho. „A věř mi, že je dost úžasný. Ale já ti to říkám z určitého důvodu.“

Znovu se mi zadíval do očí a tázavě zvedl obočí.

„Potřebuju tvou pomoc. Potřebuju vědět, kdo za Reyesem chodil na návštěvy.“

„A proč to potřebuješ vědět?“

„Protože musím najít jeho tělo.“

„On je mrtvý?“ vykřikl Neil zděšeně. Vyskočil na nohy, a než jsem se nadála, stál nade mnou.

„Ne. Neile, uklidni se.“ Zvedla jsem ruce, jako bych se vzdávala. „Není mrtvý. Respektive doufám, že není. Ale brzy bude. Musím najít jeho tělo. Jak jsem řekla, je raněný. Hodně.“

„A ty si myslíš, že ho někdo ukrývá? Někdo, kdo ho tady navštěvoval.“

„Přesně.“

Otočil se a znovu stiskl tlačítko na stole. „Luann, mohla byste mi zjistit jména všech lidí, kteří za poslední rok přišli na návštěvu za Reyesem Farrowem? A potřebuju vědět, koho chtěl dát na seznam návštěv, ať už byli schváleni, nebo ne.“

„A chcete ty informace před vaší hospitalizací, nebo až potom, pane?“

Na okamžik se zamyslel a pak řekl: „Před tím. Určitě před tím.“

„Hned jdu na to.“

„Slovo hned zní skvěle,“ poznamenala jsem a usmyslela si, že s tímhle konceptem seznámím Cookie. „Takže návštěvy je nutné nejdřív schválit?“

„Ano,“ kývl a usedl za stůl. „Vězeň musí uvést jména osob, u kterých by chtěl, aby ho mohly navštěvovat, a tihle lidé pak musí vyplnit formulář, který podléhá schválení. Teprve potom můžou chodit na návštěvy. Ale teď mi pověz o té nadpřirozenosti,“ řekl a dychtivě se na mě zadíval.

„Jasně.“

„Ty jsi něco jako vědma? Podle toho jsi poznala, že je Farrow raněný?“

„Ne, vlastně ne. Aspoň ne tím způsobem, jak si to představuješ. Nedokážu předpovídat budoucnost ani se zahledět do minulosti.“ Když se na mě pochybovačně podíval, dodala jsem: „No vážně, sotva si pamatuju, co jsem dělala minulý týden. Minulost je rozmazaná, jako kdyby byla zastřená hustou mlhou.“

„Dobře, tak co myslíš tím nadpřirozenem?“

Znovu jsem zauvažovala o tom, že bych mu řekla pravdu, ale pak jsem si to rychle rozmyslela. Nechtěla jsem o jeho pomoc přijít, ale nechtěla jsem mu ani lhát. Tohle byl člověk, který víc než deset let pracoval se zločinci, kteří lhali v jednom kuse.

Zadívala jsem se na nepravidelný vzor na koberci a dlouze jsem přemýšlela, co na to odpovědět. Nesnášela jsem to rozhodování, kolik toho někomu můžu říct a kolik si mám nechat pro sebe. Problém spočíval v tom, že když jsem lidem říkala pravdu, změnila jsem tím celý zbytek jejich života. Jejich perspektiva byla už navěky překroucená. Vzhledem k tomu, že většina lidí by mi stejně nevěřila ani slovo, nedostávala jsem se do téhle prekérní situace moc často. Ale Neil už leccos viděl. Věděl, že Reyes je mocnější než jakýkoli smrtelník, se kterým se kdy setkal. Věděl, že já dokážu vidět věci, které nikdo jiný nevidí. Ale existovala určitá hranice toho, co ještě lidská mysl dokáže akceptovat jako skutečnost; hranice, za kterou mysl prostě nehodlá zajít. Kdybych tuto hranici překročila, připravila bych se tím o jeho přátelství i pomoc. Ne že by mi na jeho přátelství nějak záleželo, ale ta pomoc by se mi teď mohla hodit.

„Neile, nechci ti lhát.“

„A já taky nechci, abys mi lhala, takže by na tom nemělo být nic těžkého.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Když ti povím pravdu… Řekněme prostě, že se už nikdy v klidu nevyspíš. Nikdy.“

Zamyšleně zaťukal propiskou o stolní desku. „Abych byl upřímný, Charley, v klidu jsem nespal už od té doby, co ses tady před pár týdny ukázala poprvé.“

Sakra. Tušila jsem to. Jeho svět už jsem zničila.

„Možná se mýlím,“ pokračoval, „ale jsem si jistý, že by se mi spalo líp, kdybych věděl, o co vlastně jde. Ty útržky mě rozčilují mnohem víc. Nic už nemůžu brát jako úplně jisté. Nic do ničeho tak docela nezapadá. Připadám si, jako by se mi základy všeho, čemu jsem kdy věřil, hroutily pod nohama, a taky už nevím, čemu mám věřit a čemu ne.“

„Neile, když ti řeknu ještě víc, věř mi, že ti to určitě nepomůže ujasnit si, čemu máš věřit a čemu ne.“

„Takže se můžeme dohodnout, že se neshodneme?“

„To ne.“

„Takže se neshodneme?“

„Ne.“

„Takže jsme dohodnutí?“

„Ne.“

„Tak to řeknu takhle.“ Vykročil ke mně se zlověstným úsměvem. „Jestli chceš vidět ty záznamy o návštěvách, budeš mi muset říct všechno.“

Takže se mnou začal smlouvat? „Myslím, že to ti opravdu nemůžu udělat,“ řekla jsem s lítostí.

„Ne? No, možná jsem ti taky neřekl úplně všechno.“

Překvapeně jsem mu pohlédla do očí. „Jak to myslíš?“

„To jsi vážně věřila tomu, že jsem za celých deset let s Reyesem nezažil víc než tu jednu výjimečnou historku?“

Poprvé, když jsem ho tady navštívila, mi Neil vyprávěl neuvěřitelný příběh o tom, jak Reyes během několika vteřin zlikvidoval tři nejnebezpečnější gangstery v celé věznici, aniž by se přitom byť jenom zpotil. Než Neil stačil zavolat posily, bylo po všem. Podle toho poznal, že Reyes je výjimečný.

„Myslíš, že jsem o něm za těch deset let nezjistil nic dalšího?“ zeptal se. Skoro jsem čekala, že se mi vysměje. „Mám tucty takových zážitků.“ Potřásl hlavou a zamyslel se, jako by si v duchu promítal tucty svých paranormálních zkušeností. Snažila jsem se na sobě nenechat znát, jak moc bych je chtěla slyšet. „A upřímně řečeno, Charley, potřebuju nějaké vysvětlení. Ber to jako nevýhodu vědecky založené mysli,“ pokrčil rameny.

„Přírodověda ti nikdy nešla.“

„Dospěl jsem k tomu.“

Bylo jasné, že se jen tak nevzdá. Viděla jsem v jeho tváři odhodlání. Stejné odhodlání, díky kterému se na střední škole náš fotbalový tým třikrát po sobě dostal do státního přeboru. Sakra.

„Něco ti řeknu,“ plynule jsem přešla do vyjednávacího režimu. „Když mi ukážeš, co máš ty, tak ti ukážu, co mám já.“

„Takže já mám začít. O to jde, jo?“

Spokojeně jsem se usmála.

„Sakra. Vždycky jsem musel začínat já a pak se spousta holek začala vykrucovat a k tomu, co měly ony, už jsme se nedostali.“

Zřejmě měl v tomhle ohledu bohaté zkušenosti. „Ty mi nevěříš?“ zeptala jsem se a ze všech sil jsem se snažila, aby to znělo vyčítavě.

„Ani trochu,“ ušklíbl se.

„Hele, vždyť jsme ve vězení,“ namítla jsem a rozhlédla se kolem. „Když nedodržím svou část dohody, můžeš mě nechat zavřít na samotku, dokud nepovolím.“

„Dáš mi to písemně?“

Chtěla jsem víc. Potřebovala jsem víc, tak jako jsem potřebovala vzduch. Moje snaha zjistit toho o Reyesovi maximum byla neukojitelná. „Můžu ti to podepsat vlastní krví.“

Po dlouhé chvíli usilovného přemýšlení prohlásil: „To asi nebude nutné. Dám ti malou ochutnávku.“ Znovu se na chvilku odmlčel, zřejmě vybíral, a pak řekl: „Tak třeba tohle. Stalo se to ještě v době, kdy jsem byl obyčejný dozorce. Donesla se k nám zpráva o tom, že se chystá velká bitka mezi gangem hispánců a árijců. Napětí bylo velice silné a trvalo už třetí den, takže nám bylo jasné, že se něco semele. Chlapi se sešli na dvoře, navzájem se měřili očima a byli u sebe pořád blíž a blíž, až si kápové obou gangů hleděli z očí do očí. A přímo uprostřed stál Reyes Farrow. To nás překvapilo.“

„Proč vás to překvapilo?“ zeptala jsem se, sama docela překvapená.

„Protože nepříslušel k žádné straně. Je to zvláštní, ale čas od času se najde vězeň, který se tady pokouší přežít na vlastní pěst. Farrow byl přesně takový případ. A docela se mu to dařilo.“

„Takže se připletl přímo do středu té rvačky?“ Ačkoli jsem věděla, že to Reyes přežil ve zdraví, nebylo mi při té představě zrovna do smíchu.

„Přímo doprostřed. Nechtělo se nám věřit vlastním očím. A pak začali chlapi jeden po druhém padat k zemi. Farrow se jen tak proplétal davem a oni se káceli jako slamění panáci. Prostě ztratili vědomí.“ Na okamžik se zahloubal do vzpomínek.

„A co bylo dál?“ zeptala jsem se neklidně.

„Když se Farrow dostal až k šéfům těch gangů, něco jim řekl. Tou dobou už většina ostatních ustupovala, někteří v šoku, jiní k smrti vyděšení. Kápové se rozhlédli, a když si uvědomili, co se stalo, ten hispánec zvedl ruce a taky se dal na ústup. Ale ten, co šéfoval bělochům, se strašně rozčílil. Myslím, že Farrowovi zazlíval, že zradil svou rasu, nebo něco takového.“

„Tady ve vězení si na to asi hodně potrpí.“

Neil přikývl. „Ten árijec se Farrowovi postavil tváří v tvář a začal na něj něco křičet. Ale pak, než se kdokoli stačil vzpamatovat, se najednou zhroutil k zemi.“

Vyskočila jsem na nohy a opřela se dlaněmi o Neilův stůl. „Co s ním Reyes udělal?“

Vzhlédl a podíval se mi do očí. „Zpočátku jsme nevěděli vůbec nic, Charley, ale pak jsme si přehráli záznamy z bezpečnostních kamer. On se jich jenom dotýkal. Zlehka jim kladl ruku na rameno a oni padali k zemi.“

Stála jsem nad ním a zírala na něj s otevřenou pusou. Nejspíš déle, než bylo společensky únosné.

„Vběhli tam dozorci, prošacovali ty v bezvědomí, zabavili jim zbraně, které u nich našli, a celá věznice šla do režimu zvýšené ostrahy.“ Neil potřásl hlavou, jako by tomu dodnes nechtěl věřit. „Těžko říct, kolika lidem tehdy zachránil život. Včetně mě.“

To jsem nečekala. „Proč tobě?“

Sklopil oči a zadíval se na vlastní ruce. „Nejsem tak statečný, jak předstírám, Charley. Árijci rozhlásili, že mě dají zabít. Jednoho z nich jsem pořádně naštval, když jsem ho dal zavřít na samotku za to, že v kantýně hodil tác s jídlem po jiném vězni.“ Neil si tiše povzdychl. „Kdyby se tam opravdu byla strhla ta bitka, nedostal bych se z ní živý. To vím jistě. Byl jsem k smrti vyděšený.“

„Nemáš za co se stydět, Neile,“ ujistila jsem ho a pak řekla to, co se zdálo zcela zjevné: „Takže oba Reyesovi vděčíme za to, že nám zachránil život.“

„A já bych mu to rád oplatil.“

„Na něco se tě zeptám,“ řekla jsem, protože ve mně hlodalo podezření. Už dříve jsem zjistila, že jeho spoluvězněm byl shodou okolností jeho nejlepší kamarád ze střední školy. „Nepatřil k tomu gangu hispánců náhodou jeho spoluvězeň Amador Sanchez?“

Zamyslel se. „No jo, to máš pravdu.“

Zajímavé. Napadlo mě, že kdyby tomu tak nebylo, možná by Reyes do té bitky vůbec nezasahoval.

„Myslím, že Farrow by jim beztak nedovolil, aby se pobili,“ ozval se Neil, jako kdyby mi dokázal číst myšlenky.

„Proč myslíš?“

„Když jsme vyběhli na dvůr, šel jsem hned po něm. Chtěl jsem mít jistotu, že po něm nepůjde nikdo jiný – jednak proto, že jsem nechtěl, aby mu ublížili, jednak proto, že jsem jako jediný tušil, čeho je schopen. Nechtěl jsem, aby ublížil někomu z mých kolegů. Nařídil jsem mu, aby si lehl na zem, a klekl jsem si vedle něho, protože v tu chvíli zásahová jednotka vypustila na dvůr slzný plyn. Měl jsem na sobě plynovou masku, ale sklonil jsem se k němu… Prostě jsem to musel vědět.“

„Vědět co.“

„Zeptal jsem se ho, proč tu bitku překazil.“

„A co odpověděl?“

„Zpočátku tvrdil, že nic neudělal. Řekl mi, že neví, o čem to mluvím, pak na chvíli zmlkl úplně, ale to bylo možná tím slzným plynem.“

„A pak?“

„Když jsme vězně odváděli dovnitř do jejich cel a po jednom je prohledávali, naklonil se ke mně a řekl mi, že už viděl tolik krveprolití, že by to vystačilo na tisíc životů.“

Ztěžka jsem polkla. Věděla jsem přesně, co tím Reyes myslel.

Neil se na mě zvědavě zadíval. „Co tím chtěl říct? Jsem si jistý, že nikdy nebojoval v žádné opravdové válce, a tak jsem si říkal, že mi na tuhle otázku možná budeš moct odpovědět ty.“ Sepjal prsty. „Mám pocit, že teď jsi na řadě.“

No jo. Musela jsem s ním jednat férově, ale nemohla jsem mu prozradit úplně všechno. To by zas nebylo fér vůči Reyesovi. Rozhodla jsem se, že mu řeknu jenom to, co potřebuje vědět. „Nevím, jak začít,“ váhala jsem, „ale jsem si jistá, že Reyes určitě viděl spoustu utrpení a válek.“ Dívala jsem se na Neila a snažila se odhadnout jeho reakce. „Byl po staletí generálem, jen nevelel armádě, která by byla z tohoto světa.“

„Chceš říct, že to je nějaký mimozemšťan?“ Neil skoro vykřikl.

„Ne,“ vyjekla jsem a měla jsem co dělat, abych se nerozesmála. „To ne. Nemůžu ti říct všechno. Je to prostě nadpřirozená bytost.“

„Tak a dost,“ vstal od stolu. „Půjdeš na samotku.“

Popadl mě za ruku a zvedl mě na nohy, ačkoli si celou dobu počínal velmi opatrně. „Cože? Vždyť jsem ti toho taky hodně řekla!“

„Jo, ale slíbilas mi, že mi řekneš něco nového. Něco, co ještě nevím. A místo toho mě vodíš za nos…“

„Nevodím tě za nos! Jenom…“

„Víš, kolika lidem jsem tuhle historku vyprávěl?“ Sklonil se ke mně a jeho hlas se ztišil v ostrý šepot, jako kdyby se bál, že nás někdo uslyší. „Víš, jak šíleně by to každému znělo?“

Vyrazili jsme ke dveřím. „Počkej, víš, že mě nemůžeš doopravdy zavřít.“

„Vsadíš se?“

„Neile!“

„Luann,“ přikázal, když otevřel dveře do předsálí své kanceláře, „sežeňte mi dozorce.“

Cookie, která seděla naproti Neilově sekretářce a pracovala na počítači, jen vzhlédla, se zájmem se na nás zadívala a znovu se vrátila ke svému pátrání.

„Dobrá, vzdávám se,“ zvedla jsem ruce. Když trochu uvolnil sevření, vyškubla jsem se mu a skrz zaťaté zuby jsem procedila: „Ale až se začneš po nocích pomočovat, mně to nevyčítej.“

Usmál se na Luann a znovu za námi zavřel dveře. „Máš jeden pokus. Jestli ho promarníš, už nikdy neuvidíš sluneční světlo.“

„Fajn,“ odsekla jsem a dloubla ho ukazováčkem doprostřed hrudi. „Jestli chceš hrát tvrdě, tak tedy budeme hrát tvrdě. Reyes Farrow je synem Ďáblovým.“ V okamžiku, kdy jsem to vyslovila, přesně v tom zlomku vteřiny, kdy mi ta slova vyletěla z úst, jsem zůstala stát jako opařená. Rukama jsem si zakryla ústa a dlouhou dobu jsem jen tak nepřítomně hleděla do prázdna.

Reyes mě za to, že jsem prozradila jeho tajemství, určitě zabije. Byla jsem si jistá, že mě svou nablýskanou čepelí rozseká na průhledné plátky. Ne, počkat. Dalo se to ještě zachránit. Namířila jsem svůj vyděšený pohled na Neilovu tvář. Zdálo se, že se pořád nedokázal rozhodnout, jestli mi i tohle má věřit.

Rozhodila jsem ruce a zasmála jsem se. Přesněji řečeno, pokusila jsem se zasmát. Bohužel to znělo jako volání umírající žáby, ale já byla příliš rozhozená na to, aby mi to vadilo. „Jenom si dělám legraci,“ řekla jsem rozechvělým hlasem a rádoby vesele ho dloubla do ramene. „Víš, jaké to je, když ti někdo vyhrožuje samotkou. Člověk řekne úplně cokoli.“

Otočila jsem se a znovu zamířila ke křeslu, sama dokonale zaskočená svou hloupostí. On ale řekl: „To nebyla lež.“

„Ale jdi ty!“ ušklíbla jsem se, aniž bych se na něho ohlížela. „Jasně, že to byla lež. Syn Ďábla? Lež jako věž, no ne?“ S nepřesvědčivým smíchem jsem se posadila. „Tak, kde jsme to přestali?“

„Jak je to možně?“ Jako v mrákotách se vrátil ke stolu a posadil se. „Jak, proboha?“

Sakra. Tím, že jsem se před ním plácala jako ryba na suchu, jsem se dokonale prozradila. Znovu jsem vstala a naklonila se nad jeho stůl. „Neile, teď mě poslouchej: Tohle se nikdo další nesmí dozvědět.“

Zoufalství v mém hlase jako by ho probralo. Zamrkal a tázavě stáhl obočí.

„Jestli jsi někdy v životě měl držet tajemství, které za žádnou cenu nesmíš prozradit nikomu jinému, tak je to tohle, Neile. Nevím, co by Reyes udělal, kdyby zjistil, že to víš. Chci říct…“ Otočila jsem se a začala zamyšleně přecházet po místnosti. „Nemyslím si, že by ti ublížil, to vážně ne, ale v tomhle ohledu si nikdy nemůžeme být jistí. Poslední dobou se choval dost zvláštně a nevypočitatelně.“

„Jak je to možné?“ zeptal se znovu.

„Musel snášet spoustu stresu. A taky mučení.“

„Syn Ďábla?“

„Posloucháš mě vůbec?“ zeptala jsem se. Vždyť to celou dobu říkám, že pravdou se lidem dá pořádně pokazit život. „Nesmíš o tom nikomu říct ani slovo, rozumíš?“ Už jednou jsem udělala tu chybu, že jsem to řekla Cookie, aniž bych si předem pořádně rozmyslela, jaké to může mít důsledky. A teď Neil. Proč jsem si rovnou nezaplatila inzerát v New York Times? Anebo billboard na I-40? Proč jsem si to nenechala vytetovat na zadek?

„Jenom klid, Charley,“ ozval se Neil, který se očividně vzpamatoval o něco rychleji než já. „Chápu to. Nikomu ani slovo. Copak už jsi zapomněla, že vím, co dokáže? Nechci udělat nic, čím bych na sebe přivolal jeho hněv. Slibuju.“

Oddychla jsem si úlevou a znovu se posadila.

„Ale jak je to možné?“ zeptal se už potřetí.

Bezradně jsem pokrčila rameny. „Ani já neznám odpovědi na všechny otázky, Neile. Je mi moc líto, že jsem ti to řekla. Ale není to tak hrozné, jak to zní, to mi věř.“

„Hrozné?“ podivil se. „Proč by to mělo být hrozné?“

„Hmmm…“ Na chviličku jsem se nad tím zamyslela. „To je opravdu složitá otázka.“

„Já shodou okolností vím, že je to dobrý člověk, Charley. A to i kdyby jeho otec opravdu byl ztělesněním všeho zla. Víš, co je opravdu špatné?“ zeptal se mě.

Pokrčila jsem rameny.

„Když Američané mluví o zlu, vidí ho jako něco zákeřného, krutého a brutálního. Ale zlo takové není. To je jen náš pohled na ně.“

„A kam tím míříš?“

„Zlo je jednoduše nepřítomnost dobra. Nepřítomnost Boha.“

Takhle jsem se na to nikdy nedívala. „Takže ty víš, že Reyes není špatný člověk? Že je v jádru dobrý?“

„No jistě,“ odvětil, jako by to bylo úplně samozřejmé. „Ale řekni mi vážně, opravdu je to syn… samotného Ďábla?“

„Ano,“ odpověděla jsem hlasem plným lítosti. „Bohužel ano.“

„Tak to je asi to nejúžasnější, co jsem kdy slyšel.“

„Tobě to přijde úžasné?“

„No jasně,“ ušklíbl se Neil.

„Nechápu. Co je na tom úžasného?“

Zaklonil se v křesle a sepjal prsty. „Od první chvíle, kdy ses tu před nedávnem ukázala… Ne, beru zpátky. Už od chvíle, kdy se v mém životě před deseti lety poprvé objevil Reyes, jsem o celém světě tak trochu pochyboval. Ptal jsem se sebe sama, jestli může existovat nějaká vyšší moc. Jestli existuje nebe. Jestli existuje Bůh. Připouštím, že jedním z důvodů pro takové úvahy byla okolnost, že jsem se denně setkával s hrůznými věcmi, jichž jsou lidé schopni. Ale především jsem měl možnost koutkem oka zahlédnout něco, co nebylo z tohoto světa, co pocházelo z nějaké jiné reality, ačkoli jsem nevěděl, co to je a kde se to tu vzalo. Ale teď…“ Dlouze se zadíval na mě. „Jednoduše řečeno, utvrdila jsi mě v mé víře v Boha, Charley. Jen se nad tím zamysli. Pokud existuje syn Ďábla, pak je téměř jisté, že existuje i syn Boží.“ Potřásla jsem hlavou. „Máš naprostou pravdu. Jenom mě hodně překvapuje, že to takhle dobře snášíš.“

„Jen si to vezmi. Je to důkaz, že mě Ježíš miluje.“

S úlevou jsem se zasmála a spiklenecky zašeptala: „Možná jo, ale mě má ještě radši.“

Rozesmál se, ale pak zase zmlkl. Zadíval se na mě. Pozoroval mě opravdu hodně dlouho.

„Co?“ zeptala jsem se, když už mi to začalo být podezřelé. „Jestli je Farrow synem Ďábla, tak co jsi ty?“

„Ne ne,“ řekla jsem a výstražně zdvihla prst. „Dal jsi mi jeden kousek, já tobě taky jeden.“

Dál se na mě díval, jako bych pro něj najednou představovala ještě větší záhadu než Reyes, dokud nás nevyrušila Luann. „Dále!“ houkl Neil, když zaklepala.

Vešla dovnitř a podala mu nějaké spisy.

„To je ono?“ zeptal se Neil překvapeně a nasadil si brýle. Luann mu přinesla záznamy o návštěvách, o které si před chvílí řekl. „Ano, pane. Všechny ostatní odmítal.“

„Děkuju, Luann.“ Když sekretářka odešla, prohlásil: „Farrow uvedl do seznamu návštěv jen jediného člověka. Žádného advokáta. Žádného příbuzného. Jen jednoho člověka.“

„Nech mě hádat. Amadora Sancheze.“

„Přesně tak. Čtyři roky spolu seděli v jedné cele.“

„Byli to dobří přátelé už na střední škole.“

„Vážně?“ zeptal se překvapeně. „Jak je to sakra možné, že se po letech znovu sešli v jedné cele a že v ní byli celé čtyři roky spolu?“

No jo, jak se to Reyesovi mohlo povést? Taky mi to vrtalo hlavou čím dál víc. „Jak to Luann myslela, že všechny ostatní odmítal?“

„Myslela ty ženské.“ Mávl nad mou otázkou rukou, jako by vůbec nebyla na místě, a začetl se do záznamů. „Tak dobrá, Amador Sanchez ho navštívil týden před tím, než byl postřelen. Zdá se, že za ním chodil poměrně pravidelně.“

„Jaké ženské?“ zeptala jsem se, zatímco on si listoval spisem.

„Ty ženské,“ zabručel, aniž by vzhlédl od čtení. „Nedovoloval jim, aby za ním chodily na návštěvu, takže o nich nejspíš nebudeme mít žádné záznamy. Ale bůh ví, že se o to pokoušely. Dostávali jsme minimálně jednu dvě žádosti za měsíc.“ Zamyšleně se zadíval do stropu. „Když o tom tak přemýšlím, obvykle vyplňují formulář a doufají, že se s nimi setká. Možná ty formuláře ještě někde máme. Musím se přeptat.“ Znovu se začetl do papírů.

„Ano, to jsi říkal. Ale o jakých ženských to mluvíš?“ zeptala jsem se ještě jednou a snažila jsem se sama sebe přesvědčit, že ten trpký pocit, který se mi rozlévá hrudí, není žárlivost.

Po dlouhé chvíli, kdy zarytě mlčel a já zvažovala, jakým způsobem bych ho mohla zabít – vymyslela jsem jich sedmnáct – se na mě zadíval přes okraj brýlí. „O těch ženských z webových stránek,“ pronesl takovým tónem, jako by mě najednou považoval za naprostého idiota.

Začala jsem se přiklánět k variantě pomalejší smrti. Se spoustou bolesti. Možná číslo čtyři. Anebo třináct. „Z jakých stránek?“

Rozložil papíry na stůl a zíral na mě, což bylo vážně neslušné. „Nejsi soukromá detektivka?“

„No to jsem, ale…“

„A jak dlouho už jsi pátrala po Farrowovi?“

„Hele, je to sotva týden, co jsem zjistila, kdo to vlastně je.“

„Tak zaprvé, kdybych si tě někdy chtěl najmout, tak mi prosím připomeň, ať to nedělám,“ ušklíbl se.

Změnila jsem názor. Definitivně jsem se rozhodla pro číslo dvanáct. Už mi ho bylo skoro líto.

„A zadruhé, nech si poradit a dej si jeho jméno do Googlu.“

„Googlovat Reyese? Ale proč?“

Tiše se zasmál a potřásl hlavou. „Protože tě čeká veliké překvapení.“

Naklonila jsem se k němu. „Proč? O čem to mluvíš? To mu píšou nějaké šílené ženské?“ Slyšela jsem o ženách, které si psaly se zločinci. Aniž bych nahlas vyslovila kterékoli z tisíce přídavných jmen, které jsem si s nimi v duchu spojovala, jsem se zeptala: „Nedopisoval si s ním někdo?“

Neil si promnul kořen nosu a bylo na něm vidět, že se jen stěží brání úsměvu. „Charley,“ řekl nakonec, „Reyes Farrow má celé fankluby.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Hodně toho uvidíte, pokud se budete jednoduše dívat.

− Yogi Berra

~~~

„Tys nikdy nezkusila jeho jméno zadat do Googlu?“

„Ale ty taky ne,“ odvětila Cookie stručně, když jsem se zeptala na Reyese. Jely jsme zpátky do Santa Fe. „Jenom jsem prošla veřejně přístupné databáze, abych si ověřila, proč a jak ho poslali za mříže. A pak jsem se podívala do News Journal, jestli tam nenajdu informace o jeho procesu.“

„Ale nikdy tě nenapadlo dát jeho jméno jen tak do Googlu?“

„Tebe taky ne,“ zopakovala nespokojeně. A sama si přitom nerušeně klapala do notebooku.

„Fankluby!“ řekla jsem víc než trochu vyvedená z míry. „Má fankluby. A dostává stohy mailů.“

Mou hrudí otřásl výbuch žárlivosti, po kterém tam zůstala obrovská otevřená rána. Aspoň obrazně vzato. Stovky, snad tisíce žen věděly o Reyesovi Alexandru Farrowovi víc než já sama.

„Proč by někdo vytvářel fanklub pro někoho, kdo sedí v base?“ divila se Cookie.

Přesně stejnou otázku jsem už dříve položila Neilovi. „Očividně je tam venku spousta žen, které jsou odsouzenými zločinci úplně posedlé. Podle všeho prohlížejí soudní spisy, dokud nenarazí na někoho, kdo je dostatečně přitažlivý, a pak si vezmou za cíl dostat ho z vězení, protože byl obviněn neprávem – jak to o sobě tvrdí všichni – anebo si ho jen tak z dálky obdivují. Neil říkal, že pro některé ženy to je skoro jako soutěž.“

„To je ovšem dost hnusné.“

„Souhlasím, ale zamysli se nad tím. Těmhle mužům nezbývá moc možností na výběr. Možná to některé z těch žen dělají proto, že mají téměř jisté, že o ně ti muži budou stát. Který vězeň by odmítal ženu, která za ním bude chodit na návštěvy do basy a bude mu psát zamilované dopisy? Nakonec nemají co ztratit.“

Cookie se na mě ustaraně zadívala. „Zdá se, že to snášíš docela dobře.“

„Vlastně ani ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Myslím, že jsem v šoku. Zvlášť když si představím, kolik takových ženských se na Reyese upnulo.“

Cookie také vypadala maličko zaskočeně. Zatímco já mířila na adresu jisté Elaine Oakové, ona projížděla internet a zkoumala stránky věnované Reyesovi. „A jsou tam i fotky,“ hlesla po chvíli napůl překvapeně, napůl zasněně.

„Cože? Počkej, tam jsou i fotky?“ V zájmu bezpečnosti a plynulosti provozu jsem se rozhodla, že je nejvyšší čas zajet na krajnici a zastavit. Spustila jsem výstražná světla a zadívala se na obrazovku. Bože, Cookie měla pravdu. Byly tam spousty fotografií.

O hodinu později jsme stály na prahu domu ženy, kterou jsem nedokázala považovat za nic lepšího než za švihlou šmíračku. Já tedy nevím, ale platit dozorcům a dalším vězňům za to, aby jí nosili informace o Reyesovi? Aby mu kradli věci? Ne že bych neudělala totéž, ale já k tomu měla dobrý důvod.

Otevřela nám vysoká štíhlá žena. Měla krátké blond vlasy, načesané schválně tak, aby vypadaly rozcuchané, ačkoli jsem si byla téměř jistá, že by se na její hlavě nenašel jediný vlásek, který by nebyl záměrně naaranžovaný.

„Slečna Oaková?“ zeptala jsem se.

„Ano,“ odpověděla hlasem, v němž se dal tušit sotva znatelný závan nespokojenosti.

„Rády bychom vám položily pár otázek. Týká se to Reyese Farrowa.“

„Mám úřední hodiny,“ řekla a ukázala na cedulku nad zvonkem. „Mohly byste se do nich vejít?“

Vytáhla jsem z kapsy průkazku soukromého detektiva. „Vlastně jsme tady pracovně. Rády bychom si s vámi promluvily rovnou, jestli si na nás uděláte chvilku času.“

„Aha. No… proč ne?“ Vpustila nás do svého skromného příbytku, který musel stát pár milionů dolarů a měl asi tak dvanáct tisíc ložnic. „Navštěvovalo mě už tolik lidí, že jsem musela zavést úřední hodiny. Jinak bych neměla ani chvilku pro sebe.“ Zavedla nás do malé pracovny. „Mám nechat připravit čaj?“

Myslela to vážně? Tak tohle přes den dělali boháči? Nechávali připravit čaj? „Ne, děkuju. Právě jsem si šňupla pořádnou porci nirvány bez cukru.“

Tiše se ušklíbla, jako by jí moje skandální chování připadalo… prostě skandální. „Dobrá,“ řekla, když se z mé poznámky vzpamatovala. „Tak copak ten rošťák zas vyvedl?“

„Rošťák?“ zeptala se Cookie.

„Reyes,“ upřesnila Elaine.

Mluvila o něm tak důvěrně, že jsem se žárlivostí úplně kroutila, což mi vůbec nebylo podobné. Kroutila jsem se málokdy, a žárlivostí jsem netrpěla prakticky vůbec. Říkala jsem si, že každá žena bojuje sama za sebe a ta nejrajcovnější prostě bere vše. Jenomže teď se ukazovalo, že za příhodných podmínek dokážu být tak žárlivá, až mi z toho cvakají zuby.

Zaťala jsem ruce v pěst, abych ten pocit překonala. „Měla jste s ním během posledního měsíce nějaký kontakt?“

Zasmála se. Očividně se ráda pobavila hloupostí svých poddaných. „Vy toho o Reyovi moc nevíte, že ne?“

O Reyovi? Tak to je čím dál lepší, pomyslela jsem si a pravé oko mi zaškubalo neovladatelným tikem. „Ani ne,“ procedila jsem skrz zuby.

Když Elaine vstala a přistoupila ke dveřím do další místnosti, Cookie mě vzala za ruku a pevně ji stiskla. Nejspíš proto, aby mi připomněla, že pokud tu ženskou zabiju a pohřbím pod jejími vlastními azalkami, neobejde se to beze svědků.

„Pak byste možná měla jít se mnou.“ Elaine otevřela dveře a vstoupila do něčeho, co se nedalo nazvat jinak než muzeum Reyese Farrowa.

S dolní čelistí ve výši kolen jsem zírala na obrovskou nástěnnou malbu, odkud na mě Reyes zíral v nadživotní velikosti, flirtoval se mnou a laskal moje tělo pohledem tak žhavým, že se se mnou celý svět začal točit.

„Myslela jsem si, že by se vám to mohlo líbit,“ poznamenala, když jsem se zvedla a bezmyšlenkovitě vykročila vpřed.

Vplula jsem do Reyesova nebe a zbytek světa jako by přestal existovat. Místnost byla plná osvětlených vitrín a na stěnách visely zarámované obrazy.

„Já byla první,“ řekla Elaine hlasem plným hrdosti. „Já ho objevila ještě dřív, než byl odsouzen. Všechny ostatní weby mě kopírovaly. Nevědí o něm nic než to, co jim napíšu já.“

A ty sama o něm víš jen to, co ti navykládají podplacení dozorci, pomyslela jsem si. Neil mi řekl, že věznice za těch deset let propustila čtyři zaměstnance za to, že téhle ženě prodávali informace a fotografie, a ve všech případech šlo o Reyese Farrowa. Podle toho, jak vypadal její dům, si Elaine tenhle způsob zřejmě mohla dovolit. Většina zarámovaných snímků byly zvětšeniny fotografií, které dala i na svou webovou stránku – fotografií, které dozorci pořídili, aniž by si toho Reyes všiml. Kolik jim asi platila za to, že riskovali vyhazov? A jak já znala Reyese, dost možná i život…

Bylo tu i několik zrnitých fotografií ze sprchy, a přestože byly dost mizerné, neklamně dokládaly, jaký je krasavec. Naklonila jsem se, abych si mohla líp prohlédnout dokonalou křivku jeho pevné zadnice.

„Tyhle mám osobně taky nejradši.“

Trhla jsem sebou, když se za mnou ozval její hlas, ale pak jsem se dál věnovala studiu těch velkoformátových fotografií a v duchu jsem zvažovala, jestli by případné obvinění z vloupání nestálo za to, abych se později vrátila a ukradla je. Ve vitrínách kolem byly věci, které údajně patřily Reyesovi: vězeňský mundúr, hřeben, staré hodinky, pár knížek a dvě pohlednice, které zřejmě dostal. Podívala jsem se na ně pozorněji. Na žádné z nich nebyla zpáteční adresa. O kousek dál jsem zahlédla několik popsaných listů papíru. Písmo bylo plynulé, jasně čitelné a údajně také Reyesovo.

„Má krásný rukopis,“ řekla Elaine trochu namyšleně. Očividně si vychutnávala skutečnost, že mě zaskočila. „Ale pořád pracujeme na tom, abychom odhalili záhadu Dutchové.“

Zůstala jsem stát jako opařená. Opravdu mluvila o Dutchové? Po dlouhé chvíli mlčení jsem se vzpamatovala, narovnala se a upřela na ni nejvyrovnanější pohled, jakého jsem v tu chvíli byla schopná. Cookie naštěstí zůstala stát za ní a trochu stranou, takže Elaine nemohla vidět její vyjevený výraz.

„Dutchová?“ zeptala jsem se.

„Ano.“ Elaine připlula ke mně a ukázala prstem. „Podívejte se tady.“

Znovu jsem se sklonila nad rukopisem a zadívala se do míst, kam ukazovala. Dutchová. Nebylo tam nic jiného. Jen tohle jediné slovo, které se opakovalo pořád dokola. To, co jsem prve považovala za dopis, byla jen moje přezdívka v desítkách a stovkách provedení. Jen poslední stránka byla trochu jiná. Byl to vlastně obrázek, složený ze slov, respektive opět jen z jediného slova. Srdce se mi rozbušilo, jako bych právě dobíhala maratón.

„Víte, jak je to staré?“ zeptala jsem se, když jsem se trochu uklidnila.

„Několik let. Když Rey přišel na to, že mu je dozorce krade, aby mi je mohl prodávat, přestal s tím.“

Vzadu ve vitríně byla vystavená fotografie, která byla ze všech asi nejpůsobivější. Na černobílém snímku Reyes seděl na pryčně ve své cele. Nohu měl přehozenou přes nohu, zády se opíral o stěnu, měl zavřené oči a na tváři výraz plný lítosti.

Srdce se mi sevřelo dojetím. Chápala jsem, že se nechce vrátit do vězení, ale stejně jsem mu nemohla dovolit, aby zemřel. Zvlášť při tom, co říkala Raketova dcera a Pari.

Tohle místo, tohle muzeum, bylo úžasné. Až dodnes jsem se domnívala, že Reyes je jenom můj, že je to moje malé tajemství, můj poklad, který si můžu střežit, dokud nás smrt nerozdělí, ale najednou se ukázalo, že po něm celou tu dobu šílí hordy dalších žen. Ne že bych jim to zazlívala, ale i tak mě to zabolelo. Cookie byla pořád úplně zticha a očividně čekala, co udělám já.

„Takže nevíte, co je ta Dutchová zač?“ zeptala jsem se a doufala, že z ní vypadne ještě něco zajímavého.

„Jeden z dozorců se to pro mě pokusil vypátrat. Nabídla jsem mu velkou odměnu, ale tou dobou už Reyes zjistil, že se o něho zajímám, a ten dozorce byl propuštěn. Reyes je mimořádně inteligentní. Víte, že má dva diplomy? A oba získal za tu dobu, co seděl ve vězení.“

„Opravdu? To je úžasné,“ řekla jsem, jako bych to slyšela prvně v životě. Tušila jsem, že kdybych přiznala, že o Reyesovi vím víc, začala by se Elaine snažit mě trumfnout. Anebo by mi nabídla takové peníze, že by se mi to jenom těžko odmítalo. Zvlášť teď, když mě Reyes pořádně štval. „Hádám, že byste mi asi neřekla jméno svého současného informátora?“ zkusila jsem to.

„To bohužel nemůžu. Naše spolupráce je založená na naprosté důvěře a mlčenlivosti. Už se mi dostalo několika varování, abych ve svém snažení nepokračovala, a tak nemůžu riskovat, že tahle osoba bude propuštěna nebo já sama zatčena.“

Zřejmě už zapomněla, že jsem se jí představila jako soukromá detektivka. „Proč jste se mě ptala, jestli Reyese znám?“ Zlehka se zasmála, aniž by tušila, že v hloubi duše bych ji nejraději roztrhala na cucky. „Reyes nepřijímá žádné návštěvy. Vůbec žádné. A věřte mi, že za ty roky se o to pokoušely spousty žen. Chodí mu víc dopisů než prezidentovi. Ale on nikdy žádný z nich neotevřel.“

Při téhle představě jsem pocítila určité uspokojení.

„Tohle všechno ovšem uvádím i na své stránce. Snažím se varovat ženy, které údaje o Reyesovi hledají poprvé, že je marné mu psát nebo usilovat o osobní setkání, ale každá nová fanynka si samozřejmě usmyslí, že zrovna ona bude ta jediná, které se to podaří. Každá si to prostě musí vyzkoušet na vlastní kůži. A já to svým způsobem chápu. Ale ze všech žen, které se o to kdy pokoušely, jsem já byla jediná, kterou přijal.“

Cítila jsem tu lež až do morku kostí. Bylo mi jasné, že toho muže živého neviděla ani omylem. I z toho jsem pocítila určité uspokojení.

„Takže jak jste se o Reyesovi dozvěděla vy?“ zeptala se, jako by jí až teď začalo vrtat hlavou, proč jsme vlastně tady.

„Pracuju na jednom případu, v němž figuruje i jeho jméno.“

„Vážně? A v jaké souvislosti?“

Odtrhla jsem oči od jeho snímku a zadívala se na ni. „To vám opravdu nemůžu prozradit, ale ráda bych vám položila několik otázek.“

„Otázek?“

„Ano. Například jestli víte, kde se teď nachází?“

Přezíravě se na mě usmála. „Samozřejmě. Je v léčebně v Santa Fe.“

„Aha,“ zabručela jsem. Cookie na mě spiklenecky mrkla a já pochopila, že mě vybízí, abych tu ženskou aspoň trochu potrápila. „Vlastně ho měli už minulý týden odpojit od přístrojů.“

Tentokrát to byla ona, kdo zůstal stát jako opařený. Zaskočila jsem ji a chvilku to trvalo, než se vzpamatovala. „Omlouvám se, ale mí informátoři mi říkali něco jiného,“ zamrkala na mě umělými řasami.

„V tom případě byste si asi měla najít nové. Měl už před týdnem zemřít, slečno Oaková. Ale místo toho se probral a z léčebny jednoduše zmizel.“

„On utekl?“ vyjekla takovým tónem, že jsem se až trochu lekla. Bylo to mnohem zábavnější, než jsem čekala. A její překvapení docela určitě nebylo hrané. Neměla ani zdání, kam Reyes ukryl svoje tělo. Váhala jsem, jestli z toho mám mít škodolibou radost nebo vztek, že jsme se zase nedostali ani o krůček dál. Znovu jsem se zadívala na list popsaný jeho rukou, zatímco Elaine se šla posadit do křesla, protože si zřejmě nebyla jistá, jestli ji unesou vlastní nohy.

Ten poslední list, který vypadal jako obrázek, ačkoli se skládal jen z mého jména, byl ve skutečnosti náčrtkem budovy. Zadívala jsem se na něj zblízka a tiše se nadechla.

„Je to nějaký starý dům,“ ozvala se Elaine kdesi za mými zády. „Nevíme, odkud je, ale myslíme si, že stojí někde v Evropě.“

Ohlédla jsem se na Cookie a nenápadně jí naznačila, aby se šla podívat. Obezřetně se ohlédla na Elaine a přistoupila ke mně. Když se zadívala na list, tlumeně zalapala po dechu.

„Řekla bych, že máte pravdu,“ prohlásila jsem. „Opravdu vypadá dost evropsky.“ Až na to, že stál v Albuquerque, což jsme já i Cookie dobře věděly, protože jsme v něm obě bydlely.

Znovu jsem se zahleděla na pohlednice. „Můžu se podívat, odkud byly odeslané?“

Elaine se mlčky ovívala. Až po chvilce sebrala síly, aby vstala, obešla vitrínu a zezadu ji otevřela. „Myslíte si, že po mně půjde?“ zeptala se, když mi podávala pohlednice.

„Proč by to dělal?“ podivila jsem se, ačkoli mi její starosti byly úplně ukradené. Obě pohlednice pocházely z Mexika. Byly adresovány do věznice na Reyesovo jméno, ale nebyla na nich ani zpáteční adresa, ani žádný vzkaz. To bylo mnohem zajímavější než Elainin náhlý příval paniky.

„On ví, kdo jsem,“ vykoktala. „Ví, že jsem lidem platila, aby mi o něm zjišťovali informace. Co jestli se mi bude chtít pomstít?“

„Můžu si je půjčit?“

„Ne!“ řekla a vyškubla mi pohlednice z ruky.

Tak fajn. Nebyla trochu sobecká? „Podívejte, tady je moje vizitka,“ řekla jsem a vytáhla jednu z kapsy. „Kdyby se tu objevil, zavolejte mi. Opravdu bych s ním potřebovala mluvit.“ Cookie i já jsme se otočily k odchodu.

„Počkejte, tak jsem to nemyslela,“ omlouvala se a vyrazila za námi. Její vysoké podpatky zaklapaly na dlažbě. „Co jestli si mě najde a bude mě chtít zabít?“

Zastavila jsem se a podezíravě se na ni podívala. „Myslíte, že má nějaký důvod, proč by si měl přát vaši smrt, slečno Oaková?“

„Co? Ne.“ Zase lhala. Přemýšlela jsem, co asi provedla – kromě toho, že lidem celé roky platila, aby ho špehovali.

„V tom případě bych se ničeho nebála,“ ujistila jsem ji a znovu se otočila ke dveřím.

Předběhla nás a zastoupila nám cestu. „Jenomže já… já přece…“

„Omlouvám se, slečno Oaková, ale musím se věnovat své práci.“

„Tady,“ řekla a vrazila mi do rukou pohlednice. „Nechte si je. Stejně je mám naskenované v počítači. Jen chci, abyste mi zavolala, jakmile bude dopaden.“

Zadívala jsem se na Cookie a nasadila zdráhavý výraz. „Já nevím. Víte, i moje práce je založená na naprosté důvěře a mlčenlivosti.“

„Ale tady jde o můj život!“ vyhrkla vyděšeně. „Co kdybych si vás najala?“

Moje předchozí závěry byly mylné. Tohle začínalo být hodně zajímavé. „Zaprvé, v tuhle chvíli už jednoho klienta mám. A těžko bych se mohla nechat najmout někým dalším, když jde o jeden a týž případ. To by byl střet zájmů. A zadruhé, proč si vůbec myslíte, že vám jde o život? Máte snad důvod se Reyese Farrowa bát?“

„To ne,“ řekla s nervózním úsměvem. „Víte, já… My jsme manželé.“

Cookie upustila kabelku a pokusila se ji znovu chytit. Při té příležitosti strčila do vázy. Když se po ní vrhla, aby ji zachránila, uklouzla na dlažbě a porazila celý stolek. Krásný kousek z ručně foukaného skla vyletěl přímo proti mně, a když jsem po něm natahovala ruce, v duchu jsem si říkala jen Už zase? Opravdu? Umínila jsem si, že s Cookie budu muset trénovat sebeovládání.

„Manželé?“ zopakovala jsem poté, co stolek třískl o zem. Cookie ho znovu postavila na nohy a s rozpačitým výrazem na něj umístila vázu. „Jestli chcete, abych pro vás pracovala, slečno Oaková, tak ke mně budete muset být naprosto upřímná. Shodou okolností bezpečně vím, že Reyes ženatý není.“

Elaine se dlouze zadívala na Cookie a pak se znovu otočila ke mně. „Byla to hloupost,“ připustila, „ale já tak nějak namluvila pár lidem, že jsme manželé. Jedna žena, která si o něm založila vlastní webovou stránku, tam tvrdila, že si s ním dopisuje, což byla lež a já to věděla. Pak se našla další, která dokonce prohlašovala, že s ním chodí – s Reyesem! A tak jsem, abych tak řekla, prostě zvýšila sázku. Teď si o nás myslí, že jsme se před půl rokem vzali.“

Teatrálně jsem zakoulela očima a upřela pohled na ni. „A proč by vám to ty ženy měly věřit?“

„Protože jsem… no, tak nějak jsem padělala oddací list. Všechno je to na mé webové stránce. Tedy až na to, že je to padělek.“

Teď, když jsem konečně měla o čem vyjednávat – konkrétně o její touze zůstat naživu jsem se znovu zadívala na vitríny. „Abychom si to ujasnily, co přesně nabízíte výměnou za mé služby?“

~~~

„John Hostettler,“ řekla jsem do telefonu, když jsme s Cookie mířily zpátky do Santa Fe, abychom se tam najedly.

Na druhém konci byl Neil Gossett. „To je jeden z našich dozorců.“

„A taky informátor Elaine Oakové.“

„Vážně?“

„Vážně.“ Bylo mi jasné, že bude potřebovat nějaký důkaz, aby si na svého zaměstnance mohl došlápnout, ale to už nebyl můj problém. „A ještě jsem se chtěla na něco zeptat. Stalo se mi totiž něco zvláštního.“

„Tobě? To mě nepřekvapuje.“

„Velmi vtipné. Včera jsem potkala Owena Vaughna. Teď pracuje u městské policie. Co jsem mu sakra udělala?“

Tiše si povzdychl. „Myslíš tehdy, jak se tě pokusil přejet autem svých rodičů?“

„Jo.“

„Na to jsem se tě taky chtěl zeptat. Nikdy nám o tom nic neřekl. Jenom se tvářil divně.“

„Myslíš jako ty?“ rýpla jsem si do něj.

„Velmi vtipné.“

Zašly jsme si s Cookie na oběd do Cowgirls Café. Mlčky jsme jedly a prohlížely si papíry a fotky, které jsme získaly od Elaine Oakové – zejména ty zrnité snímky. Ani cestou domů jsme nepromluvily.

„Projdu si spis ohledně té Hany Insingové,“ řekla Cookie, když jsme zaparkovaly před domem.

„Tak jo. Já půjdu do kanceláře a… nevím, prostě budu dělat něco užitečného,“ rozhodla jsem se.

„Fajn.“ Obě jsme byly trochu mimo, protože jsme se bály o Mimi a o Reyese.

Když jsem zamířila přes ulici do tátova baru, uvědomila jsem si, že mě přemáhá nějaká deprese. Nevysvětlitelné výkyvy nálady byly zřejmě součástí téhle práce. Ale nedokázala jsem se smířit se skutečností, že se Reyes za celý den neukázal. Ani jednou. A jeho rány byly, aspoň podle toho mála, co jsem viděla, smrtelné. I pro nadpřirozenou bytost.

Zemřel snad v noci, zatímco já spokojeně spala ve své pohodlné posteli? Byl to osvěžující spánek, ale to bylo dáno především tím, že mě nikdo nemučil. Anebo možná zemřel nad ránem, zatímco já popíjela kávu se svými třemi nezvanými hosty. Anebo teď odpoledne, když jsem si povídala se švihlou šmíračkou.

No vážně, jak dlouho mohl ještě žít? Jeho rány se hojily rychleji než rány obyčejných smrtelníků, ale ani tak jsem si nedokázala představit, že vydrží další hodiny, ne-li dny.

Prošla jsem barem a zamířila do své kanceláře. Po tátovi nebylo nikde ani stopy. Napadlo mě, že bych se po něm mohla podívat, ale jakmile jsem vešla, vrhlo na mě pohledy pár chlapů, kteří tam seděli u orosených půllitrů, a tak jsem se raději klidila dřív, než by dostali ten hloupý nápad, že se mě pokusí okouzlit svým šarmem. Zkontrolovala jsem záznamník a e-mail a potom jsem na klávesnici vyťukala ta slova, která mě už dlouho okrádala o spánek a probouzela ve mně mládeži nepřístupné představy. Klikla jsem na HLEDAT a během vteřiny se přede mnou objevila stránka odkazů, které měly jedno společné: jméno Reyes Farrow.

Chtěla jsem zjistit, kolik se toho o něm ví. Věděli lidé, čeho je schopen? Znali detaily z jeho mládí? Věděli, jak si představuje svou ideální partnerku?

Hodiny plynuly a já četla.

Nakonec jsem dospěla ke dvěma závěrům. Zaprvé: Nikdo z těch lidí, kteří o něm psali, neměl ani ponětí, kdo Reyes Farrow doopravdy je. A zadruhé: Na světě bylo mnohem víc žen se zlomeným srdcem a prázdnou hlavou, než jsem si vůbec dokázala představit. Od počáteční žárlivosti jsem přes nevěřící kroucení hlavou nakonec dospěla k lítosti. Neměla jsem jim co vyčítat. Reyes na ženy opravdu působil jako magnet, jeho pohled sváděl i z fotografie, zkrátka to byl rozený lamač srdcí. Nebylo divu, že po něm tolik žen toužilo, přestože to byl odsouzený zločinec.

Kupodivu jsem mezi spoustami nesmyslů narazila na jednu informaci, která mi vyrazila dech. Bylo dobře, že toho pan Wong moc nenamluvil – přesněji řečeno, že nemluvil vůbec, protože v tu chvíli bych se nezmohla na jediné slovo. Pod záložkou „nepotvrzené dohady“ na stránce Elaine Oakové jsem našla odstaveček, který toho vysvětloval opravdu hodně.

~~~

Je nepotvrzenou informací, o které tady na „Reyes Farrow bez cenzury“ upřímně pochybujeme, že náš milovaný Rey má mladší sestru. Podrobné pátrání ve státních a okresních záznamech svědčí o opaku, víme však, jak důkladně si náš oblíbenec chrání své soukromí. Jak už to tak u Reyese Farrowa bývá, všechno je možné.

~~~

Znělo to jako článek z bulváru, ale mně bylo jasné, že právě takhle federálové získali první stopu, která je nakonec dovedla až k Reyesově sestře Kim. Jenom jsem neměla zdání, jak se o ní dozvěděla Elaine. Vlastně mě docela překvapovalo, že se na žádné z těch webových stránek neobjevilo nic z historek, které mi vykládal Neil. Byla jsem si jistá, že by Elaine za takový příběh byla ochotná královsky zaplatit. Zřejmě se Neil musel opravdu snažit, aby se o tom ve věznici nemluvilo. Umínila jsem si, že se ho příležitostně zeptám.

Než jsem se nadála, hodiny odbíjely třetí. Obrazně. Takhle dlouho do noci jsem nebyla vzhůru ani nepamatuju – minimálně od toho promítání Twilight Zone před několika týdny. Děsila jsem se pomyšlení, v kolika šálcích kávy jsem posledních pár hodin topila svůj splín. Možná právě to vysvětlovalo, proč jsem se celá neovladatelně třásla.

Doufala jsem, že mi spánek úplně neuteče, ale rozhodla jsem se, že se ještě zajdu podívat dolů, jestli je táta za barem. Obvykle chodil domů mezi půlnocí a druhou, ale usoudila jsem, že za pokus nic nedám. Každopádně jsem mohla vyplenit jeho ledničku. Něco na zub by mi mohlo pomoct usnout.

Možná to bylo tím pátým šálkem kávy anebo možná tím šestým, ale když jsem sešla dolů do baru, hned jsem měla pocit, že něco není v pořádku. Byla tam úplná tma, což by nebylo nic neobvyklého, ale zpod dveří do tátovy kanceláře se linulo světlo. Se sevřeným žaludkem jsem se propletla mezi stolky a židlemi. Chuť k jídlu mě docela rychle přešla.

Otevřela jsem dveře. Světlo svítilo, ale táta tam nebyl. Zní to hloupě, ale hrklo ve mně. Najednou jsem cítila strach, sálající z kuchyně. Cítila jsem i zmatek a obavy, ale ten strach všechno překrýval. Sáhla jsem pod stůl a popadla nůž a s ním jsem se vypravila ke dveřím do kuchyně. Čím blíž jsem byla, tím zřetelněji mě strach zachvacoval. Cítila jsem pastilky proti kašli s příchutí medu a citronu, podle kterých jsem poznala, že tam táta je. A dělal to záměrně. Skoro jako by mě chtěl varovat, ať se držím stranou. Ale to nevěděl, že dokážu vycítit emoce lidí kolem sebe. Anebo věděl?

Neměla jsem jinou možnost než potichu se protáhnout lítačkami, které vedly do kuchyně. Byla tam tma jako v pytli. Když jsem byla uvnitř, pomalu jsem se přesunula do kouta a čekala jsem, až si mé oči zvyknou na tmu. Čert ví, proč jsem s sebou ve dne v noci nenosila brýle pro noční vidění.

Než jsem se rozkoukala, světlo se najednou rozsvítilo a já byla zrovna tak slepá jako předtím. Zvedla jsem ruku, abych si zastínila oči, a zamžourala jsem proti pichlavé záři. První, co jsem zahlédla, byla masitá ruka s nožem mnohem větším, než jsem měla já. Letěla proti mně takovou rychlostí, že jsem nemohla myslet na nic jiného než na pravděpodobnost. Pokud jsem počítala správně a dobře odhadla váhu za tím úderem, délku i ostrost blyštící se čepele, s největší pravděpodobností by to mělo dost bolet.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

No jo, ale co když mi život nadělil jenom kyselá jablka?

− nálepka na nárazník

~~~

V okamžiku, kdy jsem měla zemřít na to, že mi nůž ostrý jako břitva proletí srdcem, jsem pocítila nával adrenalinu a svět kolem mě jako by se zpomalil. Pozorovala jsem nůž, jak se ke mně pomalu blíží. Dívala jsem se do tváře toho muže, zkřivené vzteklým, skoro šíleným šklebem. Jo, bylo na něm vidět, že mě chce zabít. Což mě pěkně štvalo, protože jsem ho ani neznala. Pak jsem se podívala za něho. Táta seděl spoutaný a s roubíkem v puse na podlaze. Nával adrenalinu ještě zesílil, když jsem si všimla pramínku krve, která mu stékala po spánku. Oči měl vytřeštěné hrůzou, ale nebál se o sebe. Bál se o mě.

Nůž se blížil. Zadívala jsem se na něj právě ve chvíli, kdy jeho špička prorazila kůži nad mým srdcem. Než jsem si to stačila pořádně promyslet, skrčila jsem se a svět znovu nabral svou běžnou rychlost. Muž, který se už nedokázal zastavit, se rozletěl proti stěně za mými zády. Jak mě míjel, zvedla jsem vlastní nůž a s pomocí jeho vlastní hybnosti jsem mu podřízla krk.

Dopadl do hromady beden a hlavou narazil do zdi, čímž ztratil vědomí a upustil nůž. Zakopla jsem ho pod kuchyňskou linku a vrhla jsem se k tátovi, ačkoli jsem pořád po očku pozorovala toho kolohnáta, jestli se ještě nezvedne. Převalil se a držel se za krk, ale mezi prsty mu prosakovala krev. Taky do toho dost chrochtal.

Bylo mi ho tak trochu líto, ale začal si sám.

Vzápětí jsem zvenku zaslechla sirény. Možná se tátovi podařilo spustit tichý poplach dřív, než ho ten muž svázal. Pokusila jsem se mu vyndat roubík, ale bylo to několik vrstev lepicí pásky – ten člověk na něm vážně nešetřil – a já záhy ucítila, jak mě adrenalin opouští a blíží se tvrdé přistání. Svět kolem mě potemněl, zavrávorala jsem a narazila do nerezového pultu. Zhluboka jsem se nadechla, znovu se postavila na nohy a začala hledat konec té lepicí pásky, ačkoli to bylo stejně obtížné jako hledat konec duhy. A to, že se mi neovladatelně chvěly ruce, mi taky moc nepomáhalo.

Zaslechla jsem pár policistů, jak vtrhli dovnitř zadním vchodem. „Jsme tady!“ zakřičela jsem na ně a zadívala se na útočníka. Mrskal sebou jako ryba na suchu a marně se pokoušel vyhrabat se z hromady krabic, aniž by přitom přestal svírat svou krční tepnu.

Policisté obezřetně vstoupili do kuchyně, ale pak se jeden z nich hned sehnul ke mně, aby mi pomohl, a druhý vysílačkou přivolal posily a záchranku.

„Ten muž se mě pokusil zabít,“ řekla jsem tomu prvnímu. Neznala jsem ho. Byl mladý, nejspíš úplný zelenáč.

Ohlédl se přes rameno, zatímco tátovi odmotával z hlavy jednu vrstvu lepicí pásky za druhou, a pak na mě vrhl krátký pohled. „Myslím, že jste vyhrála,“ mrkl na mě.

Na okamžik mě zaplavila hrdost. „Jo. Vyhrála jsem.“ Pak jsem se znovu zadívala na leklou rybu. „Příště si vezmi pořádnej nůž, jasný?“ Druhý policista mu omotal poraněný krk utěrkou a nasadil mu pouta. Doufala jsem, že nevykrvácí. Ještě nikdy jsem nikoho takhle přímo nezabila.

Zelenáčovi se podařilo pásku rozmotat.

„Je mi to tak strašně líto, zlato,“ ozval se tátův chraplavý hlas.

Objala jsem ho a pevně ho sevřela, zatímco policista dál pracoval na tom, aby ho osvobodil. Táta byl opravdu skoro celý důkladně omotaný lepicí páskou. Oba jsme se třásli a měli v očích slzy.

„Nestalo se ti něco?“ zeptala jsem se ho zrovna ve chvíli, kdy se ve dveřích objevil strýček Bob. Vzápětí dorazili i záchranáři.

„Lelande,“ hlesl strýček a klekl si vedle táty. Pak se dlouze, nenávistně zadíval na toho kolohnáta, a nakonec se znovu otočil k nám. „Nedostali jsme signál.“

„Jaký signál?“ zeptala jsem se a hned jsem zpozorněla.

Táta se zadíval do země a strýček mi to začal pomalu vysvětlovat. „Caruso tvému otci vyhrožoval už několik týdnů, což v jeho případě znamenalo jasné porušení podmínky. Nasadili jsme lidi, aby to tady sledovali, ale zároveň jsme měli připravený i signál pro případ, že by se tu objevil.“

„Tak trochu mě zaskočil,“ ozval se do toho táta.

„To mě teda ne,“ namítla jsem. „Mě překvapil docela hodně.“

„Já věděl, že to nějak zvládneš,“ prohlásil táta, když zelenáč konečně rozřezal pásku, která mu poutala ruce. Pak se na mě ale zahleděl s těžko skrývaným obdivem. „Jak jsi to udělala?“

Nechápavě jsem na něho zírala. „A co jako?“

„Jak ses pohybovala,“ řekl zaskočeně. „To bylo… nelidské.“

„Hele, asi by mu docela bodlo, kdyby mu někdo nalil panáka,“ poradil strýček Bob zelenáčovi.

„Jistě, pane.“ Zelenáč se na mě podezíravě zamračil a odešel. Super. Půlka policejního sboru v Albuquerque si o mně už teď myslela, že jsem zrůda, tak proč nezasvětit i tu druhou půlku?

„Lelande,“ řekl strýček vyčítavě a pomohl tátovi na židli, „takové věci nemůžeš říkat před lidmi.“

„Ale ty jsi to neviděl,“ trval na svém táta a já si najednou připadala jako ošklivé káčátko. Dřív jsem si myslela, že jsem se toho pocitu zbavila už před lety, ale očividně to nebyla tak docela pravda. „Jak se pohybovala, to bylo…“

„… profesionální chování soukromé detektivky?“ navrhl strýček.

Táta zamrkal, jako by se nedokázal soustředit, ale jeho pohled se pořád vracel ke mně a oči měl plné otázek.

Záchranáři už nakládali útočníka na lehátko. Počínali si s klidem, ale rychle – očividně ztratil dost krve. Další dva se vrhli na tátu a na mě. Až když jsem ucítila, jak se jeden z nich začal zajímat o můj hrudník, všimla jsem si, že se přes něj táhne dlouhá řezná rána od toho, jak jsem sklouzla po hrotu nože. Umínila jsem si, že příště začnu uhýbat dřív, než se do mě zapíchne.

„To budeme muset zašít,“ prohlásil zdravotník.

Naštěstí se zrovna v tu chvíli objevila Cookie, která si rychle vymohla, že mě do nemocnice odveze sama. Ale pořád mi vrtalo hlavou, co táta myslel tím, že věděl, že to nějak zvládnu. Podle toho, jak zděšeně se tvářil, když se na mě ten chlap vrhl, bych to rozhodně netipovala. Ale ještě víc mě zaujalo, jak to řekl – jako kdyby si pravděpodobnost spočítal už předem. A pak ten jeho výraz. Nikdy dřív se na mě takhle nedíval. Bylo to až podezřele podobné tomu, jak se na mě vždycky dívala moje nevlastní matka.

Ale to nebylo to jediné, co mi vrtalo hlavou. Poprvé v mém životě se Reyes neobjevil, aby mě zachránil. Což znamenalo, že se na mě buď vážně naštval, anebo byl mrtvý.

~~~

Po dlouhém čekání jsem seděla na pohotovosti slepená přípravkem jménem SurgiSeal, který mě měl držet pohromadě, dokud se rána nezahojí. To se dělo poměrně rychle a nejeden lékař i zástup zdravotních sester se tomu neustále podivoval. Žádné stehy tedy nakonec nebyly zapotřebí. Jen zalepit a nechat srůst.

„To lepidlo pěkně smrdí,“ postěžovala jsem si Cookie, která seděla vedle mě. Papírování v nemocnici nakonec zabralo mnohem víc času než samotný lékařský zákrok, který byl odbytý za dvě minuty.

„Já tomu prostě nemůžu uvěřit,“ povzdychla si Cookie, která tátovi nedokázala odpustit, že mi zatajil, že mu vyhrožuje nějaký podmínečně propuštěný zločinec. „Když nic jiného, měl tě varovat aspoň kvůli tvému vlastnímu bezpečí, místo aby před tebou tajil, že se nějaký šílenec pokouší zabít jeho i celou jeho rodinu.“

Najednou se před námi objevil strýček Bob. „Jak se vede?“

„Ani se neptejte,“ řekla Cookie a zpražila ho pohledem. „Vy v tom jedete úplně stejně jako támhleten.“ Ukázala prstem na tátu, který ležel se zafačovanou hlavou na opačném konci pohotovostního příjmu a spal. Lékaři rozhodli, že si ho tu nechají přes noc na pozorování. Nejspíš to bylo dobře. Dostat ho Cookie do rukou, mohl tu hned zase skončit.

Cookie se do strýčka Boba pustila tak, že to zaujalo i mou nevlastní matku. Chudák proti ní neměl šanci.

„Vy jste ji měl varovat jako první,“ řekla Cookie a výhrůžně mu zabodla ukazováček doprostřed hrudi. Bylo mi jasné, že strýčka zdeptá. Doufala jsem, že tu mají dost toho lepidla pro případ, že by ho roztrhala na cucky.

On jenom smutně sklonil hlavu. „Prostě jsme si nemysleli, že by…“

„Přesně tak, nemysleli jste,“ prohlásila Cookie a vítězoslavně odkráčela k automatu na kávu.

„Hele, nemohli byste se trochu ztišit,“ ozval se člověk na sousedním lůžku. „Dostal jsem devítkou do hlavy a teď mi duní jako zvon.“

Nepochybovala jsem o tom. Sama jsem ještě devítimilimetrovou ráží do hlavy nikdy nedostala, ale neznělo to jako nic příjemného. Podezíravě jsem se ohlédla na strýčka Boba. „Tak proto jsi chtěl, aby mě Garrett sledoval?“

Zhluboka se nadechl. „Ano, tohle byl ten hlavní důvod.“

„A další byl v tom, že by se někde kolem mě mohl pohybovat Reyes Farrow, viď?“

„I tak by se to dalo brát.“

Vstala jsem, momentálně znechucená celým mužským pokolením. „Takže jsi to mohl říct Swopesovi, ale mně ne?“

„Charley, nikdo z nás nevěděl, jestli se ten chlápek někdy skutečně ukáže, anebo jestli to všechno nejsou jen kecy. Dával tvému tátovi za vinu, že mu umřela dcera. Zahynula v autě, když Caruso ujížděl před policií a nezvládl řízení, ale byl to právě tvůj táta, kdo ho tehdy pronásledoval. Když se ten parchant dostal z vězení, začal mu volat a vyhrožovat mu, že vyvraždí celou jeho rodinu, tak jsme vás všechny nechali sledovat. Tvůj táta nechtěl, aby sis s tím lámala hlavu.“

Skoro to mohl zakončit slovy pěknou malou hlavinku. Něco tak šovinistického jsem od strýčka Boba nikdy neslyšela.

Stála jsem proti němu a soptila jsem vzteky při pomyšlení, že mi snad každý chlap, na kterém mi aspoň trochu záleželo, za posledních čtrnáct dní lhal. „Jděte všichni do prdele,“ zasyčela jsem zlostně.

Vykašlala jsem se na nemocniční papírování a šla jsem hledat Cookie, protože mě měla odvézt domů. Když jsem míjela výtahy, jedny dveře se otevřely a stála tam moje sestra. Povzdychla si a vystoupila. „Tak co? Budeš žít?“

„Jako vždycky.“

„A táta?“

„Doktor říkal, že bude taky v pořádku. Má bouli na hlavě a potlučená žebra, ale nic zlomeného. Ale teď se nejdřív musí pořádně vyspat, aby se z toho vzpamatoval.“

„Fajn. Tak já přijdu ráno.“ Otočila se a vyrazila chodbou o pár kroků přede mnou, jako by nechtěla, aby nás někdo viděl spolu. V tom případě není nic snazšího, než jí k tomu dát dobrý důvod, pomyslela jsem si.

Zalapala jsem po dechu, sevřela si hruď a zhroutila se na stěnu. Předstírat hyperventilaci bez toho, že by ji člověk opravdu měl, je o dost těžší, než by se mohlo zdát.

Gemma se ohlédla a blýskla po mně očima. „Co to děláš?“ procedila skrze zaťaté zuby.

„Všechno se mi to vrací,“ řekla jsem a teatrálně si přitiskla hřbet ruky na čelo. „Když jsem ležela v nemocnici, protože mi trhali mandle, snažila jsem se utéct. Ale rozlitá tekutina z kapačky, kterou jsem si vytrhla, mě prozradila a oni mě zase chytili.“

Z obavy, že by nás někdo mohl pozorovat, se rychle rozhlédla kolem, a pak se znovu zaměřila na mě. „Nikdy ti netrhali mandle. A nikdy jsi nebyla přes noc v nemocnici.“

„Aha.“ Narovnala jsem se. Tohle byl trapas. „Počkat! Jo, byla jsem přes noc v nemocnici. Když umřela teta Selena, zůstala jsem u ní celou noc a držela jsem ji za ruku.“

Vyvalila oči. „Teta Selena je na misii v Guatemale.“

„Vážně? Tak kdo byla ta stará paní, co umřela?“

Dlouze a otráveně si povzdychla, znovu se ke mně otočila zády a zamířila k východu. „Možná tvoje pravá matka,“ prohodila přes rameno. „Protože my dvě opravdu nemůžeme být příbuzně.“

Usmála jsem se a vyrazila za ní. „Stejně to říkáš jen proto, abys mě uklidnila.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Nekoledujte si o potíže.
Jsou zdarma a najdou si vás samy.

− nápis na tričku

~~~

Druhý den ráno jsem spala až do devíti, což bylo celkem pochopitelné, protože jsem se do postele dostala někdy po páté. Když jsem se vypravila hledat kávovar, cítila jsem se pořád dost mimo.

„Brýtro, pane Wongu,“ pozdravila jsem hlasem tak mátožným, jak jsem se cítila. Když jsem chtěla kávovar zapnout, všimla jsem si, že na něm leží přilepený žlutý papírek. Byl to takový romantik. Přečetla jsem si, co tam stojí.

Jaký je soukromý detektiv, který neví, kdy přestat?

Hmm. Napadlo mě hned několik možností. Spolehlivý. Vytrvalý. Neústupný. Trpělivý. Ale nějak jsem pochybovala, že jsem se trefila do toho, co měl autor toho vzkazu na mysli. Odlepila jsem štítek a zjistila, že pod ním je ještě jeden.

Mrtvý.

No jasně! Měla jsem se držet stručných odpovědí. Zločinci nebyli na dlouhá slova.

Byla to sice podstatná informace, ale já měla práci – tolik životů, které jsem mohla zničit, a tak málo času – a ještě do toho všeho mě teď zřejmě čekala výměna zámků. Tři minuty, které mi zbývaly, než se uvaří kafe, jsem se rozhodla využít k tomu, že se vyčurám. Ale když jsem míjela vstupní dveře, někdo zaklepal. Zastavila jsem se, rozhlédla se kolem, vyčkávala. Po chvíli se ozvalo další, hlasitější zaklepání.

Po špičkách jsem došla až ke dveřím a v duchu jsem si říkala, že jestli mě někdo přišel zabít hned takhle po ránu, budu vážně naštvaná. Podívala jsem se do kukátka. Stály tam dvě ženy a obě svíraly v rukou bible. Ach jo. Takový trapný převlek. Nejspíš to byly dvě nájemné vražedkyně, kterým někdo zaplatil, aby mi nasázely pár kulek do hlavy dřív, než dneska vystrčím nos ze dveří.

Jenže mě napadala jenom jedna možnost, jak to zjistit. Zavěsila jsem na dveře bezpečnostní řetízek a trochu je pootevřela. Starší žena se usmála a hned spustila. „Dobré ráno, madam. Všimla jste si v poslední době, že je svět plný nepravostí?“

„Ehm…“

„Že se nemoci a utrpení rozšířily do všech koutů Boží zahrady?“

„No…“

„Jsme tu, abychom vám řekly, že to tak nebude navždycky.“ Otevřela bibli a začala v ní listovat, čímž mi dala chvilku času, abych mohla taky něco říct.

„Takže vy dvě jste mě nepřišly zabít?“

Zarazila se, stáhla obočí a pak se tázavě ohlédla na svou kolegyni. „Promiňte? Myslím, že jsem vám asi nerozuměla.“

„Však víte, zabít. Odprásknout. Vyřídit. Dát k hlavě pistoli a stisknout spoušť.“

„To si nás asi s někým pletete.“

„Počkejte! Neodcházejte.“ Zavřela jsem dveře, abych z nich vyvlékla řetízek, a pak je otevřela dokořán. Obě ženy obezřetně ustoupily. „Takže vy dvě nejste vražedkyně?“

Obě zavrtěly hlavou.

„Vy jste svědci Jehovovi?“

Přikývly.

Tohle by nakonec nemuselo být špatné. Možná věděly něco, co já ne. „Výborně. Můžu se vás na něco zeptat?“ Obrátila jsem se na tu mladší a přejela ji očima od hlavy k patě. Měla na sobě tričko Blue Oyster Cult s nápisem, který lidi nabádal, aby se nebáli smrtky, a plátěné kalhoty. „Jako svědci Jehovovi, čeho jste vlastně byly svědky?“

„Podívejte, jestli vás zajímá…,“ začala ta starší a znovu hbitě zalistovala biblí. „Jako svědci Jehovovi máme povinnost vyhýbat se nepravostem, pomáhat zbloudilým duším, aby našly správnou cestu, a…“

„Fajn, fajn, to je báječné,“ přerušila jsem ji mávnutím ruky. „Ale mě by spíš zajímalo, jestli dokážete vidět – abyste o tom mohly svědčit – třeba démony?“

Znovu si vyměnily váhavé pohledy. Tentokrát promluvila ta mladší, která se zhluboka nadechla, narovnala se a sebejistě začala vykládat: „Démoni jsou jednoduše padlí andělé, kteří se přidali na stranu Ďábla, vládce nad světem, který se řítí do záhuby. Ale naší povinností je zůstat ctnostní a věrní…“

„To jo, ale viděly jste někdy démona?“ přerušila jsem ji znovu. Tímhle tempem bychom se nikam nedostaly.

„Jestli jsme viděly démona?“ otázala se ta starší váhavě.

„Jo. Myslím jako na vlastní oči.“

Zavrtěla hlavou. „To ne, na vlastní oči ne. Ale když se podíváte, co se píše tady…“

Páni, ta tu svou bibli vážně milovala. Četla jsem ji a dokázala jsem pochopit, že si v ní spousta lidí libuje, ale teď jsem na takové řeči opravdu neměla čas. Už tak nejspíš uplynuly ty tři minuty, a já ještě ani nebyla na záchodě. „Bez urážky, ale – a teď to opravdu myslím, co nejlíp to jde – takhle mi moc nepomůžete.“ Zavřela jsem dveře, trochu smutná z toho, jak zmateně se tvářily. Jen mě tak napadlo, že na svých toulkách po městě možná jednou dvakrát potkaly nějakého démona. Jestli jsem v tom teď byla sama, jestli Reyes opravdu zmizel, potřebovala jsem najít nějaký způsob, jak je poznat. Ale Reyes snad nezmizel. Určitě ne.

Cestou na záchod jsem si uvědomila, že všechny ty řeči o popření a nechuti smířit se se skutečností jsou možná docela trefné.

~~~

Když jsem své vyčerpané tělo o hodinu později dovlekla do kanceláře, musela jsem se na chvilku zastavit a prohlédnout si Cookiein oděv. Měla na sobě fialový svetr a červenou šálu kolem krku. Začínala jsem si o ni dělat starosti.

„Tak podívej,“ vzhlédla od počítače, „našla jsem sestru Janelle Yorkové. Byla už na cestě domů, ale laskavě mi vyhověla a zodpověděla několik mých otázek.“

Fajn. „A dál?“ zeptala jsem se a nalila si šálek kávy. Někdy mi totiž tři nestačí.

„Řekla mi, že poté, co se Mimi odstěhovala do Albuquerque, začala Janelle užívat drogy. Její rodiče se domnívali, že to bylo právě kvůli té jejich roztržce, ale když jsem se zeptala na jméno Hana Insingová, ta její sestra prohlásila, že se s Janelle tehdy snažila o jejím zmizení mluvit. Všechny tři, Janelle, Mimi a Hana, chodily do stejného ročníku. Jenže Janelle se tehdy prý příšerně rozčílila a nařídila své sestře, aby před ní Hanino jméno už nikdy nezmiňovala.“

„Tak to je dost příkrá odpověď na takovou nevinnou otázku.“

„Taky jsem si říkala. Vzpomínáš si na Warrenova bratrance Harryho, který by si v jednom kuse půjčoval peníze?“

„Jo.“

„Slepá ulička. Už přes měsíc je ve Vegas a pracuje tam v jedné hazardní herně.“

„Myslíš na rozdíl od nehazardních heren?“

„Mluvila jsem i s manželkou toho zavražděného prodejce aut,“ pokračovala Cookie, jako by mě vůbec neslyšela.

„To jsi toho stihla hodně.“

„Pověděla mi úplně totéž, co říkal Warren: Její manžel byl najednou odtažitý, jako by trpěl depresemi. Prý se pořád mračil, ale taky jí řekl něco dost podivného.“

Tázavě jsem zvedla obočí a čekala jsem.

„Prý jí řekl, že někdy jsou naše hříchy tak těžké, že nemohou být prominuty.“

„Co to sakra provedli?“ zeptala jsem se.

Cookie potřásla hlavou. „Mimochodem, ta žena si zpočátku myslela přesně totéž co Warren. Podezírala manžela, že ji podvádí. Říkala, že z jejich úspor zmizela veliká suma peněz. Tak jsem ji ujistila, že jí nevěrný určitě nebyl.“

Provokativně jsem na ni mrkla. „Jen proto, že ji nepodváděl s Mimi, bych ještě netvrdila, že ji nepodváděl vůbec.“

„Já vím, ale ta ženská byla úplně na dně. Myslím, že si už takhle vytrpěla dost. Nepodváděl ji, tím jsem si jistá. A mimochodem, když říkám na dně… Jak se cítíš?“ zeptala se.

„Já? Skvěle,“ řekla jsem, ačkoli mě to stálo velké přemáhání. „Sluníčko svítí, lepidlo drží, co víc bych si mohla přát?“

„Vládu nad světem?“ navrhla.

„No vida, to mě nenapadlo. Mluvila jsi dnes s Amber?“

Tiše si povzdychla. „Jak se zdá, moje dcera pojede tenhle víkend pod stan se svým otcem.“

„To je skvělý. Stanování je bezva,“ řekla jsem a snažila se zachovat si optimistický tón. Věděla jsem, proč to Cookie rozčiluje, ale nechtěla jsem se o tom zmiňovat. Kdykoli Amber přes týden zůstávala u svého otce, Cookie upadala do depresí, které se obvykle samy od sebe rozplynuly v pátek kolem poledního. Takhle bude muset vydržet až do neděle. Bylo mi jí líto.

„Asi jo,“ řekla bezbarvým hlasem. „Vypadáš utahaná.“

Zvedla jsem ze stolu složku s papíry. „Ty taky.“

„No jo, ale tebe včera v noci málem zabili.“

„Přičemž rozhodující je v tomhle případě slovo málem. Ještě si prověřím pár věcí a pak nejspíš zajedu do Taosu a promluvím si s rodiči Kylea Kirsche. Mohla bys jim zavolat a zeptat se, jestli se můžu zastavit?“

„Jasně.“ Sklopila oči a zalistovala v lejstrech, která měla rozložená před sebou. „Mimochodem, přežil to,“ řekla, když už jsem byla ve dveřích do své kanceláře. „Ten, co tě napadl. Ztratil dva a půl litru krve.“ Na okamžik jsem zaváhala a dalo mi zabrat, abych udržela pod pokličkou, co jsem v tu chvíli cítila. Pak jsem vkročila do své kanceláře. „A do toho Taosu jedu s tebou,“ houkla za mnou, než jsem zavřela dveře.

Říkala jsem si, že asi bude chtít jet. Ještě jsem se vyklonila ze dveří a zeptala se: „Nenechávala jsi mi náhodou vzkaz u mě doma na kávovaru, že ne?“

„Ne,“ řekla překvapeně. „Jaký vzkaz?“

„To nic.“ Ani jsem si nemyslela, že by mi Cookie usilovala o život, ale přece jenom jsem se raději zeptala. Nakonec vozila v kufru nebožtíka. A v dnešní době už si člověk nemůže být jistý vůbec ničím.

Posadila jsem se za stůl a v hlavě jsem měla zataženo s vysokou pravděpodobností srážek. Byl naživu. To byla dobrá zpráva, tedy nejspíš měla být, ačkoli ten člověk nejspíš už nikdy nepřestane představovat hrozbu. Skoro jsem litovala, že se tam neukázal Reyes, který by ho na místě zabil, anebo aspoň zmrzačil tak, že by už v životě na nikoho nemohl vztáhnout ruku. Napadla mě prastará, zcela zbytečná otázka: Proč zrůdy jako tenhle člověk přežívají, když den co den umírá spousta dobrých, nevinných lidí?

Z mých úvah mě vytrhlo až lehké zaklepání, po kterém Cookie nakoukla do dveří. „Máš tady návštěvu,“ řekla trochu otráveně.

„Pánskou, nebo dámskou?“

„Pánskou. Je to…“

„Vypadá jako svědek Jehovův?“

Překvapeně zamrkala. „To ne. My teď máme něco proti svědkům Jehovovým?“

„Ale ne. Vůbec ne. Jen jsem dnes dvěma z nich přibouchla dveře před nosem. Tak mě napadlo, jestli na mě ty ženské neposlaly vyšší šarži.“

Zavrtěla hlavou. „Je to strýček Bob.“

„To je ještě horší. Řekni mu, že tu nejsem.“

„A co mu asi tak mám říct, s kým si tady celou dobu povídám?“

„Kromě toho už jsem tě slyšel,“ prohlásil strýček a protlačil se dveřmi kolem, aby mě zpražil pohledem. „Že se nestydíš, navádět Cookie, aby kvůli tobě lhala. Co jsi udělala těm svědkům Jehovovým?“

„Nic. Sami si začali.“

Posadil se proti mně. „Potřebuju tvou výpověď ohledně včerejší noci.“

„V pohodě. Už jsem ji sepsala.“

„Ale!“ zaradoval se a vzal si list papíru, který jsem mu podala. Vzápětí se ale zase zamračil. „Slyšela jsem podezřelý zvuk. Jeden zlý člověk se po mně ohnal nožem. Uhnula jsem a podřízla mu krk. Konec.“ Ztěžka si povzdychl. „No, asi na tom budeme muset ještě trochu zapracovat.“

„Ale já jsem jenom mladá holka,“ řekla jsem hlasem, ve kterém nebylo těžké rozeznat hořkost. „Já nevyřešila tolik zapeklitých případů jako ty a můj táta. A neměla bych si tu svou pěknou malou hlavinku zatěžovat takovými ošklivými věcmi jako podrobnosti. No ne? Bůh chraň, abych cokoli o čemkoli věděla.“

Chvíli mlčky pohyboval čelistmi, jako by si v duchu propočítával, jak velkou má naději, že se z mé kanceláře dostane ve zdraví. „Co kdybychom tohle nechali na později?“ navrhl potom a zastrčil mou výpověď do aktovky.

„Dobrý nápad.“

Strýček Bob vstal a měl se k odchodu, ale právě v tu chvíli zabzučel interkom od Cookie.

„Ano?“

„Máš tu dalšího hosta. Tentokrát je to Garrett. Nevím, jestli je tu taky za svědky Jehovovy.“

Zrádce číslo dvě. Výborně. „Tak ho pošli dál.“

Jak se míjeli ve dveřích, strýček s Garrettem zřejmě navázal telepatické spojení a varoval ho, aby se přede mnou měl na pozoru. Ale Garrett jen překvapeně nadzdvihl obočí, došel si ke kávovaru nalít šálek kávy a pak se s ním posadil do křesla naproti mně. Já netrpělivě poklepávala prsty na desku psacího stolu a čekala jsem na příležitost zatnout mu nehty do očí.

Pomalu upil půl šálku a pak se zeptal: „Co jsem provedl?“

„Věděl jsi o tom chlápkovi, co vyhrožoval tátovi?“

Odmlčel se, pak si maličko poposedl a zadíval se do zdi. Načapala jsem ho tak dokonale, že to ani nebylo k smíchu. „Oni ti to řekli?“ zeptal se nakonec.

„Ne, Swopesi, právě naopak. Neřekli mi ani slovo. Čekali, dokud ten člověk z táty málem nevymlátil duši, nevypatlal na něho tolik lepicí pásky, že by takhle klidně mohl letět do vesmíru, a nakonec mě málem nepodřezal řeznickým nožem.“

Trhl sebou, rozlil si kávu do klína a začal nadávat. Tohle se zřejmě pro změnu nedoneslo k němu. „Co to povídáš?“ zeptal se, když si rukama roztíral mokrou skvrnu na džínách. „Kdy se to stalo?“

„Jestli chceš, můžu ti ještě jednou vytisknout svou výpověď, kterou jsem právě dala strýčkovi.“

Posadil se a podezíravě se na mě podíval. „Tak jo.“

Vytiskla jsem ještě jednu kopii, celá blažená z toho, že všechno mé spisovatelské úsilí nepřijde vniveč. Vzal si ode mě list papíru, zíral na ty čtyři věty tak dlouho, že jsem začala pochybovat o jeho gramotnosti, a pak znovu obrátil pohled ke mně na mě. „Páni, to je opravdu síla.“

„To jsem si říkala taky,“ odsekla jsem tónem, ze kterého by se sarkasmus dal ždímat.

„Ty jsi ho fakt podřízla?“

Naklonila jsem se k němu, výhrůžně přimhouřila oči a řekla: „Když mě něco naštve, tak jsem fakt naštvaná.“

Chvíli na mě mlčky zíral. „Co kdybych přišel až za chvíli?“

„Dobrý nápad.“

Vstal, ale ve dveřích se ještě jednou otočil. „Musíme si promluvit s předchozí majitelkou toho Cookieina tauruse. Bude doma dnes odpoledne. Chceš se přidat?“

„Jasně,“ dala jsem si záležet, aby to znělo dostatečně zlověstně.

„Spojím se s Cookie a řeknu jí podrobnosti. Teď si musím rychle zavolat.“

Posadila jsem se a dala si minutku na uklidnění. Pak mi došlo, že se v Garrettovi těsně před tím, než odešel, probudil jakýsi hněv, kterému bych se ani já nechtěla připlést do cesty. Usmyslela jsem si, že se později pokusím zjistit, co ho tak rozčílilo.

„Dnes odpoledne nás očekává pan Kirsch,“ ozvala se po chvíli Cookie skrz otevřené dveře. „Jeho manželka je mimo město, ale říkal, že si s námi o případu té Hany Insingové rád promluví.“

Vstala jsem a přešla do dveří. „To jsou skoro tři hodiny cesty. Asi bychom měly vyrazit.“

„Poprosil mě, jestli bychom mohly vzít s sebou ten spis.“

„Samozřejmě.“

Sbalily jsme se a vyrazily jsme na cestu na jedno z nejkrásnějších míst na světě: do Taosu v Novém Mexiku.

„Dala jsem Garrettovi e-mailovou adresu Madam Afrikány a v kostce jsem mu vysvětlila, o co jde,“ řekla Cookie, sotva jsem nastartovala Misery. „Napíše jí a pokusí se z ní dostat, proč chce, aby se s ní spojila smrtka. Ale jestli chceš, můžu ti teď radši vyprávět sprosté vtipy, abys po cestě přišla na jiné myšlenky.“

„To je v pohodě,“ usmála jsem se. „Jenom jsem trochu rozčílená.“

„Taky na to máš svaté právo. Sama jsem rozčílená, a to se mě nikdo nepokusil zabít. To je Stevie Ray Vaughan?“

Obě jsme se zaposlouchaly do hudby, která se linula z reproduktorů, a pak jsme se usmály. „Tohle bude pěkný výlet,“ rozhodla jsem a zesílila to. Se Steviem Rayem byl každý výlet pěkný.

Většina soukromých detektivů by bývalému šerifovi okresu Mora jednoduše zavolala, místo aby za ním vážili tříhodinovou cestu autem, ale já dokázala z každého člověka dostat mnohem víc, když jsem se s ním setkala tváří v tvář. Byla jsem si jistá, že po téhle schůzce už budeme mít jasno v tom, kolik toho pan Kirsch o celém případu ví. Pokud je mu známo, že se jeho syn zapletl do něčeho nezákonného, tak to na něm poznám. Možná nezjistím podrobnosti, ale aspoň budu mít představu o tom, jestli je namočený do nějakých nepravostí, případně jestli se snažil něco zamést pod koberec.

Cookie celou cestu pracovala, sbírala informace a telefonovala na všechny strany. „A vy jste pro pana Zapatu pracoval sedm let?“ ptala se někoho po telefonu, když jsme se blížily k domu pana Kirsche. Pan Zapata byl ten zavražděný prodejce automobilů a ona očividně vypátrala někoho z jeho bývalých zaměstnanců. „Mhm, mockrát vám děkuju.“ Zaklapla telefon a významně se na mě zadívala. „Doufám, že až umřu, budou na mě lidi taky vzpomínat jenom v dobrém.“

„Další člověk, který se připojí k žádosti o Zapatovo svatořečení?“

„Jo. Úplně totéž, jako přes kopírák.“

„Ať už se tehdy, když byli všichni na střední, stalo cokoli, nikdo z nich o tom nikdy nepromluvil. Takže o té bandě středoškoláků víme aspoň něco.“

„A to je?“ žádala vysvětlení Cookie, zatímco si do notebooku zapisovala poslední informace.

„Všichni dokázali docela dobře udržet tajemství.“ Zaparkovala jsem před domem pana Kirsche. „Kde že je ta jeho manželka?“

Cookie zavřela počítač a zvedla hlavu. „To je ale pěkný dům.“ Většina domů v Taosu byla pěkná. Šlo o dosti drahou lokalitu. „Jela někam na sever za svou matkou.“

„Víš ty co?“ řekla jsem a vystoupila z džípu. „Až tenhle případ uzavřeme, měly bychom si dopřát pěknou dovolenou.“

„Mohly bychom vyrazit pod stan.“

„To zní dobře.“

„Anebo do New Yorku,“ rozmyslela si to prakticky okamžitě. „Miluju New York. Teda mám ho ráda, jen jako kamaráda, ale i tak je super.“

~~~

Otec kongresmana Kylea Kirsche působil jako muž, který byl svého času zvyklý na to, že jeho slovo je zákon. Měl krátké prošedivělé vlasy barvy písku a bystré modré oči. Přestože byl v důchodu, bylo na něm vidět, že je stále muž zákona. Řeč jeho těla, každé gesto i to, jak se vyjadřoval, prozrazovalo dlouhou a úspěšnou kariéru v boji se zločinem. Připomínal mi mého vlastního otce, což ve mně probouzelo určitou lítost. Ještě pořád jsem na tátu byla pěkně naštvaná, ale přitom jsem si o něho dělala starosti. Ale rozhodla jsem se, že se prozatím zaměřím na ty starosti. Až bude v pořádku, promluvíme si o tom, co se stalo, a já se postarám, aby na ten rozhovor hned tak nezapomněl. Ale v tuhle chvíli jsem se musela soustředit na to, abych zjistila, jestli pan Kirsch neví o zmizení Hany Insingové něco, s čím se dosud nepochlubil.

„Pamatuju si na ten případ, jako by se to stalo včera,“ začal vyprávět a studoval složku s policejním spisem jako jestřáb, sledující svou kořist. „Celé město se tehdy semklo a všichni se snažili ji najít. Rojnice dobrovolníků procházely kopce a lesy v okolí. Na sto mil odsud jsme ve městech vylepovali plakáty s její fotkou.“ Zavřel složku a zadíval se mi do očí. „Tohle je, dámy, jeden z těch nevyřešených případů, které člověku nepřestanou vrtat hlavou až do smrti.“

Vyměnily jsme si s Cookie krátké pohledy. Seděla vedle mě na kožené pohovce a na klíně držela připravený zápisník. Obývací pokoj Kirschových byl zařízený v rustikálním stylu, v různých odstínech hnědé a béžové, které jsou charakteristické pro krajinu Nového Mexika.

Cítila jsem, že pan Kirsch na tu událost i po tolika letech vzpomíná s hlubokou lítostí. „Podle toho spisu jste osobně vyslechl všechny studenty střední školy. Nezjistil jste během těch rozhovorů nic podezřelého? Třeba něco, co vám tehdy nepřipadalo natolik podstatné, aby se to dostalo do oficiální zprávy?“

Zamyslel se, pak vstal a postavil se k oknu, z něhož byl výhled na malé jezírko. „Byla tam spousta věcí, které mi připadaly podezřelé,“ připustil. „Ale ať jsem se snažil sebevíc, nikdy se mi nepodařilo je pospojovat tak, aby to začalo dávat nějaký smysl.“

„Podle svědků,“ začala jsem, vzala si spis a rozložila ho na klíně, „není jasné, jestli Hana ten večer byla, nebo nebyla na nějakém večírku. Je možné, že tam byla a odešla domů celkem časně a sama. A taky je možné, že šla pěšky až k čerpací stanici kousek od domu, kde bydlela. Je tu tolik výpovědí, které si navzájem protiřečí, že je opravdu těžké si z toho poskládat nějakou jednoznačnou představu.“

„Já vím,“ řekl a zadíval se na mě. „Pokoušel jsem se o to dva roky, ale čím víc času od té doby uplynulo, tím byly vzpomínky všech lidí nejasnější. Bylo to k zbláznění.“

Docela jsem ho chápala. Rozhodla jsem se položit otázku za sto bodů. Měla jsem sice celkem jasný pocit, že bývalý šerif rozhodně není namočený do žádné nepravosti, ale chtěla jsem si být jistá. „Podle toho spisu jste vyslechl i svého syna, který se večírku zúčastnil, ale patřil mezi ty, kteří tvrdili, že tam Hanu vůbec neviděli.“

Dlouze si povzdychl a znovu usedl naproti nám. „Tohle byla, hádám, zčásti i moje chyba. Byli jsme ten víkend s manželkou na výletě a dali jsme synovi velice jasně na srozuměnou, že jestli se byť jenom hne z domu, šeredně si to odskáče. Proto nejdřív tvrdil, že na tom večírku vůbec nebyl, protože se bál, že by za to dostal za uši. Pak, když pár jeho spolužáků vypovědělo, že tam byl taky, nakonec přiznal, že to tak opravdu bylo. Jenže už jsem z něho nedokázal dostat nic víc. Přesně jako u těch ostatních bylo všechno příšerně nejasné. Prostě jsem nedokázal oddělit zrno od plev.“

Pan Kirsch mi říkal pravdu. Neměl se zmizením Hany Insingové společného nic víc než já nebo Cookie. „Děti často zatajují věci, u kterých se bojí, že by z toho mohly mít průšvih, ačkoli to s podstatou věci vůbec nesouvisí. Taky už jsem se s tím několikrát setkala.“

Přikývl. „Máte pravdu. Ale dospělí jsou svým způsobem stejní,“ řekl a ušklíbl se.

„To jistě.“ Vstaly jsme a měly jsme se k odchodu. „Mimochodem, blahopřeju vašemu synovi ke kandidatuře do senátu.“

Najednou se celý rozzářil hrdostí. Bylo to tak zřejmé, že mi ho bylo až líto. Pokud jsem se nemýlila, jeho syn byl vrah. Bylo mi jasné, že se s takovou věcí jen těžko smíří. Ostatně který otec by to dokázal. „Děkuju vám, slečno Davidsonová. Zrovna zítra bude mít veřejné vystoupení v Albuquerque.“

„Vážně?“ vyhrkla jsem. „O tom jsem vůbec nevěděla. Víte, asi se o politiku nezajímám tolik, jak bych měla.“

„To já ano,“ ozvala se Cookie hrdě a já měla co dělat, abych nevyprskla smíchy. „Bude mluvit na univerzitě.“

„Přesně tak,“ přikývl pan Kirsch. „Já se tam bohužel nedostanu, ale za pár dní má vystupovat v Santa Fe, tak doufám, že aspoň tam ho uvidím.“

Já taky doufala, že mu to vyjde. Možná to pro něho bude poslední příležitost vidět vlastního syna na vrcholu slávy… a hlavně na svobodě.

~~~

Daly jsme si v Taosu něco na zub a vyrazily na tříhodinovou cestu nazpátek do Albuquerque. Pak jsme zamířily rovnou na adresu, kterou nám poslal Garrett. Už byl na místě, čekal na rohu ulice v černém pick-upu. Zaparkovaly jsme za ním a on vystoupil.

„Tak jak dopadl ten tvůj telefonát?“ zeptala jsem se, protože jsem si vzpomněla, jak rychle se dopoledne klidil z mé kanceláře. Docela mě zajímalo, komu tak najednou potřeboval zavolat a proč.

„Výborně. Hned mám o jednoho zaměstnance míň.“

„Jak to?“ zeptala jsem se trochu překvapeně.

Šibalsky se na mě usmál. „Donutila jsi mě slíbit, že tě nebudu sledovat. Ale nepadlo ani slovo o tom, že tě nenechám sledovat někým jiným.“

Zalapala jsem po dechu. Nahlas. „Ty šmejde.“

„Ale no tak,“ ohradil se a obešel Misery, aby Cookie pomohl ven. Pravda, můj stařičký džíp svým pasažérům vystupování a nastupování nikterak neusnadňoval.

„Děkuju,“ vyhrkla Cookie, celá pryč z toho, jak je vůči ní najednou pozorný.

„Ale to nic,“ usmál se a zavedl nás před malý bílý domek, jehož předzahrádka zoufale volala o pomoc. „Nechal jsem tě sledovat čtyřiadvacet hodin denně,“ řekl pak jen tak mimochodem, jako by to nebylo vůbec nic zvláštního. „Anebo jsem si aspoň myslel, že tě někdo z mých lidí sleduje čtyřiadvacet hodin denně. Ten, co tě měl hlídat včera, očividně usoudil, že je čas zajít na něco k snědku, aniž by počkal na toho, kdo ho měl vystřídat. Kolem třetí hodiny ráno, viď?“ zeptal se. Já vztekle zaťala zuby a přikývla. „Jenom pro případ, že by ti to ještě nedocházelo, jsi byla v ohrožení života,“ dodal a vytáhl z kapsy kus papíru.

„Zrovna to mi došlo ve chvíli, kdy do mě někdo vrazil nůž,“ řekla jsem a po očku se ohlédla na Cookie. Ta mě podpořila důrazným přikývnutím.

Garrett si povzdychl. Bylo to velmi neprofesionální. „Nikdo do tebe nevrazil nůž, ten člověk tě jenom pořezal,“ namítl, jako by tomu snad rozuměl líp než já. „A mimochodem, ozvala se mi ta vaše Madam Afrikána. Teda vážně, Madam Afrikána? Chvíli jsem si myslel, že jste si ze mě chtěly jen vystřelit.“

„A co psala?“ ozvala se Cookie dychtivě. V Garrettově přítomnosti se prostě nedokázala ovládat.

„No, jak jste chtěly, řekl jsem jí, že jsem smrtka,“ ušklíbl se na ni. „A ona mi oznámila, že pokud jsem smrtka, tak ona je synem Satanovým.“

Zakopla jsem. Málem jsem se natáhla na rovném chodníku. Garrett mě zachytil právě včas, abych si všimla, jak Cookie vyvalila oči.

„Odepsal jsem jí a doufal jsem, že se dozvím víc,“ dodal Garrett a zaujatě mě pozoroval, „ale ona už se se mnou odmítá bavit.“

„A divíš se jí?“ zeptala jsem se se špatně předstíranou lhostejností. Můj bože, co to může být za ženskou?

„Ta žena se jmenuje Carrie Li-e-dellová,“ slabikoval, jako by mu to jméno nešlo vyslovit.

„Madam Afrikána?“ zeptala jsem se. Jak se mu ksakru podařilo to tak snadno zjistit?

Zavrtěl hlavou. „Ne. Tahle,“ kývl hlavou k domu, před kterým jsme stáli. „Je to učitelka v mateřské školce.“

No jistě. Zhluboka jsem se nadechla, pak jsem se podívala na papír, na kterém stálo jméno Carrie Liedellová, a zasmála jsem se. „To se čte Lídlová.“

„Vážně? A jak to víš?“

Zastavila jsem se a zapíchla prst tam, kde stálo její jméno. „Vidíš to? I-E? Když jsou dvě samohlásky za sebou, čtou se podle té první.“

Zadíval se na mě, jako bych mu vysvětlovala základy kvantové fyziky. „Jak jsi na to přišla?“

Nechala jsem to bez odpovědi, vítězoslavně jsem se ušklíbla na Cookie a vyrazila jsem ke dveřím. A právě v tu chvíli jsem si uvědomila, že klapot mých podpatků na asfaltu zní opravdu frajersky. „Naučila jsem se číst,“ houkla jsem přes rameno.

Cookie měla co dělat, aby se nerozesmála, zatímco Garrett si pospíšil, aby ke dveřím dorazil zároveň se mnou. Zaklepala jsem.

Po chvíli nám otevřela žena, které mohlo být něco přes třicet. Měla krátké tmavé vlasy, které lemovaly její už tak ostře řezanou tvář a dávaly jí téměř čtvercový tvar.

„Ano?“ zeptala se podezíravým hlasem. Nejspíš si myslela, že jsme nějací podomní prodejci. Že jí chceme předvést vysavač. Anebo vnutit předplatné časopisu. V nejhorším případě bychom mohli být svědci Jehovovi.

„Dobrý den, slečno Liedellová,“ řekla jsem a suverénně vytáhla svou laminovanou průkazku. Ne že by to bylo zapotřebí, jen jsem si přitom připadala opravdu drsná. „Jmenuju se Charlotte Davidsonová a tohle jsou mí kolegové Cookie Kowalskiová a Garrett Swopes. Vyšetřujeme jednu smrtelnou dopravní nehodu, ke které došlo asi před třemi roky.“

Věděla jsem, že docela hodně riskuju, protože jsem ve skutečnosti neměla ani zdání, jak ten chlap z Cookieina kufru vlastně zemřel. Jestli jeho smrt zavinila tahle žena, mohlo to mít mnoho příčin. Ale vzhledem k tomu, že nejspíš vypustil duši v kufru jejího auta, jsem sázela na to, že ho přejela. Nejspíš jela pozdě v noci domů a prostě si ho nevšimla. A pak ho z obavy, že by za to šla do vězení, naložila do kufru a nechala ho tam umřít, místo aby zavolala záchranku? Bylo to slabé, ale nic lepšího jsem neměla.

Zariskovala jsem, ale hned se mi to vyplatilo. Úplně jsem cítila, jak se roztřásla, když se jí po těle rozlila vlna adrenalinu, a vina z ní začala doslova sálat. Jen její tvář zůstávala překvapivě klidná. Zorničky se jí nerozšířily o víc než setinu milimetru.

V koutcích jí ani nezacukalo. V duchu se na tuhle chvíli připravovala, což z ní činilo vraha.

Rozhodla jsem se, že na ni musím tlačit, abych jí nedopřála příležitost vzpamatovat se z prvotního leknutí. „Nechtěla byste nám vysvětlit, jak se to vlastně stalo, slečno Liedellová?“ zeptala jsem se takovým tónem, jako bych už všechno věděla, jako bych ji právě v duchu soudila.

Zvedla ruku a přitáhla si blůzu až ke krku. Mohl to být projev viny, anebo jen spontánní reakce na závan chladu, který prozrazoval přítomnost nebožtíka bezdomovce, jenž najednou stál vedle ní a v jeho očích se zračilo poznání. Ještě nikdy jsem neviděla, že by nebožtík ublížil žijícímu člověku – ani jsem si nebyla jistá, jestli to vůbec je možné –, ale upřímně jsem doufala, že se s tímhle chlápkem nebudu muset prát. Byl to opravdový obr. A protože jsem byla jediná, kdo ho viděl, naše rvačka by asi vypadala dost divně.

„Já… vůbec nevím, o čem to mluvíte,“ hlesla.

Neuniklo mi, jak se jí zachvěl hlas. Lepší doznání jsem si ani nemohla přát. „Přejela jste bezdomovce, kterého jste pak zavřela do kufru svého bílého taurusu z roku 2000 a nechala ho tam zemřít. Už si vzpomínáte?“

Koutkem oka jsem si všimla, jak Garrett zatíná zuby, a vážně jsem si nebyla jistá, jestli je natolik znechucen tím, co ta žena udělala, nebo jestli ho tak vytáčí způsob, jakým jsem ji chtěla donutit, aby všechno přiznala.

„Stalo se to na Coal Avenue,“ ozval se nebožtík z Cookieina kufru jasně a zřetelně. Nejdřív mě to překvapilo, ale pak jsem si řekla, že i šílenci mívají světlé chvilky. Pak se zadíval přímo na mě a jeho pohled mě provrtal jako nebozez. „Věřte nevěřte, stalo se to přímo na parkovišti.“

„Vy jste ho přejela na parkovišti?“ zeptala jsem se, aniž bych dokázala úplně zamaskovat, jak mě to samotnou překvapilo. Garrett se vedle mě zavrtěl, celý nesvůj z toho, jaký směr naše návštěva nabrala. A já jsem z toho byla stejně nesvá jako on.

Vyvalila na mě oči, ale provinilý výraz v její tváři ji spolehlivě prozrazoval. „Já… já jsem nikoho nepřejela.“

„Byla nalitá,“ ozval se nebožtík a jeho tvář se rozjasnila tím, jak si vybavoval, co se vlastně stalo. „Byla tak sťatá, že se sama sotva udržela na nohou. Otevřela kufr a řekla mi, abych se na chvíli posadil, že to bude dobrý.“

„Řekla jste mu, aby se posadil do vašeho kufru,“ pokračovala jsem, jako bych ji chtěla rozřezat na kousíčky. „Byla jste opilá.“

Slečna Liedellová se rozhlédla na obě strany, jako by váhala, jestli to náhodou není pořad Skrytá kamera.

„Asi jsem měl něco s hlavou. Nedokázal jsem se soustředit. V jednu chvíli jsem si s ní povídal a pak jsem najednou umíral v jejím kufru. Prostě popadla dlažební kostku a vzala mě s ní po hlavě.“

„A co jste jí vlastně řekl?“ zeptala jsem se ho. Měla jsem takovou radost, že se konečně rozmluvil, že už mi bylo úplně jedno, jestli budu před ostatními vypadat jako blázen.

Zadíval se na mě očima plnýma hořkosti. „Řekl jsem jí, že jsem policajt a že ji zatýkám.“

„Do prdele,“ vyhrkla jsem. „To myslíte vážně? Vy jste byl policajt? Jako v utajení?“

Přikývl, zatímco slečna Liedellová zalapala po dechu a oběma rukama si zakryla ústa. „Ale já nevěděla, že to je policajt. Myslela jsem si, že to je nějaký pomatený bezdomovec. On byl špinavý… a smrděl. Myslela jsem si, že se ze mě snaží vytáhnout peníze. Víte, jací jsou.“ Začínala panikařit. Za normálnějších okolností by to snad bylo i legrační. „Vy nejste policajti,“ řekla nakonec. „Nemůžete mi nic udělat.“

Právě v tu chvíli zastavilo před jejím domem SUV strýčka Boba, následované dvěma hlídkovými vozy se zapnutými majáčky. Načasoval si to dokonale – jenom jsem nechápala, jak se mu to povedlo.

„Já ne,“ řekla jsem, „ale tihle ano.“ Ukázala jsem přes rameno na strýčka, který se k nám blížil rázným krokem člověka, kterého kupředu žene spravedlivý hněv, hemeroidy anebo obojí.

„Carrie Liedellová?“ otázal se, když k nám dorazil.

Nepřítomně přikývla a vypadala, jako by se jí právě před očima promítal celý její život.

„Zatýkám vás za vraždu poručíka Zekea Brandta. Máte při sobě nějaké osobní věci?“ zeptal se, než ji otočil zády k sobě a zběžně ji prošacoval. Policista v uniformě jí začal recitovat její práva, a právě v tu chvíli se Liedellová rozplakala.

„Já nevěděla, že to byl policajt,“ kvílela, když se zrovna stačila nadechnout. „Myslela jsem si, že lže.“

Když ji uniformovaní policisté odvedli, strýček se ke mně otočil s vážnou tváří. „Poručík Brandt byl nezvěstný už tři roky. Nikdo nevěděl, co se s ním stalo. Zmizel v době, kdy v utajení zjišťoval informace o drogovém gangu, který jako prodejce využíval právě bezdomovce.“

„Ale jak jsi to věděl?“ zeptala jsem se nevěřícně.

„Swopes mi řekl, na čem pracuješ a čím jsi ho pověřila ve chvíli, kdy na tebe měl především dohlížet.“

Zamračila jsem se na Garretta. „To vážně nedokážeš nic udržet v tajnosti?“

Jen pokrčil rameny.

„Jestli to dobře chápu, s tím drobným problémem už ses vypořádal?“ zeptal se ho strýček.

„Mám o jednoho zaměstnance míň, ale to už nějak zvládnu,“ řekl Garrett. Očividně šlo pořád o to, jak mě měl sledovat a jak se nakonec stalo, že jsem stejně málem přišla o život.

„Počkat,“ řekla jsem a zvedla ruku, abych je oba umlčela. „Jak jsi věděl, že Carrie Liedellová zabila toho policistu?“

Strýček Bob ke mně přistoupil blíž, jako by nechtěl, aby ho slyšel kdokoli jiný. „Když mi Swopes pověděl o tom mrtvém bezdomovci v kufru Cookieina auta, vzpomněl jsem si, že po jeho zmizení jsme na záznamech z bezpečnostních kamer jednoho obchodu našli něco, co vypadalo jako auto, které srazilo chodce. Jenže to bylo tak zrnité a odehrávalo se to na samotném okraji záběru té kamery, že jsme nedokázali s určitostí říct, co se tam vlastně stalo. Znovu jsme si ten záznam přehráli, usoudili jsme, že to tehdy nejspíš byl náš člověk, protože naposledy navázal spojení právě z automatu v tom obchodu, a nechali jsme si pár snímků zvětšit tak, že se na nich objevila registrační značka toho vozu.“

Strýček Bob se otočil ke Garrettovi a pevně mu potřásl rukou. „Dobrá práce,“ řekl, pak se otočil a pogratuloval i Cookie. „Dobrá práce. Je mi líto, ale to auto si budeme muset na chvíli vypůjčit. Vrátíme ho, jak to bude možné.“

Zírala na něho, jako by oněměla.

Pak se podíval na mě. „Tak co, už jsme zase kamarádi?“

„Ani kdybys byl ten poslední superpolicajt s hemeroidy na celém světě.“

Ušklíbl se. „Nemám hemeroidy.“ A pak se ke mně sklonil, jako by vůbec nevěděl, jak jsem naštvaná, a dal mi pusu na tvář. „Děkuju ti, zlato,“ pošeptal mi do ucha. „Byl to můj kamarád.“

Když strýček nasedl do svého SUV a odjel, Cookie usoudila, že už je konečně čas vytáhnout dolní čelist zpátky na místo. „To se mi snad jenom zdálo, ne? Anebo se to doopravdy stalo? Protože to jsem vážně nečekala. Vždyť to byla učitelka z mateřské školky. Já myslela, že učitelky v mateřské jsou všechny hodné.“

„Když se v téhle branži budeme pohybovat dost dlouho, najdeme na každém stromě nějaké to prohnilé jablko,“ ušklíbla jsem se.

Mlčky mě poplácala po rameni a odešla k Misery, aniž by se na mě podívala.

„Dobrá práce,“ houkla jsem za ní pobaveně. Pak jsem se otočila k chlápkovi z kufru, tedy vlastně k poručíku Brandtovi. „Takže vy nejste magor?“

Po jeho tváři se rozlil potměšilý úsměv a najednou vypadal jako docela pohledný chlapík. Tedy pořád působil jako bezdomovec, ale ty jeho oči, ty byly okouzlující.

„A v té sprše?“ zeptala jsem se s obavami.

Usmál se ještě víc a já váhala, jestli se na něho zlobit, nebo ho obdivovat. Ještě nikdy mě žádný nebožtík takhle nenapálil.

„Skrze mě můžete projít na druhou stranu,“ řekla jsem a s trochou sebezapření se usmála.

„Vážně?“ zeptal se ironicky. Bylo mi jasné, že to celou dobu věděl. Přistoupil o krok blíž. „A můžu vás nejdřív políbit?“

„Ne.“

Tiše se zasmál, objal mě v pase a přitáhl mě k sobě. Zalapala jsem po dechu, než se naše rty setkaly, a pak byl najednou pryč.

Když skrze mě lidé přecházeli, ucítila jsem jejich teplo, občas jsem zahlédla něco z jejich nejmilejších vzpomínek, vídala jsem barvu jejich aury. Když zmizel, sklonila jsem hlavu k límci svého svetru a ještě jednou nasála jeho vůni. Byla to směsice cukrové vaty a santalového dřeva. Nadechla jsem se a doufala jsem, že na něho nikdy nezapomenu. Když mu bylo dvanáct let, riskoval život, aby jednoho kluka ze sousedství zachránil před vzteklým psem. To, že oba dva přežili, byl malý zázrak. Ale on si usmyslel, že právě tohle chce dělat celý život. Pomáhat lidem. Zachraňovat svět. A pak, kde se vzala, tu se vzala, přiřítila se opilá učitelka Carrie Liedellová a připravila nás o takového správňáka.

A pak byl ztracený. Tři roky si na nic nevzpomínal, ani kdo byl, ani kým se stal. Dokud Cookie neotevřela kufr a já si ho nevšimla, ležel celý zmatený ve tmě. Až světlo, které ze mě vyzařovalo, ho podle vzpomínek, s nimiž odcházel, nějak probralo. Možná jsem jako smrtka měla důležitější úlohu, než jsem si původně myslela. Za tohle by si Cookie určitě zasloužila margaritu.

„To se pořád musíš cicmat se strašidly?“ zeptal se Garrett.

Úplně jsem na něho zapomněla. „Já se s ním necicmala,“ bránila jsem se. „Jenom jsem ho pustila na druhou stranu.“

„No jasně,“ ušklíbl se a vyrazil ke svému autu. „Až umřu, taky to vezmu přes tebe.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Některé dívky nosí Pradu, některé poloautomatického glocka sedmnáctku se zkrácenou hlavní, indikátorem náboje v komoře a protiskluzovou rukojetí.

− nápis na tričku

~~~

Na kratičký blažený okamžik jsem skoro zapomněla na to, že Reyes už je možná po smrti a že se třeba už nikdy neuvidíme. Ale jak jsem nastoupila do Misery a zamířila domů, znovu na mě dosedla lítost. Soustředila jsem se na vlastní dýchání a na to, abych předjela každé auto, na které jsem stačila. Do kanceláře jsme se vrátily kolem šesté a já se ani nenamáhala zajít se podívat na tátu. Z nemocnice už ho propustili domů, takže bych musela absolvovat další únavnou cestu autem do Heights, a ty čtyři hodiny, které jsem stihla naspat minulou noc, se už kolem poledne ukázaly být zatraceně málo. Rozhodla jsem se, že si musím konečně pořádně odpočinout a na tátu se pojedu podívat zítra.

Když jsem odcházela, Cookie ještě pracovala. Jenom mi přeříkala vzkazy, které se za odpoledne nashromáždily na záznamníku. Jeden z nich byl od strýčka. Vysvětloval, kde je odstavené Cookieino auto, a připomínal, že ode mě pořád potřebuje výpověď. Copak jsem mu ji už nedala? Ten člověk prostě nikdy neměl dost.

„Dojdeš vůbec domů?“ zeptala se Cookie a starostlivě se na mě zadívala.

„Copak vypadám, jako že ne?“

„Popravdě?“

„Dojdu domů,“ řekla jsem a ušklíbla se.

„Dobře. A co s tou Madam Afrikánou?“

„Tak to opravdu nevím,“ potřásla jsem hlavou. „Jak ji sakra hned napadlo do toho zatahovat syna Ďáblova?“

„Kéž bych to věděla. Udělala jsem ti falešnou e-mailovou adresu a napsala jí, tak se tam čas od času musíš podívat.“ Podala mi lístek s uživatelským jménem a heslem. Pak se na mě povzbudivě usmála. „Bude v pořádku, Charley. Jsem si tím jistá.“

Jen pouhá vzpomínka na Reyese mi úplně vysávala energii. Rozhodla jsem se změnit téma dřív, než omdlím z nedostatku kyslíku. Celá bych zmodrala, a to by mi opravdu neslušelo. „Madam Afrikána je prostě pošahaná. A myslím, že Mimi se někde ukrývá.“

Odpověděla mi spokojeným úsměvem. „To si taky myslím. Oboje. Myslím, že Mimi věděla, co se děje, a zmizela zcela záměrně.“

„Najdeme ji,“ uzavřela jsem problém povzbudivě a zamířila domů, kde mě čekala miska studené ovesné kaše a horká sprcha. Tentokrát už bez chlápka z kufru, protože ten už je na druhé straně. Rošťák jeden.

Ani jsem si nevzpomínala, jak jsem se dostala do postele, ale najednou mě probudila důvěrně známá záplava horka a statické elektřiny. Otevřela jsem oči a spatřila jistého Reyese Alexandra Farrowa. Seděl na zemi pod oknem a díval se na mě.

Byl nehmotný, takže jsem i ve tmě, ve které se ztrácel zbytek pokoje, viděla každý detail jeho těla i tváře. Přitahoval mě jako hypnotizující vlnění oceánu. Těkala jsem po jeho postavě očima, klouzala po jejích křivkách a propadala se do jejich údolí.

Otočila jsem se, abych na něho líp viděla, a přitáhla si přikrývku až pod bradu. „Ty jsi mrtvý?“ zeptala jsem se hlasem, který zněl jako slabý odvar toho, jak normálně mluvím.

„Záleží na tom?“ vyhnul se odpovědi.

Seděl v přesně stejné poloze jako na fotografii, kterou si sehnala švihlá šmíračka Elaine Oaková – s jednou nohou pokrčenou, rukou položenou na koleni, zády opřený o zeď. Jeho pohled se do mě vpíjel s takovou intenzitou, že jsem se nedokázala ani pohnout. Stěží jsem dýchala. Netoužila jsem po ničem jiném než vrhnout se k němu, přisvojit si každý kousek jeho pevného a svalnatého těla, ale neodvážila jsem se.

Jako by přesně poznal ten okamžik, kdy jsem dospěla k rozhodnutí, že to neudělám, se najednou usmál a naklonil hlavu na stranu. „Moje malá smrtko,“ řekl mi hlasem sladkým a opojným jako vaječný koňak. „Dřív jsem se na tebe takhle dívával celé hodiny.“

Ze všech sil jsem se snažila nenechat na sobě znát, jaké radostné vzrušení ve mně ta představa probouzela. Představa, že se na mě díval. Hlídal mě. Dohlížel na mě. Určitě to na mně přesto bylo poznat. Ostatně Reyes dobře věděl, že v jeho přítomnosti taju jako jarní sníh.

„Dívával jsem se na tebe, jak jsi běhala parkem na hřiště a jak tvoje jiskřivé vlasy vlály, když ses houpala na houpačkách. Jak ti zrudl jazyk i rty, když jsi lízala zmrzlinu. A jak ses smála.“ Ztěžka si povzdychl. „Bože, to byla úplně oslepující záře.“

Vzhledem k tomu, že byl asi o tři roky starší než já, nebyla ta představa tak perverzní, jak mohla znít. Cítila jsem v jeho hlase potlačovanou touhu, kterou mě sváděl jako inkubus, až jsem se celá rozechvěla a začala se svíjet touhou tak stravující, tak nezkrotnou, že mi málem vyrazila dech.

„A když jsi byla na střední,“ pokračoval, jako by znovu prožíval nějaký krásný sen, „díval jsem se na tebe, jak jsi chodila s učebnicemi v náručí. Jak jsi vypínala ramena a záda. Jakou jsi měla dokonalou pleť. Toužil jsem po tobě, jako dravá zvěř touží po krvi.“

S každým dalším slovem, s každým dalším úderem srdce jsem slábla. Věděla jsem, že jestli ho nechám pokračovat, dříve nebo později mu stejně podlehnu. Neměla jsem tu nadlidskou sílu, které by bylo zapotřebí, abych mu dlouhodobě odolávala. Vlastně jsem na to neměla vůbec žádnou sílu, nadlidskou, lidskou ani jinou.

„Tak jak je to vlastně s těmi démony?“ zeptala jsem se v naději, že přijdu na jiné myšlenky. A kromě toho jsem mu chtěla připomenout, odkud pochází, trochu mu ublížit za to, jak ubližoval mně. Ubližoval mi tím, že mi nedůvěřoval, že všechny moje prosby ignoroval a vytrvale si vedl svou… přesně tak jako to poslední dobou dělali všichni muži, kteří v mém životě něco znamenali.

Po jeho tváři se pomalu rozlil vypočítavý úsměv. „Jestli ještě někdy budeš otravovat mou sestru, tak tě rozříznu vejpůl.“

Asi to zabralo. Ublížila jsem mu. On mi taky ublížil. S tím se dalo žít. „Jestli mi neřekneš, kde jsi, jestli mi nebudeš věřit, že ti dokážu pomoct, tak proč jsi tady? Proč se mnou ztrácíš čas?“

Místností otřáslo hluboké, neslyšitelné zavrčení a já si uvědomovala, jak mizí. Cítila jsem, jak jeho podstata vyprchává z místnosti a nahrazuje ji chlad, který po jeho odchodu vždycky zůstával. Jen vteřinu předtím, než úplně zmizel, se o mě otřel a do ucha mi zašeptal: „Protože ty jsi jediný důvod, proč žiju.“

Tiše jsem si povzdychla a přitáhla si přikrývku ještě těsněji pod bradu. Dlouhou chvíli jsem nehybně ležela a přemýšlela… o všem možném. O tom, co říkal. O tom, jak zněl jeho hlas. O tom, jak byl krásný. Já byla jediný důvod, proč žil? Vždyť moje srdce zase tlouklo jedině pro něho.

Zalapala jsem po dechu a posadila se na posteli. Srdce. Cítila jsem tlukot jeho srdce. Když se kolem mě protáhl, těsně než zmizel, cítila jsem pravidelný, silný tlukot jeho srdce. Takže byl naživu!

Vyskočila jsem z postele a málem se natáhla na zem, protože přikrývka se se mnou najednou nechtěla rozloučit. Pak jsem vyrazila na záchod a usedla na svůj porcelánový trůn. Měla jsem ještě jednu stopu, která by mě k němu snad mohla dovést. Doufala jsem, že Amador Sanchez, Reyesův nejlepší kamarád, nemá nic proti tomu, aby ho uprostřed noci navštěvovaly potrhlé soukromé detektivky. Ale pro jistotu jsem si s sebou vzala pistoli.

Oblékla jsem se, stáhla vlasy do culíku a jako módní doplněk si vzala svého glocka. Pak jsem zaběhla do kanceláře a posbírala dohromady všechno, co Cookie zjistila o Reyesovu nejlepším kamarádovi ze střední školy i z vězení. Pan Amador Sanchez. Bylo až dojemné, že si zůstali tak blízcí a strávili spolu během let tolik času. Fňuk.

Na ulicích bylo jako po vymření – anebo jako ve tři ráno –, a tak mi cesta do Heights zabrala jen něco přes patnáct minut. Nejvíc mě na tom překvapilo to, že jsem jela právě do Heights.

Amador Sanchez na střední škole procházel vždycky jen s odřenýma ušima, později byl několikrát zatčen za drobné zločiny, ale nakonec byl odsouzen ke čtyřem rokům vězení za napadení smrtící zbraní a těžké ublížení na zdraví. To, že dal pěstí policistovi, mu taky zrovna nepomohlo. To se ostatně nepovažuje za polehčující okolnost prakticky nikdy. Ale přes to všechno bydlel v jedné z nejlepších čtvrtí města. Asi bych ho měla poprosit, aby mi dal kontakt na svého realitního makléře. Taky bychom se s panem Wongem mohli přestěhovat do něčeho lepšího.

Přestože mě adresa Amadora Sancheze zavedla do nóbl čtvrti, představovala jsem si dům, ke kterému jsem měla namířeno, do poslední chvíle úplně jinak. Třípatrová vila ve španělském stylu prostě nějak nezapadala do mé představy o tom, jak si žije bývalý trestanec, odsouzený za těžké ublížení na zdraví.

S rozpaky jsem vystoupila do mrazivé noci a zazvonila na zvonek u dveří. Možná to vůbec nebyl dům Amadora Sancheze. Možná bydlel někde vzadu na zahradě, v domku pro zahradníka. Ale podle podkladů, které mi Cookie připravila, tu žil se svou manželkou a dvěma dětmi. Začínala jsem doufat, že tu přece jenom jsem správně. Bývalý zločinec, který překonal veškerou nepřízeň osudu a dotáhl to až k takovému pěknému – a snad i zcela legálními prostředky nabytému – bydlení, by mi zas na chvilku vrátil naději, že to s lidmi ještě není tak špatné.

Přitáhla jsem si bundu těsněji k tělu a zazvonila ještě jednou, aby si lidé v domě nemysleli, že jen tak odejdu. Nad vchodem se rozsvítilo světlo a za oknem z vitrážového skla se objevila rozmazaná postava, která vyhlížela ven na ulici. Pak jsem konečně zaslechla cvaknutí zámku a dveře se váhavě otevřely.

„Ano?“ otázal se hispánec, něco přes třicet let, který stál na prahu a protíral si jedno oko, zatímco tím druhým na mě podezíravě mžoural.

Zvedla jsem svou průkazku a zatvářila se nesmlouvavě. „Reyes Farrow. Kde je?“

Svěsil ruku podél těla a zadíval se na mě, jako bych byla napůl náměsíčná a napůl blázen. „Já žádného Reyese Farrowa neznám.“

Založila jsem si ruce na prsou. „Vážně ne? Takže to budeme protahovat? Už jsem se zmínila, že můj strýček je detektiv u kriminální policie a že když mu zavolám, bude tu do dvaceti minut i se sirénou a majáčkem?“

Okamžitě zaujal defenzivní postoj. „Klidně mu zavolejte, ať přijede i s tetičkou,“ odsekl nakvašeně. „Já jsem nic neudělal.“

„Amadore,“ pokárala ho žena, která se za ním najednou objevila ve dveřích. „Nechovej se tak nepřátelsky.“

Pokrčil rameny a ustoupil stranou, načež se se mnou dala do řeči ona.

„S čím vám můžu pomoct?“

Znovu jsem jí ukázala průkazku. „Omlouvám se, že vás vyrušuju takhle pozdě.“

„Mně se za to neomlouvala,“ zabručel Amador.

Blýskla jsem po něm očima. Žalobníček. „Jsem tady kvůli Reyesi Farrowovi a doufám, že váš manžel ví něco o tom, kde se zrovna teď nachází.“

„Reyes?“ podivila se, přitáhla si župan až ke krku a ustaraně se na mě zadívala. „Oni ho nenašli?“

„Ne, madam.“

„Prosím, pojďte dál, vždyť venku mrzne.“

„Ty ji jen tak pozveš dál?“ podivil se Amador. „Co jestli je to vražedkyně? Anebo šmíračka? Víš, že po mně slídí spousta lidí?“

Žena se na mě omluvně usmála. „Nikdo po něm neslídí,“ řekla klidně. „Říká to jenom proto, že chce, abych žárlila.“

Musela jsem se maličko pousmát. Zavedla mě do překrásného obývacího pokoje posetého pestrobarevnými hračkami.

„Omlouvám se za ten nepořádek,“ řekla a rychle začala sbírat plyšáky z podlahy. „Nečekali jsme návštěvu.“

„To já se omlouvám,“ uklidnila jsem ji.

„Pochopitelně jsme nečekali žádnou návštěvu,“ ozval se Amador, „protože jsme nikoho nepozvali. Proboha, vždyť jsou tři hodiny ráno. Nech toho!“

Jeho manželka si tiše povzdychla a posadila se vedle něho. Musela jsem uznat, že na pohled byli stejně krásní jako jejich dům. Vypadali jako dokonalý pár.

„Amadora už nejspíš znáte,“ řekla, „a já jsem Bianca.“

„Omlouvám se,“ řekla jsem znovu, protože jsem si uvědomila, že jsem se ještě nepředstavila. „Jsem Charlotte Davidsonová. Potřebuju okamžitě najít Reyese Farrowa, protože…“ Najednou jsem si všimla, že na mě oba zírají s ústy dokořán.

Bianca se vzpamatovala jako první. „Promiňte. Pokračujte, prosím,“ řekla a dloubla manžela loktem do žeber.

No jasně. „Říkala jsem, že…“

Amador na mě pořád třeštil oči. Bianca zvedla ruku a zlehka mu zaklapla ústa. „Omlouvám se, manžel je asi trochu unavený,“ rozpačitě se zasmála.

„Ale ne, to je v pořádku. To moje vlasy, že?“ zeptala jsem se a rychle si je uhladila.

„Ne, to spíš… Spíš jsme překvapení, že vás tu vidíme.“

„Aha. Takže my se známe?“

„Ne,“ řekl Amador. Pak se podívali jeden na druhého a oba na sebe zavrtěli hlavou. Načež se znovu otočili ke mně a zavrtěli hlavou ještě jednou.

No tak fajn. „V tom případě přejdu rovnou k věci, co vy na to?“ zeptala jsem se a upřela na Amadora svůj pronikavý pohled. „Kde je Reyes Farrow?“ Sama jsem ze sebe měla dobrý pocit, protože ta otázka zněla téměř výhrůžně. Ale musím přiznat, že mě samotnou rozhodilo, když se jeho tvář rozjasnila radostí.

„Nevím, kde je. Přísahám.“

Oba znovu zavrtěli hlavami, zřejmě aby mi ukázali, jak to mají pěkně secvičené. Celý tenhle rozhovor mi začínal připadat směšný.

„Tak jo,“ zvedla jsem ruce, že se vzdávám. „Dám se poddat. Co se děje?“

I Bianca už se usmívala, skoro jako by se každou chvíli měla rozesmát nahlas. Vztekle jsem se plácla dlaněmi do stehen. „Že by mi něco uniklo? Protože vy dva vypadáte opravdu… já nevím, veselí? Musím vám připomenout, že je příliš pozdě v noci na to, abyste byli veselí.“

„Ale my nejsme veselí,“ namítla Bianca vesele.

Pak mi to došlo. Vlastně mě to praštilo do očí. Oni věděli, kdo jsem. „Můj bože, Reyes vám o mně řekl?“

Hlavy se jim téměř rozvibrovaly, jak rychle jimi vrtěli sem tam. A lhali.

Nechtělo se mi ani věřit, že by něco takového udělal. Vstala jsem a začala po jejich obývacím pokoji přecházet sem a tam, ačkoli jsem přitom dvakrát zakopla o plastového Transformera. Pomalu mi to docházelo. „Nemůžu tomu uvěřit,“ procedila jsem nakonec skrz zaťaté zuby. Znovu jsem se na ně zadívala. „Řekl vám snad, co je zač? Co? Co? No jasně, že neřekl.“ Proč by svému nejlepšímu kamarádovi vyprávěl, že je synem Satanovým, Antikristem nebo Smrtonošem?

Po chvíli mi došlo, že se smějí. Zarazila jsem se a chvíli na ně nechápavě zírala, až jsem to nakonec vzdala a znovu se posadila. „Tak jo, bez urážky, ale… co se to sakra děje?“

Úsměv, který se rozlil po Amadorově tváři, byl opravdu odzbrojující. „Víte, my jsme nikdy…“ Zadíval se na svou ženu a pak dokončil: „Nikdy jsme si nebyli jistí, jestli jste opravdu skutečná.“

„Jak to myslíte?“

„Vy jste Dutchová,“ řekla Bianca.

Při zmínce toho jména mi poskočilo srdce. Jediný, kdo mi tak kdy říkal, byl Reyes.

„Vy jste ta dívka z jeho snů.“

„Ta zářící,“ dodal Amador.

Dívka z jeho snů? Věděli, že jsem smrtka? Nejspíš ne. To už by asi neměli takovou radost z toho, že jsem se u nich uprostřed noci zastavila na návštěvu.

„Počkejte,“ řekla jsem a přisunula se o kousek blíž k nim. „O jakých snech to mluvíte? Jemu se o mně zdálo?“ Tohle začínalo znít celkem slibně.

Bianca si zakryla ústa dlaní a tiše se zasmála, zatímco Amador vysvětloval: „V podstatě nikdy nemluvil o nikom jiném než o vás. Už na střední škole, kde po něm šílela skoro každá holka, na kterou se podíval, myslel jenom a jenom na vás.“

„Ale říkal, že vás ve skutečnosti nikdy neviděl, tak jsme si pořád nebyli jistí, jestli opravdu existujete, nebo ne.“

„No řekněte, krásná dívka ze světla?“ ušklíbl se Amador. „A mimochodem, to s tím zářením, to jsem doteď úplně nepochopil. Jasně, jste bílá, ale…“

Bianca ho pleskla přes rameno a pak se znovu otočila na mě. „Čím víc jsme se toho o něm dozvídali, tím víc jsme se s Amadorem přikláněli k tomu, že asi opravdu existujete.“

„Takže on o mně říkal, že jsem krásná?“ zeptala jsem se, protože v tomhle jsem chtěla mít opravdu jasno.

Bianca se na mě usmála. „V jednom kuse,“ ujistila mě.

Páni. Tak to byla nejlepší zpráva dnešního dne. Ve tři ráno bylo na vyhlašování vítězů ještě trochu brzy, ale nedokázala jsem si představit, že by ji ještě něco překonalo. Jenže teď už bylo na čase přejít k věci. Dlouze jsem si povzdychla a pak jsem řekla: „Podívejte, opravdu bych potřebovala vědět, kde je. Říkám to nerada, ale jestli ho brzy nenajdu, tak zemře.“

Tím jsem veškeré radovánky okamžitě ukončila. „Jak to myslíte?“ zeptal se Amador.

„Podívejte, vlastně bych nejdřív potřebovala vědět, kolik toho o něm víte,“ začala jsem opatrně. Musela jsem se rozhodnout, co jim můžu prozradit.

Bianca se kousla do dolního rtu a pak váhavě odpověděla: „Víme, že dokáže opouštět své tělo a pohybovat se mimo něj. Má neuvěřitelný dar.“

„Tak to dělal ve vězení. Tehdy už to uměl dokonale ovládat, namísto aby to ovládalo jeho.“

Ani jsem nevěděla, že by ho to kdy ovládalo. To bylo docela zajímavé. Jejich dlouholetá známost s Reyesem a skutečnost, že věděli aspoň něco o jeho schopnostech, mi dost usnadňovaly vysvětlování. „Reyes se rozhodl, že už své pozemské tělo nebude potřebovat.“

Bianca starostlivě nakrčila obočí. „Tomu nerozumím.“

Posunula jsem se až na okraj pohovky. „Víte, že dokáže své tělo úplně opustit?“

Oba přikývli.

„Tak teď ho chce opustit napořád. Chce se ho zbavit. Myslí si, že ho brzdí, že je kvůli němu zranitelnější.“

Bianca si zděšeně zakryla ústa rukou.

„Proč by to dělal?“ zeptal se Amador podrážděně.

„Zčásti proto, že je to paličák.“ Tu druhou část jsem raději vypustila. Neměla jsem důvod jim říkat celou pravdu. Vědomí, že se po světě pohybují opravdoví démoni, dokázalo člověku pořádně zkazit náladu. „Nezbývá mu moc času,“ řekla jsem Amadorovi naléhavě. „Opravdu nemáte ani ponětí, kde by mohl být? Ani nějaký tip?“

Amador smutně sklonil hlavu. „Ne. Od té doby, co se probral z kómatu a zmizel z léčebny, jsem o něm neslyšel. Byl jsem si skoro jistý, že zamíří právě sem, ale neukázal se tady.“

Bianca propletla své prsty s jeho.

„Mysleli si to i policajti,“ dodal Amador. „Hlídali náš dům ze všech stran a já si uvědomil, že Reyes nebude riskovat tím, že by se pokoušel se mnou spojit.“

Poznala jsem na něm, že nelže, což ovšem znamenalo, že jsem stále neměla ani jedinou stopu. Bylo mi do breku. Možná by mi pomohla i chvilka vřeštění, kopání a mlácení. Už jsem se nemohla dočkat, až se zas objeví Anděl, protože po tomhle mu zakroutím krkem. Můj jediný detektiv a jediný špicl, který mohl nehmotně bloumat po ulicích, se už několik dní neukázal. Vážně jsem uvažovala o tom, že mu dám padáka.

„Nenapadá vás nic, Amadore?“

Zavřel oči a zamyslel se. „On je chytrý,“ poznamenal po chvilce.

„To vím.“

„Ne, je opravdu chytrý. Je to největší génius, jakého jsem kdy potkal.“ Znovu otevřel oči a zadíval se na mě. „Jak myslíte, že jsme přišli k tomuhle domu?“

Zaváhala jsem. Aspoň v duchu jsem si musela připustit, že mě to docela zajímá.

„Když jsme spolu seděli v base, studoval trh. Akcie, dluhopisy a tak. Radil mi, kdy do čeho investovat, kdy to prodat a kdy koupit něco dalšího. Já to během návštěv diktoval Biance.“

„Začal s tisícem dolarů, které jsem měla, a udělal z nás milionáře,“ přikývla Bianca. „Já jsem se mohla vrátit do školy, a když se Amador dostal na svobodu, hned si otevřel svou vlastní malou továrničku na kovové výrobky.“

„Znamená pro nás opravdu všechno,“ přikývl Amador. „A nejen kvůli tomuhle,“ dodal a rozhodil rukama po domě. „Nevěřila byste tomu, kolikrát mi zachránil život. A to dokonce ještě před tím, než jsme se dostali do lochu. Vždycky mi pomáhal.“

Najednou jsem si nedokázala představit, že by zrovna Amador někoho napadl a způsobil mu těžké ublížení na zdraví. Připadal mi jako dobrý člověk a byla bych se ochotná vsadit, že jestli se dostal do potíží, tak to bylo proto, že chtěl chránit někoho blízkého.

„A taky je chytrý,“ zopakoval a najednou se znovu ponořil hluboko do vlastních myšlenek. „Nebude se skrývat jen tak před někým. Bude se skrývat přímo před vámi. Bude někde, kde byste ho zrovna vy nehledala.“

„Charlotte,“ ozvala se Bianca smutným hlasem, „nedala byste si šálek kávy?“

Amador souhlasně přikývl. „Stejně bychom asi za hodinu vstávali.“

„V tom případě…“

Bylo to jako mávat býkovi červeným šátkem před nosem. Posadili jsme se do kuchyně a celou další hodinu jsme si povídali o Reyesovi – o tom, jaký byl na střední škole, jaké měl naděje a sny. K mému velkému překvapení se všechny točily kolem mě.

O Earlu Walkerovi, o tom muži, který Reyese vychovával a krutě zneužíval, toho Amador mnoho nevěděl, protože o něm Reyes odmítal mluvit. Ale přesvědčoval mě o tom, že Reyes určitě nikoho, ani Earla, nezabil. Ráda bych mu to byla věřila.

Nakonec jsme se dostali i k webovým stránkám. Vyprávěla jsem jim, jak jsem se setkala s Elaine Oakovou. Bianca se tiše smála a po očku pozorovala Amadora.

„Tak jí to řekni,“ pobídl ji nakonec.

Bianca se na mě zadívala. „Jak jsem se zmínila, že nám Reyes radil s investicemi, nebyla to s tou první tisícovkou tak docela pravda. Neměla jsem vůbec nic, a tak mi Reyes poradil, abych se spojila s touhle ženou, která se s ním snažila sejít a nabízela dozorcům peníze za to, že jí o něm nosili různé informace. Tak jsem to udělala. Řekla jsem jí, že můj manžel s ním sedí v jedné cele a že jí můžu opatřit, co bude chtít. A ona koupila všechno, co jsem jí donesla. Spolkla to i s navijákem a královsky nám platila. Už nám docházely věci, které bychom jí tak ještě mohli prozradit.“ Hlasitě se zasmála. „A takhle jsme přišli k té první tisícovce, kterou jsme investovali.“

„Prodávala jste jí informace o Reyesovi?“ zopakovala jsem nevěřícně. Najednou mi taky bylo do smíchu.

„Jo, ale byly to úplné nesmysly. Nic, co by se mu někdy do budoucna mohlo vymstít. Jednou za čas mi Reyes vzkázal, abych jí předhodila něco podstatnějšího a udržela si tak její zájem. Ale i tak bylo pár věcí, které chtěl utajit, ale dostaly se k ní prostřednictvím dozorců. Vůbec jsme nechápali, jak se k něčemu z toho mohli dostat.“

Já měla pocit, že to chápu. „Nešlo například o jeho sestru?“

Bianca sebou trhla. „Ano. Opravdu netuším, jak tohle mohl nějaký dozorce zjistit.“

„Reyes o ní nikdy nemluvil,“ potvrdil Amador.

Byla jsem si jistá, že federálové se o Kim dozvěděli právě prostřednictvím jedné z těch fanouškovských stránek. Ale Amador měl pravdu. Reyes byl neuvěřitelně chytrý. Ne že bych to už dávno nevěděla, ale… Počkat! Chvíli jsem Amadora mlčky pozorovala. „A co ty Reyesovy fotky ze sprchy?“

„Jak myslíte, že jsme spláceli hypotéku na tenhle dům?“

Poklesla mi čelist. „A on o tom věděl?“

Amador se nahlas rozesmál. „Byl to jeho nápad. Věděl, že ta šílená ženská za ně zaplatí spoustu peněz, a chtěl, abychom měli tenhle dům.“

Seděla jsem tam a nevěřícně na něho zírala. Takže Reyes to všechno udělal pro svoje přátele. Ale přitom mě nechával žít v domnění, že běžně ubližuje nevinným lidem. O tom jsem teď pochybovala víc než kdy jindy. Ale co kdyby zemřel? Opravdu by přišel o všechnu svou lidskost? Bylo to vůbec možné?

Doufala jsem, že se mi tady podaří zjistit něco o tom, kde by se Reyes mohl skrývat – něco, o čem si Sanchezovi možná ani neuvědomovali, že to vědí –, ale zdálo se, že opět odejdu s prázdnou. Dala jsem jim vizitku a rozloučila se. Amador se šel chystat do práce a Bianca mě vyprovodila.

„Tak co o mně říkal?“ zeptala jsem se nakonec.

Tiše se zachichotala a zavrtěla hlavou.

„Myslím to vážně. Mluvil o mém zadku?“

~~~

Vešla jsem do domu, kde jsem bydlela, hlavu jsem pořád měla plnou Reyese a srdce se mi pomalu začínalo plnit nadějí. Nebyla jsem si jistá proč. Možná stačilo jen vědět, že je ještě naživu, aby se mi hned udělalo líp. Nikdy dřív jsem si neuvědomila, že slyším tlukot jeho srdce, ale když jsem si teď vybavovala, jak to bylo dřív, dospěla jsem k názoru, že jsem ho slyšela vždycky. Byl to ten zvuk, který mě večer uspával a pak mě provázel na cestě mezi nocí a ránem, mezi snem a probuzením.

Když jsem zastrčila klíč do zámku, zaslechla jsem za sebou na chodbě paní Allenovou.

„Charley?“ zasípala tichým hlasem.

Pane na nebi, co zase chce? Paní Allenová se se mnou dala do řeči jen jedinkrát, a to když utekl její pudl a ona si chtěla najmout soukromého detektiva, aby ho vypátral. Podle mého názoru byl Princ Filip pěkný zmetek a bylo jedině dobře, že zmizel. Vůbec jsem měla takový pocit, že ten, kdo vymyslel pudly, zaprodal svou duši Ďáblu. Už jenom to jméno… Pudl?

Otočila jsem se k ní. Když nic jiného, mohla by z toho pro mě kápnout hrstka domácích sušenek, které paní Allenová nejenom uměla, ale taky je považovala za vhodné platidlo v případech, kdy někdo strávil několik hodin tím, že běhal po městě a hledal jejího přitroublého pudla. Kupodivu mi to tak vyhovovalo.

„Dobré ráno, paní Allenová,“ řekla jsem a vyrazila za ní. Ale vzápětí jsem zaslechla podivnou tupou ránu. Pak mi hlavou projela ostrá bolest a najednou jsem viděla, jak mi do obličeje letí podlaha. To jediné, co jsem si v duchu stačila říct, než mě úplně pohltila temnota, bylo pořádně hlasité Do prdele práce!

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Kdo jsme, kam míříme a proč tam jedeme zrovna touhle šunkou?

− nálepka na nárazník

~~~

Hlavou, která před chvilkou prodělala blízké setkání nepříjemného druhu s jakýmsi tupým předmětem, jsem narazila do něčeho, co vypadalo jako boční stěna kufru. Tím jsem se probrala. Ale vzápětí jsem zas začala ztrácet vědomí a všechno kolem mě se rozplývalo. Propadala jsem se do rozevřené náruče hřejivé, konejšivé temnoty, a musela jsem zatnout zuby i nehty a bojovat ze všech sil, abych se vrátila zpátky k vědomí.

Soustředila jsem se na palčivou bolest v hlavě, na skutečnost, že mám spoutané ruce i nohy, na bručení motoru a na hukot pneumatik někde pod sebou. Jestli tohle byl Cookiein plán, aby mě konečně donutila vlézt si do kufru auta, tak jí na Vánoce nadělím předplatné na voskovou depilaci na celý příští rok.

„Tak co tohle má být?“

Donutila jsem se znovu otevřít oči a spatřila jsem rozesmátou tvář třináctiletého grázlíka jménem Anděl. Díky bohu. Ten mi určitě nějak pomůže, abych se z téhle šlamastyky dostala. Nakláněl se do kufru ze zadního sedadla. V tu chvíli bych byla třeba zabila chlupatého mamuta, abych byla taky nehmotná.

„Umírám,“ zaskřehotala jsem, protože jsem měla úplně sucho v hrdle. „Sežeň pomoc.“

„Neumíráš. A jsem snad nějakej pes záchranář?“ Ten drzý výraz malého chytrolína mu z tváře zmizel jen na zlomek vteřiny, ale to stačilo, abych si všimla jeho obav. Nejspíš jsem byla opravdu v pěkné bryndě.

„Kdo mi to udělal?“ zeptala jsem se a znovu jsem zavřela oči, abych aspoň trochu utišila bolest, která mi zevnitř bušila do lebky.

„Dva běloši,“ řekl Anděl ustaraně.

„Jak vypadají?“

„Jsou bílí,“ řekl a pokrčil rameny. „Vy běloši mi připadáte jeden jako druhý.“

Snažila jsem si povzdychnout, ale nepodařilo se mi nabrat do plic dost vzduchu. „To mi pomůže jako lžíce při rvačce na nože.“ Nahmatala jsem podpažní pouzdro na pistoli, ale bylo prázdné. Pochopitelně. A moje snaha zůstat při vědomí také každou vteřinou slábla. „Sežeň Reyese,“ řekla jsem a propadala se do mdlob mnohem rychleji, než jsem původně měla v úmyslu.

„Nemůžu ho najít,“ řekl Anděl, ale jeho hlas mi zněl jako ozvěna z hlubin nějaké jeskyně. „A nevím, jak ho hledat.“

„Tak budeme doufat, že on ví, jak najít mě.“

Zdálo se mi, že to netrvalo ani vteřinu, a znenadání se víko kufru otevřelo. Probrala jsem se tím, jak stísněný prostor zaplavilo ostré světlo, a najednou jsem pocítila určitou sounáležitost s upíry. Tohle bylo opravdu nepříjemné probuzení.

„Je vzhůru,“ řekl jeden z nich. Zdálo se, že ho to překvapilo.

„Nekecej, sherlocku,“ hlesla jsem a odměnou mi byla palčivá bolest v temeni hlavy.

Ze všech příležitostí bát se, které jsem v životě dostala, byla tahle asi ta nejlepší, ale já necítila vůbec nic. Žádné tuhnutí krve v žilách, žádnou záplavu adrenalinu, nic takového. Buď mi něco píchli, anebo jsem se proměnila v zombie. Vzhledem k tomu, že jsem vůbec neměla chuť sníst jim mozky, jsem se zatím klonila spíš k té první variantě.

„Vy jste mě něčím praštili,“ řekla jsem, když mě vytáhli z kufru a vlekli k něčemu, co vypadalo jako opuštěný motel. Ani jeden z nich mi nic neodpověděl, což mi zpočátku připadalo dost nespolečenské, ale potom jsem si uvědomila, že mi asi není moc rozumět. Chůze se svázanýma nohama se ukázala být velice náročná, takže jsem se raději dál nechala vláčet. Ta ozbrojená eskorta mi najednou dávala takový zvláštní pocit, jako bych byla opravdu důležitá. Snad bych si měla sama pořídit bodyguardy. Nejen že by to do budoucna snad odradilo další zájemce o únos, ale ještě navíc by mi to dost zvedlo sebevědomí, a vysoké sebevědomí je zdravé sebevědomí.

„Co mám sakra dělat?“ pokřikoval na mě Anděl, který kolem nás poskakoval jako kobylka na rozpálené pánvi. Skoro jsem ho neviděla, ale to bylo dáno tím, že jsem se nedokázala soustředit na nic jiného než na to, jak se mi plete jazyk.

„Sežeň Boba,“ zahuhlala jsem nesrozumitelně.

„Copak si myslíš, že mě to ještě nenapadlo? Snažil jsem se ho zburcovat a on je teď celý bez sebe a v jednom kuse ti volá, ale cokoli mu provedu, myslí si, že ho straší tvoje prateta Lillian.“

Můj doprovod mě přenesl přes práh rozpadajícího se bytu. Naproti dveřím bylo jediné křeslo a stolek, na němž se leskly mučicí nástroje. Jehly, nože, různé kovové přístroje, které byly vyrobené jen za jediným účelem. Aspoň to tihle dva pojali zodpovědně, nic neodflákli a pořádně se na celou akci připravili. Nebyla jsem jen tak nějaká holka, kterou unesou, budou mučit a nakonec pohřbí v poušti. Pečlivě si mě vybrali, aby mohli mučit a nakonec pohřbít v poušti právě mě. Moje sebevědomí mířilo ke hvězdám.

„Ale proč si strýček myslí, že ho straší tetička Lillian?“ zeptala jsem se, když mě položili do křesla a začali mě k němu přivazovat.

„S kým si to povídá?“ zeptal se jeden druhého.

Ten jenom zavrčel. Nebylo těžké poznat, který z nich byl Riggs a který Murtaugh, ačkoli oba byli očividně spíš jejich zlými protějšky. Navíc už mi došlo, proč si pořád nemůžu vzpomenout, odkud je znám. Bylo to tím, že měli na hlavách lyžařské kukly. K těm oblekům se jim ale vůbec nehodily.

Brzy jsem přišla na to, že být připoutaná ke křeslu je mnohem nepohodlnější, než by si člověk myslel. Provazy se mi zařezávaly do zápěstí i do paží a nepříjemně drtily Nebezpečí a Willa Robinsona. Zdálo se, že má ňadra už nikdy nebudou taková jako dřív.

„Hele, zkoušel jsem ten trik s cukrem,“ řekl Anděl, který pořád roztržitě poletoval kolem mě. „Víš, jak jsi mi to minule radila. Jenomže ta jeho podělaná kočka ho pořád lízala, takže než přišel a podíval se, místo ‚Charley potřebuje pomoc‘ tam stálo spíš něco jako ‚Lil po tobě půjde‘.“

„Strýček má kočku?“

Zahlédla jsem záblesk pohybu tak rychlého, že jsem ho ani nestačila pořádně zaregistrovat a najednou jsem se bůhvíproč dívala do rezavého lavoru, který byl připravený napravo vedle mě. Teprve potom mi levou tváří projela vlna bolesti a já si pomalu začala uvědomovat, jak moc to tady bude na pendrek. Mučení jsem nikdy neměla ráda.

„Ty jsi mě zase praštil?“ zavrčela jsem, protože mě to najednou naštvalo.

„Nekecej!“ ušklíbl se padouch Riggs. Hovado.

„Bolí mě kousek mozku. Ráda bych věděla, který kousek to je a k čemu má sloužit.“

Padouch Riggs se zarazil. „Vážně netuším, na co ti ten kousek mozku je. Ty to víš?“ zeptal se svého nejlepšího kamaráda.

„Děláš si prdel?“ odpověděl padouch Murtaugh, ačkoli já ho trochu podezírala, že se tou otázkou spíš nechce zabývat.

Ze všech sil jsem se snažila identifikovat ty dva muže, které jsem důvodně podezírala z únosu, ale nedokázala jsem se soustředit. Ať už mi píchli cokoli, byla to opravdu síla. Umínila jsem si, že než je rozcupuju, řeknu si o recept.

Jejich hlasy mi najednou zněly jako nahrávka z walkmana, ve kterém docházejí baterie. Snažila jsem se zaostřit na jejich kukly a zapamatovat si aspoň barvu jejich očí, ale moje hlava nějak odmítala otáčet se kterýmkoli směrem kromě dolů. Měli opravdu pěkné boty.

„Začíná nám docházet čas i trpělivost, slečno Davidsonová,“ prohlásil padouch Murtaugh. Neměl moc hluboký hlas a na můj vkus měl příliš malé ruce. Můj typ to rozhodně nebyl. „Dostanete jen jednu jedinou příležitost.“

Jedna příležitost byla pořád lepší než žádná. Musela jsem si dát záležet na tom, abych ji nepromarnila. Uspět hned na první pokus. Mohla jsem jenom doufat, že mě neopustí začátečnické štěstí.

„Kde je Mimi Jacobsová?“

Sakra. Když všechno ostatní selže, nezbývá než lhát. „Je na Floridě.“

„Na Floydech?“ zeptal se padouch Riggs svého parťáka. „To si z nás jako dělá legraci?“

„Na Floridě,“ zopakovala jsem. Ježíši! Když už mě jednou zdrogovali, taky by se mohli trochu snažit. „Na Flo-ri –“

Hlava mi znovu odskočila napravo a bolest mi jako doběla rozpálená jehla vystřelila z čelisti až do páteře. Ale i tak se mi zdálo, že by něžnosti, kterými mě padouch Murtaugh zahrnoval, bolely mnohem víc, kdybych nebyla v rauši. Teď abych se vzpamatovávala znovu od začátku. Otráveně jsem si povzdychla.

Padouch Murtaugh si přede mnou klekl a zvedl mi bradu tak, abych se mu dívala do očí. To mi opravdu pomohlo. Zadívala jsem se do jeho křišťálově modrých očí a byla bych ochotná se vsadit, že ten druhý má oči stejně blankytné. Nebyla to náhoda, že mi už prvně naháněli strach. Z falešných agentů FBI šla prostě vždycky hrůza.

„Věřte mi, že vás to bude bolet mnohem víc než mě,“ prohlásil padouch Murtaugh, známý též jako zvláštní agent Powers.

Usmála jsem se. „Myslím, že ne – aspoň až se do toho zapojí ten mladý muž, co stojí za oknem.“

Oba mí únosci se prudce otočili, ale než stačili jakkoli zareagovat, Garrett Swopes poslal do padoucha Riggse dvě kulky takovou rychlostí, že ani nepostřehl, co se děje. Já jsem rozhodně nerozeznala skoro nic. Padouch Murtaugh vytáhl pistoli a vystřelil po něm, takže se Swopes musel schovat za zdí. Všechno se to odehrávalo dost hlučně. Snažila jsem se Swopesovi aspoň trochu pomoct tím, že padouchu Murtaughovi uštědřím tvrdou hlavičku, ale on uhnul, takže jsem nakonec dosáhla jen toho, že jsem si znovu prohlédla jeho boty.

„Páni!“ vykřikl Anděl, který hopsal sem a tam, jako by konečně byl ve svém živlu. Přestřelky, to bylo něco pro něho. Nebýt jediná, kdo ho vidí, musela bych se za něho stydět.

Třesklo ještě několik výstřelů a pak kdosi vykopl dveře. Taky měl pěkné boty. Nablýskané. Najednou mě Garrett rozvazoval. Měl zaprášené kožené holinky a džíny. A padouch Riggs ležel na podlaze vedle mě, možná živý, možná mrtvý. S těma vytřeštěnýma očima rozhodně spíš mrtvý. Ale nechtěla jsem dělat žádné ukvapené závěry.

„Utekl zadem,“ řekl Garrett tomu člověku s nablýskanýma botama. Kdo by to do něho řekl, že zná někoho s tak dobrým vkusem?

Podařilo se mi zvednout hlavu dost vysoko na to, abych rozeznala nemluvného nindžu zabijáka, který se včera ráno zjevil v mém obýváku. „Pane Chao,“ vydechla jsem překvapeně. „Jak jste mě tady našli?“

„Před nějakou dobou jsem pana Chaa přistihl, jak po tobě slídí, a tak jsme si vyměnili informace,“ prohlásil Garrett, zatímco mě rozvazoval. Po chvilce to vzdal a vytáhl z kapsy hrozivě vypadající nůž.

„Chceš říct, že jste mě sledovali oba zároveň?“

„Jo. On ti šlapal na paty už několik dní.“

„Pane Chao,“ otočila jsem se na toho druhého dotčeně. „To všechno kvůli tomu, že mám tak pěkný zadek, viďte?“

„Neměli bychom ho sledovat?“ navrhl pan Chao a v jeho hlase byl znát slabounký čínský přízvuk.

Garrett mě konečně zbavil pout a já mu spadla do náručí jako hadrová panenka. „Kam se proboha poděly moje kosti?“ podivila jsem se malátně. Pokoušela jsem se udržet na nohou, ale bylo to beznadějné.

„Pusťte se za ním se svým kolegou,“ pobídl Garrett pana Chaa. Mou otázku jako by úplně přeslechl.

Zvedla jsem hlavu a zahlédla jsem Franka Smithe, šéfa pana Chaa, oděného v dokonale padnoucím černém obleku.

Po tváři se mu rozléval úsměv, jako by žil právě pro takovéhle chvilky.

„Já se postarám o to, aby se Charley dostala do bezpečí,“ pokračoval Garrett.

„Zdá se, že se ani tentokrát nedozvím, jestli jste spíš andělská, anebo mrcha,“ ušklíbl se Smith, který se očividně skvěle bavil.

„Jak jste mě našli?“

Smith kývl hlavou ke svému kolegovi. „Tady pan Chao si povšiml dvou mužů, kteří v uličce u vašeho domu nakládají cosi velikého do kufru svého auta.“

„Velikého?“ zeptala jsem se dotčeně.

„Zavolal mi,“ ujal se slova Garrett, který se pokoušel mě dostat na nohy. „Poslal mě k tobě domů, abych tě zkontroloval, a sám sledoval to auto. Jenom pro jistotu. Ale ty jsi samozřejmě nebyla doma.“

„Než jsme zjistili, že vás unesli, pan Chao volal i mně, a tak jsme se sešli nedaleko odsud,“ poznamenal Smith a ukázal roztříštěným oknem ven. Já tam viděla jen oslepující záři.

„Policie je na cestě,“ dodal Garrett.

„Charley,“ ozval se Anděl přiškrceným hlasem jen zlomek vteřiny před tím, než nás zasypal déšť kulek.

~~~

Garrett mě strhl na zem a přitiskl k dost nechutné staré matraci. I ti druzí dva se okamžitě vrhli k zemi. Byl to prazvláštní zvuk. Palba z plně automatické zbraně rozezněla ozvěny všude kolem nás. Kulky trhaly sádrokarton i laciný nábytek a bubnovaly do plechové výlevky v kuchyni. Pak střelba na okamžik přestala – zřejmě na dobu nezbytnou k výměně zásobníků. Pan Chao zasténal bolestí. Byl raněný, jen jsem nedokázala odhadnout, jak moc.

„Musíme si zavolat posily,“ řekla jsem Garrettovi, jak jsem se pokoušela zvednout na nohy.

„Sakra, Charley,“ okřikl mě a strhl mě nazpátek, „musíme si hlavně dobře rozmyslet, co uděláme, abychom se těch posil dožili.“

„Tak já nevím, co kdybychom popadli pana Chaa a pokusili se odsud co nejrychleji zmizet?“ Ten nával adrenalinu mi zřejmě rozvázal jazyk. Najednou už mi nedělalo problémy jasně vyjádřit svůj názor.

Garrett mě vůbec nevnímal. On snad dělal, jako by mě neslyšel! Takže zase jako za starých časů? „Když tady vydržíme, posily dorazí každou chvíli,“ rozhodl.

„Když popadneme pana Chaa a vyplížíme se zadem, můžou si dorazit, kdy chtějí.“

Kolem nás zahvízdaly kulky a rachot automatické zbraně znovu ožil. „Do prdele,“ ulevil si Garrett, zatímco odražené střely létaly všemi směry. „Kdo to sakra je?“

„Jo, úplně jsem se zapomněla zmínit, že se mi představil. Jmenuje se Neblbni a Vypadni Zadem.“

„Tady, vezmi si to,“ řekl a zalovil v kapse bundy.

„Co to bude? Vstupenka na cestu ven zadem?“

Vrazil mi do levé ruky prťavou pistolku.

„Promiň, ale já jsem pravák.“

„Charley,“ povzdychl si zoufale.

„No nic, to já jen, abys to věděl.“

„Zůstaň tady,“ nařídil mi a zvedl se na kolena. Očividně se chystal udělat něco moc hrdinského.

První kulka, která ho zasáhla, mě opravdu vyděsila až do morku kostí. Celý svět se zpomalil a já slyšela jen plesknutí rozpáleného kovu do měkkého masa. Zadíval se na mě, jako by tomu nechtěl věřit. Když jím proletěla druhá kulka, sklonil se a hledal místo, kudy do jeho těla vnikla. Jak ho zasáhla třetí, bylo mi jasné, co musím udělat.

Podle toho, jak se kulky zarývaly do zadní stěny pokoje, střelec posypal fasádu olovem z jedné strany na druhou, tam se zastavil a pomalu se vracel zpátky naším směrem. Nic neobvyklého.

A tak jsem se zvedla, pokrčila kolena a čekala.

Garrett se zhroutil na zem, zatínal zuby a svíjel se bolestí mezi úlomky sádrokartonu, které po každé dávce odletovaly ze stěn, a třískami z chatrného nábytku. Pro dávky z automatu byla celá místnost jako z papíru, a taky to tu začínalo vypadat jako po pořádně divoké polštářové bitvě.

Kde se flákal syn Satanův, když ho člověk zrovna potřeboval? Možná se na mě pořád ještě zlobil. Možná se tentokrát nemínil ukázat – neukázal se ani včera, když mi ten podmínečně propuštěný kriminálník málem vyřezal srdce z těla, a to už bylo něco –, ale já to musela risknout kvůli Garrettovi.

Čekala jsem, že se stane jedna ze dvou věcí. Buď mě jednoduše zastřelí a já budu na místě mrtvá, anebo se objeví Reyes. To by mi opravdu spravilo náladu. Zase. A tohle všechno, ten hluk a zmatek, by rázem ustalo. Cítila jsem, jak kolem mě hvízdá jedna kulka za druhou. Tlakové vlny, které je následovaly, mi nadzvukovou rychlostí masírovaly kůži.

Zavřela jsem oči a zašeptala tak tiše, že jsem to v rachotu palby sama neslyšela: „Rey’azieli, přivolávám tě.“

Prosvištěla kolem mě další střela. A další. Blížily se. Ta příští by mě měla zasáhnout do krku. Nejspíš mi roztrhne krční tepnu a bude po všem.

Otevřela jsem oči, připravila se na zásah a překvapeně jsem přihlížela, jak se svět zpomalil ještě víc. Úlomky a třísky zůstávaly viset ve vzduchu, jen řada kulek se pomalu blížila ke mně. Zadívala jsem se na tu nejbližší. Tohle byla kulka, která na sobě měla napsané mé jméno. Kov byl rozpálený třením vzduchu, které vyvolávala jeho obrovská rychlost. A pak se najednou celý svět znovu rozběhl, vyrazil mi dech a srazil mě k zemi. Kulky, které jsem si prve prohlížela, zmizely ve stěně kousek nad mou hlavou.

Všechno se propadlo do tmy, která začínala na okrajích mého zorného pole a rozlévala se, dokud mě neobklopila černočerná propast zapomnění.

Připadalo mi to jako pár vteřin, než jsem se znovu probrala a zjistila, že pomalu stoupám k popraskanému stropu, který mi vůbec není povědomý. Ohlédla jsem se na své tělo a spatřila kaluž krve, rozlévající se okolo mé hlavy. Pak jsem se zadívala na temnou postavu, která mě zvedala k nebesům, zaskřípala jsem zuby a zaťala pěsti.

Pitomá smrt. Nejradši bych ji nakopala do prdele.

Vyškubla jsem se jí z náručí a spadla zpátky na zem. Najednou se přede mnou zjevil Reyes. Jeho plášť mu divoce vířil kolem těla, ale moje pěst už tou dobou nabírala rychlost a nedala se zastavit. Zasadila jsem mu krásný pravý hák.

„Co to sakra děláš?“ rozkřikl se na mě a shodil kápi, pod kterou se objevila jeho dokonalá tvář.

„Promiň,“ řekla jsem rozpačitě. „Já myslela, že jsi smrt.“

Rošťácky se na mě zašklebil a v tvářích se mu udělaly dolíčky, což bohatě stačilo na to, aby mou páteří proletěl blesk. „Přes smrt jsi tady snad ty, ne?“ zasmál se.

„No jo. Já jsem smrtka. Máš pravdu.“ Zadívala jsem se na své tělo, ležící bezvládně na zemi. „Takže teď jsem mrtvá, jo?“

„To těžko.“ Přistoupil blíž, vzal mou tvář do dlaní a prohlížel si škody, které na ní napáchal padouch Murtaugh. „Měla jsi mě zavolat dřív.“

„Ani jsem nevěděla, jestli tě dokážu přivolat. Jenom jsem to zkoušela.“

Překvapeně nakrčil obočí. „To obvykle ani není nutné. Cítím tvé emoce ještě dřív, než se dostanou na povrch.“

„Nadrogovali mě. Cítila jsem se fakt skvěle.“

„Aha. Tak příště mě zavolej dřív.“

Váhavě jsem sklonila hlavu.

„Co je?“ zeptal se.

„Včera v noci na mě zaútočil jeden chlápek s obrovským nožem, a pokud si vzpomínám, moje emoce byly tou dobou dost jednoznačné. A stejně ses neukázal.“

„Myslíš, že ne?“

Překvapeně jsem k němu vzhlédla. „Ty jsi tam byl?“

„Jasně že byl. Ale ty jsi to sama zvládala úplně perfektně.“

Tiše jsem si odfrkla. „Tak to jsi očividně byl u nějaké jiné Charley, které tou dobou hrozilo, že ji rozříznou vejpůl. Mě ten člověk totiž málem zabil, abys věděl.“

„Ale ty sis s ním poradila. Mimochodem, já to říkal.“

„Co jsi říkal?“

„Že dokážeš mnohem víc, než si myslíš.“ V koutcích úst mu zahrál smyslný úsměv a on pomalu vykročil blíž ke mně. „Mnohem víc.“

„Garrette!“ vykřikla jsem a o vteřinu později jsem se probrala vedle něho. Byla jsem zpátky ve svém těle, ale po Reyesovi už tu nebylo ani stopy. Že by se mi to všechno jenom zdálo? To bych vážně byla celá já. Ale střelba ustala. „Co se stalo?“ zeptala jsem se Smithe.

„Ten střelec je mrtvý,“ řekl a pomáhal panu Chaovi na nohy. „A policie je skoro tady, takže my mizíme.“

„Počkejte, to vy jste ho zastavil?“

Zvedl skučícího pana Chaa, vzal si jeho ruku kolem krku a sám ho pevně objal v pase. „Já ne.“

„Počkejte, a co Garrett?“ křičela jsem za ním, když svého kolegu vlekl ze dveří. Najednou se tam objevilo SUV, které řídil obr Ulrich, ten třetí z jejich party.

„Policisté tu budou každou chvíli. Tlačte na ránu.“

„Díky,“ hlesla jsem a otočila jsem se zpátky. V tu chvíli jsem si uvědomila, že krev, kterou jsem viděla rozlitou kolem vlastní hlavy, nebyla moje, ale jeho. Našla jsem ránu, která vypadala nejošklivěji, a tlačila na ni.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Národní sarkastická společnost:
Vy si myslíte, že potřebujeme vaši podporu?

− nálepka na nárazník

~~~

Bylo už pozdě večer, když jsem vklouzla do Garrettova nemocničního pokoje. Ještě spal, a tak jsem si nabídla něco na zub z tácu, na kterém mu přinesli večeři. Mně samotné ošetřili jen pohmožděninu, on měl tři střelné rány. Takže vyhrál. Aspoň tentokrát.

„Co to děláš?“ zeptal se hlasem zastřeným únavou a sedativy.

„Jím tvou zmrzlinu,“ řekla jsem s pusou plnou vanilkové rozkoše.

„A proč mi jíš zmrzlinu?“

Ten člověk byl vážně machr na pitomé otázky. „Protože tu svou už jsem snědla.“

Rozesmál se, ale vzápětí se celý zkroutil bolestí. Pěkně dlouho ho operovali, než ho celého zalátali, ale pak ho převezli na obyčejný pokoj, protože jeho rány už nebyly životu nebezpečné. „To jsi za mnou přišla, aby ses mi dostala do kalhot?“ zeptal se.

„Žádné na sobě nemáš,“ připomněla jsem mu. „Oblékli ti holčičí šatičky s integrovaným větráním na prdelce.“ Sama jsem je na sobě měla taky, ale Cookie mi naštěstí přivezla tepláky, které jsem si oblékla pod ně.

Můj ošetřující lékař se sice dost dlouho zdráhal, ale když mu strýček Bob a Cookie slíbili, že se postarají, abych následujících dvanáct hodin neusnula, nakonec souhlasil, že mě propustí. Právě vyplňoval papíry. Bylo pozdě, ale já neměla důvod vysedávat v nemocnici, když jsem mohla sedět doma u počítače a pracovat. Anebo si těch dvanáct hodin krátit tím, že si budu na webu prohlížet Reyesovy fotky.

Odložila jsem zmrzlinu a vlezla si ke Garrettovi do postele. „Nebudeš se se mnou přetahovat o peřinu, že ne?“

Cítila jsem, že Reyes je nablízku. Cítila jsem, jak ve vzduchu zesílilo napětí, když jsem si ke Garretovi lehla. Že by žárlil? Na Garretta? Vždyť jsme byli jen kamarádi. Nic víc. Jenom jsem mu chtěla dopřát trochu péče a pozornosti.

„Tohle je vážně dost nepohodlné,“ zaskučel Garrett.

„Nebuď směšný. Už jenom moje přítomnost je příjemná.“

„Ani moc ne.“

Zvedla jsem ruku na polštáři a podložila mu s ní hlavu.

„Au.“

„Ale no tak,“ vyvalila jsem oči.

„Víš, že mi prostřelili to rameno, co na něm ležíš?“

„Ale dali ti prášky proti bolesti, ne?“ namítla jsem a konejšivě ho pohladila po vlasech. „Tak to přece vydržíš.“

„Ty vážně nejsi moc na ošetřování zraněných, viď?“

Otráveně jsem si povzdychla, vytáhla ruku zpod jeho hlavy a odtáhla se od něj. „Lepší?“

„Bylo by, kdybych si mohl pohrát s Nebezpečím a Willem Robinsonem.“

Napětí v místnosti zesílilo a zdálo se, že za chvíli tu začnou přeskakovat výboje statické elektřiny. Raději jsem si děvčata zakryla rukou. „To rozhodně ne,“ řekla jsem a plácla ho přes ruku.

Garrett se znovu zasmál a pak si přitiskl ruku v bok, protože ho tam zřejmě zabolely stehy. Chvíli jen zhluboka dýchal a pak se zeptal: „Ale kromě prsou a vaječníků už žádná část tvého těla nemá své vlastní jméno, že ne?“

Právě minulý týden jsem ho seznámila s Nebezpečím, Willem Robinsonem, a také s Teleportuj mě a se Scottym. „Čirou náhodou jsem nedávno pokřtila své prsty na nohou, ale to bylo důsledkem jedné velmi podivné partie flašky a přemíry margarity.“

„A představíš nás?“

Posadila jsem se a stáhla si ponožky, přičemž jsem postel rozviklala právě tak akorát, aby Garrett občas tiše zasténal bolestí. „Ty jsi ale bolístko,“ pokárala jsem ho, když jsem si znovu lehla vedle něj a zvedla nohy do vzduchu. „Tak, od levého malíčku směrem doprava to jsou: Šmudla, Prófa, Kejchal, Rejpal, Stydlín, Štístko, Dřímal, královna Alžběta III., svatý Prdelka – patron pevných zadků, a Růžovej Floyd.“

Chvíli to vstřebával a pak se zeptal: „Růžovej Floyd?“

„Jasně. Jako Pink Floyd, rozumíš?“

„Rozumím. Prsty na rukou sis ještě nepojmenovala?“

Nevěřícně jsem se na něj zadívala. V nevěřícnosti jsem byla fakt dobrá. „To je ta nejpitomější věc, jakou jsem kdy slyšela.“

„Jak to?“ podivil se, jako by se ho to dotklo.

„Proboha, proč by někdo dával jména vlastním prstům?“

Zadíval se na mě pohledem ještě trochu zpitomělým sedativy. „Je to tvůj svět,“ prohlásil nevzrušeně a já věděla, že mu právě zabírá poslední dávka morfia.

Naklonila jsem se k němu a políbila ho na tvář, zrovna když zavíral oči. Čekala jsem další projev Reyesova hněvu, ale najednou jsem si uvědomila, že zmizel. Cítila jsem jeho nepřítomnost jako pocit prázdnoty někde uvnitř hrudního koše.

~~~

Po noci plné nemocnic, lékařů a otázek jsem se konečně dostala domů na revers. Protože jsem pořádně nevěděla, co mi lékaři napsali do propouštěcí zprávy, měla jsem pocit, že by mě později nikdo neměl volat k odpovědnosti za to, že jsem šla domů. Garrett byl mimo nebezpečí a mě zase poslepovali dohromady. Jen hlava mi pořád třeštila, zřejmě aby mi připomněla, že končit každý večer na pohotovosti není zrovna dobré pro zdraví.

Když policisté dorazili k tomu opuštěnému motelu, našli střelce už mrtvého. Zřejmě uklouzl, když po nás střílel, upadl a zlomil si vaz. Mně takové vysvětlení bohatě stačilo. Řekla jsem jim, že Garrett ty muže sledoval v domnění, že by se mohli pokusit mě unést. Když zjistil, že to skutečně udělali, zavolal policii a vtrhl na ně s pistolí v ruce, přičemž jednoho z únosců – padoucha Riggse – na místě zabil.

Jenže ten mrtvý střelec zvenčí neměl křišťálově modré oči. Takže to nebyl ten, koho jsem poznala v padouchovi Murtaughovi, totiž jeden z mých falešných federálních agentů. Ten, kterého Garrett zabil, byl domnělý agent Foster, ve skutečnosti bezvýznamný zlodějíček z Minnesoty. Kam se tedy poděl náš druhý falešný federál, zvláštní agent Powers? Nejspíš utekl. A ten střelec byl někdo úplně nový. Viděla jsem ho prvně v životě.

O svém obdivovateli panu Smithovi už jsem se nic dalšího nedozvěděla, a tak jsem mohla jen doufat, že pan Chao bude v pořádku. Nemohla jsem poprosit strýčka Boba, aby ho nechal hledat po nemocnicích, protože bych mu musela přiznat, že na místě činu bylo o pár lidí víc, než jsem mu doposud tvrdila.

Ale jestli ti pánové chtěli zůstat v anonymitě a postarat se sami o sebe, tak proč bych se jim do toho pletla?

Když mě Cookie a strýček Bob doprovázeli domů, zastavila jsem se na chodbě u dveří paní Allenové a zaklepala na ně. Bylo už dost pozdě, ale já často slýchala, jak se ve svém bytě šourá sem a tam i uprostřed noci, a chtěla jsem mít jistotu, že jí nikdo nic neudělal, když mě přepadli a unesli. Za chvilku se její dveře pootevřely.

„Paní Allenová, jste v pořádku?“

Přikývla, tvář plnou obav a lítosti. Ukázalo se, že když mě unesli, sama zavolala na policii, ale nedokázala ty muže ani jejich vůz popsat. Aspoň se snažila.

„Tak jo. Kdybyste něco potřebovala, víte, kde mě najdete…“

„A není vám nic?“ zeptala se a její hlas se chvěl stářím a obavami.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem. „A co Princ Filip?“

Ohlédla se přes rameno. „Dělal si o vás takové starosti.“

Věnovala jsem jí ten nejveselejší, nejupřímnější úsměv, jakého jsem byla schopná. „Vyřiďte mu, že se nemusí bát. A moc vám děkuju, že jste zavolala policii, paní Allenová.“

„Našli vás?“

„Našli mě,“ ujistila jsem ji, a když mě strýček Bob a Cookie odváděli domů, v duchu jsem si umínila, že tuhle starou paní ani jejího pudla už v životě nechci ani vidět.

„Tak jo, vypadá to, že budeme potřebovat spoustu kafe,“ prohlásila Cookie a vyrazila rovnou ke kávovaru.

„Tak na to zapomeň,“ řekla jsem rychle. „Ty si běž odpočinout. Slibuju, že určitě neusnu, ale ty kvůli mně nesmíš ponocovat už ani o minutu navíc.“ Byla skoro půlnoc a tenhle týden byl s přehledem nejdivočejší, jaký jsem kdy zažila.

Cookie a strýček Bob si vyměnili váhavé pohledy.

„Co kdybych si vzal první hlídku?“ nabídl se. „Vy si odpočiňte a pak se vystřídáme.“

Potřásla hlavou, ale pak stejně zamířila ke kávovaru. „Tak dobrá, ale raději vám uvařím kafe do zásoby. Budete ho potřebovat. A musíte mi slíbit, že mě za dvě hodiny probudíte.“

Usmál se na ni. Opravdu se usmál. Skoro jako by s ní flirtoval. Fuj. Copak nevěděli, že mám za sebou otřes mozku? Mohli mě aspoň dneska trochu šetřit.

A ona se na něho taky usmála! Hnus!

„Co je tohle?“ zeptala se Cookie. Její hlas byl najednou chladný a ostrý jako břitva.

„Co?“

„Tenhle lístek. Kde se tu vzal?“

No jo, ten výhrůžný vzkaz z dnešního rána. „Vždyť jsem ti o tom říkala,“ zkusila jsem to a zatvářila se jako ztělesnění nevinnosti.

Sebrala ten lístek a vyrazila ke mně. Zdálo se mi, že slyším, jak skřípe zuby. „Ptala ses mě, jestli jsem ti nenechala vzkaz. Nejspíš ses nějak zapomněla zmínit, že se bavíme o vzkazu, kde ti někdo vyhrožuje smrtí.“

„Cože?“ Strýček Bob vyskočil z pohovky, na které se právě před chvilkou uvelebil, a podíval se na lístek. Přečetl si ho a pak se na mě vyčítavě zamračil. „Charley, přísahám bohu, kdybys nebyla moje neteř, už dávno bych tě dal sebrat za maření spravedlnosti.“

„Co prosím?“ vyhrkla jsem, abych jim dala najevo, že s takovým obviněním nesouhlasím. „A proč jako?“

„Tohle je důkaz,“ usadil mě. „Měla jsi mi o něm dát vědět, jakmile se tu objevil.“

„No právě!“ vykřikla jsem. Teď jsem je měla v hrsti. „Právě, že já jsem nevěděla, kdy se tu objevil! Byl na kávovaru, když jsem se probudila.“

„Někdo se ti vloupal do bytu?“ zeptal se vyděšeně.

„Ať to byl kdokoli, rozhodně si nevzpomínám, že bych ho zvala.“

Otočil se ke Cookie. „Co s ní budeme dělat?“

Cookie do mě pořád nenávistně zabodávala pichlavý pohled. „Myslím, že bych ji nejraději přehnula přes koleno.“

Strýček Bob se rozzářil. „Můžu se dívat?“

Copak ta Cookie byla nepoučitelná? Zasmála se a vyrazila pro kávu.

Připadala jsem si jako v hodně špatném snu.

~~~

Na dveře koupelny kdosi zlehka zaklepal. „Charley, zlato?“

„Ano, strýčku, drahý?“

„Nespíš?“

Byl legrační. „Ne,“ řekla jsem a spláchla si mýdlo ze zad.

I skrz dveře jsem zaslechla otrávené povzdychnutí. „Volají mě na stanici. Zdá se, že bychom mohli mít něco nového v případu Kylea Kirsche.“ Zašeptal to jméno, jako by to bylo státní tajemství. „Mám dole dva muže, tak ti sem jednoho pošlu.“

„Strýčku, slibuju, že zůstanu vzhůru. Stejně musím pracovat.“ Především pátrat po jistém Reyesi Alexandru Farrowovi a dalších jeho téměř erotických snímcích, které jsou na internetu k nalezení. Ani jsem se Elaine Oakové nedivila, že byla ochotná za ně platit takové peníze. „Budu v pořádku!“

Na dlouhou chvíli se za dveřmi rozhostilo váhavé ticho a pak strýček Bob řekl: „Tak dobře. Vrátím se za chviličku. Řeknu jim, kam jedu, takže kdybys cokoli potřebovala… A neusínej.“ Zachrápala jsem. Hodně nahlas.

„Moc vtipné,“ ozval se, ačkoli podle tónu hlasu jsem si nebyla jistá, jestli ta obdivná slova můžu brát úplně vážně.

Doufala jsem, že to lepidlo, kterým mě poslední dobou dávali dohromady, ještě něco vydrží, a opatrně jsem si umyla vlasy. Pohmožděniny mě pořádně bolely. Kdo by to do nich byl řekl? Musela jsem se posadit na zem, abych si mohla oholit nohy. Svět se se mnou chvilkami nakláněl tak, že jsem málem ztratila rovnováhu. A znovu se postavit, to byla opravdu fuška.

Když už jsem se chystala zavřít vodu, ucítila jsem ho. Obklopilo mě sálavé horko a vzduch se naplnil statickou elektřinou. Jeho zemitá vůně, připomínající půlnoční bouři, mi vnikla do nosu a já ji dychtivě nasála. Všimla jsem si ale ještě něčeho, co jsem nikdy dřív nevnímala. Cítila jsem tlukot jeho srdce. Cítila jsem ho, jako kdyby otřásal celou místností a zněl i v mé vlastní hrudi. Byl to nádherný zvuk a já se nemohla dočkat, až se s ním jednou zase setkám jako s člověkem z masa a kostí. S opravdovým Reyesem.

Neozval se, ani se nepohnul, až jsem si začala říkat, jestli nemá další superschopnosti, o kterých jsem zatím nevěděla. „Ty vidíš skrz ten závěs?“ zeptala jsem se napůl z legrace.

Zaslechla jsem zpěv jeho čepele a o vteřinu později už se plastový závěs pomalu skládal k zemi. „Teď už jo,“ řekl Reyes a šibalsky se na mě usmál. Cítila jsem, jak se pode mnou znovu začínají podlamovat kolena.

Schoval svou čepel kamsi do záhybů černého pláště, který vzápětí zmizel; zůstal jen Reyes ve svém obvyklém oděvu, ve stejných džínách a tričku, v jakých jsem ho viděla minule, až na to, že tentokrát nebyly od krve. Ale já věděla, že kdyby zaváhal, kdyby v něm znovu zvítězilo jeho lidské já, stal by se tím zdrceným, zlomeným mužem, jehož pozemské tělo muselo snášet hrozné mučení. Při té představě se mi svíralo srdce, a tak jsem ji raději vypudila z hlavy. Rýsovala se mi další příležitost. Další možnost ho přesvědčit, aby mi řekl, kde se ukrývá. Nad nějaké morální výhrady vůči úplatkářství jsem se snadno dokázala povznést. A když na to přišlo, mohla jsem celkem snadno tolerovat i prachsprosté vydírání.

Zavřela jsem vodu a sáhla po osušce. Natáhl ruku a sebral mi ji, takže jsem před ním zůstala stát nahá a mokrá. A využila jsem toho, jak nejlíp jsem uměla.

„Tohle bys chtěl?“ zeptala jsem se a roztáhla ruce. Stála jsem proti němu v celé své kráse, jenom jsem doufala, že mu nebudou vadit ty poslepované části.

S hladovým výrazem ke mně přistoupil a sevřel mě v náručí. Ale pak se zastavil, zaváhal, dlouze se mi díval do tváře, jako by si něčím nebyl jistý. Přejel mi konečky prstů po lících, palcem obkroužil mé rty a zahleděl se na mě očima, které měly barvu kávy na slunci. Zlaté a zelené skvrny se mu v nich třpytily, dokud je nezakryly husté řasy a on nesklonil hlavu, aby mě políbil. Byl to spalující polibek s příchutí temnoty a nebezpečí.

Cítila jsem, jak mě objímá, jak jednou rukou svírá mou zadnici, zatímco jeho rty klouzaly níž, jako by hledaly můj pulz. Zachvěla jsem se vzrušením a musela jsem sebrat všechno své sebeovládání, abych mu do ucha zašeptala: „Můžeš mě mít, úplně celou, až mi řekneš, kde tě najdu.“

Zarazil se, chvilku čekal, dokud se mu dech trochu neuklidnil, pak o krok ustoupil a upřel na mě pronikavý pohled. „Ale ty to chceš slyšet napřed?“

„Přesně.“

V místnosti se během několika vteřin citelně ochladilo. Bylo mi jasné, že jsem ho rozčílila, a tím jsme se okamžitě vraceli k původnímu válečnému stavu. Náš vztah procházel prudkými výkyvy mezi láskou a nenávistí a každý takový přechod byl jako prásknutí biče.

„Využila bys vlastního těla, jen abys získala to, co chceš?“

„Bez váhání.“

Byl raněný. Cítila jsem, jak v něm doznívají ozvěny bolesti. Znovu přistoupil o něco blíž, zastavil se jen pár centimetrů ode mě a pak zašeptal: „Děvko.“

„Můžeš jít,“ zasyčela jsem. Ta urážka mě tak zabolela, že jsem se najednou nezmohla na nic jiného.

Zmizel a nechal za sebou zahořklou prázdnotu. Pak mi to teprve došlo. Ta děvka, totiž prostitutka. Ta hvězda stříbrného plátna. Co mě to jenom napadlo?

~~~

„Cookie, honem vstávej!“ Zatřásla jsem s ní tak, že jí z toho cvakaly zuby, a pak jsem rychle otevřela její šatní skříň.

Posadila se na posteli a začala se zmateně rozhlížet na všechny strany jako v nějaké grotesce. Asi bych se byla počurala smíchy, nemít potlučenou a bolavou hlavu, se kterou mi do smíchu vůbec nebylo.

Nakonec jsem se přece jenom zasmála. „Koukej se učesat. Takhle s tebou nikam nejdu.“

Uhladila si vlasy a zamžourala na mě. „Co se vlastně děje?“

„Mám nápad.“

„Nápad?“ Zopakovala nevěřícně a zlostně se na mě zadívala, jenže vzápětí jí ve tváři přistály kalhoty. Musela jsem se smát. Bylo to prostě k popukání. Zejména proto, že pomsta chutná nejlíp ledově vychlazená. Anebo aspoň studená.

„Měla by ses naučit házet,“ odfrkla si Cookie, popadla kalhoty a začala si je oblékat.

„Jen si nemysli. Mířím dost přesně.“

Zdálo se mi, že se mi každou chvíli rozskočí hlava, ale přesto jsme zákeřně obešly policejní hlídku a proplížily se do Misery. Měla jsem z toho výčitky svědomí, ale bylo mi jasné, že kdybych se tam, kam jsme mířily, objevila s policejní eskortou, asi bych se moc daleko nedostala. Když jsme dorazily ke kavárně Chocolate Coffee, Cookie se na mě zadívala s nadějí. „Něco nám uniklo? Narazila jsi na další stopu?“

„Ne tak docela,“ přiznala jsem se, než jsme vystoupily. „Ale mám nápad. Jenže Brad, Norma a všichni ostatní, kdo budou uvnitř, by to asi nepochopili, takže potřebuju tvou pomoc.“

„Pokud po mně nebudeš chtít, abych tancovala u tyče…“

Vstoupily jsme do kavárny a rozhlédly se kolem. Norma tu skutečně byla, ale kdo má službu v kuchyni, to se nám zjistit nepodařilo. Zákazníci tu sice byli jen dva, ale seděli na místě, kde se mi vůbec nehodili. No nic, řekla jsem si, s tím se vypořádám později.

Kývla jsem hlavou k baru a obě jsme se tam vypravily. Má mužská hvězda stříbrného plátna stála právě tam co minule. Opíral se lokty o bar, nohy měl ležérně překřížené. Jeho trenčkot a plstěný klobouk pocházely zcela jasně ze čtyřicátých let, inspirace Humphreym Bogartem byla nepopiratelná. Celkový dojem mi málem vyrazil dech. Bogarta jsme s Cookie obě milovaly.

Posadila jsem se na stoličku vedle něho a počkala, až se k nám došourá Norma. „Zdravím, holky. Tak co, našly jste, koho jste hledaly?“

Cookie se chtěla posadit vedle mě, ale bohužel si vybrala špatnou stranu. Musela jsem ji pod pultem popadnout za okraj kabátu a nasměrovat ji ke správné stoličce. „Bohužel ne,“ řekla jsem. „Pořád hledáme.“

Norma potřásla hlavou a nalila nám dva šálky kávy, aniž by se vůbec na něco ptala. Vlastně jsem si nebyla jistá, jestli bych měla pít kafe teď, když mám hlavu jako střep, ale odmítat voňavý šálek mi připadalo stejné jako říct Děkuju, nechci na nabídku světového míru. Jednoznačné a pevné Ano by všem zúčastněným určitě prospělo víc. Jakmile někdo přijde s nějakým nápadem, jak to zařídit, budu určitě pro.

Cookie se posadila a nervózně se na mě zadívala.

„Pamatuješ si svoje repliky?“ zeptala jsem se jí.

Zamyšleně nakrčila obočí, ale pak hrála se mnou a přikývla.

Usmála jsem se. „Dobrá. Protože před tou kostýmovou zkouškou zítra večer už bys je měla umět nazpaměť.“

„No jasně,“ řekla a rozechvěle se zasmála. „Zkouška kostýmů.“

„Vy dvě v něčem hrajete?“ zeptala se Norma, když nám přinesla jídelní lístky.

„Jo, vystupujeme ve Stage House. V takové malé hře.“

„Paráda,“ řekla a vrátila se k utírání stolků. „Taky jsem na střední škole hrála divadlo. Dejte vědět, až si vyberete.“

„Díky,“ usmála jsem se a znovu se obrátila ke Cookie.

Bogart se objevil mezi námi. Koutkem oka mě pozoroval.

„Zdravím,“ řekla jsem a doufala, že to nebude působit nápadně.

Otočil se ke mně a zasmušile zaťal zuby. „Ze všech kaváren ve všech městech, co jich na světě je, si vybere tu mou.“

Srdce mi poskočilo. Byl to opravdu celý Bogart. Jenom mi bylo strašně líto, že ho nevidí Cookie.

„Přišla jste si pro mou duši?“ zeptal se.

Trochu mě překvapilo, že ví, co mám v popisu práce. „Když dovolíte,“ řekla jsem a vytáhla jsem z kapsy fotku Mimi Jacobsové. „Neviděl jste tady tuhle ženu?“

Otočil se a zahleděl se výdejním okénkem přímo do kuchyně. „Moc nekoukám po ostatních hostech.“

„Po mně jste koukal,“ usmála jsem se.

„Vás je dost těžké přehlédnout.“

To znělo celkem pěkně. „Proč nechcete na druhou stranu?“

Pokrčil rameny. „Mám snad na výběr?“

„No jistě. Já jsem tu jenom od toho, abyste měl kudy odejít. Nemůžu vás k tomu nutit.“

Překvapeně se na mě podíval. „Drahoušku, vždyť vy jste jediná, kdo může.“

Nechtěla jsem se s ním hádat. „Ale dělat to nebudu. Jestli nechcete přejít na druhou stranu, nikdo vám v tom nebude bránit.“

Zadívala jsem se skrze něj na Cookie. Seděla na stoličce, dívala se na mě a pomalu přikyvovala, jako by se snažila zhodnotit můj herecký výkon. Tiše jsem se ušklíbla a ona se překvapeně rozhlédla kolem.

„To se směješ mně?“ procedila skrz zuby, aby nebylo poznat, že něco říká.

„Ne,“ slíbila jsem jí a znovu se soustředila na Bogarta.

„Nazdar!“

Otočila jsem se a spatřila v okénku do kuchyně Bradovu hlavu. „Tak jste se za mnou vrátily.“

„Jasně,“ mrkla jsem. „A máme pořádný hlad, krasavče.“

Po tváři se mu rozlil sebevědomý úsměv. „Právě jste řekla kouzelné slovíčko.“

Zmizel v kuchyni a začal nám tam chystat bůhvíco. Ale já si byla jistá, že ať už to bude cokoli, bude to hotové umělecké dílo.

„Někdy,“ řekla jsem Bogartovi, „se naše vzpomínky ukrývají, jako kdyby byly pohřbené. A když lidé přecházejí, já je vidím. Doufala jsem, že jste tu možná viděl Mimi, že jste si třeba všiml něčeho, co všem ostatním uniklo. Když skrze mě projdete, budu si moct prohlédnout vaše vzpomínky a hledat ji tam. Ale nebudu vás k tomu nutit.“ Ani jsem se nezdržovala tím, abych mu připomínala, že bych ho stejně neměla jak donutit.

Zavrtěl hlavou. „Vlastně tam na mě ani nikdo nečeká.“

„Nesmysl. Na každého tam někdo čeká. Slibuju vám, že to možná ani nevíte, ale určitě tam najdete někoho, na kom vám záleží.“

„No jo, někoho bych tam určitě našel.“ Ztěžka si povzdychl: „Tak asi půjdu. Vždyť to vyjde nastejno.“

Píchlo mě u srdce. Věděl, že na něj na druhé straně někdo čeká, to bylo vidět, ale měl pocit, že není hoden přejít. Nejspíš v minulosti udělal něco, co způsobilo nějakou roztržku, pravděpodobně uvnitř rodiny.

Doufala jsem, že se mi podaří ho přesvědčit. Neuvědomoval si, o co všechno přichází tím, že zůstává tady na zemi. Ale měl své důvody a já ho nechtěla přemlouvat.

„Až budete připraven,“ položila jsem mu dlaň na paži. Sklopil ke mně oči, vzal mě za volnou ruku a zvedl ji ke svým chladným rtům. Zlehka ji políbil a pak zmizel.

Smutně jsem se otočila na Cookie. „Nezbaštil mi to.“

„Ty fakt vidíš jejich vzpomínky?“ zeptala se ohromeně, ačkoli já už dávno přestala chápat, proč ji na mně všechno tak ohromuje.

„To jo, ale nikdy jsem nezkoušela přehrabovat se v nich a hledat mezi nimi něco konkrétního. Mám pocit, že by to mohlo jít. Musím to zkusit. A mám tu ještě jednoho člověka, se kterým si chci promluvit.“

Naznačila jsem jí, aby si vzala šálek a následovala mě ke stolkům. Uprostřed místnosti, kterou z jedné strany lemoval bar a ze dvou dalších oddělené kóje, jich bylo asi tucet. Nad každým z nich visel lustr s tlumeným světlem a všechny až na jeden byly volné – mladý pár u prosklené stěny, skrze kterou bylo vidět na křižovatku, si tiše šeptal u kávy. U jednoho ze stolků vzadu ovšem seděla žena, která vypadala jako prostitutka závislá na drogách. Podle barvy kůže v sobě měla dost metamfetaminu na celý život.

Zahleděla jsem se na její židli a potom na Cookie. „Bude ti zima,“ řekla jsem s lítostí. Ale Norma se na nás už teď dívala trochu podezíravě. Opravdu jsem potřebovala nějaké krytí, abych si s tou ženou mohla v klidu promluvit.

Cookie přistoupila ke stolku, jako by chodila po tenkém ledě, opatrně se posadila a celá se zachvěla. Když se opřela, žena se objevila před ní, jako by si vůbec neuvědomovala, že jí někdo zasedl její místo. „Tohle je opravdu hodně nepříjemné,“ poznamenala Cookie stísněně.

„Já vím. Je mi to líto.“

„Ale ne,“ zavrtěla hlavou. „Pro Mimi bych to vydržela klidně celý den. Jen předveď, co umíš, a zjisti, kde se schovává.“

Ušklíbla jsem se a posadila se naproti ní. „Zkusím to.“

Ta žena měla ruce položené na stolku a nepřítomně zírala ven na ulici. Občas si promnula zápěstí a já si najednou všimla, že na nich jsou vidět stopy po žiletce. Podřezala si žíly, ale zahojilo se to a objevily se jizvy, takže to nebyla příčina její smrti. Ať už zemřela jakkoli, bylo na ní vidět, že svůj život prožila na plný plyn.

„Dobrý den,“ oslovila jsem ji a lehce jsem se dotkla hřbetu její ruky.

Pomalu otočila hlavou a soustředila pohled na mě.

„Jmenuju se Charlotte. Jsem tu, abych vám pomohla.“

„Vy jste krásná,“ natáhla ruku k mé tváři. Usmála jsem se, když mě hladila po lících a po rtech. „Jste jako milion hvězd.“

„Jestli skrze mě chcete přejít na druhou stranu, můžete.“

Ucukla rukou a rychle zavrtěla hlavou. „To já nezvládnu. Šla bych do pekla.“

Vzala jsem její ruku do dlaní. „Nebojte se, tak to není. Kdybyste měla jít do pekla, už byste tam dávno byla. Já o těchhle věcech nerozhoduju, zato peklo se stará, aby vždycky dostalo, co mu patří.“

Rty se jí rozechvěly a v očích se jí zatřpytily slzy. „Takže… nepůjdu… do pekla? Ale já myslela, že když jsem se nedostala do nebe…“

„Jak se jmenujete?“

„Lori.“

„Musím přiznat, Lori, že ani já sama mnohdy nerozumím tomu, proč někdo nepřešel na druhou stranu. Často se to stává lidem, kteří zemřou jako oběti nějakého násilného trestného činu. Můžete mi říct, jak jste zemřela?“

Cookie si založila ruce na prsou a vzdorovala chladu.

„Nevzpomínám si,“ vzdychla Lori, předklonila se a pevně sevřela mou ruku. „Ale jak se znám, nejspíš jsem se něčím předávkovala nebo tak.“ Provinile se na mě zadívala. „Já nebyla moc dobrý člověk, Charlotte.“

„Jsem si jistá, že jste dělala to nejlepší, co jste ve své situaci mohla udělat. A zřejmě si to nemyslím jenom já, protože jinak byste, jak už jsem řekla, dávno zamířila do teplých krajin. Místo toho jste tady. Možná jste trochu zmatená.“ Vytáhla jsem snímek Mimi a strčila jí ho pod nos. „Neviděla jste tuhle ženu?“

Přimhouřila oči a zadívala se na obrázek, ale pak zavrtěla hlavou. „Připadá mi povědomá. Jenom si nejsem jistá. Víte, už si lidí moc nevšímám. Jako by byli tak vzdálení.“

„Kdybyste se rozhodla přejít na onen svět, můžu se podívat do vašich vzpomínek a zkusit ji tam najít?“

Překvapeně na mě zamrkala. „Ale samozřejmě. A to vy umíte?“

„Sama ještě nevím,“ usmála jsem se.

Oplatila mi úsměv. „Tak co mám dělat?“

Vstala jsem. „Stačí projít skrze mě. Ten zbytek už funguje sám od sebe.“

Dlouze se nadechla a vstala. Vzduch kolem nás zapraskal napětím. Měla jsem z ní radost. Připadala mi tak ztracená. Možná to bylo právě tohle, o čem tak často mluvil Raketa. Možná spousta z těch, kteří po smrti zůstanou na tomhle světě, ztratila svou cestu a čekají, až je najdu, místo aby si oni našli mě. Jenom jsem nevěděla, jak to mám udělat, pokud nechci nonstop jezdit sem a tam po světě.

Musela jsem se soustředit na prohledávání jejích vzpomínek. Sotva jsem se zhluboka nadechla, Lori vykročila vpřed a já zaslechla, jak šeptá: „Pane Bože!“

Najednou se mi před očima míhal celý její život. Od chvíle, kdy ji jako malou holku vlastní matka prodala sousedovi na celé odpoledne, aby měla peníze na další dávku, přes to, jak ji šikanovaly spolužačky ve škole. Ale nejdojemnější bylo, když jsem ji zahlédla na autorské soutěži, kterou vyhrála. Její báseň pak otiskli v místních novinách s komentářem a s její fotkou. Nikdy na sebe nebyla tak hrdá. Dala se do kupy a šla na vysokou, ale po prvním semestru začala rychle zaostávat a břímě selhání ji opět stahovalo na scestí. Vrátila se k životu, který znala, k životu na ulici, jehož jediným cílem je dostat se k další dávce, a nakonec zemřela ve špinavém hotelovém pokojíku následkem předávkování.

Musela jsem se prokousat stěžejními okamžiky jejího života a probrat zapadlé vzpomínky dřív, než mi úplně zmizí. Našla jsem to, jak do kavárny přišla poprvé. Posadila se ke stolku a už nikdy nevstala, zůstala takhle uzavřená sama v sobě po celé roky. Poskočila jsem dál a pozorovala jejíma očima jednoho hosta za druhým – bylo jich tolik, že se to nedalo stíhat, a tak jsem si vybavila Mimiinu tvář a hledala v její paměti někoho podobného. Spatřila jsem ženu, která se objevila ve vstupních dveřích celá vyděšená, jako by se bála, že po ní někdo jde.

Posadila se a čekala, ale jak před kavárnou zastavovala další a další auta, její nervy to nakonec nevydržely, popadla u kasy černé fixy a odešla na záchod. Asi o minutu později ji tam následovala jiná žena a Mimi vyběhla vstupními dveřmi ven na ulici, kde ji hned pohltila tma.

Zalapala jsem po dechu a chvíli jen zhluboka dýchala, jako bych se právě vynořila z bazénu. Když jsem se trochu uklidnila, posadila jsem se zpátky ke stolku a překvapeně jsem zamrkala. Dokázala jsem to. Prohledala jsem její vzpomínky. Chvíli mi trvalo, než jsem absorbovala všechno, co jsem spatřila. Bojovala jsem se smutkem, který mě málem opanoval. Lori měla opravdu těžký a smutný život. Ale teď už určitě byla na lepším místě, i když to znělo dost obehraně.

A já ji našla. Našla jsem Mimi.

Obrátila jsem se na Cookie a v koutcích úst mi zaškubal úsměv. „Na něco se tě zeptám,“ řekla jsem tiše.

„Tak jo.“

„Kdybys byla manželka dobře zajištěného podnikatele, bydlela v nádherném domě a měla krásné děti, které bys milovala víc než svůj vlastní život, kde by bylo to poslední místo, kde by tě lidi hledali?“

Cookie se v očích objevila jiskřička naděje. „Takže to vyšlo?“

„Vyšlo to.“ Ohlédla jsem se přes rameno a ukázala na budovu na opačném rohu křižovatky.

„Ten útulek pro bezdomovce?“ vzdychla Cookie nevěřícně.

Pokrčila jsem rameny. „Je to dokonalé. Ani se mi nechce věřit, že mě to samotnou nenapadlo. Celou dobu byla jen přes ulici odsud.“

„Ale… aha. Můj bože. Dobře, tak co uděláme teď?“ Dlaněmi bubnovala do desky stolu, jako by sotva dokázala krotit své nadšení.

„Zajdeme na kus řeči.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Znáte ty špatné věci, které se dějí dobrým lidem? Tak to jsem já.

− nápis na tričku

~~~

Cestou kolem pokladny jsem na bar hodila dvacku. „Brade, můžeš nám to zabalit s sebou?“

Vystrčil hlavu z okénka a překvapeně se za námi zadíval.

„Hned budeme zpátky.“

Přeběhly jsme přes ulici k cihlové budově se zamřížovanými okny. Začínalo pršet.

„Myslím, že mají zavřeno,“ řekla Cookie, která za mnou sotva popadala dech.

Zabušila jsem na dveře, počkala pár vteřin a zabušila ještě o něco silněji. Po dlouhé chvíli nám otevřel rozespalý Hulk.

Zkusila jsem se na něho usmát. Především proto, že jsem na sebe nechtěla přivolat jeho hněv. „Ahoj,“ řekla jsem a vytasila svou průkazku. „Jmenuju se Charlotte Davidsonová a tohle je moje kolegyně Cookie Kowalskiová. Jsem soukromá detektivka a pracuju teď na jednom případě pro kriminální policii,“ vysvětlila jsem mu, ačkoli to nebyla tak docela pravda. „Mohla bych si s vámi promluvit?“

„Ne.“ Hulk neměl moc dobrou náladu, když ho někdo uprostřed noci vytáhl z postele. Zvláštní, že se to v komiksech vůbec neobjevovalo. Rozhodla jsem se, že napíšu do vydavatelství, aby to uvedli na pravou míru.

Ani moje průkazka na něho očividně neudělala moc velký dojem. Zkusila jsem ji vyměnit za dvacku. „Jen vám chci položit pár otázek. Hledám jednu nezvěstnou ženu.“

Chňapnul po bankovce a čekal, co bude dál.

„Tady,“ řekla jsem a rychle vylovila z kabelky Mimiinu fotku. „Neviděl jste tuhle ženu?“

Hleděl na snímek celou věčnost. Nakonec jsem si tiše povzdychla a vytáhla další dvacku. Jestli to takhle půjde dál, budu si muset za chvíli odskočit k bankomatu, říkala jsem si v duchu.

„Možná,“ prohlásil. Vzal si fotku a zadíval se na ni zblízka. „No jo. To je Molly.“

„Molly?“ Takové krycí jméno by u Mimi dávalo smysl. Kdo byl chytrý, vybíral si podobné jméno, aby na ně slyšel, když ho někdo osloví. S Molly to Mimi určitě měla snazší než s Guineverou nebo Hildegardou.

„Jo, řekl bych, že skoro určitě. Ale teď to tam vevnitř všechno spí.“

„Poslyšte, dovedete si představit, že by na nás teď třeba padala atomová bomba, takže kdybychom se chtěli navzájem nakopat do prdele, už by nebyl čas to odkládat na ráno?“

Zasmál se. „Vy jste legrační.“ Kdo by to byl řekl, že Hulk má smysl pro humor?

„No jo, tak si mě teď představte jako tu atomovou bombu. Fakt nemůžu čekat do rána.“

„Takže ji chcete vidět hned?“

Sakra, tomu to pálilo. „Co nejrychleji, chlape. Poslyšte, nejste vy génius?“

Zamračil se na mě a v duchu zřejmě uvažoval, jestli si z něho nedělám tak trochu legraci.

Naklonila jsem se k němu. „Co kdybychom si potom zaskočili tamhle do kavárny na kus řeči jen mezi čtyřma očima.“

„Nejste můj typ.“

Sakra. A bylo to tady. Co si má holka jako já v tomhle krutém světě počít? „No tak fajn. Pustíte nás teda aspoň dovnitř?“

„Já jsem spíš na zelený chlapy s parukou.“

„Ale fuj,“ řekla jsem a vytáhla svou poslední dvacku. „Měl byste se stydět, chlape.“

Vyškubl mi bankovku z ruky a otevřel dveře. „Musíte se zapsat, a taky si budu muset udělat kopii vaší průkazky. Potom vás za ní vezmu.“

O pět minut později už Cookie opatrně třásla ramenem jedné z mnoha žen, které spaly pod šedými přikrývkami na skládacích nouzových lůžkách ve velké hale. „Mimi?“ zašeptala tiše. Aby svou kamarádku nevyděsila a dala jí najevo, že přicházíme v míru, půjčila si od Hulka baterku a posvítila si s ní do obličeje.

Neměla jsem to srdce jí říct, že vypadá jako duch minulých Vánoc. „Mimi, zlato?“

Mimi sebou zavrtěla, zamžourala na nás rozespalýma očima a pak ze sebe vydala ten nejhrůzostrašnější výkřik, jaký jsem kdy v životě slyšela. Tedy aspoň v kategorii lidských bytostí. Ženy kolem nás na to reagovaly každá po svém, některé vyletěly z kůže, jiné chrápaly dál.

„Mimi, to jsem já,“ řekla Cookie a posvítila si přímo do obličeje. Tím odpadly hrozivé stíny, vrásky se jí vyhladily a vypadala už spíš jako duch současných Vánoc.

Mimi vykopla obě nohy do vzduchu. Z hlediska instinktivního rozhodování „uteč, nebo bojuj“ to, pravda, nedávalo smysl, ale vzápětí už se trochu vzpamatovala, převalila se na bok a spadla z lůžka na zem.

Kdosi mě zatahal za nohavici. „Co se to tady sakra děje?“

„Vymítání ďábla. Žádný strach, klidně spěte dál.“

Ozvalo se zlověstné mručení a vrzání lůžka, jak se dotyčná převalovala na druhý bok.

Mimi vystrčila hlavu nad okrajem matrace. „Cookie?“ zeptala se o hodně jemnějším hlasem než prve.

„No jasně,“ zaradovala se Cookie a hrnula se k ní, aby jí pomohla na nohy. „Přišly jsme ti pomoct.“

„Ach můj Bože, je mi to tak líto. Myslela jsem…“

„Ty krvácíš!“ vyhrkla Cookie a vytáhla z kabelky kapesník. Mimi se zkusmo dotkla horního rtu a pak si kapesníkem, který jí Cookie vmáčkla do dlaně, začala zastavovat krvácení z nosu. „Tohle se mi stane vždycky, když se mi před očima promítá celý můj život.“ Zarazila se a chvilku upřeně zírala před sebe. „A to si ještě nejsem jistá, jestli si nebudu muset převléknout spodní prádlo.“

„Ale no tak, zlato,“ uklidňovala ji Cookie a podpírala ji, zatímco já se rychle přesunula k jejímu druhému boku. Za zanedbatelnou cenu dalších dvaceti dolarů – tentokrát už z Cookieiny peněženky – jsme si pronajaly jednu z menších místností, abychom si mohly v klidu promluvit.

„To byl tedy výkřik,“ poznamenala jsem, když jsem z malé chladničky vytáhla láhev ledové vody. Přitiskla si ji na čelo a zaklonila hlavu, aby jí přestala téct krev z nosu.

„Omlouvám se,“ zrozpačitěla. „Byla jsem dezorientovaná. Zpočátku jsem vůbec nevěděla, kdo jste a co mi chcete.“

„Chápu, že tady Casper vám s těmi světelnými efekty moc nepomohl,“ zasmála jsem se.

Cookie si odfrkla. „Mimi, tohle je Charley.“

„Ach můj bože,“ vyhrkla Mimi a pokusila se vstát, ale nohy ji neunesly a hned se zase svezla do křesla.

Přistoupila jsem k ní a potřásla jí rukou. „Prosím, nevstávejte. Nejsem žádná filmová hvězda.“

„Podle toho, co jsem o vás slyšela,“ řekla a pevně mi stiskla ruku, „jste mnohem víc než to. Jak jste mě našla?“

Cookie se zašklebila. „Na tohle je Charley odbornice, víš? Jsi v pořádku?“

Po chvilce seznamování jsme si vyslechli historku o tom, jak se Mimi dostala do útulku pro bezdomovce – důležité úlohy v tom hráli opilý taxikář a malý, nicméně vlastními silami přemožitelný požár –, a pak jsme se dostali k ještě mnohem podstatnější otázce: Proč Mimi do útulku pro bezdomovce vůbec šla.

„Prostě jsem si říkala, že tady mě nikdo hledat nebude. Doufala jsem, že mě tady nenajdou.“

„Mimi,“ ozvala se Cookie káravě, „Warren i tví rodiče jsou bez sebe hrůzou.“

Přikývla. „S tím se dokážu smířit. Raději ať jsou bez sebe hrůzou, než aby byli po smrti.“

To znělo rozumně. Ale bylo už dost pozdě v noci a moje hlava hrozila, že každým okamžikem vybuchne. Rozhodla jsem se, že Mimi seznámím s našimi teoriemi a od nich že se odpíchneme. „Klidně mě přerušte, jestli už tuhle historku znáte.“

Zamračila se na mě.

„Jednoho večera pořádala parta středoškoláků večírek. Dívka jménem Hana Insingová potají vyklouzla z domova a šla tam. Ale druhý den ráno ji rodiče nahlásili jako nezvěstnou.“

Mimi sklopila oči už ve chvíli, kdy jsem vyslovila Hanino jméno.

Pokračovala jsem. „Někteří lidé si vzpomínali, že ji tam viděli, jiní ne. Někteří tvrdili, že odešla s nějakým chlapcem, jiní se zase dušovali, že určitě zmizela sama.“

Tichý povzdych, který Mimi unikl, mě utvrdil v domnění, že jsem nejspíš na správné cestě.

„A teď, o dvacet let později, najednou všichni ti, co ji viděli odcházet s chlapcem, jeden po druhém umírají. Nepřipadá vám to nějak povědomé?“

Mimi sklonila hlavu, jako by se nám nedokázala podívat do očí. Cookie jí položila ruku na rameno.

„Skoro jste to trefila, ale Hana z toho večírku neodešla s jedním chlapcem. Odešlo nás víc naráz.“

Cookie se zarazila. „Jak to myslíš?“

„Myslí to tak,“ řekla jsem a sama jsem měla co dělat, abych překonala tu lítost, která se kolem ní najednou nafoukla jako balon a tlačila mě na hrudi, „že tehdy v noci z toho domu její tělo odneslo víc lidí. Už byla mrtvá, a oni ji společně odešli pohřbít. Mám pravdu?“ Bylo to jediné vysvětlení, které dávalo smysl.

Krví nasáklým kapesníkem si otřela slzy. „Ano. Sedm. Bylo nás tehdy sedm.“

Cookie si zakryla ústa dlaní a tiše vyjekla.

Klekla jsem si vedle Mimi, abych se jí mohla podívat do očí. „Někdo ji tehdy na tom večírku zabil. A vy jste to možná viděla na vlastní oči. Vyhrožovali vám, že dopadnete stejně?“

„Prosím, nechte toho,“ zavzlykala a slzy jí vytryskly nanovo.

„Šikanovali vás ve škole? Strkali do vás na chodbě? Házeli vám učebnice na zem? Jen tak, aby vám připomněli, kdo je tady pánem? Aby si vás udrželi na vodítku?“

„Já nemůžu… Já…“

Rozhodla jsem se, že začnu od Tommyho Zapaty a Kylea Kirsche si nechám na velkolepé finále. „Mělo to snad něco společného s tím prodejcem aut, se kterým jste se sešla na oběd, s jistým Tommym Zapatou?“

Zalapala po dechu a vytřeštila na mě oči. „Jak to víte?“

„Tommyho před třemi dny našli mrtvého.“

Její dlaň instinktivně vyletěla k ústům.

„A z jeho vraždy brzy obžalují vašeho manžela, pokud nedáme dohromady důkazy, že to neudělal.“

„Ne!“ Vyskočila a zamířila ke dveřím. „Ne, to přece nemůžou! Vždyť on nic neprovedl!“

Rychle jsem jí zastoupila cestu a popadla ji za ruku. „Mimi, počkejte. Můžeme vám pomoct, ale musíme vědět, co přesně se tehdy stalo.“

„Ale…“

„A vy si teď sednete a pěkně od začátku mi to všechno vylíčíte, abych vás i vašeho manžela mohla vysekat z té šlamastyky, do které jste se namočili. Co se té noci stalo?“

Zaváhala, znejistěla, pak si dlouze povzdychla a zhroutila se zpátky na židli. „Byli jsme na tom večírku a já šla nahoru do koupelny. Jedna kamarádka mě doprovázela, protože mi nebylo moc dobře.“

Tipovala bych, že to byla Janelle Yorková, ale neptala jsem se.

„Byli jsme v domě Tommyho Zapaty. Jeho rodiče odjeli z města.“ Zvedla oči a upřela na mě zoufalý pohled. „Byla to jenom legrace. Víte, jak to bývá: Pustili jsme si hudbu a dělali blbosti. Ale my dvě jsme pak odešly do koupelny, která byla hned vedle ložnice Tommyho rodičů. Asi jsme se tam docela dlouho zdržely, daly jsme se do řeči a povídaly jsme si o všem možném. Ale potom jsme zaslechly něčí hlasy, a tak jsme zhasly světlo a opatrně otevřely dveře. Zdálo se nám, že se někdo válí po manželské posteli v té ložnici. Tak jsme si řekly, že je vystrašíme. Měl to být vtip…“

Cookie našla čistý kapesník a podala ho Mimi. Ta se na chvíli odmlčela a vysmrkala se.

„Ale byli tam tři kluci. Tři kluci z fotbalového družstva. Povalili Hanu na postel a souložili s ní.“ Tiše zavzlykala do kapesníku.

„Byl mezi nimi i Tommy?“ zeptala jsem se.

„Ne, ale stál v rohu a díval se.“

Takže byl u toho… a teď byl mrtvý.

Mimi se na chvilku odmlčela, aby se uklidnila, a pak pokračovala. „Myslím, že Hana to nedělala dobrovolně, ale byla úplně opilá. Pak jednoho z nich pozvracela. Slezl z ní a začal nadávat. To ji vyděsilo, tak se zvedla z postele a vrávorala ke dveřím. A pak se to stalo. Nevím jistě, jestli do ní ten chlapec strčil, nebo jestli spadla sama, ale praštila se hlavou o roh nějaké komody a prorazila si spánek. Tommy se pokoušel zastavit krvácení, ale během chvilky bylo po ní.“

Zarazilo mě, že se během celého vyprávění doposud nezmínila o Kyleovi. Že by se ho tak bála?

Prosebně se na nás zadívala. „Byla to nehoda. Bývalo by se to dalo rozumně vysvětlit, ale ti kluci začali šílet. Asi půl hodiny jenom chodili sem a tam, hlasitě nadávali a vymýšleli, co uděláme. Tommyho táta pracoval na hřbitově, a tak jeden z nich vymyslel plán. Chtěli její tělo zabalit do nějakých hadrů, ale když otevřeli dveře do koupelny, našli tam nás. Já brečela tak, že jsem se nezmohla na slovo. A to je vyděsilo ještě víc.“

„Neublížili ti?“ zeptala se Cookie ustaraně.

„Ne,“ řekla Mimi, „vlastně ani ne. Zabalili Hanu do ručníků, vytřeli krev v pokoji, a když všichni ostatní z toho večírku odešli, odnesli její tělo do Tommyho auta. Hodili na korbu dvě lopaty a donutili nás, abychom jeli s nimi. Odvezli nás na hřbitov.“

„No jasně,“ přikývla jsem, protože mi konečně začalo svítat. „Ta čísla, která jste napsala na stěnu na toaletách vedle Hanina jména. Připadala mi povědomá. Je to označení hrobu, že? Hrobu, do kterého ji pohřbili.“

„Ne do něj. Pod něj. Druhý den se na tom hřbitově měl konat pohřeb, a tak už tam měli připravenou jámu. Kluci do ní vlezli a kopali ještě hlouběji, zatímco my dvě jen přihlížely.“ Hlas se jí zlomil lítostí. „Prostě jsme se na ně dívali, jak kopou hrob. Ani jsme se nepokusili je zastavit. Věděla jsem, že to, co děláme, je špatné, ale…“

Cookie sevřela její ruce v dlaních. „Nebyla to tvoje vina, Mimi.“

„Ale oni nám říkali, že ano,“ namítla. „Tvrdili, že jim pomáháme, takže jsme spolupachatelé, a že jestli o tom někde jenom cekneme, zabijou nás. Bože, byly jsme obě tak vyděšené.“

Strach, který v ní dřímal celých dvacet let, se najednou znovu prodral na povrch a úplně ji ovládl. Přelil se přese mě jako těžká vlna, pod níž jsem se málem utopila. Bojovala jsem o každý nádech a snažila jsem se uklidnit, zatímco Mimi pokračovala.

„Byly jsme si skoro jisté, že nás taky zabijou, ale oni to neudělali. Hodili Hanino tělo do té jámy a zaházeli je hlínou. Druhý den ráno nad ní uložili tělo pana Romera. A nikdo se nikdy nic nedozvěděl.“

To, že šlo v podstatě o nehodu a ne o plánovanou vraždu, byl podle mě jediný důvod, že tehdy Janelle a Mimi zůstaly naživu.

Kdyby ti chlapci byli opravdoví vrazi, patřičně bezcitní a chladnokrevní, nejspíš bych se s touhle ženou nikdy nesetkala.

„Třásla jsem se tak, že jsem se sotva dokázala nadechnout,“ řekla a třásla se i teď, jako by nám to chtěla dokázat. „A pokud jde o tu šikanu, s tím jste měla naprostou pravdu.“ Zadívala se na mě. „Byli čím dál ostřejší, až už to bylo nesnesitelné. Přestala jsem chodit do školy a nakonec jsem přemluvila rodiče, aby mě poslali za babičkou sem do Albuquerque. Už jsem to tam prostě nemohla vydržet. Nedokázala jsem se dívat na pana a paní Insingovy, protože jsem věděla, jaká hrozná věc se stala.“

„A k Janelle se chovali stejně?“ zeptala jsem se.

Zmateně se na mě zadívala. „Janelle?“

„Janelle Yorkové.“

Její lítostivý výraz se proměnil v upřímné znechucení. „Ta se stala jejich poskokem. Patřila k nim, jela v tom od začátku.“

„To nechápu,“ řekla jsem a začala přecházet sem a tam. „Vy dvě jste se schovávaly v té koupelně…“

Mimi zavrtěla hlavou. „V té koupelně se mnou nebyla Janelle,“ řekla tak rázně, jako by se jí téměř dotklo, že bych si o ní mohla myslet něco takového. „Ona tam byla s nimi, muchlovala se s Tommym na pohovce v koutě. Ona by pro něj udělala cokoli. Když začal šílet, že jeho rodiče přijdou na to, co se tam stalo, byla to právě ona, kdo navrhl, abychom Hanu pohřbili do otevřeného hrobu.“

Překvapeně jsem rozhodila ruce. „Tak kdo se tam tedy schovával s vámi? A kdo souložil s Hanou?“

Ztěžka polkla. Bylo na ní znát, že nám to nechce říct. „Byl to Jeff. Jeff Hargrove byl… na ní.“

„Takže Jeff Hargrove souložil s Hanou?“

„Ano. Tedy aspoň v tu chvíli. Myslím… Myslím, že se střídali.“

„A kdo ještě tam byl?“

Zamyslela se a pokrčila rameny. „Kromě Jeffa tam byli Nick Velasquez a Anthony Richardson.“

Co to sakra mělo znamenat? „Mimi, kdo byl vlastně s vámi v té koupelně?“

Sklonila hlavu. „Zůstane to mezi námi, ano?“

Klekla jsem si vedle ní a zadívala jsem se jí do očí. „Nemůžu vám slíbit, že to udržíme v tajnosti, Mimi, ale musíme vědět, kdo tam s vámi byl.“

Tiše si povzdychla, celá zrudla a pak řekla: „Kyle Kirsch.“

To mi málem vyrazilo dech. „Chcete říct, že Kyle neměl s Haninou smrtí nic společného?“

Překvapeně na mě vykulila oči. „Jistěže ne. Chovali se ke Kyleovi skoro tak hnusně jako ke mně. Jenomže on byl synem šerifa, takže se před ním přece jen museli mít trochu na pozoru.“ Popadla mě za paži a zaryla mi nehty do kůže. „To byste musela znát Jeffa Hargrovea. On je blázen. Šerif nešerif, byl by nás oba klidně zabil.“

Znovu jsem získala rovnováhu. „Dobře, tak jak to tedy bylo?“ zeptala jsem se jen tak do větru, protože jsem se pokoušela přemýšlet nahlas. Nakonec jsem se nejistě zadívala na Cookie. „Kyle, co? Nechtěl, aby něco z toho po letech vyplulo na povrch, a tak teď všechny zabíjí.“

„Cože?“ Mimi téměř vykřikla a nehty se mi zaryla ještě hlouběji do masa. „Něco takového by Kyle nikdy neudělal! Ten by neublížil ani mouše.“

„Mimi,“ řekla jsem trpělivě a soucitně, „bylo to asi dvě vteřiny po tom, co Kyle Kirsch oznámil svůj úmysl kandidovat do senátu, co všichni z toho vašeho večírku začali za záhadných okolností umírat. Jen těžko se můžeme tvářit, že to spolu vůbec nesouvisí.“

„Já vím, že začali umírat, ale nikdo neví, kdo za tím stojí. Dokonce ani Kyle. Ten je bez sebe hrůzou.“ Podívala se na Cookie, jako by od ní očekávala podporu. „Najal si všechny možné tělesné strážce.“ Odmlčela se, na chvíli se zamyslela a pokračovala: „Musí to být Jeff Hargrove. To byl vždycky šílenec.“

Cookie se k ní naklonila a pomalu řekla: „Mimi, Jeff Hargrove se asi před dvěma týdny utopil ve svém bazénu.“

Mimiinu tvář ovládlo ryzí, nepředstírané zděšení. Byla stejně zmatená jako my dvě. A my byly hodně zmatené.

„Nick Velasquez údajně spáchal sebevraždu před třemi týdny.“

„To jsem slyšela. A prý i Anthony Richardson. Ale o Jeffovi jsem nevěděla.“

„Zlato, všichni ostatní jsou mrtví – úplně všichni, kdo tam tehdy byli. Zbýváš jenom ty a Kyle. Žádné jiné vysvětlení mě nenapadá.“

„To ne,“ zavrtěla hlavou. „To prostě není možné. Kdybyste Kylea znaly…“

„Měli jste spolu něco?“ zeptala jsem se. Láska byla nejenom slepá, občas byla dokonce prvním stadiem zaslepené hlouposti.

Znovu se na mě nevěřícně zadívala. Tyhle pohledy uměla opravdu dobře. „Ne, neměli… Vy tomu nerozumíte.“ Odmlčela se, kousla se do rtu, ale nakonec si povzdychla, jako by se vzdávala: „Nikdo o tom neví, vůbec nikdo, ale Kyle je gay. Tehdy jsme si v té koupelně povídali o klucích.“

Svatá prostoto! Tohle bylo čím dál lepší. „Dobrá, tak to trochu mění situaci,“ řekla jsem a protřela si spánky. „Povězte mi, proč že jste se vlastně scházela na ten oběd s Tommym Zapatou?“

Nakrčila obočí. „Zavolal mi a chtěl se se mnou sejít. Já se tak nějak bála ho odmítnout. Řekl mi, že ho někdo vydírá a že už sám se sebou nedokáže dál žít.“

Už dříve jsem si všimla, že vydírání v lidech často probouzelo pocit, že udělali něco strašného. Jestlipak to ti vyděrači nedělali schválně?

„Říkal mi, že mluvil s Kylem a že mu řekl, že se chce přihlásit na policii a ke všemu se přiznat. Ptal se, jestli do toho půjdu s ním. Chtěl vypovědět, že mně i Kyleovi vyhrožovali a že nás donutili, abychom se do toho namočili s nimi.“

Pořád to nedávalo vůbec žádný smysl. „Kyleova rodina má peníze a vy jste se vdala za bohatého muže, ale ani jednoho z vás nevydírali?“ zeptala jsem se nechápavě.

„Ne, ale myslím, že víme, kdo za tím byl.“

„Vážně?“

„Tommy si myslel, že to je Jeff Hargrove.“

„Počkat, myslíte toho, který by měl největší šanci jít si sednout do vězení za znásilnění a vraždu? Toho Jeffa Hargrovea?“

„Ano. Tommy si myslel, že se dostal do finančních potíží a usoudil, že zrovna on, Tommy, bude jako majitel autosalonu snadným cílem. Nejspíš měl pravdu, protože když jsem si prověřila Jeffovy finanční záznamy…“

Sakra, ta byla dobrá!

„… zjistila jsem, že mu zůstatek na účtu výrazně poskočil přesně toho dne, kdy Tommy ze svého účtu vybral. Třikrát po sobě.“

No jo, jenže Tommy i Jeff teď byli mrtví.

„Kyle mi volal o něco později,“ pokračovala. „Řekl mi, že Tommy se mu dokonce omluvil, protože pochopil, že mu nejspíš zničí jeho politickou kariéru.“

„Ale to je dost dobrý motiv k vraždě, Mimi,“ upozornila ji Cookie.

„Ne, Kyleovi to bylo jedno. Rozhodl se, že do toho půjde s Tommym. Zrovna dneska chtěli společně vystoupit na tiskové konferenci a oznámit, co se tehdy stalo.“

Odvážný krok. „Možná nakonec změnil názor.“

Unaveně si povzdychla. „To byste Kylea musely znát. To, co naznačujete, je tak neslučitelné s jeho povahou, že je to naprosto nemožné. Už tak trpěl tím, že žije ve lži, protože tají svou sexuální orientaci.“

Přejela jsem si rukou po tváři. Hlava mě bolela, ale už to nebylo jenom tím otřesem mozku. Myslela jsem si, že jsem už na všechno přišla, a najednou se moje teorie rozpadala jako domeček z karet. To má člověk z toho, že moc myslí. „Tak jo,“ povzdychla jsem si zklamaně. „Takže když jste odjela do Albuquerque, jak se vedlo Kyleovi? Přestali ho šikanovat?“

Pokrčila rameny a semkla ústa do tenké linie. „Kyle je dobrý herec. Postupem času Jeffa přesvědčil, že v tom přece jedou všichni společně. Pak skončil školní rok a on udělal přesně totéž co já. Odjel z města a strávil celé léto u babičky.“

„Taky vám někdo vyhrožoval po tom, co jste se setkala s Tommym Zapatou? To proto jste utekla z domu a schovala se tady?“

„Krátce poté, co jsme se setkali, jsem zjistila, že všichni postupně umírají. Pochopila jsem, že moje rodina je v nebezpečí, že dokud po mně někdo půjde a oni budou kolem mě, mohlo by se jim něco stát. A tak jsem jednoho dne prostě nastoupila do taxíku a zmizela. Nebýt toho požáru, byla bych teď už ve Spokane.“

„Snažila jsi se zůstat naživu, a to se ti podařilo,“ schválila její jednání Cookie. „Teď už se jenom musíme postarat, abys byla v bezpečí.“

No jo, jenomže k tomu budu muset nejdřív zjistit, co se to tu sakra děje.

Světla zhasla a v místnosti zavládlo napjaté ticho. Sykla jsem na obě, aby byly zticha, přikrčila se a vykoukla ze dveří. V rudé záři nouzového osvětlení jsem na konci chodby spatřila siluetu ležícího obra. Nejspíš náš Hulk.

„Parchanti,“ ulevila jsem si tiše. „Sledovali nás až sem?“ Umínila jsem si, že odteď už si opravdu budu dávat pozor, co se mi děje za zadkem. Měla jsem až po krk toho, jak mě pořád někdo sleduje.

„Kdo?“ vypískla Mimi a její vyděšený hlas se nesl přes celou chodbu.

Cookie jí přitiskla prst na rty, já ji vzala za ruku a společně jsme se vyplížily z místnosti směrem k nouzovému východu, který jsem prve zahlédla na opačném konci chodby. Proplétaly jsme se kolem regálů a beden tak tiše, jak to jenom šlo, až jsme se dostaly ke dveřím. Déšť bušící do plechové stříšky nad nimi naštěstí přehlušil naše kroky. Na dveřích bylo madlo, kterým by se daly otevřít, ale zároveň by to spustilo poplach, takže jsem váhala, jestli je stisknout. Na druhou stranu, vyvolat poplach bylo možná přesně to, co by se nám teď hodilo.

Zavedla jsem Mimi a Cookie do temného koutku u dveří a všechny tři jsme se tam schovaly, dokud se nerozmyslím, jestli opravdu chceme vzbuzovat takovou pozornost.

„Čau šéfko,“ ozval se Anděl, který se najednou zjevil po mém boku.

Nadskočila jsem leknutím, což vyplašilo i Cookie a Mimi, a pak jsem po něm blýskla očima. „Už zase? No nepovídej!“ zasyčela jsem zlostně.

„Co tady děláte?“

„Utíkáme před padouchy. Co jiného bychom tady asi tak dělaly?“

„S kým to mluví?“ zeptala se Mimi.

„Ehm…“ Cookie na okamžik zaváhala a potom řekla: „Opakuje si repliky na jednu hru.“

„Teď?“

„Takže bys asi chtěla, abych vám dopřál trochu soukromí, co?“ ušklíbl se Anděl.

Obrátila jsem oči v sloup a pak jsem se otočila ke Cookie. „Tak fajn,“ zašeptala jsem. „Připrav si telefon. Vy dvě proběhnete těmi dveřmi a budete utíkat jako o život. Já se pokusím je zvenčí zabarikádovat, aby nás nikdo nemohl pronásledovat.“

„A čím?“ zeptala se Cookie hlasem plným obav.

„Cookie,“ řekla jsem a pevně jí stiskla ruku, „už jsem tě někdy zklamala?“

„Nebojím se, že bys mě zklamala. Bojím se, abys nezklamala sama sebe. Tihle lidé jsou chladnokrevní zabijáci, Charley.“

„Já budu asi zvracet,“ hlesla Mimi. Obě se tak strašně třásly, že jsem se bála, aby si během útěku do bezpečí nepolámaly nohy. „Cookie, musíš odsud Mimi dostat. Spoléhá na nás. Ty to dokážeš.“

Zhluboka se nadechla. „Tak jo. Jasně. Dokážu to. Ale pospěš si. A tohle si vezmi, stejně s tím umíš zacházet mnohem líp než já.“ Vytáhla z kabelky pistoli a vrazila mi ji do ruky.

„No páni,“ vzdychla jsem. Svého glocka jsem si ještě nestačila vyzvednout z policejní stanice, kde skončil po ohledání místa činu v tom rozstříleném starém motelu, ale Cookie očividně myslela na všechno. Jen podle toho, jak byla pistolka lehká… „Nebyly by do ní i náboje?“

„Ježíši,“ sykla, znovu zalovila v kabelce a vytáhla plný zásobník. S omluvným úsměvem mi ho předala. „Tak rychle,“ řekla jsem, vrazila zásobník do pistole a zasunula první náboj do komory. Cvaklo to tak hlasitě, až jsem sebou trhla. Déšť bubnující do plechové stříšky ten zvuk snad trochu utlumil, ale kdokoli v doslechu teď už musel počítat s tím, že mám zbraň.

„Víš, kolik jich je?“ zeptala jsem se Anděla.

„Jenom jeden. Ten z toho motelu.“

„Padouch Murtaugh?“ zeptala jsem se.

„Proč ne?“ pokrčil rameny.

„Sakra,“ hlesla jsem a rozhlížela se po chodbě. „Parchant jeden.“

„Je vážně dobrá,“ poznamenala Mimi. „Umí to podat tak věrohodně.“

„Díky,“ ohlédla jsem se na ni a věnovala jí uklidňující úsměv.

Tentokrát to byla Cookie, kdo obrátil oči v sloup. Dlouze si povzdychla, pak popadla Mimi za ruku a vyrazila s ní ke dveřím. Když do nich vší silou narazila, napadlo mě, že jsem se asi měla podělit o své poznatky stran toho madla. Na druhý pokus už ale byla úspěšnější. Jak se dveře otevřely, rozezněl se ohlušující jekot sirény, který mi dost připomínal Mimiin křik. Vyrazila jsem za nimi, ale když jsem proběhla dveřmi, staly se hned dvě nepříjemné věci zároveň: Cookie venku sletěla ze schodů a mně po zádech pohladil velký, opravdu velký nůž.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Když se něco nepodaří napoprvé,
možná až se to nepodaří vůbec.

− nápis na tričku

~~~

Z nějakého nepochopitelného důvodu si mě lidé celý tenhle týden pletli s dýní a pokoušeli se ze mě vyřezat nějakou strašidelnou ozdobu na Halloween. Jako by nevěděli, že takové řezání nožem dost bolí. Zakopla jsem a spadla na Mimi, která se svalila na Cookie. Jenom jsem doufala, že nás všechny nepostřílím tou pistolí, kterou jsem svírala v ruce.

Na obranu Cookie musím přiznat, že venku lilo jako z konve. Když jsme se všechny tři poskládaly na velkou hromadu u paty schodiště, Anděl – Bůh žehnej jeho prohnilé gangsterské duši – vší silou zabouchl dveře, které přistály padouchu Murtaughovi přímo mezi očima. Ozvala se dunivá rána a nůž se s rachotem skutálel ze schodů.

„Paráda, Anděli!“ zajásala jsem a praštila Cookie do kolene svou bolavou hlavou. To měla za trest.

„Utíkejte!“ křikl na mě Anděl. Najednou byl nějaký podrážděný.

Srdce mi vyletělo až do krku. Všechny tři jsme se rychle posbíraly ze země a tryskem jsme vyrazily k temnému konci uličky. Kdyby při sobě náhodou měl pistoli, což jsem pokládala za celkem pravděpodobné, mohl by nás na druhém konci proti jasnému světlu z hlavní ulice postřílet pěkně jednu po druhé.

V rychlosti jsem si to naplánovala tak, že oběhneme budovu kolem dokola a zkusíme se ukrýt v kavárně. Mohla jsem jenom doufat, že Norma bude mít po ruce klíče od vstupních dveří a že spuštěný alarm rychle přivolá kavalerii.

Cookie se v běhu zmateně rozhlížela kolem. Ačkoli na to nevypadala, dokázala běhat dost rychle, když jí šlo o život. Ale než jsme urazily deset metrů, dveře za námi se rozletěly a práskly do cihlové zdi útulku. Mimi zavřeštěla jako o život, což nám za daných okolností moc nepomohlo. Snad to myslela jenom jako pojistku pro případ, že by někdo přeslechl kvílení alarmu.

„Běžte!“ křikla jsem na ně, otočila se a zamířila. Což bylo mnohem těžší, než jsem čekala, protože vítr mi vháněl kapky deště přímo do očí. Jednou jsem vystřelila a padouch Murtaugh uskočil zpátky do dveří, takže jsem pro Mimi a Cookie získala trochu víc času, aby stačily utéct. Sama jsem se k nim obratem připojila.

„Co mám dělat?“ zeptal se Anděl, který právě reprízoval své komické vystoupení „kobylka na rozpálené pánvi“.

„Co tě napadne, zlato,“ odsekla jsem a vyběhla prozkoumat průchod mezi útulkem a cukrářstvím, které s ním sousedilo. Bylo tam plno beden a popelnic, ale zdálo se, že bychom se tudy mohly dostat na hlavní ulici a všechny překážky by nám při tom poskytovaly dostatečné krytí, kdyby ho bylo zapotřebí.

Bohužel ho začalo být zapotřebí zatraceně rychle. Za námi třeskl výstřel a Mimi se s jekotem vrhla na zem a zakryla si hlavu rukama. Já se otočila a opětovala palbu, ale padouch Murtaugh stačil vypálit ještě dvě rány.

Poprvé v životě jsem se zapletla do opravdové, nefalšované přestřelky s padouchem. A jak se zdálo, ani jeden z nás to neměl natrénováno. Zamířila jsem na jeho hlavu a trefila lampu o pořádný kus výš. Kam mířil on, to jsem si ani netroufala odhadovat – leda by na nás tím, že vystřílí všechna okna toho cukrářství, chystal nějakou důmyslnou léčku. Cookie a Mimi byly kousek od velkého kontejneru na odpadky, a tak se za ním rychle schovaly. Padouch Murtaugh se rozběhl za námi, ale Anděl mu ve vhodnou chvíli podrazil nohy. Pistole mu vypadla z ruky a odletěla o pořádný kousek dál.

„Seber ji!“ křikla jsem na Anděla a sama jsem sprintovala uličkou za Cookie a Mimi.

Zlostně se na mě zadíval a rozhodil rukama. „Takhle to nefunguje!“

Sakra. Copak přestřelky měly nějaká pravidla?

„Jste v pořádku?“ zeptala jsem se udýchaně, když jsem se přikrčila za kontejnerem.

„Snad ano,“ hlesla Mimi. „Jak dlouho to potrvá, než sem přijede policie?“

„Dost dlouho na to, aby nás stačil zabít,“ usoudila jsem. Andělovi se sice podařilo odkopnout pistoli ještě o něco dál, ale padouch Murtaugh ji rychle zase našel a vyrazil za námi.

Krčily jsme se za kontejnerem a neměly jsme kam utéct. Protáhla jsem se kolem těch dvou a podívala se, jestli ve zdi vedle nás není díra. Smůla. Byla nejmíň tři metry vysoká, a vzhledem k tomu, že byla ze škvárobetonových tvárnic, jsem dost pochybovala o tom, že bych ji dokázala prorazit bez opravdu dlouhého rozběhu. Kdybychom vylezly na kontejner, mohly bychom ji přelézt, ale to by znamenalo udělat ze sebe pro našeho střelce snadné terče. A ten měl nejspíš víc munice než já.

„Je mi to líto, Mimi,“ řekla jsem. Patrně měla dost dobrý důvod, aby se schovávala, a já se nechtěně postarala o to, aby ji našli. Výborně, Charlotte.

„Ale ne, neomlouvejte se,“ řekla tiše, ale vzápětí se rozplakala, až se mi svíralo srdce. „Vy přece za nic nemůžete. To všechno je moje vina.“

Rychle jsem zhodnotila situaci. Padouch Murtaugh už byl skoro u nás, pistoli připravenou ke střelbě. Uvažovala jsem o tom, že bych ho mohla sejmout jako první, ale to by musel přijít tak na metr ke mně a chvilku stát v klidu.

„Kdybych tak před dvaceti lety udělala to, co bylo správné.“

„Mimi,“ řekla Cookie konejšivě a objala ji.

Než jsem si to stačila rozmyslet, zvedla jsem pistoli a vykročila zpoza kontejneru. Víc než kdy v životě jsem si připadala jako nahá. Snad kromě toho jednoho večera v Mexiku. Zatracená tequila.

„Ty jsi mě trefil!“ křikla jsem skrze proudy deště. Neměla jsem jinou možnost než přivolat Reyese. Nechtěla jsem ho otravovat, protože ho právě mučili, ale…

Po tváři mého protivníka se rozlil zlomyslný úsměv, který mi připomínal, proč jsem ho překřtila na padoucha Murtaugha.

„Rey’azieli…“

Padouch Murtaugh na nic nečekal a stiskl spoušť.

Počkat. To ještě nebylo všechno.

Ale svět kolem se tentokrát zpomalil natolik, že se kulka zastavila ve vzduchu kousek přede mnou.

„Neříkal jsem ti, že si dáváš dost na čas?“

Ohlédla jsem se a spatřila po svém pravém boku Reyese. Jeho černý plášť se vlnil jako temný oceán. Pak jsem se zadívala na vztekem zkřivenou tvář padoucha Murtaugha, na proudy deště, visící ve vzduchu, a na kulku, která se ke mně pomalu sunula a zvesela rozstřikovala kapku za kapkou. Skoro se mi zdálo, že vidím i vlnění vzduchu, které vytvářela tlaková vlna kolem ní. Byla už jenom kousek od mého srdce. Kdyby čas poskočil dopředu třeba jen o zlomek sekundy, dorazila by do cíle.

„Jak je to možné?“ zeptala jsem se Reyese.

Koutkem oka jsem zahlédla, jak pokrčil rameny. „Tak už to chodí, když na tebe někdo vystřelí z několika metrů,“ vysvětlil mi konejšivě, ačkoli to se mnou zrovna teď moc dobře nevypadalo.

„Ne, to nemyslím. Myslím to, jak se všechno zastavilo. Anebo aspoň hodně zpomalilo.“

„To je svět, ve kterém žijeme, Dutchová.“ Zadíval se na mě, hlavu pod kápí skloněnou na stranu, jako by ho něco zaujalo. „Tak co? Chceš, abych se o něho postaral?“

Chtěla jsem. Opravdu moc jsem chtěla. Ale pořád mezi námi jako roztržené vlákno na svetru visela jedna nedořešená otázka. Chtěla jsem ji uchopit, ačkoli jsem věděla, že když to udělám, možná se všechno kolem vlákna rozpárá. Jenže z nějakého zvláštního důvodu, který souvisel se vším od čivav až po zbraně hromadného ničení, jsem ji nedokázala pustit z hlavy. „Řekneš mi, kde se schováváš?“

„To o tom musíš začínat i v tuhle chvíli?“

„Jo.“

„Ne.“

„Tak si to vyřídím sama.“

Sotva jsem to řekla, sotva jsem ta slova vypustila z úst, uvědomila jsem si, že na řečech o tom, že jsem šílená, je možná víc pravdy, než si připouštím. Copak jsem ho nepřivolala právě proto, že jsem potřebovala jeho pomoc?

„Víš to jistě?“

„Na sto deset procent.“

Tak, a bylo to oficiální. Zbláznila jsem se.

S burácením, z něhož mi běhal mráz po zádech, se ke mně zlostně otočil zády. „Ty jsi ta nejpaličatější…“

„Já?“ zeptala jsem se nevěřícně. „Já že jsem paličatá?“

No jasně. Dejte mě pod zámek a zahoďte klíč.

Najednou stál přímo přede mnou. „Jako mezek.“

„Protože nechci, abys spáchal sebevraždu? To znamená, že já jsem paličatá?“

Sklonil hlavu tak, že jeho tvář byla jen pár centimetrů od mé, ačkoli jsem ji ani tak neviděla. „Na sto deset procent.“

Takhle mi ukrást moji hlášku! Zaťala jsem zuby. „Nepotřebuju tvou pomoc.“

„Fajn. Ale možná bys mohla aspoň trochu…“ Jedním prstem se dotkl mého ramene a tlačil, dokud mě neodstrkal mimo trajektorii kulky. „Příště zkus uhnout sama.“

Ten pocit, když se svět znovu rozběhl svým obvyklým tempem, mi pokaždé připadal, jako kdyby do mě narazil rozjetý nákladní vlak. Náraz mi vyrazil dech a rozechvěl mě až do morku kostí, zatímco kulka si dál letěla po svých a neškodně mě minula. Zavrávorala jsem a podívala se na padoucha Murtaugha, který jen nevěřícně zamrkal a znovu zamířil.

Kdybych byla dávala pozor, kdyby mě hukot deště a hromobití úplně neohlušovaly, možná bych byla zaslechla auto, které se řítilo uličkou. Možná by je byl zaslechl i padouch Murtaugh. Jenže my oba v tu chvíli měli jiné starosti, a tak nás rozjeté černé esúvéčko maličko zaskočilo. Řidič dupnul na brzdy, vůz dostal na mokrém asfaltu smyk a smetl padoucha Murtaugha takovou silou, že na zdi cukrářství, o kterou se rozplácnul, málem zůstala jeho fotka.

Mlčky jsem zírala na to, co se právě stalo, a déšť mi bubnoval do hlavy. Esúvéčko zastavilo a ze zadních dvířek vyskočil Ulrich.

Přiběhl k padouchu Murtaughovi a sklonil se nad ním. Okénko spolujezdce sjelo dolů a za ním se objevila usměvavá tvář pana Smithe.

„Přísahám bohu, že naše malá andělská mrcha se dostává do potíží snáz než moje prateta May, a ta je senilní.“

Ohlédla jsem se na Ulricha. Zkontroloval padouchu Murtaughovi tep a pak mu vrazil tvrdou ránu pěstí. Nejspíš jen tak pro pořádek. Anděl se samou úlevou svezl na kolena a pak se rozplácl na zem, jako by se chystal na konkurz do Smrti obchodního cestujícího.

„Jak jste nás našli?“ zeptala jsem se pana Smithe.

„Už nějakou dobu hledáme tohohle chlapíka. Sledovat vás bylo to nejsnazší řešení.“

„Vy jste policajti?“ zeptala jsem se.

„Ani náhodou.“

Tak co sakra byli zač? V dálce jsem zaslechla sirény a bylo mi jasné, že brzy zase prásknou do koní. Zadívala jsem se na pana Chaa, který seděl za volantem. „A vy už můžete řídit po tom, co se vám stalo?“

Ulrich natáhl Murtaughovi ještě jednu. „Tohle už je jen pro radost,“ komentoval to Smith.

„Já mizím,“ prohlásil Anděl, zasalutoval mi a vypařil se. To salutování se mi líbilo. Napadlo mě, že bych to ve své detektivní agentuře mohla zavést povinně.

„Charley, není ti nic?“ ozvala se Cookie z temného koutku za kontejnerem. Pochybovala jsem, že mi u toho salutuje.

„Jasně, v pohodě. Zůstaňte tam.“ Pořád jsem neměla ani zdání, kdo jsou ti tři muži v oblecích. Možná chtěli Mimi zabít úplně stejně jako padouch Murtaugh.

Pan Chao vystoupil z vozu a obešel ho. Předešla jsem ho a zastoupila průchod mezi zdí a kontejnerem. Jestli chtěl Mimi, musel se nejdřív dostat přese mě. Což by mu trvalo asi tři čtvrtě sekundy. Plus minus.

Naklonil se a podíval se mi přes rameno. Pak se spokojeně zahleděl na mě. Po obličeji už mu stékaly proudy vody. Natáhl ruku a já ucukla, ale jen pro případ, že by mi chtěl zlomit vaz nebo tak něco. Takové věci se mi totiž stávaly častěji, než by si člověk myslel. Místo toho mi zlehka odhrnul zplihlé prameny vlasů z obličeje. Pak se mírně uklonil a vrátil se za volant.

„Je naživu,“ ohlásil Smithovi a mně došlo, že mluví o Mimi.

„Předpokládám, že mi neřeknete, pro koho pracujete?“ zeptala jsem se.

„Dalo by se říct, že pracujeme pro velkého šéfa.“

„Myslíte pro Boha všemohoucího?“

Pobaveně se usmál. „Tak to zas o trochu menšího.“

„Takže by to mohlo nějak souviset s křeslem v senátu?“

„Nějak ano.“

„Sakra, ti si tedy opravdu neberou servítky. Takže za tím vším nakonec opravdu bude Kyle Kirsch?“

Mrknul na mě a pokrčil rameny. „Být vámi, hledal bych někde mezi.“

„Ale no tak! Víc mi neporadíte?“

„Právě jsme vám zachránili život,“ připomenul mi.

„Cože?“ ušklíbla jsem se. „Měla jsem to pod kontrolou!“

Smith se zasmál a potřásl hlavou. „Musím říct, že tohle byl jeden z nejzajímavějších úkolů, jaké jsem kdy dostal.“ Pak se na mě smutně zadíval a dodal: „Budete mi chybět. I vaše rozverné spodní prádlo.“ Nakonec kývl hlavou do tmy za mnou a řekl: „Odvezte tu ženu na policii. Myslím, že její výpověď je bude hodně zajímat.“

Ulrich dal padouchu Murtaughovi poslední nakládačku, se zdvořilou úklonou mě obešel a nastoupil na své místo. Měla jsem neurčité podezření, že už je nikdy neuvidím. Když odjeli, Cookie a Mimi vyběhly ze svého úkrytu a objaly mě tak silně, že jsem se bála, aby mě neumačkaly k smrti.

~~~

Modročervené záblesky majáků brázdily zdi a vozová hradba policie odřízla celou uličku od okolního světa. Dva zdravotníci nakládali spoutaného padoucha Murtaugha do ambulance, zatímco třetí ošetřoval Hulkovu tržnou ránu na hlavě. Obr jen zlostně mručel. Ani jsem se mu nedivila. Přistoupila jsem k sanitce, abych se naposledy podívala na padoucha Murtaugha, a v tu chvíli se vedle mě objevili dva muži v oblecích. Poslední dobou se kolem mě vůbec točilo hodně obleků. Nejspíš byly někde ve výprodeji.

„Slečna Davidsonová?“ zeptal se jeden z nich.

Přikývla jsem. Teď, když opadl nával adrenalinu, mě rána na zádech začínala pořádně bolet. Ani nemluvě o tom, že moje krásná kožená bunda byla nadranc. Zavrtěla jsem sebou a doufala, že bolest aspoň na chvíli poleví.

„Já jsem agent Foster z FBI,“ řekl a ukázal mi svůj průkaz. „A tohle je zvláštní agent Powers.“

„No jasně,“ ušklíbla jsem se. „To už jsem slyšela.“

Tvář agenta Fostera byla jako z kamene. „Ano, víme o tom. Právě proto bychom si s vámi rádi promluvili ještě dřív, než vyslechneme tohohle muže.“

Zadívala jsem se do sanitky na padoucha Murtaugha. „Je to prekérní situace, když se objeví ti praví.“

„Já tě taky nemůžu nechat na chvilku samotnou,“ ozval se strýček Bob, který si razil cestu přímo ke mně.

„Myslím, že nejdřív mě čeká výslech na stanici,“ oznámila jsem agentům s omluvným úsměvem.

„Tak se tam sejdeme.“

„Nejsi zraněná? Co tvoje hlava?“ vyptával se strýček. Najednou byl úplně naměkko.

„Lepší než tvoje. Už jsi uvažoval o elektroléčbě?“

Dlouze si povzdychl. „Pořád se na mě zlobíš.“

„Jak jsi na to jenom přišel?“

~~~

Jak se ukázalo, padouch Murtaugh a padouch Riggs byli příbuzní. Bratranci, nebo tak něco. Velké překvapení. Oba byli z Minnesoty a celý život šli z průšvihu do průšvihu. Ale vražda, to bylo i pro ně něco nového. Aspoň pokud se dalo věřit policejním záznamům.

Když jsme dorazili na stanici, vypadala už jako tavicí kotel plný starých i nových případů. Slunce pomalu vykouklo nad obzorem a Cookie seděla ve výslechové místnosti jako morální opora pro Mimi, která odpovídala na otázky vyšetřovatelů. Obě měly přes ramena deky a před sebou šálky horké čokolády. S ohledem na to, čím si právě prošly, jim nebylo úplně nejhůř. Mimi už se spojila se svými rodiči, kteří dorazili a rovněž seděli vedle ní. Její otec ji objímal tak dlouho, že jí horká čokoláda úplně vystydla, ale nezdálo se, že by jí to vadilo. Člověk není nikdy tak starý, aby ho otcovské objetí nepotěšilo. Podle toho, co jsem zaslechla, se tam teď ve velkém pralo špinavé prádlo, uleželé už zhruba dvacet let.

Strýček Bob pracoval na tom, aby Warrena zprostili všech obvinění, a taky předvolal Kylea Kirsche, který měl dorazit každou chvíli.

„Za takovou fušku jim měli aspoň pořádně zaplatit,“ poznamenal strýček, když se u mě zastavil se stohem papírů v ruce. Zrovna jsem si jednou rukou lila smetanu do kávy v papírovém kelímku, zatímco tou druhou jsem si na ramenou přidržovala přikrývku, abych zakryla šrám přes celá záda. Měla jsem pocit, že další dávku chirurgického lepidla už bych nepřežila. „Podle výpisů z účtů bratranců Coxových za to každý z nich dostal padesát tisíc dolarů.“

„A kdo že jsou ti bratranci Coxovi?“

Povzdychl si. Bylo to legrační. „Ti dva, co tě unesli. A pak se tě jeden z nich pokoušel zabít v té uličce. Art a William Coxovi. Nevzpomínáš si na ně?“

„No jasně. Jenom jsem chtěla ještě jednou slyšet, jak říkáš Coxovi. A podle toho, jak horlivě se snažili mě odrovnat, bych řekla, že jim za to slíbili podstatně víc, až svůj úkol splní.“

„To jistě. Ale první platba byla v hotovosti, takže ji nedokážeme vysledovat. Ten mrtvý kulometčík z motelu byl jejich kamarádíček z basy. Jeho bankovní konto taky prověřujeme.“

Ohlédla jsem se právě ve chvíli, kdy na policejní stanici dorazil Kyle Kirsch v doprovodu dvou bodyguardů. Poznala jsem ho podle plakátů, které už nějakou dobu visely po celém městě. Zastavil se u vchodu, aby se strážníka ve službě na něco zeptal, ale to už se k němu rozběhla Mimi, která zrovna vycházela z výslechové místnosti. Beze slova mu padla do náručí.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se a on na ni nechápavě vyvalil oči.

„Já? Co ty? Není ti nic? Co se stalo?“ zeptal se a pevně ji objal.

„Jeden chlap se mě pokusil zabít, ale Cookie a její šéfová, Charley, mi zachránily život.“

Usmála jsem se. Bylo od ní pěkné, že vynechala ten drobný detail, že právě díky nám se to s tím zabitím málem podařilo.

Strýček Bob k němu přistoupil a rozvážně mu podal ruku. „Kongresmane,“ přivítal ho uctivě.

„Detektiv Davidson?“ zeptal se Kyle a potřásl mu pravicí.

„Ano, pane. Děkuju, že jste si na nás udělal čas. Dáte si něco k pití, než začneme?“

Kyle souhlasil s tím, že bude vypovídat, a prohlásil, že nemá nic, co by tajil. Ještě jednou objal Mimi a na tváři se mu objevil lítostivý úsměv. „Tak to je asi konec,“ řekl jí.

„Jednou to muselo přijít.“

„To ano.“

Přemýšlela jsem, jestli jim hrozí vězení za to, že se nepřiznali už dřív. Doufala jsem, že ne. Nakonec sami byli spíš oběti toho, co se stalo.

„Tohle je Charley Davidsonová,“ řekla Mimi, když si všimla, že stojím vedle ní.

Kyle mi potřásl rukou. „Jsem vám hluboce zavázán.“

„Warrene!“ vykřikla Mimi a vrhla se k manželovi, který se právě objevil ve dveřích. Vypadal ještě o něco hůř než minule.

Tiše jsem spustila na Kylea. „Je mi to trapné, ale musím přiznat, že jsem vás nějakou dobu podezírala, že v těch vraždách máte prsty právě vy.“

Smutně se usmál, jako by to chápal. „Ani se vám nedivím,“ řekl a otočil se ke strýčkovi. „Ale přísahám vám, že jsem s tím neměl nic společného. Nejsem tak docela bez viny, ale rozhodně nejsem vrah.“ Vytáhl z kapsy telefon. „Vím, že mě čeká výslech, ale nevadilo by vám, kdybych ještě zavolal své matce? Nemohl jsem se dovolat tátovi. Nejspíš jel na ryby, a tam si s sebou telefon nikdy nebere. Jenom bych jim chtěl říct, co se děje, aby se to dozvěděli přímo ode mě, a ne z televize.“

„Samozřejmě,“ přikývl strýček.

„Díky,“ usmál se Kyle a otočil se k nám zády. „Snad se dovolám aspoň jí,“ řekl přes rameno. „Jela za babičkou do Minnesoty.“

Oba jsme se strýčkem zpozorněli. Přistoupila jsem ke Kyleovi a vzala ho za ruku, abych mu telefon odtáhla od ucha.

„Stalo se něco?“ zeptal se zmateně.

„Kyle… kongresmane…“

„Říkejte mi Kyle, slečno Davidsonová.“

„Ti lidé, kteří se pokoušeli zabít paní Jacobsovou, byli najatí kriminálníci z Minnesoty. Neříkal jste náhodou matce nebo babičce, co se děje? Anebo co se tehdy stalo v Ruizu? Nebo třeba to, že se Tommy Zapata chystal přiznat k tomu, co jste tehdy udělali?“

Kyle na mě překvapeně zamrkal, chvíli uvažoval o tom, co jsem řekla, a pak se odvrátil, tvář bledou jako stěna.

„Kyle, všichni lidé, kteří tehdy byli u toho, když Hana Insingová zemřela, jsou už po smrti – kromě vás a Mimi. A věřte mi, že kdyby do toho ti dva zabijáci mohli mluvit, ani Mimi už by se nedožila dnešního rána.“ Zlehka jsem mu položila ruku na rameno. „Tím pádem byste zůstal jen vy.“

Zakryl si oči dlaní a zhluboka se nadechl.

„Nepůjčila si od vás matka v poslední době čirou náhodou sto tisíc dolarů?“

„To ne,“ řekl a znovu se otočil ke mně. „Matka pochází z bohaté rodiny. Nikdy by si ode mě nepotřebovala půjčovat peníze.“

To by vysvětlovalo ten noblesní dům v Taosu, který se jen těžko dal pořídit z úspor vysloužilého šerifa.

„A myslíte, že by byla schopná…“

„Moje matka je víc než schopná, to mi věřte,“ řekl hlasem, který byl najednou tak plný hořkosti a hněvu, že z toho běhal mráz po zádech. „Už tehdy, před dvaceti lety, jsem jí řekl všechno o tom, co se stalo, a ona mě donutila přísahat, že o tom nikdy nepromluvím před otcem. Strašila mě, že by mě zavřeli do vězení, že by mě odsoudili stejně jako všechny ostatní. Jakmile skončil školní rok, poslala mě za babičkou.“

„Takže to celou dobu věděla?“ zeptal se strýček Bob.

Kyle přikývl. „Když jsem jí řekl, že se chci spolu s Tommym Zapatou ke všemu přiznat, byla bez sebe vzteky. Nadávala mi, že nezáleží na ničem jiném než na volbách do senátu. A eventuálně na kandidatuře do Bílého domu.“ Zasmál se, ale byl to kyselý, jedovatý smích. „Stejně by to nikdy nemohlo fungovat. Časem by se veřejnost dozvěděla o mé minulosti, o mém životním stylu. Lidé jako já se nestávají prezidenty, ale ona trvala na tom, abych to aspoň zkusil a začal tím, že se dostanu do senátu.“ Zadíval se na mě a odměřeně konstatoval: „Ta žena je blázen.“

„Možná bychom teď měli sepsat tu výpověď,“ navrhl strýček Bob.

Odvedl Kylea do výslechové místnosti, zatímco já se pohroužila do myšlenek. V hlavě mi pořád dunělo, jako kdyby tam vyhrával celý orchestr, ale už jsme se aspoň posunuli od Beethovenovy Deváté ke Gershwinovu Summertime. Jen jedna věc mě naplňovala radostí. Moje nevlastní matka byla taky bláznivá, ale nikoho nezabila. Aspoň jsem o tom nevěděla.

Spolkla jsem dva ibuprofeny a posadila se na jednu z židlí v čekárně. Víčka jsem najednou měla těžší, než bylo zdrávo, ale chtěla jsem počkat na Cookie a zjistit, s čím přijde strýček Bob. Byla jsem si celkem jistá, že jsem právě vyřešila další vraždu. Ale to moje víčka vůbec nezajímalo. Svět se rozmazal, potemněl, trochu se zhoupnul a obrátil se naruby. Pak se najednou objevil táta. Usoudila jsem, že se nějak dozvěděl, co se stalo, a přijel se na mě podívat.

„Ahoj, tati.“ Zvedla jsem se na nohy a rozespale ho objala. Neviděla jsem ho od té noci, co se nás ten kolohnát pokusil zabít, což ze mě nedělalo zrovna vzornou dceru.

„Co tady děláš?“ zeptal se a pevně mě sevřel v náručí.

„Ehm, co tady děláš ty?“

„Pořád jsem ještě nevypovídal o tom napadení.“

„Aha.“ Tak nic.

„A proč máš na sobě tu deku? Stalo se něco?“

„Nic zvláštního, tati. Všechno je v pohodě. Běžná detektivní praxe.“

„Charley,“ povzdychl si unaveně, „nemohla by sis najít jinou práci?“

Tiše jsem si odfrkla, když jsem v závěsu za ním spatřila Denise a Gemmu. Překvapilo mě, že na stanici přitáhl nejen svou kouli na řetězu, ale i moji milovanou sestru.

„Co tady děláš?“ zeptala se Denise. „Myslela jsem, že tady nebude,“ dodala vyčítavě směrem k tátovi.

Slyšela jsem, jak tiše zaskřípal zuby. Život se starou čarodějnicí má zkrátka i své nevýhody. Gemma na mě jen srdečně mávla rukou a pak zazívala. Zřejmě byla stejně unavená jako já.

„A proč bych tady neměla být?“ zeptala jsem se táty.

Potřásl hlavou. „Zrovna jsme chtěli probírat nějaké věci. Myslel jsem si, že u toho nemusíš být,“ řekl neurčitě, jako by v duchu narychlo hledal nějakou výmluvu. A skutečně ji našel: „Sama pak budeš taky vypovídat, jak se to všechno odehrálo z tvého pohledu. Nechtěl jsem tě s tím zdržovat ani ovlivňovat tvé svědectví.“

„No, v tom případě ti náhoda udělala čáru přes rozpočet,“ řekla jsem naoko vesele. „Když už jsem tady, můžeme to sfouknout oba naráz.“

Táta jen cosi zamručel, ale v tu chvíli se u nás objevil strýček Bob. „Kongresman právě sepisuje svou výpověď,“ řekl mi. „Myslím, že mu to chvilku potrvá. Tak bychom se teď mohli podívat na ty pásky.“

„Pásky?“ zeptala jsem se úplně nevinně.

„Ano, na ty záznamy z odposlechu, na kterých Caruso vyhrožoval tvému otci. Leland si je začal nahrávat. Ale musím říct, brácho,“ otočil se k tátovi, „že Denise a Gemma by je asi ani nemusely slyšet.“

„My to vydržíme,“ rozhodla Denise a jako první vyrazila do zasedačky. Táta vypadal jako zpráskaný pes a já se za něho dost styděla.

„Tohle je paráda,“ řekla jsem a přidala se k ostatním s nově nabytou energií. „Zabít sedmadvacet much jednou ranou. Kdo by to tušil, že se během jedné návštěvy policejní stanice dá stihnout tolik věcí?“

„Pořád je trochu naštvaná,“ vysvětlil strýček polohlasně tátovi.

Zřejmě to měla být docela velká sešlost. Seděli jsme v zasedačce – celá rodina plus několik vyšetřovatelů – a kolem stěn postávala řada dalších, převážně sympatických policistů. Ukázal se tu dokonce i poručík Taft. Bylo to zajímavé, ale za boha jsem nemohla přijít na to, proč všechny – včetně Denise – tolik zajímá, co na těch nahrávkách vlastně je.

„Koho mám zabít jako prvního, Davidsone?“ ptal se Mark Caruso na záznamu. Bylo mu dobře rozumět, výslovnost měl takřka dokonalou, jen by ještě měl trochu zapracovat na intonaci, aby byl přednes patřičně dramatický. „Čí smrt ti nejspíš zlomí srdce?“ To byl opravdu skvělý úvod. Bylo vidět, že si ten proslov předem připravoval. „Čí smrt tě srazí na kolena a zabolí tě tolik, že už se nikdy znovu nepostavíš na nohy?“ Měla jsem pocit, že to je spíš řečnická otázka.

Všichni v místnosti po očku pozorovali mého otce, jako by chtěli vědět, jestli v něm i teď Carusovy výhrůžky vyvolávají nějaké emoce. Bylo na tom krásně vidět, proč v televizi tak frčí reality show. Lidská touha stát se svědkem tragédie, pozorovat nepatrné nuance hněvu a zoufalství a přihlížet, jak se usměvavá tvář pomalu kroutí v bolestech, byla prostě neodolatelná. Nebyla to jejich chyba. Určitou dávku morbidnosti jsme si v sobě všichni nosili už od narození. Byla součástí naší podstaty, naší DNA.

„Co třeba tvoje žena, Denise?“ zeptal se Caruso, jako by tátu žádal o svolení.

Moje nevlastní matka tiše zalapala po dechu a zakryla si ústa dlaní. V očích se jí zaleskly dobře vycvičené slzy. Ale já dokázala v lidech číst možná i líp, než bych sama chtěla, a tak jsem poznala, jak moc si užívá pozornost a soucit všech lidí kolem. Ovšem ještě víc mě zaujalo, s jakou úlevou se zadívala mým směrem – zřejmě proto, že Caruso nakonec šel po mně, a ne po ní. Usoudila jsem, že zrovna tohle jí nemůžu mít za zlé, ale i tak jsem se cítila trochu ukřivděně, když jsem viděla, s jakou chutí nasává soucit všech přítomných.

Caruso čekal na odpověď. „Ne,“ řekl potom sám. „Ne, měl bys přijít o dceru, abys poznal, jaké bylo to, co se stalo mně. Tak co třeba ta krasavice Gemma?“

Ačkoli Gemma se za celou dobu skoro ani nepohnula, najednou znatelně strnula. Její tvář zbledla a skoro na celou minutu jako by přestala dýchat. Pak se zadívala na tátu. Denise ho vzala za ruku a naklonila se k němu, což mělo vzbuzovat zdání emocionální podpory, ale on se ani neohlédl na svou dceru, ani si nevšímal dotyků své manželky. Jako by z něj zbyla jen prázdná ulita, která pouhým tvarem připomínala mého otce. Zvláštní bylo, že mu na čele vyrazily krůpěje potu. Proč teď? Vždyť bylo po všem a ten padouch už seděl za mřížemi.

Ale na záznamu mu pořád neodpovídal.

Všichni mlčky čekali, protože jim bylo jasné, co přijde dál. Kdo přijde na řadu.

„Anebo co ta tvoje pistolnice?“ zeptal se Caruso hrobovým hlasem, ačkoli bylo úplně slyšet, jak si to vychutnává. „Jak že se jmenuje? Už si vzpomínám… Charlotte.“

Vyslovil moje jméno tak pomalu, jako by si vychutnával zvuk každé hlásky, která mu splývala ze rtů. Cítila jsem, jak se zraky všech přítomných otočily mým směrem, ale já sama sklopila oči a zadívala se do podlahy. Z nějakého důvodu jsem na sobě zvlášť intenzivně cítila pohled strýčka Boba. Vždycky pro mě měl velikou slabost. Slabost, kterou jsem při každé příhodné příležitosti nepokrytě zneužívala.

Ale pak táta promluvil a jeho hlas byl na záznamu dokonale srozumitelný, ačkoli byl tak napjatý, jako by každou slabiku vyslovoval zvlášť. Když Caruso mluvil o Denise a o Gemmě, zarytě mlčel, ale jak se zmínil o mně, už se neudržel.

„Prosím,“ řekl hlasem plným potlačovaných emocí, „Charley ne. Prosím, hlavně ne Charley.“

Srdce se mi zastavilo. Atmosféra v místnosti zhoustla tak, že jsem se skoro začala dusit. Význam toho, co se právě stalo, mi docházel pomalu, postupně, v několika vlnách zděšení. Celou minutu jsem seděla jako zkamenělá, než jsem se odvážila vzhlédnout. Teď už se pohledy plné soucitu upíraly na mého otce. Viděli muže zmítaného trýznivou situací, ale já viděla vysloužilého policajta, který se musel rozhodnout, a tak se rozhodl.

Otec sklonil hlavu a koutkem oka na mě vrhl prchavý pohled plný lítosti. Říct, že mě jeho prosba ohromila, by bylo nejslabší slovo století. Emoce v jeho hlase, které se na záznamu snažil udržet na uzdě, to nebyla bolest pramenící ze strachu, ale bolest pramenící z pocitu viny. Zadíval se na mě, jako by se mi mlčky omlouval, a rozčarování, které mě najednou ovládlo, mě vykoplo ze židle, jako kdybych si sedla na špendlík.

Vyskočila jsem na nohy a úplně jsem zapomněla na deku, na ránu na zádech a na zbytek toho záznamu. Rozhlédla jsem se po lidech v místnosti. Denise byla v šoku z toho, že otec prosil o můj život, když neprosil o ten její. Ve své povrchnosti vůbec nedokázala pochopit pravou podstatu toho, co právě slyšela. Musela mít krásný život, když se na život pořád dívala tak idiotským pohledem.

Ale strýček Bob to chápal. Seděl tam s ústy dokořán a zíral na tátu, jako by si myslel, že se pomátl. I Gemma to pochopila. Zrovna Gemma. Jediný člověk na celé planetě, o jehož soucit jsem vážně nestála.

Naštěstí jsem byla tak zaražená tím, co jsem právě slyšela, že jsem se ani nestačila rozplakat při poznání, že mi můj vlastní otec prakticky namaloval terč na čelo. Pořád jsem neovládala vlastní plíce, jako kdyby mi ta slova vyrazila dech. Začaly pálit, a tak jsem se donutila dýchat, ale jinak jsem se nezmohla vůbec na nic.

Můj otec, veterán policejního sboru v Albuquerque, kterému oddaně sloužil dvacet let, byl přece příliš chytrý na to, aby udělal něco tak šíleně hloupého. A strýček Bob to dobře věděl. Viděla jsem, jak se v jeho hnědých očích mísí šok a hněv. Byl z toho stejně překvapený jako já.

Táta se tvářil, jako by právě udělal něco zavrženíhodného. Moje nevlastní matka, jejíž nechápavý pohled teď těkal mezi námi dvěma, vypadala tak trochu komicky. Ale v místnosti byli ještě tři další lidé, kterým došlo, co to všechno znamená. Od strýčka Boba jsem to čekala, ale od poručíka Tafta mě to upřímně překvapilo. Zahleděl se na mě se směsicí zděšení a lítosti.

Ovšem to, jak zareagovala Gemma, už pro mě bylo příliš. Přísně se dívala na našeho otce a její tvář byla jako z kamene. Titul z psychologie zřejmě nedostala jen tak. Pochopila, že si táta vybral ji a naši nevlastní matku, zatímco mě se rozhodl obětovat.

Nohy mě nesly někam dozadu, dokud jsem zadkem nenarazila na kliku u dveří. Otočila jsem se a vzala za ni právě ve chvíli, kdy se táta zvedl ze židle.

„Charley, počkej,“ zavolal, když jsem se vypotácela ven. Najednou jsem se ocitla v hlavním sále, v moři stolů, židlí a drnčících telefonů. Zamířila jsem k východu.

„Charley, prosím, počkej!“ slyšela jsem ho za sebou.

Aby viděl, jak se sesypu jako domeček z karet? To určitě!

Ale byl rychlejší, než bych do něho řekla. Vzal mě za ruku a otočil mě tak, abych se mu podívala do očí. Až tehdy jsem si uvědomila, že se mi po tvářích rozkutálely slzy. Viděla jsem ho rozmazaně, a tak jsem rychle zamrkala a otřela si oči hřbetem ruky.

„Charley…“

„Teď ne.“ Vyškubla jsem se mu a znovu vyrazila k východu.

„Charley,“ ozvalo se za mnou znovu. Když už jsem byla ve dveřích, zastavil mě a vtáhl zpátky dovnitř. Zase jsem se mu vyškubla, on mě zase chytil a já se zase vyškubla. Opakovalo se to několikrát dokola, až nakonec moje dlaň pleskla o jeho tvář takovou silou, že to slyšeli snad všichni na stanici. Po celém sále se rozhostilo ticho a najednou se všichni dívali na nás.

Dotknul se tváře tam, kde se objevil rudý otisk mé ruky. „Zasloužím si to, ale prosím, nech si to vysvětlit.“

Stáli jsme proti sobě ve vchodu na stanici a palčivý pocit zrady a ponížení mi ucpal uši tak dokonale, že jsem neslyšela nic z toho, co mi říkal. Prostě jsem vypnula. Jeho slova se ode mě odrážela, jako by mě obklopovalo ochranné silové pole. Vrhla jsem skrz ně ten nejlepší pohrdavý pohled, na jaký jsem se zmohla, a pak jsem se k tátovi otočila zády a znovu se pokusila odejít, protože jsem si všimla, že se k nám blíží Gemma a Denise. Při pomyšlení, že bych se nad to všechno musela vyrovnávat i s jejich lhostejností, se mi dělalo fyzicky špatně. Ztěžka jsem polkla a cítila jsem, jak se mi zvedá žluč.

Táta už se tentokrát nepokusil mě zastavit. Jenom se opřel o zeď tak, abych kolem něho nemohla projít. Pak se ke mně sklonil a pošeptal mi: „I kdybych ti měl nasadit želízka a odvléct tě do té zasedačky zpátky se vší parádou, teď nemůžeš odejít.“

Zlostně jsem po něm blýskla očima, ale to už se k nám přihnala Denise. „Ona ti dala facku?“ zeptala se táty ohromeně.

Víc než kdy jindy v životě jsem jí chtěla vrazit takovou ránu pěstí, že by si za to její zubař pořídil nové auto. Asi bych měla poprosit Ulricha, aby mi dal pár lekcí.

„A co s tím budeš dělat?“ dorážela na tátu. Na mého tátu. Pak se rozhlédla kolem, jako by se snažila odhadnout, kolik lidí tu ostudnou scénu asi vidělo. „Lelande…“

„Sklapni,“ procedil skrz zuby tak tiše a hrozivě, že z toho úplně oněměla. Aspoň jednou.

Zvedla ruku a dotčeně si ji položila na hrdlo. Podle zákona by mě každý z těch policistů v uniformách, kteří viděli, jak jsem svého otce fyzicky napadla, měl zatknout, ale ani jeden z nich se k tomu neměl.

Táta se nade mnou sklonil, zkroušený, ale pevný jako skála, a já si byla naprosto jistá, že kdyby mě do té místnosti chtěl odvléct násilím, byl by toho schopen. Ale kdyby to udělal, bylo by to jako popadnout kočku za ocas. Čekal by ho takový souboj, že by na něj do smrti nezapomněl.

„Fajn,“ řekla jsem stejně tiše jako on. „Nasaď mi želízka, protože já se tam nevrátím. Nestojím o to, aby na mě všichni soucitně zírali jako na holku, na kterou vlastní otec poslal šíleného zabijáka.“

Povzdychl si a svěsil ramena. „Tak to přece nebylo.“

„Že ne?“ zeptala se ho Gemma příkře a přistoupila k nám. „Není to přesně to, co jsi udělal, tati?“

„Ale ne, já jen…“

„Ona je tak zvláštní. Je… jedinečná,“ řekla Gemma a její slova mi vyrazila dech. „Je v ní o tolik víc, než ty sám kdy poznáš. A ty jsi ho na ni takhle poštval?“

„Gemmo,“ ozvala se Denise a já cítila, jak se z ní line pocit křivdy, „co to říkáš? Vždyť toho člověka prosil, aby zrovna Charley neubližoval.“

Zdálo se, že Gemmě každou chvíli dojde trpělivost. Na chvíli zavřela oči a pak se obrátila k naší nevlastní matce. „Copak jsi to neslyšela, mami?“

„Slyšela jsem každé slovo,“ ujistila ji Denise hořce.

„Mami,“ pokračovala Gemma a položila jí ruce na ramena, „prober se.“ Řekla to tak klidně, jako by se snažila tu starou čarodějnici neranit.

Já žádné podobné zábrany neměla. „To snad není možné.“

Denise vztekle zaťala zuby. „Vidíš?“ obořila se na tátu a ukázala na mě prstem, jen pro případ, že by náhodou nevěděl, o čem mluví.

Pořád jsem byla úplně zaskočená Gemminou reakcí. Upřímně řečeno jsem si myslela, že jsem jí úplně ukradená.

Strýček Bob se až doposud držel stranou, ale najednou mezi nás vstoupil. „Možná bychom se mohli přesunout do mojí kanceláře.“

„Já odcházím,“ řekla jsem, tak vyčerpaná, že jsem sama nechápala, proč ještě stojím na nohou. Znovu jsem zamířila k odchodu.

„Já věděl, že dopadne špatně,“ řekl táta tiše.

Zastavila jsem se a otočila se k němu. A pak jsem čekala.

„Já věděl, že dopadne stejně jako ti ostatní.“

Jací ostatní? O kolika vlastně věděl?

Přistoupil ke mně a naléhavě se na mě podíval. „Zlato, zamysli se nad tím. Kdyby šel po Gemmě nebo Denise a my ho nestačili zastavit, byly by teď už po smrti.“

Měl pravdu. Ale kvůli tomu mě to, co udělal, nebolelo o nic míň. Skličující bolest, jakou jsem ještě nikdy necítila, mi vrtala díru do hrudi. Hrdlo se mi svíralo tak, že jsem se nemohla nadechnout. A pak se to stalo znovu. Budu si muset zavolat instalatéra, pomyslela jsem si, když se mi znovu začaly po tvářích kutálet slzy jako hrachy. Bože, tohle mi ještě scházelo.

Táta mě pohladil po tváři. „Věděl jsem, že budeš v pořádku. Ty to přece vždycky nějak zvládneš, zlato. Máš… já nevím, jak to nazvat… nějakou vnitřní sílu. Nějakou moc, která tě provází. Jsi ten nejúžasnější člověk, jakého znám.“

„Ale tati,“ řekla Gemma káravě, „měl jsi jí o tom aspoň říct. Měl jsi ji na to připravit.“ Gemma už taky plakala. Ani se mi tomu nechtělo věřit. Vstoupila jsem do Zóny soumraku. Už žádné science fiction seriály! Gemma přistoupila blíž a objala mě. Vážně mě objala. A co bylo ještě zvláštnější, já ji objala taky.

Hořkost a zklamání, které se ve mně nashromáždily za celá dlouhá léta, co jsem byla za ošklivé káčátko, za tu divnou, která všechny zklamala a nikdy z ní nic nebude, najednou vypluly na povrch a já ani s největším úsilím nedokázala zabránit tomu, že jsem se celá rozechvěla a tiše zavzlykala. Táta se přidal, objal nás obě a tiše mi šeptal, že se omlouvá.

Zadívala jsem se na Denise. Stála stranou, zmatená a rozpačitá, a mně jí najednou bylo až líto. Ale překonala jsem se. Pak jsem mávla na strýčka Boba, aby se taky přidal. Stál tam se zasněným výrazem na tváři, ale když viděl, jak na něj mávám, zamračil se a zavrtěl hlavou. Probodla jsem ho svým laserovým smrtícím pohledem a znovu na něj mávla. Dlouze si povzdychl, přistoupil k nám a vlažně nás všechny sevřel v náručí.

A tak jsme stáli uprostřed policejní stanice, objímali se a vzlykali. Museli jsme vypadat jako celebrity na odvykačce.

„Nemůžu dýchat,“ hlesla Gemma a všichni jsme se začali hihňat jako malé děti.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Že mi to je úplně jedno, ještě neznamená,
že tomu nerozumím.

− nápis na tričku

~~~

„Bez urážky, ale dlouhá léta ses ke mně chovala jako studená mrcha.“ Mrkla jsem na Gemmu. Seděly jsme u stolku v tátově baru a Sammy nám dělal huevos rancheros. Denise přijela s námi, a dokonce i strýček Bob se omluvil ze služby s tím, že si půjde dát něco na zub.

„Kongresman počká,“ ušklíbl se. A hned potom řekl: „Poslyš, jak jsi vlastně přišla k té ráně přes celá záda?“

Poplácala jsem ho po břiše a prohodila: „Víš co? Když budeš takhle pěkně papat, možná ti začnu říkat strýčku Blobe.“

„To by od tebe nebylo moc hezké,“ namítl.

„Já vím. Proto to říkám.“

„Aha,“ hlesl Bob.

A pak už jsme byli tady.

Gemma si poposedla. „Pracuju na tom, jasný? Hele, víš ty vůbec, jaké to je, vyrůstat jako sestra Charlie Davidsonové? Té Charlie Davidsonové?“

Upila jsem ledového čaje, který nám táta donesl, a málem jsem se jím zadusila. Po dlouhém a upřímném záchvatu kašle jsem na ni vytřeštila oči, jak nejlíp jsem uměla. „To si děláš legraci? Vždyť ty jsi vždycky byla ta dokonalá! A ty jsi žárlila na mě?“

„No jasně,“ zakoulela očima. Byly jsme si mnohem podobnější, než jsem si myslela. Až mě to trochu děsilo.

„Vždyť ty mě ani nepozdravíš,“ namítla jsem. „Když přijdu, ani nezvedneš hlavu.“

„Měla jsem pocit, že o nic takového nestojíš,“ sklopila oči k podlaze, zatímco mně tam spadla celá čelist.

„Jak tě mohlo napadnout něco tak šílenýho?“

„Protože jsi mi řekla, že už na tebe nikdy nemám promluvit. Ani slovo. A taky už jsem se na tebe za žádných okolností neměla dívat.“

Cože? Nic takového jsem si nepamatovala. No jo, jednou jsem se opravdu naštvala… „Ale to mi bylo devět let!“

Zavrtěla hlavou.

No dobrá, možná to nebylo jen jednou. „Tak dvanáct.“

Další zavrtění.

„To je jedno. Každopádně už to bylo děsně dávno.“

„Mám pocit, že jsi nestanovila žádný časový limit. Ty si na to očividně nevzpomínáš, ale já ano. Jako by to bylo včera. A kromě toho jsi vždycky byla tak tajnůstkářská. Chtěla jsem se toho o tobě dozvědět mnohem víc, ale ty jsi mi nechtěla nic říct.“ Pokrčila rameny. „Vždycky jsem měla pocit, že do tvého života prostě nepatřím.“

Teď bylo na mně, abych si poposedla. „Gemmo, některé věci je prostě lepší nevědět.“

„A už je to tady zase,“ rozhodila ruce do vzduchu.

Táta seděl naproti nám a tiše se smál. „Přesně tohle mi dělá taky. V jednom kuse.“

„Vážně, lidi, nedělám si legraci,“ namítla jsem.

„Charley má pravdu,“ řekla Denise. „Musí si tyhle věci nechávat sama pro sebe.“ Znovu jsme zamířili do Popíralovic, kde zdaleka nebyla taková zábava jako v Margaritově. Jestli Denise něco nesnášela, tak to bylo mluvit o Charley.

„Denise,“ řekl táta a konejšivě ji vzal za ruku, „nemyslíš, že jsme na tom trvali až příliš dlouho?“

„Jak to myslíš?“

„Vždycky jsi ji odstrkovala stranou, odmítala jsi uznat, že má určitý dar, dokonce i když jsi sama stála tváří v tvář důkazům.“

Zalapala po dechu. „Nic takového jsem nikdy nedělala.“

„Mami,“ ozvala se Gemma. Měla tu ženskou upřímně ráda. Jednoduše mi to nešlo do hlavy. „Charley je opravdu výjimečná. Ty to víš. Určitě to víš stejně jako my.“

„A proto jsem udělal to, co jsem udělal,“ řekl táta a provinile sklonil hlavu. „Věděl jsem, že když Caruso půjde po tobě, zlato, nějak se z toho dostaneš. Vždycky se ze všeho nějak dostaneš.“

Neřekla bych, že jsem tu noční bitku na nože přestála bez následků, můj hrudník přece jenom držel pohromadě hlavně díky tomu lepidlu, kterým mě spravili na pohotovosti. Aspoň prvních pět minut poté, co mě propustili. Pak se rána skoro okamžitě zahojila, ale já neměla to srdce, abych to ošetřujícímu lékaři přiznala. A tohle rychlé hojení, to byla další věc, kterou o mně ani moje rodina nevěděla.

„Tati, proč jsi mi o něm prostě neřekl?“

Ještě víc se scvrknul, jako by ho vlastní výčitky svědomí už úplně pohltily, a tak jsem ho rychle vzala za ruku ze strachu, že zmizí úplně. „Nechtěl jsem tě strašit, protože jsem pořád doufal, že Carusa včas zastavíme. A taky jsem ti nechtěl vysvětlovat, co se tehdy stalo, že po mně najednou jde.“

„Víš, že nám můžeš říct úplně cokoli, tati,“ ujistila ho Gemma.

„Ale ty to nechápeš. On měl pravdu.“ Táta zklamaně sklopil hlavu. „Skutečně jsem zavinil smrt jeho dcery. Ujížděl nám vysokou rychlostí a já ho zezadu postrčil. Najel do svodidel, odrazil se od nich a naboural do takového valu na protější straně silnice. Auto se převrátilo a jeho dcera vyletěla ven.“

„Tati… to je hrůza,“ vyhrkla jsem zděšeně. „To přece vůbec nebyla tvoje vina. Co mohl čekat, když na plný plyn ujížděl před policií s dítětem v autě?“

Dlouze si povzdychl a pak přikývl. „Já vím, ale ani tak nebylo snadné se s tím smířit. Prostě jsem ti to nemohl říct. Ale nakonec jsem se přiznal. Teď jsi na řadě ty.“

„Pane jo, to byla ale podlá lest.“

Strýček Bob se ušklíbnul.

„Má pravdu. Musíš nám taky něco dát.“

Panenko skákavá, kdybych jim řekla, že jsem smrtka… Ne.

V žádném případě. To nikdy.

„Tak pro začátek,“ řekl táta, „mi prozraď, jak jsi to tuhle v noci udělala?“

„A co myslíš?“ zeptala jsem se, když nám Donnie, tátův barman, donesl jídlo. Chvíli jsem jen zasněně hleděla na jeho rozložitou hruď, a pak jsem se zasmála, protože jsem si všimla, že Gemma dělá úplně totéž. Pod stolem jsme si tiše plácly. „Ahoj, Donnie!“

Zadíval se na mě a zamračil se. „Ahoj,“ řekl obezřetně. Nikdy mě neměl zrovna v oblibě.

„Ta věc,“ řekl táta, když Donnie odešel. „To, jak ses pohybovala.“ Naklonil se ke mně blíž a tiše zašeptal: „Charlie, v tom, jak ses pohybovala, nebylo vůbec nic lidského.“

Gemma vykulila oči, že jí málem vypadly z hlavy. „Cože? A jak se pohybovala?“

Dokonce i Denise, která se zpočátku věnovala jen své omeletě, to najednou začalo zajímat. Zatímco táta jim vysvětloval, co jsem dělala, jak jsem se pohybovala, já se zadívala na Pekelného spratka, který se najednou objevil po mém boku. Kolenem jsem trochu odstrčila Gemmu a udělala jí místo.

„Nazdar,“ přivítala jsem ji, když se vyškrábala na lavici vedle mě. Když táta přestal a všichni kolem stolu na něho nevěřícně zírali, kroutili hlavami a kouleli očima, vložila jsem se do toho. „Tak fajn. Všichni tady víte, že vidím nebožtíky.“

„To jo,“ přikývla Gemma. „Ale rádi bychom si někdy poslechli, o čem si spolu tak povídáte.“

„Aha. No tak… proč ne?“

Denise předstírala enormní zájem o omeletu na talíři. Skoro jsem čekala, že řekne něco uštěpačného anebo se aspoň otráveně ušklíbne, ale zdálo se, že pochopila, že je tentokrát v menšině. Zřejmě poprvé v životě.

„Jak se vede?“ zeptala jsem se Pekelného spratka. „Randí tvůj brácha ještě s těmi pochybnými ženštinami?“

„Charley,“ ozvala se Gemma káravě.

„Ne, on to fakt dělá,“ vysvětlila jsem jí. „Možná bude potřebovat, aby mu někdo promluvil do duše.“

„Já nevím,“ pokrčila Becky rameny a zlaté vlásky jí zatančily po ramenou. „Byla jsem u Fialky. V tom starém domě. Je s ní opravdu legrace. A s Raketou taky.“

Když se zmínila o Raketovi, srdce mi poskočilo. „Je v pořádku?“

„Jo. Říká, že je fit jako vždycky.“

S úlevou jsem si oddychla, ale vzápětí mě napadlo, jestli Fialka náhodou nenašla Reyesovo tělo. Nechtěla jsem to říkat nahlas, ale… „Nenašla ho? Nenašla Reyese?“

Strýček Bob zpozorněl. Byl u stolu jediný, kdo o Reyesovi něco věděl – například to, že jako odsouzený zločinec prakticky utekl z vězení.

Becky pokrčila rameny. „Ne, říkala, že ho můžeš najít jedině ty. Ale že prý ho hledáš špatnou částí těla.“

Než jsem se stačila ovládnout, oči mi neovladatelně sklouzly do vlastního klína. „Co tím asi myslí?“

„To opravdu nevím.“

„A neřekla ti náhodou,“ sklonila jsem se k ní a ztišila hlas, „kterou část těla mám použít?“

Všichni u stolu se taky sklonili a napjatě poslouchali.

„Řekla, že máš prostě poslouchat.“

„Aha,“ vyhrkla jsem zmateně a opřela se. „Neříkala náhodou, co bych tak asi měla slyšet?“

„Já nevím. Ona mluví dost legračně.“

„No dobře, tak mi řekni, co přesně říkala.“

„Říkala, že máš naslouchat tomu, co slyšíš jedině ty.“

„Fajn.“ Nakrčila jsem obočí a přemýšlela.

„Budeme skákat panáka.“

„Dobře.“

„Říkala, abych si pospíšila zpátky.“

„Počkej!“ vyjekla jsem, ale to už byla ta tam. „Pitomí nebožtíci.“

„Co se stalo?“ zeptala se Gemma, kterou to očividně velice zaujalo.

Byla to docela příjemná změna, že se o mě najednou tak zajímala. Zadívala jsem se na strýčka Boba. „Říkala, že jestli chci najít Reyese, mám naslouchat tomu, co slyším jenom já. Nemám ani zdání, jak to myslela.“

„Charley,“ řekla Gemma, „já vím, jak to s tebou je.“

Dolní čelist mi začala klesat, ale rychle jsem ji zastavila. Obezřetně jsem se rozhlédla kolem. „Gemmo, nikdo u tohohle stolu to ještě neví.“

„A o co jde?“ zeptal se táta.

Gemma se ušklíbla. „Vím, že jsi zamilovaná,“ řekla nahlas. Pak na mě spiklenecky mrkla a já pochopila, že mě jenom kryje. Opravdu věděla, jak to se mnou je. Ale jak se to stalo? „A taky vím, že máš schopnosti, o kterých jsi nám nikdy neřekla.“

Táta se zaklonil a obě nás podezíravě pozoroval. Věděla jsem, že by mi chtěl klást otázky, na které jsem prostě nebyla ochotná odpovídat. Teď ještě ne.

„Pomohlo by vám, kdybych vám řekla, že své schopnosti používám jen pro dobrou věc?“

Pevně semkl rty.

„A co ti říká tvé srdce?“ zeptala se Gemma.

Podepřela jsem si bradu rukou a začala se vidličkou rýpat ve svých bramboráčcích. „Jsem do něho až moc zamilovaná na to, abych dokázala rozumně uvažovat.“

„Tak na chvilku zadrž a jenom poslouchej,“ řekla mi. „Viděla jsem tě, jak to děláš. Když jsme byly malé děti. Občas jsi zavřela oči a jen tak poslouchala.“

To ano. Sama jsem si na to vzpomínala. Měla pravdu. Někdy se mi zdálo, že v dálce vidím Kosťu – ze kterého se později vyklubal Reyes −, a pak jsem se zastavila a naslouchala tlukotu jeho srdce. Ale tehdy býval skutečně blízko mě. Proto jsem ho slyšela. Nebo že by ne?

Gemma se na mě káravě zamračila. „Zavři oči a poslouchej.“ Pak se ke mně naklonila a pošeptala mi do ucha. „Snaž se trochu, proboha, vždyť jsi smrtka!“

Ukrývala jsem své překvapení za maskou lhostejnosti. „Jak jsi to zjistila?“ zeptala jsem se šeptem.

„Slyšela jsem tě, jak to vysvětluješ tomu tvému Andělovi, když jste se poprvé setkali.“

Pane na nebi, na to už jsem úplně zapomněla.

„A teď se soustřeď,“ řekla a podívala se na mě, jako by mi bezmezně důvěřovala.

Zhluboka jsem se nadechla, pomalu vydechovala a zavřela oči. Zaslechla jsem to téměř okamžitě. Tichý tlukot srdce kdesi v dáli. Zaměřila jsem se na něj, vytěsnila jsem všechno kromě toho jediného zvuku. Čím víc jsem se na něj soustředila, tím byl hlasitější. Ten rytmus, ta kadence mi zněly tak povědomě. Byl to opravdu Reyes? Byl stále naživu?

„Reyesi, kde jsi?“ zašeptala jsem.

Ucítila jsem závan ohně a žáru, pak jsem na uchu ucítila letmý dotyk rtů a zaslechla hluboký smyslný hlas, který ve mně probouzel vlny rozkoše. „Na tom posledním místě, kde by tě napadlo hledat,“ řekl skoro provokativně.

Otevřela jsem oči a zalapala po dechu. „Můj Bože! Už vím, kde je!“

Rozhlédla jsem se po nedočkavých tvářích kolem stolu. Všichni byli napjatí, co jim řeknu. „Strýčku Bobe, mohl bys jít se mnou?“ zeptala jsem se a vyskočila na nohy. Hodil do sebe poslední sousto a následoval mě. Táta taky. „To je v pořádku, tati, klidně tu zůstaň.“

Sarkasticky se na mě podíval. „Zkus mě zastavit.“

„Ale možná to opravdu bude jen planý poplach.“

„Nevadí.“

„A než se vrátíme, vystydne ti jídlo.“

Ušklíbl se. Já se znovu zadívala na Gemmu. Pořád jsem si nemohla zvyknout na představu, že ví, kdo jsem. Ale kdyby se to dozvěděl táta, to by byl konec. Byla jsem jeho malá holčička. Doufala jsem, že mu ta představa vydrží, jak nejdéle to bude možné. Než jsem vyrazila ke dveřím, sehnula jsem se k sestře a pošeptala jí: „Prosím tě, neříkej to tátovi.“

„Jasně že ne,“ přikývla a usmála se na mě.

Páni, to byla změna. Něco jako večírek ve stylu Addamsovy rodiny.

~~~

Kde bylo to jediné místo na světě, kde bych Reyese nikdy nehledala? Pochopitelně ve svém vlastním domě.

Přeběhla jsem přes ulici tak rychle, jak jsem to ve svých fešáckých botách na podpatku zvládla, a strýček Bob s tátou pospíchali za mnou. Prakticky jsem se skutálela po schodech dolů do sklepa. Nebyla jsem si jistá, ale najednou mi to připadalo jako jediné logické vysvětlení. Reyes musel být někde tam.

Když jsem se konečně zastavila na betonové podlaze, dveře se za mnou zavřely a já si uvědomila, že jsem zapomněla na jednu věc. Rozsvítit. Vypínač byl nahoře nad schodištěm. Otočila jsem se, že se tam vrátím, ale najednou jsem se zastavila. Po kůži mi přeběhlo podivné mravenčení, jako kdyby výboje statické elektřiny šimraly má nervová zakončení. První věc, které jsem si všimla, byl ten odér. Vzduch byl plný palčivého pachu. Byl to nakyslý smrad, který mě pálil na patře a vháněl mi do očí slzy.

Přikryla jsem si nos a pusu dlaní a zamžourala do tmy. Začala jsem v ní rozeznávat geometrické tvary. Ostré rohy a vyčnívající klouby. Jak se můj zrak víc a víc přizpůsoboval temnotě, zdálo se mi, že se ty tvary pohybují. Lezly jeden přes druhý jako obrovští pavouci, odpadávaly ze stropu a drtily se navzájem, aby se dostaly na samotný vrchol.

Ustoupila jsem o pár kroků zpět, ale záhy jsem si uvědomila, že jsou všude kolem mě. Otočila jsem se kolem dokola. Byla jsem obklíčená.

„Poslali jich dvě stě tisíc.“

Ohlédla jsem se a spatřila Reyese, divokého, zuřícího, s mečem v ruce – tak úchvatného, že jsem málem zapomněla dýchat.

„In numeris firmatis,“ prohlásil. V množství je síla.

Toužili po něm tolik, že slintali. Doslova. Z jejich tesáků, ostrých jak břitva, odkapávala nějaká černá tekutina, která se na zemi slévala do loužiček. V tu chvíli jsem spatřila jeho pozemské tělo, rozdrcenou skořápku, kterou kdysi býval, a kolena se pode mnou podlomila. Chytila jsem se zábradlí, abych neupadla, zatřásla hlavou a pokusila se znovu soustředit své roztěkané myšlenky. Byl v bezvědomí, pokrytý směsí vlastní krve a hustých černých slin těch démonů.

„Nic víc z nich nezbylo,“ pokračoval.

Nic víc? Sklep pod budovou nebyl zrovna malý a teď v něm byly dobré dvě tři stovky démonů. Velkých zubatých démonů.

Světlo se rozsvítilo a já v tu chvíli pochopila. Byli zapuzeni ze světla božího, a proto v něm nebyli vidět. „Zhasněte!“ křikla jsem rychle, protože už jsem je neviděla.

„Cože?“ zeptal se strýček Bob, který stál na vrcholu schodiště.

„Zhasněte to světlo a počkejte venku.“

„Ne, jen nechte rozsvíceno,“ zaslechla jsem vedle sebe Reyese. „Když je uvidíš…“ zopakoval své varování.

Ale strýček Bob mě poslechl.

Reyes vztekle zavrčel. Stál uprostřed zmítajícího se pláště, uprostřed černé masy, která se vlnila, jako by žila vlastním životem, a čepel jeho meče i v naprosté tmě jasně zářila. Blížili se k němu ze všech stran, a kam až jsem dohlédla, vylupovali se ze tmy další. Pronikali prasklinami ve zdech, padali ze škvír ve stropě, lezli přes sebe a bojovali o místa v první linii.

Srdce mi bušilo jako o závod. Dívala jsem se na ty tvory kolem, a přesně jak mě Reyes varoval, oni se dívali na mě. Jeden po druhém se obraceli mým směrem. Vypadalo to, jako by se usmívali – ovšem dost hrůzostrašným způsobem, širokými ústy plnými ostrých zubů. Nejspíš to byl jen optický klam způsobený tím, jak skláněli hlavy a chystali se zaútočit.

„Ať rozsvítí,“ zopakoval Reyes napjatě a ohnal se mečem po jednom, který se odvážil příliš blízko. „To je oslepí a dá ti to čas.“

„Charley, co se tam děje?“ zavolal strýček Bob zpoza dveří. Schody už byly plně obsazené, lezly po nich tucty opravdových a velice skutečných démonů.

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, v jaké jsem situaci. Stála jsem tam jako přikovaná.

Pak stál Reyes najednou přede mnou a promluvil ke mně hlasem tak zoufalým, ale zároveň tak odhodlaným, že mi to z plic vyrazilo poslední zbytky vzduchu. Držel svůj meč připravený k úderu, naklonil se ke mně a řekl: „Nenuť mě tě zabít.“

Démoni se k nám blížili ze všech stran. Reyes stál přede mnou, připraven bojovat. Anděl se objevil po mém boku a v očích se mu zračila hrůza. A já si uvědomila, jak totálně jsem to všechno podělala. Měla jsem Reyese poslechnout. Měla jsem dát na jeho varování.

Ale na druhou stranu… ne. Kdybych dala na jeho varování, kdybych se držela stranou, jak dlouho by tohle pokračovalo? Jak dlouho by ho ještě mučili? Na kolik kousků by museli rozcupovat jeho tělo, než by konečně zemřel?

„Dutchová,“ zasyčel varovně a zvedl meč nad hlavu. „Prosím.“

A nenašli by mě nakonec i tak? Nemusela bych tenhle boj nakonec absolvovat i přesto, že bych se teď držela stranou? Bohužel to byl boj, který jsem nemohla vyhrát. Bylo jich zkrátka příliš mnoho. Reyes měl pravdu. Kdyby prorazili, kdyby se dostali do nebe, vypukla by další válka, a byla by to jen a jen moje vina. Nechtěla jsem být příčinou války. Portál musel být uzavřen.

Naposledy jsem zavřela oči a Reyes neváhal. Zaslechla jsem svist letícího ostří, které dokázalo rozštěpit každý atom, jenž se mu postavil do cesty. A pak se svět zase zpomalil. Moje srdce se zastavilo a já se rozhodla postavit se svému osudu čelem. Otevřela jsem oči právě ve chvíli, kdy se jeden z démonů vymrštil do vzduchu a skočil mi po krku. Vzduch se kolem mě zavlnil, jak Reyes ze všech sil udeřil. O vteřinu později jsem tam stála pořád celá a živá, zatímco démon byl na dvě půlky. Reyes mu uťal hlavu přímo v letu.

Pak se čas znovu rozběhl a démoni začali útočit jeden po druhém. Reyes skákal z místa na místo, mával mečem a zabíjel je jako na běžícím pásu. Bylo vidět, že to s mečem opravdu umí. A někde v hloubi duše mě hřálo vědomí, že mě nezabil, že s nimi bojoval, že odrážel jejich útoky, aby mě chránil. Jeden po druhém padali k zemi, ale za nimi pořád postupovali další. Prostor kolem nás se zmenšoval. A démoni znali Reyesovu slabinu.

Jeden z nich se uprostřed té vřavy postavil. Pozoroval, jak se boj vyvíjí. Zdál se chytřejší než ti ostatní, cílevědomější. Pozoroval Reyese, jeho styl boje i čistotu jeho úderů, ale pak se soustředil na pozemské tělo u jeho nohou a udeřil. Jeho dlouhé ostnaté prsty se zaťaly do Reyesovy hrudi a božský bojovník přede mnou zavrávoral. Plášť, který mu poskytoval aspoň jakous takous ochranu, se rozplynul, a jak se popadl za poraněnou hruď, tucty démonů využily té příležitosti a vrhly se na něho jako supi.

Jen silou vůle se znovu vzchopil, setřásl je a znovu začal mečem rozdávat smrt na všechny strany. Plášť se opět objevil, omotal se kolem jeho svalnatých paží a zakryl jeho širokou hruď.

Ale sotva se plášť zhmotnil, ten démon udeřil znovu a zaťal mu drápy do ramene. Plášť zase zmizel a Reyes klesl na všechny čtyři. Pohled na takovou mocnou bytost, která je najednou sražená na kolena, mnou hluboce otřásl. Vyrazila jsem vpřed, ale on se ohlédl a jediným přísným pohledem mě zarazil. Přikrčil se k zemi, jako by se v něm probudilo dravé zvíře.

„Uteč!“ zavrčel na mě a zmizel pod záplavou démonů. Zalapala jsem po dechu a moje nohy mi tentokrát už opravdu vypověděly poslušnost. Zděšeně jsem se sesunula k zemi a bezmocně jsem přihlížela, jak hromada démonů narůstá. Každou buňku mého těla zaplavila lítost. Pak se ti ostatní jako jeden muž otočili ke mně. Z dlouhých tesáků jim odkapávala černá tekutina. Pomalu se ke mně blížili, na nic nespěchali, jako by věděli, že jediná překážka, která jim dosud stála v cestě, je momentálně zaneprázdněná.

„Charley, uteč!“ vykřikl Anděl a zvedl mě na nohy. Zavrávorala jsem a malátně začala klást jednu nohu před druhou, ale po pár krocích jsem za krkem ucítila horký páchnoucí dech.

Strach mi sevřel srdce vší silou, svět se se mnou zatočil a moje periferní vidění potemnělo. Myslela jsem na jedinou věc, která ale stačila na to, aby mi do očí vytryskly slzy. Měla jsem každou chvíli zemřít.

KAPITOLA DVACÁTÁ

To jediné, čeho se musíme bát, je náš vlastní strach… a pavouci.

− nálepka na nárazník

~~~

Zavřela jsem oči a cítila, jak se ke mně démoni blíží. Pane na nebi, vždyť já jsem smrtka, říkala jsem si. Reyes tvrdil, že s nimi dokážu bojovat. Ale jak? Ani jsem neměla meč. Ale zářila jsem, sakra. Aspoň něco jsem uměla. Zářila jsem tak jasně, že mě nebožtíci viděli z kteréhokoli kontinentu na světě. Aspoň se to o mně říkalo. Jestli byli démoni zapuzeni ze světla, jak to, že se ke mně dokázali přiblížit? Proč je nezapudilo moje světlo.

Otevřela jsem oči.

V okamžiku, kdy jsem na to pomyslela, v tu vteřinu, kdy se mi ta myšlenka vylíhla v hlavě, se v mém nitru probudila živelná síla, rozechvěla jsem se, otřásala se energií, která ve mně rostla a rostla, až už jsem ji nedokázala ovládat.

„Anděli,“ řekla jsem, když jsem cítila, že nad sebou ztrácím kontrolu, „uteč!“

Pak se staly tři věci zároveň. Anděl pustil mou ruku, tesáky ostré jako jehly mi pronikly kůží v zátylku a ze mě na všechny strany vytrysklo oslnivé světlo, které zaplavilo celé sklepení a vypudilo z něj každičký stín. Hukot syrové energie, pohlcující všechno, co se jí postavilo do cesty, přehlušil jek démonů. Vzpláli a hořeli jako papír, rozpadali se na popel. Pak se světlo znovu stáhlo do mě, bezpečně se ukrylo v mém nitru, a já zůstala stát uprostřed prázdného sklepa a říkala si, že ať už to bylo cokoli, co jsem právě udělala, byl to fakt mazec.

„Charley!“ vykřikl strýček Bob, který už nevydržel čekat za dveřmi a vrazil dovnitř, „co to bylo za zvuk?“ Sestupoval po schodech a táta mu dusal v patách.

„Počkejte,“ křikla jsem na ně a zvedla ruku. „Vydržte tam ještě chvíli.“

„To je Farrow?“ zeptal se strýček Bob.

„Zavolejte záchranku.“ Přistoupila jsem blíž a uvědomila si, že Reyesovo nehmotné já kamsi zmizelo. Srdce se mi na okamžik zastavilo, ale pak jsem zaslechla slabou ozvěnu jeho hlasu.

„Ještě pořád je zranitelné.“

Otočila jsem se a zahlédla ho, jak dřepí na okraji jedné police. Pohupoval se na špičkách a rukou se přidržoval meče, jehož hrot se opíral o zem. Měřil teď na výšku skoro tolik co já. Jeho plášť se vlnil všude kolem, takže se mi chvíli zdálo, že vyplňuje celý sklep. Nadouval se a zase se propadal, jako by mě měly pohltit temné vlny oceánu. Nic tak majestátního jsem nikdy v životě neviděla.

A hlavně: Reyes tu pořád byl. Byl naživu. „Bála jsem se, že jsem tě taky zničila.“

Pohnul hlavou, ale do tváře jsem mu neviděla. „Nejsem démon. Sám jsem zrozený ze světla.“

„Ze světla plamenů pekelných,“ připomněla jsem mu. Neodpověděl. Najednou se ve mně probudil vztek. Proč bylo smrtkování pořád tak komplikované? „To jsi mi nemohl prostě napovědět, co mám udělat?“

„Opakuju, bylo by to jako vysvětlovat ptáčeti, že umí létat. Musíš sama ve svém nitru cítit, že to dokážeš. Kdybych ti to byl řekl předem, moc bych ti nepomohl.“

„A co kdybych na to nepřišla včas, Reyesi?“

Jeho hlava se pod kápí zamyšleně naklonila na stranu. „Proč o takových věcech vůbec uvažovat? Přišla jsi na to. Dokázala jsi to. Co k tomu dodat? Ale tohle je pořád zranitelné,“ řekl a zadíval se na své pozemské tělo, na tu potrhanou rozervanou schránku, ve které kdysi žil.

„Dostaneme tě do nemocnice a budeš zase v pohodě.“

„A k čemu?“

Otočila jsem se k němu. „Jak to myslíš?“

„Domníváš se snad, že to bylo všechno? Že se můj otec dá odradit jediným neúspěchem? Tohle je pro něj vítězství. Teď ví, že na Zemi se pohybuje portál. Už mu nic nezabrání v tom, aby tě našel a ovládl. Roztrhá tě na kusy, aby se dostal k tomu, co je uvnitř, k tvé podstatě. A navíc už teď zná tvé slabiny.“ Zadíval se na své tělo. „Nedokážeš si představit, co by se stalo, kdybych padl svému otci do rukou. Mám dobrý důvod, proč se zbavit své pozemské existence, Dutchová. Představuje pro mě neúnosně velké riziko.“

„Charley, musím k němu. On umírá.“

Slyšela jsem, jak se k nám z dálky blíží sirény ambulancí. „Ještě chvilku,“ řekla jsem strýčku Bobovi. Nevěděla jsem, co by Reyes udělal, kdyby se mu strýček připletl do cesty. „Jak to myslíš?“ Obrátila jsem se k Reyesovi. „Jaký důvod?“

Reyes sklouzl na zem a stanul vedle svého těla. „Oni mě můžou najít. Podle tohohle těla mě můžou kdykoli snadno vystopovat.“

„To už jsi mi říkal. Ale existuje ještě nějaký jiný důvod. Jaký?“

Potřásl hlavou. „Vyčistila jsi cestu. Teď to můžu dokončit.“

Když mi došlo, co jsem vlastně udělala, úplně mě zamrazilo. Přistoupila jsem blíž. „Proč jsi mě prostě nezabil, když jsi k tomu měl příležitost? Proč tohle?“

„Charley,“ ozval se táta ustrašeně, „co se děje?“

Reyes zvedl ruku v rukavici k mé tváři. Žár, který z ní sálal, mě laskal jako horké hedvábí. „Zabít tě?“ zeptal se a jeho sametový hlas pronikal až do nitra mé duše. „To by bylo jako uhasit Slunce.“

Zamrkala jsem a bezmocně jsem přihlížela, jak Reyes zvedá čepel. Obrátil masivní zbraň proti sobě a sevřel ji oběma rukama. Když ji rychlostí blesku vrhl proti sobě, zastavila jsem čas, proklouzla mezi jeho pažemi a zakryla jeho tělo svým vlastním. Čepel se zastavila jen pár milimetrů od mé páteře.

Zvedl ji a vztekle zabručel výhrůžným hlasem: „Uhni.“

„Ne.“ Nedokázala jsem se ubránit slzám, ale zaťala jsem zuby a dál se tiskla k jeho tělu. Bylo zbrocené krví, ale pořád z něj sálal pekelný žár, žhnulo, dýchalo, žilo. Cítila jsem pod dlaněmi tlukot jeho srdce. Jeho pulz mi burácel v uších. „Nedovolím ti, abys to udělal.“

Výhrůžně ke mně přistoupil o krok blíž a sklonil meč, abych viděla zlost v jeho obličeji. „Ty nechápeš, co se stane, když mě najdou, když mě odvlečou.“

„Chápu to,“ řekla jsem naléhavým, prosebným hlasem. „Budou tě mučit. Použijí klíč k tomu, aby se dostali do tohohle světa. Ale…“

„Není to tak jednoduché.“

Tohle mu připadalo jednoduché? „Tak jak to je? Prostě mi to řekni.“

Zaťal zuby a bylo na něm vidět, že se zdráhá. Nakonec řekl: „Jsem jako ty. Jsem klíč.“

„Já vím. To chápu.“

„Ne, nechápeš.“ Rukou v rukavici si otřel čelo. „Právě tak, jako ty jsi brána do nebe…“ Sklonil hlavu, jako by se za to styděl. „Já jsem brána do pekla. Když se mě zmocní, projdou skrze mě celé legie démonů do tohoto světa, aniž by musely složitě hledat cestu.“

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, co mi to vlastně říká. Nebylo snadné tomu uvěřit. Byli jsme si mnohem podobnější, než jsem si kdy myslela. Oba jsme byli portály. Oba jsme drželi klíče. Jeden od nebe a druhý od pekla. Jako zrcadlové obrazy.

„Díky mně by měli cestu volnou, tak jako mrtví na tomhle světě skrze tebe procházejí do nebe. A jakmile by se sem dostali, šli by po tobě. Získali by cestu ven z pekla, a v tobě by našli cestu do nebe. A teď uhni, anebo tě uhnu sám.“

Věděla jsem, že by to udělal. Klidně by mě odhodil přes celé sklepení, aby se dostal ke svému tělu. Zvedla jsem k němu oči plné zoufalství a bolesti. Nakonec mi nezbývalo, než zvednout ruku a říct: „Rey’azieli, te vincio.“

Zarazil se a nevěřícně se na mě zadíval.

„Slyšíš dobře,“ řekla jsem, když jsem na sobě cítila jeho tázavý pohled, „svazuji tě.“

O krok ustoupil a po jeho tváři se rozlil zděšený výraz. „Ne,“ řekl a začal se chytat lemů svého pláště, který se kolem něho rychle ztrácel. Upustil meč, a ten se při dopadu na podlahu roztříštil a zmizel. Teď se prosebně díval on na mě. „Dutchová, to ne!“

Pocit viny, který mě bodal u srdce, byl stokrát horší než cokoli, co mi kdy mohl udělat tím mečem. Ty oči plné výčitek, ten pohled, osočující mě ze zrady… A pak byl pryč. Najednou zmizel, ale zároveň ožilo jeho pozemské tělo. Zalapal po dechu, začal se svíjet v křečích a jeho tvář se zkroutila čirou agónií.

„Strýčku Bobe!“ vykřikla jsem a on i táta rychle přiběhli za mnou. „Prosím, pomozte mu!“

~~~

Naložili Reyese do sanitky. Už ve sklepě mu dali kyslík a kapačku. Jeho ocelové tělo vypadalo tak zranitelné, tak dětské. Netoužila jsem po ničem jiném, než sevřít ho v náručí a odčinit všechno špatné, co se mu stalo. Ale na to bych musela být čarodějnice z pohádek. A já ani se svými schopnostmi, anebo možná právě kvůli nim, na pohádky nevěřila. Strýček Bob, táta a já jsme si už před příjezdem sanitky sladili svoje výpovědi. Všichni tři jsme měli namířeno do mého bytu, abychom tam vyzvedli papíry k nějakému rozpracovanému případu, a cestou jsme zaslechli podivné zvuky ze sklepa. Našli jsme Reyese, ovšem už v bezvědomí, a zavolali jsme záchranku. Dokud do toho nikdo nerýpal, znělo to docela věrohodně. Ale když jsem to doktorům odříkala asi dvacettisíckrát, začalo mi to připadat trochu obehrané.

Seděla jsem v čekárně v nemocnici, pořád ještě zabalená do tátovy bundy, abych nebudila pozornost v krví zbrocených šatech, a doufala jsem, že se o Reyesovi dozvím něco nového. Jeden z doktorů mě už zase zpovídal. „Podívejte, víc toho opravdu nevím. Nemám ani ponětí, jak k těm zraněním přišel, ani co se mu stalo. Je mi líto, že některé z těch ran vypadají několik dní staré. Já ho prostě tak našla.“

Neil Gossett se na lékaře nevraživě zamračil a pak se posadil vedle mě a postavil na stůl dva kelímky kávy.

„Děkuju,“ hlesla jsem.

„Kde je tvůj strýček?“

„Musel se vrátit na stanici. Právě jsme vyřešili dost velký případ a on musí od každého získat oficiální výpověď.“ A kromě toho jel dát vědět Cookie, co se vlastně stalo. Určitě bude ráda, že jsme Reyese našli.

„No,“ řekl Neil, podal mi jeden kelímek a zamračil se, když si všiml, že mám pořád ruce od krve, „jak to vidím já, probudil se Reyes v té léčebně dlouhodobě nemocných se ztrátou paměti. Nakonec byl pěkně dlouho v kómatu, do kterého upadl kvůli poranění hlavy. Nevěděl, kdo je, a už vůbec ne, kde je. Nemůžeme ho trestat za útěk, když patrně vůbec nevěděl, že se nějakého dopustil.“

Zírala jsem na něj s otevřenou pusou. Šibalsky se usmál, natáhl ruku a zavřel mi ji.

„To bys pro mě udělal?“ zeptala jsem se hlasem plným uznání.

„Beze všeho.“

To mi spadl kámen ze srdce. „Neile, moc ti děkuju.“

„To nestálo za řeč,“ mávl rukou. „A teď už bych o tom nerad mluvil. Mám svou práci rád a docela rád bych si ji ještě nějakou dobu udržel.“

„Já jsem pro,“ usmála jsem se. „Nakonec teď už tě mám čím vydírat.“ Dlouze jsem upila z kelímku kávy a zamyslela se. „Co mi teď vlastně chybí?“

„Vyšetření u psychiatra?“ navrhl. „Které mimochodem můžeš mít i bez toho, abys někoho vydírala. Znám pár lidí, kteří znají další lidi.“

„Kdybych si chtěla nechat vyšetřit hlavu, půjdu za svou sestrou.“

„Myslíš za tou kočkou?“ Zaklonil se a zasněně se zadíval do dáli.

„Ehm…“ Byla krásná, ale nějak jsem si to nedokázala představit. Neil Gossett? A moje vlastní sestra? To snad radši ne. „Něco ti musím říct.“

„To zní vážně.“

„A taky to vážné je. Svázala jsem ho.“

„Cože?“

Ztěžka jsem si povzdychla a opakovala jsem: „Svázala jsem ho. Spoutala.“

Naklonil se ke mně a podezíravě se zeptal: „Určitě mi o tom chceš vyprávět?“

„Tak to není,“ ohradila jsem se a plácla ho po rameni. Pak jsem sklonila hlavu, protože jsem na to, co jsem udělala, nebyla zrovna pyšná. „Svázala jsem jeho nehmotnou podstatu s jeho pozemským tělem. Nemůže ho opustit. Je k němu pevně připoután.“

„A to ty dokážeš?“

„Očividně ano. Prostě to ze mě vyhrklo.“

„Páni.“

„Ale jde o to, že je teď na mě dost naštvaný.“

Zaraženě se na mě podíval. „Cože?“

„Je bez sebe vzteky,“ řekla jsem a rozpačitě se usmála.

Neil chvíli přemýšlel, jako by nevěděl, co na to říct. „Charley,“ řekl pomalu, když dospěl k rozhodnutí, „já viděl Reyese naštvaného jen jednou v životě. A věř mi, že na to do smrti nezapomenu.“

„Já vím, a hrozně mě to mrzí. Ale on se v podstatě chystal spáchat sebevraždu. Nevěděla jsem, jak jinak mu v tom zabránit.“

„Takže jsi ho rozčílila a poslala mi ho zpátky do mé věznice?“ zeptal se, jako by mu ani tohle řešení nepřipadalo dobré.

„Víceméně jo.“

„Do prdele, Charley!“

„Co zase vyvedla?“

Oba jsme vzhlédli. Najednou nad námi stál Owen Vaughn, ten muž, který se mě už na střední pokoušel zmrzačit. Měl na sobě černou policejní uniformu s nablýskaným odznakem.

„Vaughne,“ pozdravil ho Neil bez nejmenší stopy radosti, že ho vidí.

Owen si důležitě poklepal na odznak. „Poručík Vaughn,“ opravil ho. „Rád bych věděl, co se stalo v tom sklepě.“

Pro Kristovy rány. „Moji výpověď už si zaznamenal detektiv Davidson,“ řekla jsem odměřeně.

„Myslíš tvůj strýček Bob?“

„Jo, to bude on.“

Owen se rozhlédl po chodbě a pak se ke mně sklonil. „Chtěla bys vědět, co si o tobě myslím?“

„Není to nějaký chyták?“

„To je jedno,“ řekl a zase se narovnal. „Nechám si to na nějakou příhodnější chvíli.“ Pak se spokojeně ušklíbl. „Třeba na ten den, až tě za něco zašiju.“

Když odešel, Neil se na mě nechápavě zadíval. „Teda vážně, co jsi mu kdy udělala?“

„To bys snad měl říct ty mně,“ ohradila jsem se. „Ty jsi tehdy byl jeho kamarád.“

Neil se u mě ještě na chvíli zdržel. Pak se objevila Cookie, která mi přinesla něco na zub a čisté oblečení. Snažila se mě přesvědčit, abych s ní jela domů, ale já prostě nedokázala odjet, dokud se nedozvím, jak to s Reyesem vypadá. Táta přišel a zase odešel. Gemma přišla a zase odešla. A nakonec se objevil doktor. Tvářil se dost zmateně. Reyes byl na jednotce intenzivní péče, ale s ohledem na to, co měl za sebou, se mu dařilo překvapivě dobře. Ani potom jsem nedokázala nemocnici opustit. Anděl se objevil v podvečer a zůstal se mnou celou noc. Když jsem se natáhla na polstrovanou lavici, posadil se na zem u mé hlavy a nechal mě spát. Tedy jestli se tomu, když člověk na polstrované lavici v nemocnici upadne do bezvědomí, dá říkat spánek.

Druhý den ráno se znovu objevil strýček Bob. Vypadal nabručeně. „Proč jsi nejela domů?“

„Jen tak,“ řekla jsem, protřela si oči a podívala se na Anděla. „Ty jsi tu taky byl celou noc?“

„Jasně,“ prohlásil. „Tamhleten chlápek na tebe celou dobu zíral.“

„Který, tamhleten?“ zeptala jsem se a kývla hlavou k muži, který spal naproti mně. „Myslím, že jenom spí s otevřenýma očima.“

„Aha. To je divný.“

„No jo. Tak jak se vede?“ zeptala jsem se strýčka.

„Jedeme do Ruizu. Dostali jsme povolení exhumovat ostatky jistého Saula Romera.“

„No bezva. A kdo to je?“

„Ten člověk, do jehož hrobu údajně zakopali tělo Hany Insingové.“

„Aha. No jasně.“

„Jedeš taky?“

Váhavě jsem pokrčila rameny. „Asi jo. K Reyesovi mě stejně nepustí.“

„Tak proč jsi tu sakra byla celou noc?“

Znovu jsem pokrčila rameny. „Jen tak. Potřebuju se osprchovat.“

„Tak jo, odvezu tě. Stejně musíme nabrat Cookie a pak pojedeme za tamním šerifem.“

Na hřbitov v Ruizu jsme dorazili v těsném závěsu za Mimi a Warrenem Jacobsovými. Kyle Kirsch a jeho otec už tam čekali. Podle temných kruhů pod očima jsem usoudila, že se ani jeden z nich nevyspal o moc líp než já. Kyleovu matku zatkli v Minnesotě a čekala na převoz do Nového Mexika. A bohužel se na hřbitově objevila i paní Insingová, jejíž tvář vypadala jako slovníková definice utrpení. Srdce mi pukalo, když jsem se na ni podívala.

„Tady to je,“ ujistila Mimi šerifa okresu Mora a ukázala na hrob pana Romera. „Ten druhý nalevo.“

O dvě hodiny později už soudní patologové z Albuquerque vyzvedávali ze země dvacet let staré ostatky Hany Insingové. Bolest ve tváři její matky byla tak zdrcující, že jsem se na ni nemohla ani dívat. Naštěstí s sebou měla kamarádku, která ji utěšovala, takže jsem se posadila do strýčkova auta a jen z dálky přihlížela, jak obě přistupují k rozechvělé a uplakané Mimi. Bála jsem se, co se stane, ale po chvilce si obě padly do náručí a dlouze se objímaly.

O tři dny později byl Reyes Farrow, jehož zdravotní stav se nečekaně a pozoruhodně rychle zlepšoval, předán do péče zdravotníků státní věznice v Novém Mexiku. Jela jsem do Santa Fe, abych se na něj podívala, a celá jsem se klepala, když jsem spolu s dalšími návštěvami čekala na vrátnici. Ale najednou se objevil dozorce a oznámil mi, že by si se mnou nejprve rád promluvil zástupce ředitele Gossett.

„Jak to zvládáš?“ zeptal se Neil, když mě dozorce zavedl do jeho kanceláře.

Posadila jsem se proti němu a tiše si oddychla. „Jde to,“ pokrčila jsem rameny. „Asi si na chvilku dám pauzu a trochu si od detektivování odpočinu.“

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se překvapeně.

„Ale jo. Jenom si potřebuju oddychnout. A jak to jde tady? Můžu ho vidět, nebo je ještě na marodce?“

Neil sklopil oči a na chvilku se odmlčel. „Chtěl jsem ti to říct sám, aby ses to nedozvěděla od zřízenců v prostoru pro návštěvy.“

Srdce se mi zastavilo. „Stalo se něco? Je Reyes v pořádku?“

„Je v pořádku, Charley, ale… odmítl se s tebou setkat,“ řekl Neil lítostivě. „Když tvoji žádost schválili, sám ji zamítl.“

Celou minutu jsem mlčky seděla, zírala na něho a pomalu vstřebávala, co mi právě řekl. Zdálo se mi, jako by mi hruď svíral nějaký neviditelný korzet, který se stahoval pořád víc a víc. Před očima se mi začaly dělat mžitky. Nemohla jsem dýchat a najednou jsem chtěla jen co nejrychleji ven na vzduch. „Tak já asi půjdu,“ hlesla jsem a vyrazila ke dveřím.

Neil rychle obešel stůl a chytil mě za ruku. „Charley, on si to rozmyslí. Teď je jen naštvaný.“

Chabě jsem se usmála. „Neile, to je v pořádku. Jen… dávej na něho pozor, jo?“

„To víš, že jo.“

Vyšla jsem z věznice s úsměvem na rtech a vyrazila na dlouhou cestu domů, abych se za volantem mohla mlčky užírat lítostí. Do očí se mi tlačily slzy. Připadala jsem si příšerně, zvlášť když jsem začala přemýšlet o tom, co bude dál. Jaký bude můj život bez Reyese Farrowa? Teď už nedokázal opustit svoje tělo. Už za mnou nemohl přicházet, mluvit se mnou, dotýkat se mě a dennodenně mi zachraňovat prdel. Po tom, co ke mně prakticky celý život přicházel, kdykoli jsem ho potřebovala, jsem najednou byla sama.

Než jsem dojela domů, s pocitem hlubokého ponížení jsem si uvědomila, že teď nejsem o nic lepší než ty ženy, než ty stovky žen, které se s ním pokoušely spojit, které mu marně psaly dopisy a objednávaly se k němu na návštěvu. Byla jsem jako Elaine Oaková.

Takže jsem pro něj nebyla nic.

Vztekle jsem vyšla do svého bytu, zapnula počítač a přečetla si maily. Dva z nich byly od strýčka Boba. Usoudila jsem, že to počká, odhlásila se a otevřela falešnou e-mailovou adresu, kterou pro mě Cookie založila. Než se stránka načetla, usoudila jsem, že půjdu spát. Co na tom, že bylo jedenáct dopoledne? Chtěla jsem něco dělat, ale letargie smíšená s depresemi mě zmáhala. Na obrazovce se objevila zpráva od Madam Afrikány, nejspíš tatáž, jakou napsala Cookie a Garrettovi. Přestože mě v tu chvíli vůbec nezajímala – přestože jsem váhala, jestli mám vůbec zapotřebí dál dýchat −, jsem si ji otevřela.

~~~

Ani nevíš, jak dlouho čekám, až se mi konečně ozveš.

DARYNDA JONESOVÁ

DRUHÝ HROB NALEVO

~~~

Z anglického originálu Second Grave on The Left

vydaného v roce 2011 nakladatelstvím St. Martins Press

v New Yorku přeložil Tomáš Bíla.

Odpovědná redaktorka: Dagmar Stinglová

Grafická úprava obálky: Z originální verze za použití fotografie

Toma Hallmana pro české vydání upravil Martin Šusta – Bratři v trenkách, grafické studio

Vydalo nakladatelství Pavel Dobrovský – BETA s.r.o.

(Praha 4, Květnového vítězství 332/31)

Praha 2014

www.dobrovsky.cz

www.knihycz.cz

nakladatelstvi@dobrovsky.cz

Sazba: Roman Křivánek, Art007

Tisk: FINIDR, s.r.o., Český Těšín

~~~

Vydání první