JOZEF KARIKA

TMA

Text © 2015 by Jozef Karika

Jacket design © 2015 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2015 by Ikar

ISBN 978-80-551-4362-0

PRVÝ DEŇ

I

Vŕzganie snehu sa mi zahrýzalo do uší, od nedočkavosti som takmer bežal. Pri každom kroku som sa zabáral a dychčal ako kôň, lial sa zo mňa pot.

Paráda, nič lepšie som za posledné týždne nezažil!

Každé zavŕzganie znamenalo, že som o kúsok ďalej od mesta.

Už sa tam nedalo vydržať, hoci som chcel, prial som si to z celej duše, ale márne. Ozaj to nešlo, pokus o vianočnú atmosféru by bol priveľa, taký výkon by som určite nepodal.

Každá hodina v spoločnom byte s Natáliou ma stála kvantá síl, brodiť sa snehom bola oproti tomu pohodová nedeľná vychádzka. Neľutoval som námahu, vyčerpanie zvyšku dovolenky, osamelé Vianoce ani to, že najbližší týždeň neprehodím s nikým ani slovo. Neľutoval som vôbec nič, naopak, každým nádychom mrazivého vzduchu som pookrieval.

Slovíčko „rozvod“ zatiaľ nepadlo. Aspoň nie nahlas, v mysliach sa nám ozývalo každodenne. Nemali sme zlé manželstvo, vôbec nie, tri roky od svadby ubehli bez problémov. Až potom sa niečo dokašľalo, ani neviem čo – odrazu nám to škrípalo, pokusy o záchranu nezaberali, práve naopak: čím viac sme sa snažili, tým horšie to išlo. Posledných šesť mesiacov znamenalo očistec. Vlastne, kašľať na jemné vyjadrovanie, žiadny očistec – peklo!

Hádali sme sa takmer každý deň. Nechceli sme sa hádať, obaja sme si želali chvíľu pokoja, aspoň krátku chvíľu, veď sme už padali od vyčerpania. No len čo sme sa ocitli sami v byte, vzduch sa začal chvieť, atmosféra hustla. Netrvalo dlho – väčšinou postačili minúty, ak sme obaja zatínali zuby, tak hodiny – a tichá nervozita zaplnila celý priestor. Tlak stúpal, nervozita sa menila na nespokojnosť a tá na nevraživosť.

Liezol mi na nervy každý Natáliin pohyb, každý jej výdych či slovo, ktoré vypustila z úst. U nej to bolo rovnaké, vadil som jej celý, kompletne. Skôr či neskôr jeden z nás nevydržal, prehodil čosi útočné, alebo sa k tomu ani nedostal – stačilo aj obyčajné slovko podfarbené rýpavým tónom. A už to išlo, už sa to valilo – do piatich minút vypukla prudká, nenávistná a vysiľujúca hádka. Ako na zavolanie, dalo sa na to spoľahnúť.

Dvaja dospelí ľudia, ktorí sa nechcú hádať.

Klik, prestrih o štyri minúty neskôr – dve vyhecované bytosti zbavené dôstojnosti, čo na seba revú tie najhoršie, najhnusnejšie urážky, trieskajú dverami, sem-tam rozbijú vázu, pohár či tanierik.

Snažil som sa o zmier a rozumné riešenia, dal som jej prečítať knihu Manželská tonutí od doktora Plzáka, ale hodila ju do mňa tak silno, až ma ostrý roh väzby poškriabal do krvi.

Priznám sa – a teraz, vykračujúc si po zasneženej planine, si to už môžem dovoliť – začal som sa Natálie báť. Chlap-nechlap, fakt som sa jej bál. Bola čoraz agresívnejšia, hádzala do mňa čoraz tvrdšie predmety. Raz či dvakrát som sa prebudil zo spánku na gauči v obývačke a uvidel ju na prahu dverí. Iba tak stála a hľadela na mňa. Oblečená v nočnej košeli, o druhej hodine v noci. Keď si všimla, že som sa prebudil, bez slova sa otočila a odišla do spálne.

Spomínal som si na príbehy o jej pomstychtivosti, ktoré mi rozprávala, keď sme spolu randili. Z pamäti sa mi vynárali útržky príhod, ako na stredoškolskom lyžiarskom zájazde vyliala spolužiakom všetok alkohol alebo ako vytopila izbu nepríjemným spolubývajúcim na internáte. Milé výstrelky, hovoril som si vtedy. Teraz sa mi už veľmi vtipné nezdali. Báť sa zaspať vo vlastnom byte, neraz sa strhnúť z nepokojného sna a skontrolovať pohľadom dvere, či v nich nestojí postava v nočnej košeli, to nie je bohvieaká zábava.

Slovné súboje aj nepokoj ma vyčerpali, prestávalo mi to myslieť. A ja sa práve myslením živím. Niektorí ľudia sa domnievajú, že scenáristi to majú ľahké – sedia si pekne v teple, sem-tam niečo naťukajú do počítača a zhrabnú za to poriadne peniaze. Isteže. Doprial by som im makačku na dennom televíznom seriáli. Myslieť na všetky dejové línie a oblúky, vymýšľať každodennú dávku emócií a drámy, ale zas nie priveľkú či nezvratnú, veď seriál nesmie divákov pobúriť, musí bežať ďalej, byť stále rovnaký, no zároveň iný. Desiatky, niekedy stovky epizód, teoreticky donekonečna. Len si to skúste, dámy a páni, len si to skúste, vy mudráci, keď vám hučí v hlave, klepú sa vám prsty a od neustáleho manželského stresu sa vám pri každom prudšom pohybe rozbúši srdce. Napríklad keď vstanete, aby ste si zaliali čaj. Bylinkový, bez cukru a medu, lebo vnútornosti máte ako na vode a každou prísadou riskujete kŕče alebo rýchly pohyb na záchod.

Už som to nezvládal, namojdušu nie, potreboval som vypadnúť. Nespravil som to iba kvôli sebe; Natália na tom nebola o nič lepšie, aj ona mlela z posledného. Keď som urobil pracovnú chybu ja, producentka mi otrieskala scenár o hlavu a nezarobil som ani na slanú vodu. Keby však urobila chybu Natália, mohli byť následky oveľa horšie. Pracovala v lekárni ako farmaceutka – vydávala lieky na predpis, vyvárala rôzne gebuziny, extrahovala liečivé látky. Videl som to iba zopárkrát, keď ma zavolala do malého laboratória za apatiekou. Zakaždým ma to dojalo, ohromovala ma jej sústredenosť a precíznosť. Keď tak stála v bielom plášti a drvila v mažiari akési bylinky, zobral by som si ju znova. Napriek všetkému, aj poslednému polroku.

Či ma nenávidela? Neviem, asi sme na tom boli rovnako. Občas maximálna nevraživosť, záblesky nenávisti, inokedy rovnako intenzívne záblesky lásky. Nech sme sa pohádali akokoľvek prudko, zakaždým mi z lekárne priniesla bylinkový čaj na žalúdočné problémy, sedatíva alebo zvlhčujúce kvapky do očí, ktoré som mával vysušené od dlhého písania. Nie, nebuď smiešny, nechcela ma otráviť. Síce mi to napadlo, ale taká beštia predsa len nebola. Aspoň spočiatku, teraz by som za to už nedal ruku do ohňa.

Aj preto som sa zbalil a vypadol – oddychový čas, pol kráľovstva za pár dní relaxu. Do batoha som nahádzal suché polotovary a potraviny na prežitie v nehostinnom prostredí, taštičku s hygienickými potrebami, zopár kúskov spodnej bielizne, tepláky, tričká, sveter, fľašu petroleja, balíček zápaliek, pracovný zápisník a diktafón, k batohu som priviazal spacák. Nič viac nebolo treba, všetko ostatné som navliekol na seba – do hôr sme chodievali často, neraz aj v zime, vystrojil som sa kvalitne. Už-už som vychádzal z bytu, keď som zaváhal. Ozvala sa vo mne akási predtucha. Chcel som mávnuť rukou a konečne ujsť spomedzi bzučiacich stien, ale zvíťazilo moje zbabelšie ja. Vrátil som sa do obývačky, otvoril izbový trezor a vytiahol matný revolver Taurus s krátkou hlavňou. Skontroloval som bubienok, bolo v ňom päť nábojov kalibru .38.

Istota je istota, pomyslel som si a prihodil zbraň do batoha.

II

Drevenicu v horách na severnom okraji Malej Fatry kúpil otec v roku 1984. Narazil na ňu počas túry, očarila ho na prvý pohľad. Stála v pustej a nezaľudnenej oblasti na vrchu Sokolie. Isteže, nebola v úplnom strede divočiny, veď priamo v národnom parku nie sú povolené žiadne stavby, ale cesta z najbližších dediniek – Nižných Kamencov alebo Belej – zabrala dobrú hodinu. V zime aj dvojnásobne viac.

Otec nás tam vodieval skoro každý rok; doteraz neviem, čím mu chalupa tak veľmi učarovala. Obyčajná drevenica s murovanými základmi. Pravda, po viac než desaťročí úprav a zveľaďovania, do ktorých sa púšťal, pokým vládal, vyzerala oveľa lepšie. Azda preto som sa jej po otcovej smrti nezbavil.

S Natáliou sme tam zašli len dva či tri razy a nikdy sme dlho nepobudli. Moja polovička rada chodila do hôr, ale inak bola skôr mestský typ, dlhší pobyt v divočine ju nelákal. Napokon, ani ja som sa v chalupe necítil najpríjemnejšie. Každú chvíľu ma prepadávali síce pekné, ale zbytočne sentimentálne spomienky na detské časy, pobyty s rodičmi, prírodné jedlá či štipľavý dym, ktorý sa šíril z murovanej pece. Ten som tam cítil doteraz, jeho zápach mi rozhodne neprospieval.

Napriek tomu som sa dnes priam vznášal. Niekoľkodňové ticho, pokoj od všetkých a všetkého, time out – rajská predstava. Z domu som vyrazil hneď ráno, nechcel som strácať čas. Necestoval som autom, to zostalo pred panelákom. Žiadne hrotenie situácie, nech Natálke zbytočne nestúpne tlak. Na stole som nechal odkaz, že potrebujem vypadnúť. Zhruba na týždeň. To stačilo, viac informácií nepotrebovala. Nastúpil som do diaľkového autobusu a odviezol sa do Terchovej. Odtiaľ bolo do Kamencov na skok; tam sa začala ozajstná túra.

Prebrodil som sa na úpätie Sokolieho, vošiel do doliny a vnoril sa medzi horské masívy. K chalupe neviedol žiadny turistický chodník, iba neoficiálne chodníčky, teraz zasnežené a pokryté stopami lesnej zveri. Cestu som našťastie obstojne poznal, orientoval som sa podľa terénu a okolitých vrchov. Nebolo to extra náročné, ale ani úplná brnkačka. Musel som sa prešmyknúť okolo niekoľkých brál, opatrne prejsť po šmykľavej úžine nad strmým a hlbokým zrázom, dokonca podliezť zopár spadnutých stromov. Keď som vrch obišiel a dostal sa na južné úpätie, bolo už dobre. Čakala ma síce strmá, no príjemná cesta hustým lesom.

Každým krokom som sa cítil lepšie, slobodnejšie, v živote som sa na chalupu netešil tak veľmi. Vystupoval som nahor, nabral som slušnú výšku, z času na čas sa mi pomedzi stromy naskytol kráľovský výhľad na úzku dolinu podo mnou. Volá sa Veľká Bránica, ako decku mi bol ten názov strašne smiešny.

Zdolal som ďalšie dve namrznuté kopy sutiny a ocitol sa zhruba v dvoch tretinách vrchu. Odteraz pôjdem po rovinke, už nie dlho, nanajvýš dvadsať minút. Horský vzduch na mňa pôsobil blahodarne, odrazu ma vŕzganie snehu nedráždilo, práve naopak, upokojovalo ma. Zastal som a zahľadel sa na juh, k hlavnému hrebeňu. Zo zimného oparu trčali zasnežené vrcholy malofatranského Veľkého i Malého Kriváňa. Slnko ich ožarovalo v správnom uhle, takže vyzerali ako posypané jagajúcimi sa kryštálmi. Spokojne som vydýchol a sledoval, ako sa obláčik pary vznáša v mrazivom ovzduší.

Ticho, dokonalé a ničím nerušené ticho, perfektná viditeľnosť, čistý vzduch – presne takto som si to predstavoval. Vykročil som ďalej, chcel som posledný úsek zdolať čo najskôr. Napokon mi to trvalo oveľa dlhšie, než som čakal. Zatiaľ čo na úpätí nebolo veľa snehu, pod vrcholcom som sa doň zabáral až po stehná. Dal som si poriadne do tela; kým som sa prebrodil na čistinu, fajne som si zatrénoval. Aj batoh mi pripadal čoraz ťažší a pri každom kroku mi odieral spotený chrbát. Ale stálo to za to; keď som medzi stromami uvidel známu sedlovú strechu, opadla zo mňa všetka únava. Bol som na mieste, chalupu som mal priamo pred sebou, čupila sa pod nánosom snehu, no aj tak ma spoznala a zapraskala staručkými trámami, aby ma privítala.

III

„Ahoj, starenka,“ pozdravil som a zamával. Otec sa takto zvítaval s drevenicou zakaždým, keď sme dorazili.

Prešiel som krížom cez čistinu, chalupa bola orientovaná na východ. Zastal som pred hrubými dverami, pozbíjanými z dosiek a mladých kmeňov – nedalo mi to, znova som si vychutnal výhľad na okolie. Čistina sa končila prudkým zrázom, za ktorým sa rozlievalo zvlnené more smrekových vrcholcov. Les tu bol hustý, až príliš hustý, preto sa na chalupu chodilo obchádzkou.

Scenéria však všetko vynahrádzala; každému muselo byť jasné, prečo si niekto dal tú námahu a postavil chalupu na takom odľahlom mieste. Pravda, nebolo to jediné obydlie v oblasti. Vedel som, že v širšom okolí sú ešte dve či tri podobné drevenice – ako deti sme k nim chodievali na výlety. Cestu by som už nenašiel, ale pokiaľ si dobre spomínam, výpravy k nim zabrali prinajmenšom hodinku-dve, takže nehrozilo žiadne narušenie pokoja. Zaostril som pohľad na skalnatý vrcholec Veľkého Rozsutca, črtajúci sa na východe.

„Paráda, úplná paráda,“ vydýchol som spokojne, vytiahol staré železné kľúče a pustil sa do odomykania oboch masívnych zámok. Nešlo to ľahko, zakaždým sa s nimi bolo treba popasovať, predsa len mali svoj vek, boli zanesené i hrdzavé. Napokon sa však poddali a dvere sa s vrzgotom otvorili.

Ovanuli ma staré známe pachy, nie všetky mi boli príjemné. Voňalo tu detstvo i pohostinnosť, ale zacítil som aj stopu plesne, dokonca rozkladu – asi zdochnutý netopier či myš. Interiér nevyzeral veľmi lákavo, žiadny hotel Kempinski. Jediná miestnosť, po obvode drevené police, pod oknom lavica. Stôl so stoličkou, skriňa, v kúte dve váľandy prisunuté k sebe. V strede miestnosti stála murovaná pec s vývodom do komína a výklenkom na drevo. Paliva tu našťastie bolo dosť; miestnosť mrazila a vedel som, že potrvá zopár hodín, kým sa ako-tak vyhreje. Zložil som z chrbta batoh; vybaľovanie príde na rad neskôr, najprv treba založiť oheň.

Podarilo sa mi to prekvapivo rýchlo, triesky aj hrubšie polená boli dobre vysušené, stačilo podložiť ich papierom a rýchlo sa rozhoreli. Keď sa plamienky zväčšili a oheň príjemne praskal, zavrel som vstupné dvere, vzdušný ťah už nebol potrebný. Zostal som oblečený, počítal som s tým, že bundu, čiapku ani šál do večera nezložím.

Okná nepokrývali iba mrazivé ornamenty, boli aj poriadne zaprášené, takže som zobral z police handru a trochu ich poutieral. Všimol som si, že svetlo slabne; ešte neboli ani tri hodiny popoludní, ale najjasnejšia časť dňa sa končila. Odteraz sa bude zmrákať a najneskôr o dve hodiny zahalí čistinu obkľúčenú smrekmi tma.

Zaškŕkalo mi v bruchu – nečudo, veď od rána som okrem kúska syra, plátku šunky a polovice rožka nič nejedol. Nevadí, aj s tým som počítal. Na policiach bola naukladaná celá kuchynská výbava. Vybral som vhodný hrniec, vyšiel pred chalupu, nabral doň sneh a vrátil sa k peci. Z batoha som vytiahol škatuľu s vreckami ryže, ktoré stačilo krátko povariť. Nezabudol som ani na mrazenú zeleninu.

„Díkes, Natálka, vďaka tebe si viem sám navariť,“ prehodil som a poslal jej vzdušný bozk. O štvrťhodinu nepríjemné pachy ustúpili, chalupu vyplnila vôňa zeleninového rizota, z ktorej sa mi zbiehali sliny.

Kým som sa najedol – a slobodne si zamliaskal – úplne sa zotmelo. Vedel som, že v chalupe sú zásoby petroleja, ale nenechal som nič na náhodu a priniesol so sebou plnú fľašu. Mal by som čím svietiť po celú polárnu noc. Oprášil som otlčenú petrolejku, pri ktorej sme s rodičmi kedysi hrávali človeče, nehnevaj sa. Keby som dôkladne prehľadal police, azda by som objavil drobné plastové figúrky. Ibaže sa mi nechcelo odkrývať históriu, niekedy človeku bohato postačí prítomnosť, nepotrebuje si zadierať pod nechty triesky oživených spomienok na pekné chvíle, čo dávno minuli.

Radšej som naplnil nádržku svietidla až po okraj a dával si pozor, aby som sa nenadýchal petrolejových výparov, od ktorých ma odjakživa napína. Plamienok sa spočiatku vrtel a prskal, vydával červenkastú žiaru, akoby sa hneval, že som ho prebudil. O chvíľu sa však upokojil, stíchol, zväčšil sa a zmäkol, žiara jemne zožltla; po stole, podlahe i stenách sa rozbehli nové pavučiny tieňov. Zatiaľ čo prednú časť chalupy ožaroval oheň praskajúci v peci, zadnú časť, pri váľandách a stole, osvetľovala lampa.

Konečne začínalo byť v chalupe teplo, hrialo ma aj ľahké, no výživné jedlo. Rozopol som si bundu a pustil sa do vybaľovania, dokonca som otvoril vŕzgajúcu skriňu, ktorej som sa ako dieťa príšerne bál. Vždy som si myslel, že z nej vylezie bubák, aj teraz som ju otváral s rešpektom. Nič v nej nebolo, uložil som oblečenie aj batoh a premýšľal, prečo ma vtedy tak veľmi desila. Na nič konkrétne som neprišiel, ale nepátral som veľmi hlboko – jednoducho v nej bývalo strašidlo. Potreboval som si odskočiť, a tak som vyšiel pred chalupu. Na oblohe sa jagali tisícky hviezd, presne ako pred rokmi. Nič sa nezmenilo – hviezdy na horách vždy svietia jasnejšie, taký pohľad si v meste neužiješ. Močil som a uhranuto sledoval nehybné nebeské divadlo.

Vonku som nepobudol dlho, horská krása si žiada svoju daň – prichádzajúca noc bola už teraz mrazivá, pofukoval nepríjemný vietor. Taký, čo nefučí príliš prudko, ale keď si nedáš pozor, o chvíľu ho máš až v kostiach. Vrátil som sa dnu, síce skrehnutý, ale spokojný; už dávno som sa necítil tak príjemne. Spokojne som si vydýchol: nikto do mňa nevyrýval, nemusel som byť v strehu, nehrozila žiadna hádka ani viac či menej otvorená nenávisť. Hustá tma za oknami ma rozcitlivela.

Ktovie, čo robí Natália? Bolo to zvláštne, no prisámbohu mi na chvíľu zachýbala. Iba na okamih, asi tak na sekundu, ale predsa.

„Človek je podivný tvor,“ zamrmlal som pre seba.

Niežeby mi ticho liezlo na nervy, práve naopak, bol to balzam na dušu. Navyše, nebolo to úplné ticho – v peci pukalo drevo, z času na čas zavŕzgali trámy, v komíne zahvízdal vietor. Trochu mi vadilo, že nápor vzduchu vtedy zatriasol aj dverami, zakaždým som sa strhol, akoby ktosi prichádzal. Nikto však nechodil, bol som sám, dokonale sám.

Vstal som, prešiel k batohu, vytiahol revolver a položil ho na policu.

Istota je istota.

V roztvorenom ruksaku som zazrel aj zápisník s perom. Veru, zišlo by sa niečo napísať, v melancholickom rozpoložení mi to ide najlepšie. Pobral som sa k stolu a pustil sa do štúdia poznámok, ktoré som si urobil počas predchádzajúcich dní. Scenáre zvyčajne nahadzujem priamo do počítača, je to praktickejšie, ale najradšej píšem rukou. Tak som začínal, keď som si ako dieťa namáhavo zapisoval prvé príbehy.

Zalistoval som stránkami, začítal sa, ale začali ma štípať oči. Mám ich citlivé a často vyschnuté; dnes dostali zvlášť zabrať, veď snežná bieloba urobí svoje, aj keď máš na nose kvalitné slnečné okuliare. Znova som vstal, vrátil sa k otvorenej skrini a vybral z batoha taštičku s hygienickými potrebami. Bola v nej zubná kefka a pasta, žiletky, rolka toaletného papiera, mydlo, ale aj vitamíny a kvapky do očí. Práve tie som vybral, vrátil sa naspäť k osvetlenému stolu a chystal sa pokračovať v práci. Ibaže prechádzka mi pretrhla koncentráciu, a len čo som si sadol, doľahla na mňa príšerná únava, dobehli ma moje roky – ešte si pobehám po horách, ale nie tak ľahko ako kedysi. Rozboleli ma plecia i chrbát, zaklipkali mi oči, rozliala sa vo mne malátnosť.

Dnes už nedám ani ranu, zhodnotil som a zaklapol zápisník. Namiesto práce som skontroloval, či sú dvere pevne zamknuté, priložil do ohňa, zhasol petrolejku, zvalil sa na váľandu a do minúty tvrdo zaspal.

DRUHÝ DEŇ

I

Fantastické ráno, inak ho neviem opísať. Prebudil som sa oddýchnutý, v tele som síce cítil svalovicu, ale duševne mi bolo špičkovo. Prebudiť sa bez obáv, bez napätia z toho, čo prinesie deň, akým výpadom a stupňujúcej sa agresivite budem musieť čeliť… Prebudiť sa iba tak, otvoriť oči bez toho, aby na mňa okamžite zaľahla ťažoba z nadchádzajúcich hodín, také čosi som už dávno nezažil.

O to lepšie sa mi vstávalo, pochytil ma neobvyklý elán, akoby som o pár rokov omladol. Veru, láska omladzuje, dokonca dva razy – prvý, keď sa zaľúbiš, druhý, keď sa od objektu svojho zaľúbenia po niekoľkých rokoch odlúčiš. Zahnal som tie myšlienky, lebo by ma mohli priviesť naspäť k Natálii a to som nechcel – načo si kaziť deň?

Pahreba už ledva tlela, takže som priložil drevo a rozdúchal oheň. Odskočil som si pred chalupu na malú potrebu, len čo som otvoril dvere, do izby sa vovalili lúče stúpajúceho slnka. Zdalo sa, že príde jasný a bezoblačný deň. Studený riedky vzduch ma rýchlo prebral. Vrátil som sa dnu, vytiahol suchý kukuričný chlieb, dochutil ho bravčovou paštétou a doprial si horské raňajky s horúcim čajom.

Ako v raji, azda boli predchádzajúce mesiace predsa len očistcom, ktorý ma zbavil previnení a priviedol ma sem, do tichej rozprávkovej krajiny. Cez okná som veľa nevidel, lebo sklá cez noc ešte väčšmi vymaľoval mráz, no hory ma lákali, chceli, aby som vyšiel von. Neváhal som, malá prechádzka nezaškodí, práve naopak. Pobral som sa z chalupy a prebrodil sa cez čistinu, ktorú križovali iba moje včerajšie stopy. Vietor ich takmer zavial, ale stále som videl, kadiaľ som včera prichádzal. Doprial som si zopár luxusných výhľadov na končiare vynárajúce sa z rannej hmly.

Pri takomto relaxe mi napadajú najlepšie myšlienky do scenárov. Aj teraz ma zastihli hneď dva dobré nápady. Nemal som poruke poznámkový blok, aby som si ich zapísal, ani diktafón, ktorý som používal v aute alebo pri chôdzi. Bolo by škoda zabudnúť ich a prísť o ne, vykročil som teda naspäť; aj tak ma už oziabali palce na nohách. Už dlhšie som zápolil s pomalým tempom predchádzajúcich seriálových epizód. Je síce pravda, že pri pomalšom tempe sa pekne buduje atmosféra, prehlbuje sa vzťah s postavami a tak ďalej – vedel by som o tom dlho rozprávať. Ibaže diváci sa na to rýchlo vykašľú, ľudia milujú akciu a najmä nečakané zvraty – twisty, ako ich voláme v scenáristickej hatmatilke. Atmosféra, uveriteľné postavy a kvalitná zápletka, to všetko je pekné, no keď sa dlho nič poriadne nedeje, keď chýba dráma a konflikt, prichádza nuda.

„Okej, posnažím sa, spravím, čo sa dá,“ šomral som si popod nos, keď som sa náhlil k chalupe, aby som si poznačil a rozvinul zaujímavý vzťahový zvrat, ktorý mi práve napadol.

Len čo som vošiel a zhodil zo seba rukavice, čiapku i vetrovku, pustil som sa do práce. Sadol som si za stôl, roztvoril zápisník, rýchlo doň vpisoval útržky nápadov a rozvíjal ich do väčších celkov. Išlo mi to jedna radosť, už dávno som nezažil také tvorivé nadšenie. Odrazu mi boli jasné ďalšie kroky, ktorými sa bude dej uberať, prichádzali mi na um nové zápletky. Písal som, až kým ma neboleli prsty i zápästie.

Potreboval som si vydýchnuť, položil som pero a natiahol si chrbát. Zažmurkal som, až teraz som si uvedomil, ako ma štípu oči, v tvorivom zápale som zabudol na bežnú starostlivosť. Chytil som kvapačku s disperziou, čo som si večer položil na stôl, zaklonil sa a doprial každému oku tri kvapky. Znova som zažmurkal, štípanie ustúpilo, mohol som pokračovať v práci. Chytil som pero, napísal zopár slov, lenže… písmená sa mi akosi rozmazali. Potriasol som hlavou a chvíľu počkal, aby sa očný roztok lepšie rozptýlil. Znova som sa sklonil nad zápisník a priblížil pero k stránke.

Riadky sa vlnili, plávali ako vo vode, písmená boli nejasné.

Čo sa deje?

Oči ma neboleli, ale cítil som v nich čoraz silnejšie mravčenie, akoby mi tŕpli. Chcel som pozrieť do bokov, no očné gule sa ani nepohli, zostávali nehybné, civeli priamo dopredu.

Vyskočil som na nohy, stolička za mnou zhrmotala na dlážku. Ovládol ma prudký úľak, už-už som sa kamsi rozbiehal, ibaže nebolo kam.

Okraje zorného poľa sa mi rozvlnili, obraz sa rozmazal, akoby mi zreničky zalievala voda. Silno som privrel viečka a zúrivo si pretrel oči päsťami.

Otvoril som ich, ale povodeň neustúpila – naopak, rozlievala sa čoraz viac, v rozmazanej hmle som videl len úzky tunel. A čo bolo horšie, okraje, ktoré boli pred chvíľou neostré, začínali tmavnúť. Šero sa menilo na čiernočiernu tmu.

Preboha, slepnem!

Vybehol som z chalupy a padol na kolená. Nabral som do rúk sneh, ako zmyslov zbavený som si ním trel tvár, viečka i roztvorené oči.

Nič nepomáhalo, hmla už vyplnila aj úzky tunel svetla a každou sekundou tmavla.

Kriste, kriste!

Zdvihol som hlavu, čistina mala byť biela a rozjaganá, ale nebola, vyzerala ako včera večer, keď ju prikrývala blížiaca sa noc. Sneh, obloha aj nejasné siluety stromov tmavli, prepadávali sa do prázdna.

Nie ony, ja sa prepadávam, napadlo mi.

Tá myšlienka ma uhranula, strach sa vo mne zbieral už hodnú chvíľu, no teraz vybuchol ako šrapnelový granát. Zachvel som sa, azda aj zakričal, takmer som sa rozbehol cez miznúcu lúku; nezaujímalo ma nič, iba dostať sa čo najskôr dole – k ľudským obydliam.

Nezastavila ma jasná úvaha, v tej chvíli som nebol schopný myslieť. Skôr za to mohol akýsi pocit, vnútorné záblesky strmín, brál a hustého lesa, cez ktorý som sa sem predieral. Zliezť odtiaľto poslepiačky a nezabiť sa pri tom? Nemožné!

Striaslo ma, zalomcoval mnou des i mrazivý vietor, veď som vybehol úplne naľahko.

Tma, nevidím už vôbec nič!

Svet vyhasol, z času na čas som zazrel svetelné body, mihli sa a stmavli, pripomínali uhlíky vyhorenej pahreby.

Nahmatal som dvere, vtackal sa naspäť a zvalil sa na dlážku.

Zmietala mnou hrôza i šok.

Čo sa stalo, čo sa mi, preboha, stalo?!

Počul som vlastné kvílenie, no doliehalo ku mne z obrovskej diaľky, z iného sveta, do ktorého som stratil prístup. Svet živých ma za krátku chvíľu vyhostil, vytlačil kamsi do tmy.

Čo sa stalo? Čo sa stalo?

Driapal som si tvár aj viečka, na prstoch som pocítil krv, ale ani to nepomáhalo, stále som bol stratený.

„Porážka? Dostal som porážku?“ koktal som a potriasal hlavou. Zlé veci sa však nedajú iba tak vytriasť, nič zlé, čo sa ti usadí v hlave, poľahky nevytrasieš. Ani tmu.

Zašmátral som rukami, ale nenahmatal som žiadny predmet, ocitol som sa v prázdne, stratil som sa uprostred horskej chalupy.

Vyľakalo ma to ešte viac, pochytila ma panika, zovrela ma ľadovými prstami a znehybnila. Napli sa mi svaly, odrazu som sa nemohol ani pohnúť, akoby ma údes uzamkol vo vlastnom tele.

Ležal som na dlážke, triasol sa, nedalo sa mi ani kričať – hrdlo zovreté, ledva som dýchal.

Rozsypali sa mi aj myšlienky, slová sa rozleteli na všetky strany, s vypätím všetkých síl som z tmy vytiahol jediné slovíčko, no sformovať ich viac do krátkej vety bolo za hranicami možností. V hlave som mal rovnaké prázdno ako okolo seba, nedokázal som poskladať ani najjednoduchší plán, ani len vydať príkaz na natiahnutie ruky.

Jediné slovíčko, jediné krátke slovíčko.

Smrť.

Krúžilo vo vákuu, dobiedzalo zo všetkých strán.

Smrť, smrť, smrť.

Ešte som nechápal, prečo by som mal umrieť, konkrétnosti sa vysekali až neskôr.

Neviem, ako dlho som nevládne ležal, natlakovaný hrôzou.

Odrazu som si uvedomil, že mi je strašná zima, mám úplne vyschnuté hrdlo, som napnutý na prasknutie. V rozkroku ma omínala vlhkosť, určite mi povolil mechúr.

Svetelné body zmizli, pod viečkami sa mi prevaľovala číročíra tma.

Nevedel som rozoznať, či mám viečka zažmúrené, alebo otvorené, nebol v tom žiadny rozdiel.

Dovliekol som sa ku dverám, od ktorých prefukoval ľadový prievan, a poriadne ich zavrel.

Natália! napadlo mi.

Myšlienky boli naspäť, ťažko povedať, či to bolo lepšie.

Natália je lekárnička, nosí mi kvapky do očí…

Kvapky do očí.

Namiesto nich bolo vo fľaštičke akési svinstvo, preto nič nevidím!

Odrazu som mal v hlave ako v úli, zahriaknuté myšlienky sa vyvalili ako roj rozzúrených sršňov.

Oslepol som! Čo budem robiť? Spravila mi to naschvál? Čo som si nakvapkal do očí? Uvidím ešte niekedy? Ako sa odtiaľto dostanem? Skapem, určite tu skapem! Zmrznem, zdochnem od hladu. Mám zostať dnu alebo sa pokúsiť o útek?

Každá myšlienka mi pripadala dôležitá, kričali jedna cez druhú, nedali sa nijako usporiadať. Spomenul som si na misu plnú farebných cukríkov, ktorú sme na chalupe mávali pri prázdninových pobytoch, hoci som na ňu takmer tridsať rokov ani nepomyslel. Teraz som ju uvidel vnútorným zrakom, vynorila sa z tmy, a ja som rozoznával aj najmenšie detaily. Boli v nej lentilky, čokoládové bonbóny aj bonpari, všetko pomiešané, z krikľavých farieb až prechádzal zrak.

Rovnaký chaos som mal práve v mozgu; každá myšlienka hýrila farbami, ibaže neskrývala sladkú chuť, ale olovenú pachuť strachu. Každá myšlienka bola ako instantná dávka hrôzy, zabalená v krikľavom papieriku. Stačí si vytiahnuť.

Privolať pomoc? Musíš priložiť drevo do ohňa, inak vyhasne a zmrzneš! Utekaj dole, kým je deň, ak budeš kričať, možno ťa niekto začuje. Nevyjdi z chalupy, lebo sa zabiješ na prvej strmine. Alebo sa dolámeš, budeš skapínať v mraze a tme, nikto ti nepomôže. Dve hodiny šliapania od civilizácie…

Pravda, dve hodiny, ibaže s fungujúcim zrakom a v plnej sile. Môžem byť od ľudí vzdialený dve hodinky chôdze, nič extra, ibaže bez zraku sa tých stodvadsať minút a spolu s nimi aj vzdialenosť natiahne do nekonečna.

Zaťal som zuby a postavil sa, nohy roztrasené ako po maratóne. Natiahol som pred seba ruky, hmatkal, krôčik za krôčikom sa posúval vpred.

Vrazil som kolenom do pece, takmer som spadol na dlážku. Keď som však nahmatal ostrý roh stola, ako-tak som sa zorientoval.

Pobral som sa k váľandám, ale zakopol som o prevrátenú stoličku. Zletel som na zem a bolestivo sa tresol o hranu bočnice.

Veď sa zabijem aj v chalupe, neprejdem ani zopár metrov!

Schúlil som sa, objal si kolená, nový príval strachu ma neznehybnil ako pred chvíľou. Tentoraz ma uzamkol do krátkeho pohybu, knísal som sa dopredu a dozadu, nedalo sa mi prestať, rád by som vyliezol na lôžko, ale namiesto toho som sa len knísal a bezradne, zúfalo kvílil.

Tma.

II

Panika ustúpila, ale neviem, koľko času prešlo. Bol som utopený na dne studeného čierneho oceána, tak ako som to mal zistiť? Pri potápaní ti zmysel pre čas odchádza už pár metrov pod hladinou. Ja som sa ponoril do iného sveta, do protisveta, takže som vedel veľké trt.

Napokon, plynutie času patrilo k tým najmenším problémom. Mal som pred sebou iné a oveľa väčšie, napríklad, že podľa všetkého skapem. Mohol som si vybrať, dokonca sa ani nebolo treba obťažovať – stačilo zostať ležať na váľande, na ktorú som sa predsa len vytrepal. Ponúkali sa zaujímavé možnosti – ak nedokážem udržať oheň, pravdepodobne zmrznem. Azda to bola príliš čierna predstava, keby som sa naobliekal, zaliezol do spacáka a prikryl sa, trochu tepla by som si snáď udržal. Ibaže by som skapal od hladu, veď jedla tu mám nanajvýš na dva dni. Pôvodne som plánoval zbehnúť do doliny a doplniť si zásoby.

To bola ďalšia možnosť – pokúsiť sa zliezť naspäť do civilizácie. Nič ťažké, v ceste mi stálo iba zopár drobných prekážok: tisícky stromov, snehové záveje, klzké strminy, priepasti či ostré bralá. Najväčšia prekážka však spočívala v inom. Ako by som, kurva, určil správny smer? Ako by som poslepiačky asi tak trafil, keď aj so zrakom mi orientácia dávala poriadne zabrať? Pritom stačí malá chybička a, voilà, namiesto Kamencov či Belej sa vyberiem na vychádzku do mrazivej pustatiny. Pohodička, Národný park Malá Fatra má iba čosi vyše päťsto štvorcových kilometrov.

Vyprskol som do smiechu, bolo mi priveľmi veselo. Chápal som, že to je odvrátená strana hrôzy a šialenstva, že balansujem kdesi na uzučkom pomedzí, ale nič sa nedalo robiť – buď pomätené vrieskanie od desu, alebo priveľká veselosť vyvolaná šokom.

Cítil som sa unavený, príšerne unavený, preľaknutie a panika zo mňa vysali silu. Najradšej by som zostal iba tak ležať v nádeji, že ma niekto príde zachrániť. Bola by to však planá nádej, úplne planá – keď sme sem chodievali v lete, nevideli sme za celý týždeň ani živú dušu. Takže teraz, v zime? Bez šance.

Postupne som si znova uvedomoval telo, triaslo sa od zimy, ruky a nohy ako v studenom plameni. Zaťal som zuby a zdvihol sa, prekrivkal k peci, nahmatal zopár triesok a po hodnej chvíľke priestorového navigovania prihodil do pahreby. Nič sa nedialo, nepocítil som príval tepla, nebol som si istý, či som vôbec trafil. Zdvihol som staré noviny, vytrhol a zhúžval zopár stránok a položil ich na vyhasínajúce uhlíky. Tentoraz som začul praskanie plamienkov, rýchlo som začal fúkať a modlil sa, aby chytili aj triesky.

Praskanie trochu zosilnelo, na tvári som pocítil teplo, pred očami však stále tma, ani najmenšia zmena. Chvíľu som počkal a zasunul do pece aj poleno. Zadrel som si pritom do prsta triesku, zabohoval som, ale bolesť ma prekvapila – vôbec nebola taká silná, ako som čakal. Strach robí s telom aj mysľou divy, kdesi som čítal, že hormóny, čo sa vylučujú do krvi pri extrémnej hrôze, majú podobné zloženie ako heroín a pervitín. Od toho, ktorý hormón prevládne, závisí, či sa človek bezvládne zrúti, opustí a ponorí do vlastných svetov, alebo sa naspíduje, je prekvapivo veselý, rýchlo mu to myslí, dokonca občas prekoná aj vlastné fyzické limity. U mňa zatiaľ päťdesiat na päťdesiat, telo som mal utlmené, no myseľ pracovala dobre. Azda až príliš dobre, keď som sa dovliekol naspäť na váľandu, prepadol ma ďalší roj bzučiacich myšlienok.

Čo sa vlastne stalo, aké svinstvo som si nakvapkal do očí? Neboleli ma, iba mi v nich brnelo, akoby boli znecitlivené. Cítil som mravčenie podobné tomu, aké cítiš v ďasnách po umŕtvujúcej injekcii. Vzplanula vo mne iskra, nádej je nebezpečná, zvyšuje totiž stávky. Veľa ľudí sa vraj zoči-voči koncu zosype práve vtedy, keď v nich ožije nádej, lebo tá poslúži smrtke ako kosa a obeť definitívne zotne. Napriek tomu som sa neubránil a zadúfal – azda nemám v očiach nič agresívne, žiadnu kyselinu alebo niečo podobné.

Keby ti vypálilo zreničky, keby si ich mal zničené, bolelo by to omnoho viac, opakoval som si. Mravčilo mi aj v očných jamkách. Pri operáciách očí sa používajú rôzne roztoky, niektoré oko znehybnia, iné uvoľnia všetky očné či okohybné svaly. Snáď išlo o niečo podobné, tekutina mi umŕtvila nervy vedúce do očí, preto nič nevidím.

Nádej sa rútila ako naplno rozbehnutý rýchlik, len čo som ju vypravil na koľaje, nedala sa zastaviť.

Ak je to znecitlivenie, dočasné ochrnutie nervov, zrak sa mi možno vráti, keď účinná látka vyprchá.

Azda, snáď!

Lenže kedy, koľko to môže trvať? Každému oku som doprial poriadnu dávku, tri veľké kvapky, ktovie, ako dlho môže takéto svinstvo pôsobiť. Očné nervy sú nepochybne citlivé, nespamätajú sa iba tak ľahko. Ktovie, akým silným koncentrátom som ich obšťastnil.

Zopár hodín, celý deň či dokonca viac dní?

Netušil som, teória bola iba tenkým stebielkom, ktorého som sa chytal, akoby mi mohlo pomôcť, akoby som sa už dávno neutopil.

Ovalila ma ďalšia ťažkotonážna otázka: bola to nehoda, omyl vo farmafirme, alebo to Natália urobila naschvál?

V poslednom čase sa vyrojilo veľa konšpiračných teórií o tom, že výrobcovia liekov v skutočnosti kántria ľudí a dávkujú im nebezpečné jedy. Ale žeby až takto? Navyše, podobné hypotézy často šíria ľudia, čo jedným dychom hovoria aj o židovskej svetovláde, uctievajú Putina a broja proti Američanom, ktorí si vraj sami odpálili Dvojičky a podpísali tajné dohody s mimozemšťanmi.

Nie, neveril som na také náhody ani sprisahania; toto bolo oveľa osobnejšie, nespravilo mi to svetové židovstvo ani mimozemskí jašteri, ale Natália, moja Natália, ktorá mi kvapky sama priniesla z lekárne. Neraz som ju predsa sledoval, ako mieša rôzne prípravky, vyrába lieky a dávkuje ich. Aj mne nadávkovala poriadnu medicínu, rozhodla sa pokračovať v manželskej diskusii inými spôsobmi. Možno si v ženskom magazíne plnom dobrých rád prečítala, že neposlušným chlapom treba otvoriť oči, a poňala to po svojom.

Znova ma obchádzal trápny chorobný humor, myslím, že sa tomu hovorí hystéria. V knihe od doktora Plzáka, ktorú som tak veľmi odporúčal Natálii, som sa dočítal o mužskej hystérii – vraj vôbec nie je zriedkavá.

Dával som znalcovi ľudských duší za pravdu a nestačil sa čudovať, čo so zdravým chlapom urobí šesť kvapiek do očí.

Vzápätí som preladil na vážnejšiu strunu, stiahlo mi hrdlo, prebehli mnou kŕče.

„Prečo? Prečo, ty sviňa?!“ zakričal som do ticha.

Pravda, už dlhšie som cítil jej stupňujúcu sa nenávisť. Teraz, na samote v lese, som si mohol priznať, že ani ja som sa k nej nesprával vždy vzorovo. Pri hádkach platí kto z koho, tiež som jej dával poriadne zabrať. Najmä v posledných týždňoch som si už nedával servítku pred ústa, nemal som na to sily.

Či som ju niekedy udrel? Prosím ťa, nezachádzajme do hlúpych detailov, netvár sa, akoby si sa nikdy do krvi nepohádal; vtedy už človek s nikým nezaobchádza v rukavičkách, prihodí sa jedno s druhým.

Ale predsa len, urobiť mi toto? Isteže, netušila, že chcem vypadnúť, a už vôbec nemohla tušiť, že sa chystám na chalupu. Vlastne to nevie doteraz, našla si len lístok, že padám preč, nič viac. Určite doma zúri a preklína ma; nikdy si nedala vyhovoriť, že ma k sebe nevolajú zástupy mladých fanúšičiek. Scenárista je totiž, môj drahý, posledný v rade, do postele sa mu nepchajú ani herečky, ani fanúšičky seriálov, ba dokonca ani maskérky.

Posledné hovno.

Lenže Natália mala iný pohľad na vec, ženy vidia všetko naopak, ukrižujú ťa za to, čo nespáchaš, a blahorečia za tvoje najväčšie poklesky.

Možno to ani neurobila naschvál, nenávisť zmiešaná s láskou je nebezpečný kokteil, aj farmaceutke môže občas výdatne zašibať. Keď som bol malý, stavali sme s partiou bunker – malý drevený zrub na kraji lesa. Stál som na rovnej streche a zarovnával zeminu, ktorú sme tam nanosili – mala z nej vyrásť tráva a pomôcť nám s maskovaním. Podo mnou sa motal Emo, práve sa po čosi zohýbal. Nemal som ho rád, neraz do mňa vyrýval a minulé leto mi pokazil vodnú pištoľ. Zahľadel som sa mu na zátylok, vôbec som nepremýšľal, iba sledoval vlastnú nohu – špičkou botasky som postrčil kameň, čo ležal v hline na okraji strechy. Dal sa do pohybu, pomaly sa zosúval nadol. Otočil som sa a odstúpil, tváril som sa, že zarovnávam zeminu na opačnom konci. Odrazu to tupo plesklo, začul som Emov bolestivý výkrik, rozliala sa mnou vlna škodoradosti a uspokojenia, chutila ako dúšok živej vody. Nič hrozné sa nestalo, boli z toho iba tri štichy, ale aj tak som sa potešil. No radosť netrvala dlho, iba zopár sekúnd. Odrazu ma premohla vina a hanba, zoskočil som zo strechy a ponáhľal sa Emovi pomôcť, robil som všetko pre to, aby som mu uľavil. Do hodiny od incidentu som sám seba presvedčil, že som to nespravil, že išlo o nešťastnú náhodu. Na druhý deň som na tú záležitosť zabudol a nespomenul si na ňu tri desaťročia, až teraz sa mi objavila v mysli.

Nenávisť je občas pekná mrcha, človek len sleduje, ako špičkou botasky posunie kameň alebo ako naplní kvapačku čímsi iným než očnými kvapkami. Ihneď, ako to spraví, na záležitosť zabudne, presvedčí samého seba, že s tým nemá nič spoločné, že nič zlé nespravil. Azda sa stalo čosi podobné, jednoducho skrat, všetka Natáliina zlosť, sklamanie, hnev a nervy sa vybili za pár sekúnd; možno to spravila podvedome, bez premýšľania či uvedomenia, čo vlastne robí.

Nech to bolo akokoľvek, ocitol som sa v sračkách. Životné problémy vyzerajú rôzne, niekedy lepšie, inokedy horšie. Môj najhorší životný problém vyzeral ako horská chalupa s plochou tridsať štvorcových metrov, do ktorej som ako decko chodieval na prázdniny.

III

Stratil som sa v myšlienkach, ani som o tom nevedel – také labyrinty bývajú najzradnejšie. Prebrali ma až kŕče v bruchu, vytrhli ma z planého zamyslenia. Tentoraz ich nespôsobil strach – aj keď bol stále prítomný ako nebezpečný spodný prúd. Stačilo málo, aby ma schmatol a strhol naspäť pod hladinu. V žalúdku mi škvŕkalo od hladu, veď som od rána nič nejedol. Ignoroval som to, pokým sa dalo, ale napokon som sa vybral na ďalšiu strastiplnú výpravu – potreboval som prejsť tri metre k polici, na ktorú som vyložil zásoby potravín. Chcelo to veľa odvahy, kráčať do tmy nie je ľahké, aj keď to všetci neustále robíme, ibaže o tom nevieme. Ja som o tom už dobre vedel, šesť kvapiek mi predsa len otvorilo oči.

Nahmatal som vrecká s ryžou, tentoraz žiadne kulinárske vystúpenia. Roztrhol som celofánový obal a napchal si rukami do úst, koľko sa do mňa zmestilo.

„Vďaka, Natálka, kvôli tebe si už znova neviem navariť a žeriem ako zviera,“ prehodil som. Počuť v tme vlastný hlas bolo zvláštne, znel mi ako cudzí, zovreté hrdlo ho pozmenilo. Na jednej strane ma desil, na druhej upokojoval – veď to bol aspoň nejaký ľudský zvuk. Tiché pukanie ohňa, hvízdanie vetra v komíne a vŕzganie trámov mi už liezlo na nervy.

Poslúžil som si ešte jedným vreckom, nebolo to práve štvorhviezdičkové stravovanie, ale lepšie než nič. Keď som už bol rozbehnutý, znova som prihodil do pece. Zdalo sa mi totiž, že v chalupe sa ochladzuje, vonku sa zrejme stmievalo, blížil sa večer.

Jedlo mi dodalo energiu, podobne ako v peci aj vo mne vzplanul plamienok vzdoru.

„Pomôž si, človeče, aj pánboh ti pomôže,“ povzbudil som sa.

Strach na chvíľu ustúpil, povolil obruče, znova sa mi dalo dýchať.

Mobil! preblesklo mi pred vyhasnutými očami.

Jasné, mám tu predsa mobilný telefón, azda by som…

Nebolo to tak, že by sa na chalupe nedal chytiť signál, také obohraté klišé by som nevložil ani do televízneho scenára. Bolo to vtipnejšie, priateľu, oveľa vtipnejšie. Keď som sem pred dvoma rokmi zašiel s Natáliou, pred každým telefonátom sme museli pochodiť po chalupe a blízkom okolí s pohľadom prilepeným k displeju. Signál tu totiž bol, ibaže slabý a dal sa zachytiť iba na niektorých miestach. Pomaly sme prechádzali hore-dolu a striehli, kedy sa objaví aspoň jedna palička, signalizujúca stopu signálu. Zdalo sa, že pokrytie sa mení, občas sme paličku zachytili priamo v chalupe, inokedy sme museli objaviť vhodné miesto na čistine. Stačil jediný krok nesprávnym smerom a smola – bolo po spojení.

Smola, čierna smola, dnes jej na mňa z nebies vyliali hektolitre, asi sa mi tam poriadne nazbierala.

Nemal som ani najmenšiu predstavu, ako poslepiačky vystopovať signál, no napriek tomu som sa došmátral k batohu a vytiahol z bočného vrecka mobil. Už pekných pár rokov používam iPhone, je to obstojná vecička s užitočnými funkciami, rád by som ho občas využil aj v scenári. V tomto smere však platí zákaz, niektorí diváci sú špeciálne na túto značku alergickí, iné im až tak nevadia, ale táto im nerobí dobre. Preto platí príkaz od manažmentu televízie, divákov vraj netreba zbytočne dráždiť a provokovať. Takže, moji zlatí, vytiahol som iPhone, uložil si ho v dlani a…

Chyba lávky, kamarát, veľká chyba lávky.

Smartfónik je parádna mašinka, to sa musí nechať, ale skús ho ovládať poslepiačky, prajem príjemnú zábavu. Dotykový displej, takmer žiadne tlačidlá; keď nevidíš, čo sa deje, ani zaboha nevieš, v akom menu sa práve nachádzaš a kde máš poťukať prstom, aby digitálna mágia začala fungovať.

Napriek tomu som sa pokúsil, bolo to šialenstvo, dokonca dvojnásobné. Žiadna palička ani vyťukanie akéhokoľvek čísla.

„Zle, nedomyslené!“ upozornil by ma redaktor, keby som pozbieral sily a predsa len použil takýto obraz v scenári. „Smartfóny majú aj hlasové ovládanie, čísla už nemusíš iba vyťukávať,“ dodal by s triumfálne nadvihnutým obočím.

Dobrý postreh, ďakujem, zapracujem ho. Takto treba odpovedať redaktorovi, slušne a pokorne. Aj keď ťa v danej chvíli ide rozhodiť, lebo objavil Ameriku a ty musíš zbytočne vysvetľovať namiesto toho, aby si sa venoval príbehu.

Takže, pre všeobecný pokoj a prímerie: hlasová asistentka Siri je síce sexi, ale patrí medzi najväčších žrútov baterky a nerozumie po slovensky ani po česky, preto ju má v tuzemskej realite skoro každý vypnutú. A do menu, cez ktoré sa zapína, bohužiaľ poslepiačky nevleziem. Na hlasové ovládanie môžem pokojne zabudnúť, zostávam pri klasike.

Skúšal som to dlho, veľmi dlho, skrehnuté prsty ma oziabali čoraz viac, ale z prístroja som nedostal ani hláska.

„Haló,“ ozýval som sa do tmy. „Haló, počujete ma?“

Pokusy o záchranu sú nebezpečné, nádej ťa zabije.

Byť stratený v horách, triasť sa od zimy a držať v rukách mobil, ktorý ťa spojí s celým svetom – ibaže voči tebe zostáva hluchý, pretože si slepý.

„Kurva tam!“ skríkol som a tresol iPhone o dlážku.

Čosi sa vo mne zlomilo, čosi povolilo, pretože som sa vrhol ku dverám, vrazil do stola, takmer som ho prevrátil, no neodradilo ma to, nahmatal som kľučku, trhol ňou a vybehol do mrazu.

„Pomóc! Pomóc!“ reval som do vetra.

Bolo to rovnaké, ako kričať do hluchého mobilu, ale ziapal som, kým som vládal.

Vykričať si hrdlo je celkom ľahké, ako som práve zistil – netrvalo dlho a mrazivý vzduch mi oškvrkol hlasivky, výkriky sa každým pokusom menili na čoraz tichšie chrčanie.

Padol som na kolená, privítal ma sneh – najradšej by bol, keby som sa doň vyvalil, určite by sa nasýtil mojím teplom. Sneh je totiž upír, nenadarmo umiera na jar toľko starých ľudí, odchádzajúci sneh ich berie so sebou.

Nespravil som mu takú radosť, aj keď tu skapem – a v tej chvíli som o tom nepochyboval – nedám sa ľahko, chvíľu to potrvá.

Pobral som sa naspäť dnu, vyhulákaný a premrznutý.

„Už si spokojný, ty kokot?“ kládol som si rečnícku otázku.

Dobrá otázka, hodí sa na veľa situácií. Pochádzala od môjho strýka, rád nám tú príhodu rozprával. Raz v zime sa vracal domov, do dedinky Lokca na Orave. Cesta úzka, kvalitne namrznutá, čistá šmykľavka. Netúroval teda zbytočne motor, viezol sa pomaly, pridával iba tak akurát, aby nedostal šmyk. Odrazu naňho zozadu ktosi trúbi a zúrivým blikaním signalizuje, nech uhne z cesty. Strýko pozrie do spätného zrkadla, vidí luxusné fáro s bratislavskou značkou, pokrčí plecami, nedá sa rozhodiť. Veď ani Blavákovi neuškodí, keď pôjde pomalšie. Ibaže trúbenie neustáva, práve naopak, stupňuje sa. Nedočkavý chlapík sa mu autom lepí na kufor. Strýko znova pokrčí plecami a pri najbližšom výjazde zahne ku krajnici, aby náhlivcovi vyhovel. Keď ho západniar míňa, drzo ukáže prostredník, pridá plyn a vyrazí do bieloby.

Strýko chvíľu počká, odpichne sa, pomalým tempom ide ďalej. Neprejde ani pol kilometra, keď zazrie luxusné fáro vykotené v garáde pri ceste. Pretekár dostal šmyk, práve vyliezol z vraku, brodí sa v snehu, ktorý mu siaha po pás, a zúfalo máva na prichádzajúce auto, dožaduje sa pomoci.

Strýko zastane, čoby nie. Otvorí okienko, je dobrák od kosti.

„Už si spokojný, ty kokot?“ opýta sa dotlčeného chlapa, odpľuje si a odfrčí domov, do tepla.

Presne tak som sa pýtal sám seba, hrdlo som mal od pomäteného kriku vydraté, trápil ma smäd. Chcelo by to čaj, voňavý bylinkový čajík, lenže jeho príprava bola mimo mojich možností. Ani som netušil, kam som položil čajové vrecúška. Nájsť ich by mi v súčasnom stave trvalo zhruba do jari.

Takže som znovu odchýlil dvere, vystrčil ruku, nabral za hrsť snehu, vložil si studený prášok do úst, pocmúľal a prehltol. Striaslo ma, bude z toho parádny zápal hrdla alebo, pri mojom šťastí, azda aj pľúc. Kým príde horúčka, budem však už tak či tak tuhý, a to doslova.

Šibeničný humor ma síce neopúšťal, ale vtipné bonmoty mi už v hlave nevybuchovali tak ako pred pár hodinami. Predtým to bola salva za salvou, ako pri mestskom novoročnom ohňostroji od neznámeho sponzora. Teraz sa už iba sem-tam zablysla petarda alebo zahorela prskavka. Blížila sa totiž noc, cítil som ju v kostiach. Atmosféra sa zmenila, ochladilo sa, ale to nebolo všetko. Vzduch voňal akosi inak, okolité lesy stíchli, aj keď ani predtým nevynikali v hlučnosti. Predsa len v nich však z času na čas zakrákali vtáky. Zvuky som si neuvedomoval, až kým neutíchli.

Priložil som do ohňa, znova som si nekultúrne zajedol a vzdorovito zamliaskal, príbor je zbytočný prežitok.

Vyliezol som na váľandu a prikryl sa, od telesného i psychického vysilenia som takmer nevládal dýchať.

Azda mi niekto zavolá! skrsla vo mne myšlienka. Prepadla ma nečakane, spásonosný záchvev ma zastihol nepripraveného. Niekto zavolá, žiadne vyťukávanie čísla, záchrana príde sama od seba! Radostné výboje tu však nemali dlhú životnosť, aj tento zakapal do piatich sekúnd.

Niekto zavolá – pekný pokus, ibaže ako sa dovolá, keď nie som v stave objaviť miesto so signálom a tresol som smartfón o tvrdú dlážku? Chvíľková nádej sa rozplynula ako žltkastý dym z bonga, a len čo ustúpila, opäť ma schmatla únava. Podoprel som si hlavu, trochu sa uvoľnil a povytiahol prikrývku, aby som sa zahrial.

Zrejme som na chvíľu zaspal, no netvrdím to naisto, veď som ani nevedel, či mám otvorené, alebo zavreté oči. Nervy v hajzli, z mrákot ma vytrhol hlasnejší zvuk.

Škriekanie, zazdalo sa mi.

Keď som sa vynáral z ospalosti, znelo príšerne, trhalo mi uši ako škrípanie kriedy po tabuli. Len čo sa mi však vrátilo vedomie, nekonala sa žiadna príšernosť – zvuk o čosi stíchol, hrany sa obrúsili. Nebol to škrekot, skôr krákanie. Zrejme nočný dravec.

Určite nočný dravec, čo iné?

Ťahavé púúújd zaznievalo od lesa. Slablo, čochvíľa však opäť silnelo, k chalupe ho prinášali nápory vetra naberajúce na sile.

Kuvik! napadlo mi.

„Ďakujem pekne,“ zašomral som a premýšľal, či kuviky lietajú aj v zime. Asi áno, nikdy som nepočul o tom, že by sovy odlietali do teplých krajín.

Púúújd, volalo ma do lesa.

Ani silnejúci vietor mi nepridával na pokoji.

Kuvikov hlas privoláva smrť, zaznievalo mi v mysli. Ako na potvoru sa mi tam kotili útržky všetkého, čo som kedy o kuvičích poverách prečítal.

Príbuzní a pozostalí vo vtáčom volaní kúvik, kúvik, puit neraz počuli slovko poď, ktoré chápali ako volanie na umierajúceho.

Kuvik sa pohybuje vlnovitým trhaným letom – zdá sa, akoby ho niekto odzadu postrkoval.

„A dosť!“ preťal som blúznivé zdrapy spomienok.

Trhlo ma, oproti môjmu hlasu bolo kuvikanie priam slávičím spevom. Mal som ho zmenený na nepoznanie – chlad, studený sneh a šialené vrieskanie s ním urobili svoje.

Zachrchľal som, v boľavom hrdle sa mi už rozpaľovali plamienky zápalu.

Zvuky konečne utíchli, vietor onemel – kuvik pochopil, že sa do lesa nevyberiem, zubatá musí ešte chvíľu počkať. Ležal som a načúval. Nevydržal som dlho, únava ma obmotala dlhými prstami, hlavu mi vyplnila sklená vata, opantala ma sladkastá malátnosť.

Vstupné dvere sa s hrmotom rozleteli dokorán a tresli o stenu.

Zadul vietor, do chalupy vletel mráz i závan snehu.

Vyskočil som na rovné nohy, pulz dvesto, ústa naširoko.

Hvízdanie vetra, zima, inak nič.

Úplne som skamenel, ani obraz, ani zvuk, čo robiť?

Stále sa nič nedialo, mozog sa po studenom resete znova rozhýbal.

Keď si sa bol vonku vyvrieskať a najesť snehu, vtackal si sa dnu, dvere si iba privrel – nezavrel si ich poriadne, nezaistil závorou. Silné závany ich postupne odchyľovali, až sa do nich oprel poriadny prievan a roztvoril ich.

Nič zvláštne, nič zvláštne!

Lenže čo ak nie, čo ak to nebol vietor, kto sa do nich oprel? Čo keď ich niekto otvoril? Azda môj krik nebol zbytočný, možno som kohosi privolal, možno…

„Je tu niekto?“ ozval som sa.

Ticho, žiadna zmena, iba škrípanie pántov – dvere sa kývali vo vetre.

„Je tu niekto?!“ zopakoval som dôraznejšie.

Stojí ktosi na prahu a civie na mňa alebo už vošiel dnu?

Prečo nič nevraví, prečo mlčí?

Iba vietor, určite iba vietor…

„Haló!“

Možno už stojí celkom blízko.

Dlážka by zavŕzgala, dlážka by hádam zavŕzgala…

„Kto je tam?!“

Iba vietor, určite iba vietor…

Miešala sa vo mne nádej s hrôzou, podivný kokteil, aký ti neprajem ochutnať.

Triaslo ma od zimy, drkotali mi zuby, mráz rýchlo obsadil nové územie.

Musím čosi urobiť, musím sa pohnúť, opakoval som si.

Stál som ako vrastený do zeme.

„Haló,“ verklíkoval som. „Kto je tam?!“

Stál som a mrzol.

Keď som konečne pohol prstami, spadlo zo mňa zakliatie. Neisto som vykročil vpred. Vravel som niečo o tom, aké je ťažké kráčať do temnoty? Úplná brnkačka oproti chôdzi do temnoty, v ktorej vŕzgajú dokorán roztvorené dvere.

Možno tam nikto nie je, možno je. Možno mi zo zimnej pustatiny ktosi prišiel pomôcť a možno…

Naťahoval som ruky, ako sa dalo, roztrasenými prstami som už-už narážal na niečiu tvár.

Predstavy, pomätené predstavy, bál som sa votrelca a zároveň k nemu kráčal.

Nádej je nebezpečná, nádej ťa zabije.

„Haló,“ vydával som zo seba a sunul sa vpred. V mysli mi ožil obrázok E. T. mimozemšťana, ktorý sa podobným spôsobom zbližoval s pozemšťanmi.

Nikto sa so mnou neprišiel zblížiť; neistou chôdzou som došiel až ku dverám, bol som v chalupe sám.

Sklamanie i úľava, oboje v jednom.

„Je tam niekto?!“ zakričal som do noci, aj keď mi už bolo jasné, že zbytočne.

„Púúújd,“ ozvalo sa z lesa. Starý kamarát sa vrátil.

Pribuchol som dvere a zaistil ich závorou.

Na stretko ma však už nikto nezavolal, prihováral sa mi len vietor a praskanie trámov.

TRETÍ DEŇ

I

Do rána som oka nezažmúril, ale v mojej situácii to bolo úplne jedno. Ani som nevedel, kedy prišiel úsvit, v očiach som mal stále rovnakú tmu, nenastalo brieždenie.

Nebudem zapierať, lomcovalo mnou zúfalstvo, aj som si poplakal. Kričať som nekričal – jednak sa mi nedalo a zároveň som mal od hrôzy stiahnuté hrdlo, znova som stuhol, akoby čosi vo mne vyplo spínač, lebo nechcelo, aby som priťahoval pozornosť.

Čiu pozornosť? prebehlo mi hlavou.

Kuvika, volajúceho na rozlúčkové stretnutie, alebo ešte kohosi iného?

Dlho som sedel schúlený na posteli, uši nastražené, napnutý na prasknutie. Prenikal do mňa každý zvuk, každé zahvízdanie vetra do mňa vyrylo brázdu. Vnímal som zmeny, aké som si nikdy predtým nevšimol. Vonku sa pozvoľna začínali ozývať vtáky, síce nie často, ale oproti mĺkvej noci to bol hotový Babylon. Aj chalupa praskala akosi odlišne.

Keď na drevo dopadajú slnečné lúče a rozťahuje sa, praská inak, ako keď sa sťahuje od mrazu, došlo mi.

Vybičoval som sa do hrdinského myšlienkového procesu, pospájal si všetky faktory a, voilà, výsledok na seba nedal dlho čakať – bolo ráno!

Začínal sa tretí deň môjho relaxačného horského pobytu. A veru, dobré správy sa hrnuli hneď od prvých hodín.

Pokúsil som sa priložiť do ohňa, ale zistil som, že sa už takmer minuli triesky aj väčšie polená. Ak sa mi dnes podarí udržať oheň, spálim úplne všetko. Za iných okolností by to bola pohodička – stačilo by prejsť cez čistinu do lesa, čosi narúbať a vysušiť. Teraz? Ani som netušil, kde je položená sekera. Ak by som ju aj šťastnou náhodou našiel, vyliezol von, došmátral sa k stromom a odsekol vetvičku namiesto vlastnej ruky, ako objavím cestu naspäť do chalupy? Získam vetvičku na podkúrenie, ale zostanem mrznúť vonku; stačí, že sa trochu odchýlim od cesty, a vybavené.

Zostával ešte drevený stôl a stolička, ak sa mi podarí povylamovať im nohy, možno si udržím teplo o trochu dlhšie. Pustil som sa do práce, nešlo to ľahko, bol som zoslabnutý a mľandravý, striasalo ma a zároveň som sa potil, hlásila sa horúčka.

Predsa to však bolo na niečo dobré, zakopol som o digitálny diktafón značky Olympus, ktorý som vyložil na dlážku, keď som včera z batoha vyťahoval mobil. Diktafónik bol fajn, na rozdiel od smartfónu nemal dotykový displej, ale normálne tlačidlá. Ihneď som ho vyskúšal, lebo ťaživé ticho mi už v ušiach dunelo viac než Obrovský vodopád na Hrebienku.

„Už si spokojný, ty kokot?“ zachrčal som do mikrofónu.

Stisol som tlačidlo, ktoré prehráva poslednú nahrávku.

„Už si spokojný, ty kokot?“ ozvalo sa z reproduktora.

Vlastný hlas ma nepotešil, neznel veľmi optimisticky, skôr by som podľa neho hádal, že ma trápia nejaké problémy. Bolo to však lepšie než hučiace ticho, veď išlo o ľudský hlas. S trochou fantázie a zámerného zabúdania sa vďaka zázraku modernej techniky dala vykúzliť akási náhrada rozhovoru. Muselo mi už kvalitne zašibávať, no pokec s útržkami vlastného hlasu bol pre mňa oveľa zaujímavejší než vylamovanie drevených nôh.

„Želám ti pekné sviatky,“ poprial mi prístroj.

„Aj ja tebe, šťastné a veselé,“ odpovedal som slušne.

„Si tu tretí deň, už sa iba raz vyspíš a prídu Vianoce.“

„Tichá noc, svätá noc…“

„Vianočná psychóza, vtedy ľuďom najviac zajebáva,“ zvulgárnel diktafón.

„Nepreháňaj, Oly!“ napomenul som ho. Chápeš, Olympus – Oly, odrazu som sa necítil až tak sám. Bol pri mne Oly, kamarát Oly, ktorého som v tme síce nevidel, ale určite sedel vedľa mňa, veď som ho dobre počul.

„Aj tak tu skapeš, nemáš šancu,“ pokračoval v ostrom tóne.

„Ďakujem za úprimnosť.“

„Na to sú kamaráti, neklamú ti do očí.“

„Máš pravdu, Oly.“

„Umrieš, zabudni na Vianoce!“ uistil ma cudzí tón.

Položil som diktafón na váľandu, odnechcelo sa mi diskutovať. Z reproduktora síce vychádzal môj hlas, ale pri posledných vetách znel akosi čudne, veľmi čudne, dokonca aj na tunajšie pomery.

Scenáristi si musia udržiavať široký rozhľad, patrí to k našej práci. Nie vždy to človeku prospieva. Napríklad ja som si práve spomenul na novinový rozhovor s bruchovravcom, ktorý som čítal pred pár rokmi. Uhranulo ma, do akých podrobností som si ho pamätal, spomienky mi vyskakovali z hlbín mozgu ako gymnasti v cirkuse. Kde nič, tu nič, a zrazu hop, prekvapenie v plnej kráse!

Jednoducho, bruchovravec veľmi kvetnato rozprával o súčasnosti i histórii svojho umenia. Dnes je to už iba varietný vtip, zabávač sa rozpráva alebo háda so smiešnou bábkou, ktorú má natiahnutú na ruke. Vytvára dojem, akoby sa bábka hýbala, hovorila vlastným hlasom, akoby išlo o živú bytosť.

Kedysi to však až taká zábava nebola, práve naopak, je to poriadne strašidelná záležitosť. Pôvodne sa totiž bruchovravectvo využívalo pri starovekých náboženských rituáloch – na komunikáciu s dušami mŕtvych, podsvetnými démonmi a inými sympaťákmi. Hlasy, čo vychádzajú z bábky, totiž nemusia vždy hovoriť slová, aké bruchovravec zamýšľa. Aj chlapík v rozhovore priznal, že ho zopárkrát šokovalo, čo mu povedala vlastná bábka. Počas kariéry zažil čosi také iba tri razy, ale zakaždým ho to vykoľajilo. Všetko išlo podľa plánu, zábava v plnom prúde, no z bábky sa zrazu vyvalili dve-tri vety, ktoré neplánoval povedať. Netušil, odkiaľ prichádzajú, v rozhovore špekuloval, že azda z podvedomia alebo iného sveta, medzi riadkami bolo cítiť, že nejde o jeho obľúbenú tému.

Aj Oly bol čosi ako moja bábka, cez ktorú som sa zhováral sám so sebou. Pri posledných vetách, čo zazneli z prístroja, mnou prebehol podobný údiv. Počul som vlastný hlas, veď tie slová som nahral na diktafón ja, no aj tak ma prekvapili a zarazili, akoby neboli moje.

Umrieš, zabudni na Vianoce!

Kamaráti si neklamú do očí, fajn, mal som v očiach priveľa klamstva, možno práve preto vyhasli.

Obchádzalo ma nutkanie znova oživiť Olyho a prehodiť s ním ešte zopár viet. Lenže zaškŕkalo mi v bruchu, bolo to ako budíček, uvedomil som si, že ma morí príšerný hlad. Prešiel som k polici a nahmatal posledné vrecko s ryžou. Zostalo tam už iba zopár müsli tyčiniek, dva kúsky suchého chleba a mini balenie cereálií. Na deň, nanajvýš dva. Ak mi Ježiško neprinesie ďalšie zásoby alebo sa nestane iný zázrak, začne sa mi po Vianociach oneskorený pôst.

Umrieš, zabudni na Vianoce!

II

Po pár hodinách, ktoré som preležal na váľande, ma opäť pochytila clivota. Zažiadalo sa mi spoločenského kontaktu. Trochu som sa bál, každý rozhovor sa môže skončiť nedobre. Ibaže samota na mňa doľahla nevídanou silou, navonok som síce nehybne ležal, ale vnútri mnou zmietali spodné prúdy, ktoré sú vždy temné. Tie moje boli úplne čierne, vlnili a skrúcali sa vo mne ako alabastrové úhory. Vynárali sa čoraz bližšie k hladine – alebo som sa ja ponáral čoraz hlbšie k nim, ťažko povedať. Vo výsledku to však nie je veľký rozdiel. Jednoducho, ešte chvíľa nečinného ticha a rozskočí mi hlava, ovládne ma zúrivosť či šialenstvo, vykonám nejakú hlúposť.

Natiahol som ruku a nahmatal oblé hrany diktafónu. Napadlo mi, že nemusím zakaždým spúšťať nahrávanie, digitálny beťár mal funkciu automatického zaznamenávania zvukov. Stačilo ju spustiť jednoduchým prepnutím spínača a prístroj sám od seba zaznamenal všetky nové zvuky alebo ľudskú reč. Bol dokonca natoľko bystrý, že odfiltroval šumy z okolia a náhodné krátke zvuky – pokiaľ sa neopakovali, nezačal nahrávať.

„Stále dúfaš, čo?“ prihovoril sa mi Oly. Tentoraz mal trochu vrelší hlas, asi bol naladený na inú, zmierlivejšiu strunu.

„Nádej umiera posledná,“ priznal som.

„A preto je nebezpečná, lebo zabíja, aby prežila dlhšie než ty.“

„Moje slová, presne moje slová,“ uistil som Olyho a premýšľal, ako asi vyzerá. Sedí tu vedľa mňa, delia nás iba centimetre a vrstvička nepreniknuteľnej čiernoty. Keď nevieš, ako vyzerá tvoj najlepší kamarát, máš problém. Na druhej strane, ľudia radi tvrdia, že medziľudské vzťahy by sa nemali zakladať na výzore.

„Umrieš, lebo si hlúpy,“ povedal Oly.

„Sorry, polepším sa.“

„Strach ti odhryzne polovicu IQ,“ poučil ma. Zazdalo sa mi, že takú vetu som už kdesi počul.

„Pravda,“ pritakal som. „Keby mi poriadne myslelo, neumrel by som?“

„Zdochneš potichu, ani teraz nespravíš trochu randálu, necháš si skákať po hlave.“

„To si si mohol odpustiť,“ pokrútil som hlavou. Randál – Natáliino obľúbené slovo, zo scenára by mi ho okamžite vyškrtli.

„Nespisovné, nespisovné!“ naliehali by redaktori, najvyšší stupeň alarmu, hrozenie prstom. Nanešťastie, Natália sa nevyjadrovala podľa toho, ako sa práve vyspali jazykovedci z ústavu Ľudovíta Štúra, takže trieskala jeden randál za druhým.

„Sprav trochu randálu, sprav konečne trochu randálu!“ nabádala ma, keď som jej vysvetľoval, že sa s produkčnou nepustím do ďalšieho dohadovania o zvýšení platu.

„Necháš si skákať po hlave,“ skonštatovala sklamane.

V poriadku, Natáliine očakávania som definitívne nenaplnil, s tým som sa už vyrovnal, ale prečo ma k randálu vyzýva Oly? Vari pochytil ženské maniere?

„Veď som kričal, ziapal z plných pľúc aj hrdla,“ bránil som sa.

„To nestačí, treba väčší randál, oveľa väčší.“

„Silvestrovské petardy som so sebou nezobral.“

„Nezobral?“

„Jasné, že…“

Trhlo ma, vyskočil som. Diktafón mi vypadol z rúk, najprv potichu plesol na váľandu, vzápätí skĺzol na dlážku.

Bolo mi to jedno, stál som ako obarený.

Kurva! napadlo mi, keby som mohol, aj by som to vyhŕkol, ale ústa ma neposlúchali.

Človek má v sebe vôľu k životu aj vôľu k smrti, tvrdil už dávno Schopenhauer. Závisí od toho, ktorá prevládne. U mňa doteraz prevládala tá druhá; buď mi to nemyslelo, alebo som tu páchal dobrovoľnú samovraždu, niečo vo mne ma chcelo doraziť, sám som sa sťahoval do močarísk.

Prečo? Prečo?

Urob poriadny randál.

Silvestrovské petardy som so sebou nezobral.

Nezobral?

„Revolver!“ šepol som cez vysušené pery.

Strach ti odhryzne polovicu IQ.

Priskočil som ku skrini s batohom, no zháčil som sa.

Revolver je niekde inde, kamsi som ho…

„Mysli, kurva, mysli!“ hrýzol som si do päste.

Krátko po príchode som ho vybral z batoha a kamsi položil.

Spomínaj! Spomínaj!

Vrhol som sa k polici a zúrivo sa prehrabával naukladanými predmetmi. Na zem padali hrnce, príbory, misky, taniere – praskali, rozbíjali sa, do nôh mi narážali odrazené črepiny.

Všetko jedno, všetko mi bolo jedno.

Nahmatal som kus chladného kovu.

Tu je!

Prsty sa mi zovreli okolo rukoväte obloženej drevom, už ju v živote nepustím.

Nádej zomiera posledná.

Pritisol som si zbraň k hrudi ako stratené dieťa a rozvzlykal sa.

„Urobím trochu randálu,“ vyrážal som zo seba pre prípad, že Oly počúva. „Urobím poriadny randál!“

Nečakal som, odrazu som mal pocit, že ak nevystrelím teraz, tak nikdy.

Prebehol som ku dverám, dokonca sa mi podarilo do ničoho nezakopnúť. Odtisol som závoru, trhol kľučkou, do tváre mi udrel studený vzduch.

Ideme na to, ideme na to, opakoval som si.

Urobil som zo dva kroky, vystrel ruku s revolverom a zamieril kamsi do nebies. Srdce mi búšilo asi trikrát rýchlejšie, než by malo; neviem prečo, pri streľbe naslepo som si spomenul na bývalého prezidenta. Rýchlo som tú predstavu zahnal a dvihol ruku ešte o čosi vyššie, zmohlo ma sústredenie ako na streleckej súťaži.

Trochu randálu, trochu skurveného randálu.

Revolver Taurus má bubienok na päť nábojov kalibru .38. Päť, nie šesť! Presne takéto detaily často vypichovali všelijakí chytráci, čo sledovali moje veci v telke, a keď našli chybu, neváhali vypisovať e-maily alebo prihorené komenty na Facebook.

Poriadne si to doštudujte, vy čuráci!

Zhlboka som sa nadýchol, ani Vasilij Zajcev sa na výstrel nepripravoval viac než ja.

„Jednu ranu, iba jednu ranu,“ šepkal som cez drkotajúce zuby.

Nemalo by zmysel vystrieľať si všetkých päť nádejí naraz.

Vydýchol som a zadržal dych, už som naozaj išiel na vec, ukazovák sa dal do pohybu, už-už stláčal spúšť.

Nič.

Ani teraz nespravíš trochu randálu!

Nechápavo som pozrel na zbraň, akoby som mohol niečo vidieť.

Poistka, vydrbaná poistka!

Stačí palcom potlačiť páčku, nič veľké, žiadna veľká vec.

Ibaže to nešlo, bol som úplne zmagorený, znova som sa snažil stlačiť spúšť.

Strach mal v ten deň veľký apetít, neuspokojil sa s polovičkou IQ.

Bolelo ma zápästie aj prsty, keby revolver nebol z kovu, dávno by som ho rozdrvil. Potreboval som uvoľnenie, najlepšie, keby som si zbraň na chvíľu prehodil do druhej ruky.

Pohol som rukou s pištoľou, ale vzápätí som stuhol.

Ani bohovi, ani bohovi!

Ešte mi vypadne a zaborí sa do snehu. To by nebolo dobré, vôbec by to nebolo dobré, predmety spadnuté do čierneho snehu sa hľadajú zvlášť ťažko.

Zaťal som zuby, konečne som zbraň odistil. Natiahol som ruku, zamieril na oblohu – ktovie, či je zatiahnutá, alebo jasná, tak či tak dostane ranu.

Iba jednu ranu.

Znova som pohol ukazovákom, pomaly ho priťahoval k sebe, nie celý prst, iba posledný článok – inak sa hlaveň pri výstrele odkloní nabok a netrafíš ani trt.

Musím trafiť, musím trafiť! ozývalo sa mi v lebke.

Cvak, klepol kohútik.

Rukou mi trhlo, zadunel výstrel, parádna šupa.

Ušné bubienky to nezvládli – šumenie prešlo do zvonenia, aj tak som však začul, ako sa streľba ozýva v kopcoch i dolinách.

Iba jednu ranu.

Znova som stlačil spúšť, tentoraz bez mierenia naslepo.

Zarachotil výstrel.

Iba jednu ranu!

V rýchlom slede som vystrieľal ďalšie tri komory.

Cvak, cvak, cvak.

Revolver hrýzol naprázdno, kohútik dopadal, ale nespustil už žiadny randál.

Mnohonásobná ozvena burácala, niesla sa horami.

Zvonenie v ušiach bolo čoraz hlasnejšie, presne takto drnčal zvonec na základnej škole, raz znamenal desaťminútové vykúpenie, inokedy ohlasoval trištvrtehodinové peklo s nejakou príšerou, napríklad učiteľkou Kinesovou.

Čo znamená teraz, peklo či vykúpenie?

Zvonenie neutíchalo, no prehlušil ho iný zvuk.

Ktosi kričal, ktosi neľudsky ziapal a prosil o pomoc.

Najprv mi napadlo, že som ozaj kohosi zasiahol, trafiť človeka poslepiačky nie je až taká rarita – náhoda je sviňa.

Vzápätí som spoznal vlastný hlas, znova ma pochytil rapeľ a skúšal som si vykričať šťastie.

Ruku som mal stále vystrčenú k oblohe, revolver naprázdno cvakal, nie a nie prestať. Cítil som sa, akoby zbraň ovládala mňa a nie naopak. Mala kontrolu nad každým mojím pohybom, Taurus mi prikázal vystrieľať všetky náboje, ziapať a neustále stláčať spúšť, zmenil ma na zombíka, stal som sa jeho mechanickou hračkou.

Napol som vôľu, chcel som sa vymaniť zo slučky, lenže nešlo to ľahko. Roztváral som prsty, každý milimeter mi dával zabrať, napadlo mi, že som už po smrti a chytá ma rigor mortis.

Prekonal som posledný kúsok, zbraň mi vypadla zo spotenej dlane, potichu zahvízdala vo vzduchu, akoby na rozlúčku, a zaborila sa do snehu.

Stál som s vystretou rukou, mal som ju stuhnutú, nedokázal som ju spustiť.

Vracali sa mi zmysly, triaslo ma od zimy, vdychoval som štipľavý dym, spálený pušný prach nevoňal vábne.

Nechcelo sa mi naspäť do chalupy; síce som už nekričal, ale nádej ma chytila do svojich okov a držala ma vonku – na mraze.

Nádej ťa zabije, lebo zomiera posledná.

Čo keď vojdem dnu, a preto nezačujem záchrancov, neupozorním ich, že som tu a treba mi pomôcť?

Azda prejdú okolo, minú ma, už sa nevrátia.

Také čosi nesmiem dopustiť, musím vydržať, zniesť trochu chladu, nepoddať sa.

Určite už idú, streľba ich prilákala, nepochybne sú už kdesi blízko!

Kričal som, bľakotom a plačom som chcel privolať záchranu – ako batoľa.

Veru, vrátil som sa do detských liet, do raných detských liet. Keď mi vtedy niečo chýbalo, stačilo kričať alebo sa rozplakať. Netrvalo dlho a uvidel som matkinu či otcovu tvár, zaplavila ma úľava, všemocné bytosti boli vždy nablízku, aby mi poskytli, čo bolo treba.

Ziapal som ako nikdy v živote, ale nikto sa neukázal, všemocné bytosti ma mali v paži.

„Mami! Mami!“ dostával som zo seba.

Nikto nebol nablízku, časy, keď sme tu ako spokojná rodinka trávili letné večery, nenávratne minuli.

Otec, mama, brat so sestrou – sedávali sme priamo tu, pred chalupou, a pozorovali západy slnka alebo meteorické roje počas horúcich nocí.

„Mami!“

Držal som sa statočne, ale mráz ma predsa len zlomil, napokon som zaliezol dnu. Zaistil som dvere a prikradol sa k vyhasínajúcej peci, aby som si ulúpil aspoň trochu tepla.

III

Oheň v peci vyhasol, tlelo ešte zopár uhlíkov, ale to bolo všetko. Nech som k nej priblížil premrznuté dlane akokoľvek blízko, žiadne teplo som necítil. Aj vo mne tleli podobné uhlíky, nádej sa nevzdávala, stále živorila, klepotala reťazami, ktorými ma ovinula. Uši som mal natrčené, nervózne som vyčkával, či sa nestane zázrak a nezačujem blížiace sa kroky alebo volanie. Stačilo by trochu kyslíka a nádej sa rozhorí, odrazu z nej vyšľahne plameň, čo ma zahreje viac než rozhorúčená piecka.

Ibaže okrem slabnúceho zvonenia v ušiach som nič nepočul, dokonca aj vietor ustal. Nanajvýš sa mi zazdalo, že kdesi v doline zavyl vlk. Nepríjemný ťahavý zvuk, okrem toho aj vzdialený, veď som ho ledva začul. A to som mal uši nastražené tak, že by ma ohlušilo aj spadnutie špendlíka.

Žiadny kyslík, žiadne horenie.

Ozýval sa vo mne otcovský hlas, ktorý ma nabádal, aby som ešte prihodil do pece, inak zmrznem. Rovnakým tónom mi radil, aby som dojedol zvyšky jedla.

Slabý, slabučký hlas, doliehal ku mne z ešte väčšej diaľky než vlčie vytie.

Padla na mňa únava, triasol som sa od zimy, na čele, krku aj chrbte mi vyrazili kropaje studeného potu. Pobyt na mrazivom vzduchu mi neprospel, už predtým som bol načatý. Chladný, kovový vietor sa mi zažral do duše, ktorá rýchlo korodovala.

Dovliekol som sa k váľande a zvalil sa na ňu, triasla ma zimnica. Nevládal som sa pohnúť. Možno to bolo dobre, lebo inak by som v prudkom návale vzdoru vybehol z chalupy a bezhlavo sa pustil do hory. Iba tak poslepiačky trieliť dopredu, vzďaľovať sa od prekliateho priestoru, unikať za každú cenu. Útek do tmy by znamenal istú smrť, no v tej chvíli mi to bolo jedno, všetko, aj najhoršia možná smrť by bola lepšia než ďalšie sekundy v tichom zrube.

Prepadol som sa do blúznivého polospánku, zalieval ma pot, jednostaj som sa strhával. V ušiach mi už nezvonilo, ale počul som iné zvuky – trúbenie áut, hučanie vlaku i bublanie vriacej vody. Žiadny z nich sem nepatril, žiadny tu nemal opodstatnenie. Časťou mysle som si uvedomoval, že sú to ilúzie, obyčajné zvukové preludy blúzniaceho zúfalca, no aj tak som sa zakaždým strhol a s nádejou pootočil hlavu. Tma, stále rovnaká tma, keby sa z nej vyrútili rozžiarené reflektory auta alebo vlaku, bolo by to vykúpenie.

Iba pred pár dňami začal na Slovensku premávať nový vlakový prepravca. Okrem iného rozbehol aj rýchlu linku do Prahy.

„Pôjdeme na výlet!“ navrhol som Natálii. Spravil by som čokoľvek, len aby sme netrávili spoločné Vianoce v zovretí panelových stien – to by nedopadlo dobre.

„A kam, prosím ťa?“ Ani na mňa nepozrela, v kanvici jej práve zovrela voda na kávu, ktorú popíjala každé ráno.

„Do Prahy, tou novou superrýchlou linkou.“

„Daj pokoj, chcem si oddýchnuť.“

„Náhodou, zimná Praha môže byť fajn,“ nedal som sa. Naozaj by som sa rád poprechádzal po niektorých miestach, práve som dočítal román Golem od Gustava Meyrinka, ktorý sa odohráva v staropražských zákutiach.

„Môže byť fajn, ale necháme to na inokedy, dobre?“

Prikývol som a čakal, kedy sa vypne kanvica, hukot vriacej vody znemožňoval rozhovor. Konečne som začul šťuknutie, hučanie sabotujúce rozhovor však medzi nami zostalo. Na furt.

Stáli sme v tichu a mlčali, nebolo čo povedať. Natália si zaliala kávu, kuchyňu zaplnila príjemná vôňa.

Spomienky sa rozplynuli, Natália je minulosť, myseľ sa mi upriamila na šálku kávy.

Videl som ju pred očami, bola ostrejšia a detailnejšia, než keby som sa na ňu naozaj díval – šálka pariacej sa lahodnej kávy.

Keď som ešte nežil v terajšom protisvete a fungovali mi oči, zazrel som občas výnimočne peknú alebo vyzývavú ženu. Niekedy, najmä keď mi Natálka dlho nedala, som zvažoval, koľko by som bol ochotný zaplatiť za jedno číslo s takou sexicou. Bola to hra, obyčajná mentálna hra, v živote som nebol v bordeli, hnusilo sa mi to.

Keby prišlo na vec, keby sa odrazu luxusná čaja opýtala: „Koľko by si ponúkol?“, akú sumu by som vysolil?

Nehovorím o bežných šľapkách, ale o super extra triede – o šanci mimo vlastnej ligy, aká sa iba tak nezopakuje.

Päťsto eur? Tisíc? Alebo tisícpäťsto? Koľko eur dovolí manželský rozpočet odpáliť bez toho, aby si to ten druhý všimol?

Možno dve tisícky. Maximálne. Aj to len v časoch, keď sa parádne darí.

Koľko by si dal za šálku horúcej kávy? Tu a teraz, dostaneš ju na striebornom podnose.

Päťtisíc eur, úplne v pohode, počkajte, skočím si do bankomatu!

Pravda, bankomat je hneď za rohom, podobne ako autobusová zastávka.

Aj tú som na okamih uvidel – iba pár metrov od chalupy trčal zo snehu žltý kovový stojan s cestovným poriadkom.

Zastávka na znamenie, stálo na staručkom okrúhlom štíte.

Podobnú zastávku som videl pri výstupe na Rysy vo Vysokých Tatrách. Vo výške 2 250 metrov nad morom ju tam do kamennej sutiny osadili nejakí vtipkári.

Strhol som sa a posadil, v hrdle mi horelo, utrel som si spotené čelo.

Blúznim, už sa mi v gebuli splieta piate cez deviate.

Mal by som sa s niekým porozprávať, keď je človek dlho sám, začne mu preskakovať.

„Oly,“ zachrčal som. Jazyk a celé ústa som mal drapľavé a suché, akoby som si ich vykloktal štrkom.

Žiadna odpoveď, ticho, kamarát sa neozval.

Možno tu kdesi sedel alebo postával, no bez prístroja sa so mnou nemohol zhovárať.

Kam som ho len…? Kde je?

Natiahol som ruku, až teraz som si uvedomil, aký som roztrasený od prituhujúcej zimy.

Situácia sa nezlepšuje, práve naopak, ide od deviatich k piatim.

Piate cez deviate, od deviatich k piatim…

Hmatkal som po stole, no Olyho nikde. Olizol ma jazýček paniky.

Kde si, kamarát?

Skĺzol na dlážku pod váľandou, napadlo mi.

Zohol som sa a pokračoval v hľadaní.

Stále nič, stále nič!

Na spotené prsty sa mi nalepila vrstva prachu, Olyho nikde.

Jazýček paniky ma už neolizoval, dával mi poriadneho francuzáka.

Musí tu byť, musí tu predsa byť, kam by odišiel?!

Zaujímavé, ako sa predmety strácajú, keď ich chceš objaviť bez zraku. Vieš, že tam kdesi sú, no nie a nie ich nahmatať. Akoby ti utekali pred rukami, premiestňovali sa z jedného miesta na druhé.

Zavadil som o plastovú hranu.

„Tu si!“ skríkol som, div som sa od radosti nerozplakal.

Diktafón objavený pod váľandou – dôvod na trojdňovú oslavu.

Hneď mi bolo veselšie, sadli sme si na dlážku, cítil som sa ako v piesni od Vaša Patejdla, ako zaľúbenec, ktorého hreje aj mráz.

Pustil som si poslednú nahrávku, ale Oly sa mi neprihovoril, namiesto toho som začul šum a vŕzganie váľandy. Pochopil som, parťák usilovne nahrával zvuky – zachytil moje prehadzovanie sa v polospánku aj šmátranie, keď som ho hľadal.

„Tak ako, starec?“ otvoril som nový rozhovor.

„Ja v pohode, čo ty?“

„Nie je to bohviečo.“

„Od deviatich k piatim, čo?“

„Presne,“ súhlasil som.

„Vzchop sa, ty chuj!“

„Daj pokoj, chcem si oddýchnuť.“

„Vzchop sa, lebo tu zdochneš.“

„Urobil som randál, poriadny randál.“

„Tak ešte vydrž a sprav, čo treba.“

„Čo treba?“ nerozumel som.

„Rozdúchaj oheň, zožer niečo.“

„Daj pokoj,“ opakujem.

„Vzchop sa, ty chuj!“ naliehal.

Naše rozhovory už nie sú, čo bývali. Kedysi sme sa rozprávali celú noc, teraz je to samé „daj pokoj“, „už musím“ alebo „neriešme teraz“. Presne ako s Natáliou. Buď to, alebo hučanie vriacej vody, prípadne zvoniaci mobil – zakaždým akurát vtedy, keď som sa chcel v pokoji pozhovárať. Nikdy prichádzajúci hovor nezrušila, zakaždým ho prijala.

„Buzeruješ ma ako ona,“ napomenul som Olyho.

„Zapáľ oheň, nažer sa.“

„Nedáš pokoj, čo?“

„Hýb sa!“

Poslúchol som rozkaz, v podstate som to robil odjakživa. Sťažka som sa zodvihol a zamieril k peci.

Oheň už vyhasol, takže som nahmatal noviny, zostávajúce triesky aj posledné poleno. Pustil som sa do akcie, nešlo to ľahko, celý som bol ako zo želatíny. Napokon sa plamienok rozhorel, no vedel som, že nevydrží dlho. Navyše som trasľavými rukami vyškrtal väčšinu zápaliek. V krabičke ich ešte zopár hrkalo, ale veľa ich nezostávalo. Ďalšie ležali kdesi na polici, ak som ich nezhodil na dlážku.

Keď som už bol v pohybe, prešiel som k stoličke a pustil sa do vylamovania drevených nôh. Napodiv to išlo ľahko, stačilo dupnúť po nich vibramou – samozrejme, ak som trafil. Zapraskanie ma povzbudilo, pokračoval som, až kým neodletela jedna a potom aj druhá noha. S ďalšími to z nejakého dôvodu nešlo, a tak som stratil trpezlivosť.

Postačia aj dve vylomené drevá, aspoň na začiatok. Prihodil som ich do pece a hneď sa mi zazdalo, že v chalupe je o čosi teplejšie.

Bol som dobrý chlapec, poslúchol som aj druhý Olyho príkaz. Bola by škoda skapať práve teraz, keď som urobil randál a pomoc je už určite na ceste.

Musí byť. Musí byť!

Doprial som si zvyšné müsli tyčinky aj cereálie, v zásobárni som ponechal iba zopár kúskov suchého chleba. Presunul som sa naspäť na váľandu, prežúval a počúval praskanie ohňa.

Koľko môže byť hodín? Je ešte deň alebo už večer či dokonca noc?

Zdalo sa mi, že v polospánku som strávil nanajvýš polhodinku, ale pokojne to mohlo byť zopár hodín.

Čosi mi vravelo, že deň sa dávno skončil. Možno trámy vŕzgali nočným hlasom.

Uvoľnil som sa, už mi nebolo zima, práve naopak – čoraz viac som sa potil. Zobliekol som si vetrovku a uložil ju vedľa váľandy.

Nebolo mi dobre ani príjemne, ale aspoň som neklesal od deviatich k piatim. Oly by ma určite pochválil.

Obchádzali ma driemoty, hlavu som mal čoraz plnšiu tentoraz nie sklenej, ale cukrovej vaty, teplo ma uspávalo.

IV

Myklo ma, srdce sa mi rozbúšilo, žalúdok sa bolestivo stiahol. Spánok sa roztrhol ako jemný hodváb.

Boli to kroky?!

Halucinácia, ďalšia zvuková halucinácia, čo iné?

Ibaže by nie.

Kroky, naozaj som ich počul, niekto sa brodil zmrznutým snehom, prichádzal k chalupe, už bol takmer pri vchode.

„Héj, tu som!“ skríkol som a vrhol sa ku dverám.

Vrazil som do stola, riadne to zadunelo. Na nič som však nebral ohľad, bolesť ma nezaujímala, rýchlo som sa pozviechal.

„Tu som!“

Záchrana, prišla záchrana! Od radosti som nemohol lapiť dych.

Natešene som priskočil ku dverám a prebehol po nich dlaňami. Už-už som odsúval závoru, keď ma čosi zastavilo.

Vonku žiadne kroky, ticho.

Prečo záchrancovia nič nehovoria, prečo zastali?

„Tu som!“ zakričal som znova, ale tentoraz akosi opatrnejšie.

Po chrbte mi prebehli zimomriavky, znehybnel som.

„Je tam niekto?“ ubezpečoval som sa.

Ticho, žiadne kroky, ale niekto tam určite je, veď som ho jasne počul. Prečo zastal, prečo stojí na mieste?

„Kto je tam?“ šepol som.

Rozdychčal som sa, tma začala pulzovať.

Znova mi myklo rukami, keby som držal závoru, odsunul by som ju. Ibaže som ju medzitým pustil, dokonca som o pol kroka ustúpil.

Kto je to? Je to vôbec človek?

Alebo zviera, divé zviera?

Pred vnútorným zrakom sa mi zjavil rozzúrený medveď. Divoká medvedica s dlhými pazúrmi a so špicatými tesákmi.

Môže sa dostať dnu?

V hlave mi ožili všetky divoké rozprávačky, čo som kedy o medveďoch počul. Dokážu sa dostať, kam sa im zachce, a keď sa rozzúria, niet pred nimi záchrany.

Ľahnite si na zem a tvárte sa, že ste mŕtve, milé deti.

Na podobné somariny som bol už starý; mal som čo robiť, aby som udržal zvierače. Kto vlastne vymýšľa také debilné rady? Keď si blízko smrti a žily máš plné adrenalínu, buď od údesu ochrnieš, alebo šprintuješ ako majster sveta, zabudni na premyslené akcie. Kontrolu preberú pudy, čo sa vyvíjali milióny rokov, tvoje vedomé chcenie je oproti nim iba zaiskrenie prskavky. Útek alebo útok, nič iné neexistuje.

Napadli mi slová modlitby – znie to pateticky a presne také to aj bolo.

Otče náš svätý…

Ďalej som sa nedostal; znova sa ozvali kroky a blížili sa ku dverám. Nech to už bol ktokoľvek alebo čokoľvek, zastalo to tesne pri nich.

Zazdalo sa mi, že počujem dychčanie – plytké a pravidelné. Možno som to však dychčal ja, radostná eufória sa zmenila na hrôzu.

Netušil som, čo stojí za dverami, ale vedel som jediné – neprišlo ma to zachrániť.

Človek, zviera, ktohovie, rozhodne tomu však nešlo o moje blaho.

Ešte viac som odstúpil odo dverí, dýchal som čoraz plytšie.

Urob poriadny randál, upozorni na seba.

Ďakujem pekne, Oly, toto je výsledok!

Od strachu sa mi už nedalo ani nadýchnuť.

Čo som to privolal? Čo som tou hlúpou streľbou privolal?

Boli to takpovediac dve muchy jednou ranou, poriadne som sa pochlapil.

Jednak som pritiahol pozornosť čohosi, čo stojí pred chalupou a nereaguje na môj krik, a jednak som si vystrieľal všetky náboje – žiadne ďalšie som nemal, zrušil som si šancu na aspoň akú-takú obranu. A na dôvažok som nechal revolver ležať v snehu pred vchodom.

Parádička, len čo je pravda.

Tma v očiach mi pulzovala čoraz rýchlejšie, stál som uprostred čiernoty, úplne stratený, a pred dverami vyčkával neznámy hosť.

Na čo čaká? Neprišiel mi pomôcť, tak prečo neodíde?

Možno mi prišiel ublížiť, preletelo mi hlavou.

Pridusene som zachrčal, zatínal si prsty do dlaní, ruky pritlačené k hrudi.

Kroky opäť zašuchotali, jeden a dva, jeden a dva…

Určite to kráča po dvoch nohách, je to buď človek, alebo zviera na zadných, alebo…

Pomaly, obozretne to vykračuje popri stene.

Stŕpol som, podlamovali sa mi kolená. Odrazu sa mi zdalo dôležité, životne dôležité, nevydať žiadny zvuk.

Otázka života a smrti, aj v mojej posratej situácii.

Pohyb ustal, zafúkal vietor, zapraskali trámy.

Tie zvuky vnikali do môjho čierneho vesmíru ako ostré rozpálené ihlice. Raz z jednej strany, inokedy z opačnej, zakaždým sa mi však bolestivo zaryli hlboko do mäsa.

Ticho; všetko utíchlo, nebolo v tom však žiadne zmierenie, žiadne uvoľnenie.

Vzduch bol odrazu iný, akoby sa zmenil tlak, cítil som sa ako v poriadnej hĺbke.

Ozvalo sa zaškrípanie, príšerné zaškrípanie; myklo ma, od desu som zjojkol.

Je to v chalupe, je v chalupe?!

Otrasný zvuk, trhal mi našponované uši aj nervy.

Čo sa deje, čo je to? blýskalo mi pred vyhasnutými očami.

Inštinktívne som natiahol ruky pred seba, akoby mi to mohlo pomôcť, v panike som vyceril zuby.

Nič na mňa neútočilo, aspoň zatiaľ.

Škrípanie, škriabanie… Sklo…

Ktosi škriabe po skle!

Zoškrabuje z okna námrazu, aby…

Preglgol som a zatackal sa, zakrútila sa mi hlava.

Aby sa pozrel dnu, aby sa na mňa pozrel.

Škrípanie razom ustalo.

Už ma vidí, už na mňa voľakto hľadí?

Žiadny medveď, žiadna medvedica…

„Kto si?!“ zakričal som – chcel som zakričať, no z hrdla sa mi vydralo len akési zasyčanie. Znelo to ako: „Ho sss?“

Nič, žiadna odpoveď.

Odspätkoval som čo najďalej od okna, chrbtom vrazil do police. Na dlážku spadol kovový hrniec, poriadne tresol a hlasno sa kolísal, až kým sa neustálil.

Chvel som sa a odvracal tvár; z akéhosi dôvodu mi záležalo na tom, aby mi do nej neznámy nezízal.

Keby som teraz videl, čo by som zazrel v okne?

V mysli mi vybuchovali príšerné predstavy.

Videl som záblesky známych zločincov, sériových vrahov, rozškľabeného Jacka Torrancea z filmu Osvietenie aj znetvorených tvárí horolezcov, čo zahynuli v horách.

Prišli si po teba, prišli si po teba.

Neprišli iba tak, sám som ich prilákal tým, že som urobil poriadny randál.

Krčil som sa pri stene, odvracal tvár a dvíhal pred ňu vystrčené dlane s roztiahnutými prstami.

Cítil som, že sa niečo stane, že sa niečo musí stať.

Ticho, takmer dokonalé ticho, žiadny vietor, žiadne vŕzganie. Iba môj plytký prerývaný dych.

Klop, klop, klop.

Nenáhlivé, pravidelné a silné zaklopanie na okno.

Ste doma?

Tvár sa mi skrútila v kŕči, zalapal som po vzduchu.

Ktosi mal z môjho strachu náramnú zábavu, naschvál ma desil, bavilo ho to.

Na okamih, na krátky okamih mi napadlo, že by to mohla byť Natália, veď bývala zlomyseľná. Ona ma dostala do tohto pekla; možno jej predsa len došlo, kam som zaliezol, a prišla sa do sýtosti pobaviť.

Pocítil som úľavu, mohla to byť Natália, keby to tak bola ona… Bolo by to strašné, priam príšerné, ale aspoň by som vedel, na čom som. Nepochybne by som sa rozzúril a do konca života s ňou neprehodil ani slovo, lenže…

Čokoľvek by bolo lepšie než toto drvivé neznámo.

„Natália?!“ vyprskol som.

Ozvalo sa zaškriabanie, znelo ako prudký nesúhlas.

Možno ma takto trápila, od nej sa dalo čakať všeličo.

Vrátila sa, aby ťa trápila!

Nádej však zhasínala – asi ma znova chcela zabiť, keď mi podhodila taký nezmysel.

Ako by to mohla byť Natália? Ako by v zasneženom lese našla cestu k chalupe, na ktorej bola dva či tri razy v živote? Vybrala by sa do zimnej noci v divokých horách? Vylúčené.

Pokrútil som hlavou, žiadna Natália.

Jedno klopnutie na okno.

Bingo!

„Čo chceš?!“

Ticho, cítil som však, že na mňa civie, že ma pozoruje.

Keby som aspoň videl; keby som, kurva, aspoň videl, s kým mám do činenia!

Ale nie, šance nemôžu byť vyrovnané, osud či pánboh by sa z toho asi poondial. Keď si ťa vyššia moc vyberie, aby sa pobavila, nikdy to nie je jedna k jednej, ale aspoň päťdesiat k jednej – prirodzene, v tvoj neprospech.

Posratým navrch.

Napätie sa už nedalo vydržať, musí to prestať, musí to prestať! Inak sa mi rozskočí hlava, cítil som, ako mi povoľujú švíky, čo držia lebku pokope.

Chcelo sa mi kričať, ale bol som taký stuhnutý, že som nemal ústa ani jazyk.

Ďalšie zaklopkanie na sklo, tentoraz iné, jemné – ako zamávanie na rozlúčku. Najprv ľahké ťuknutie malíčkom, vzápätí prstenníkom, prostredníkom a ukazovákom. Ťažké klepnutie palca na záver.

Bye-bye.

Začul som kroky, vzďaľovali sa, až úplne zanikli.

Neveril som, nemohol som uveriť.

Prečo odišiel? Prečo zmizol, keď sa tak perfektne bavil?

Konečne som chytil dych, trochu sa uvoľnil. Nie však veľmi, na to som bol príliš vyhecovaný. Stále som načúval, uši napnuté, keby vonku snežilo, počul by som padanie vločiek.

Žiadny zvuk, ticho, azda až podozrivé ticho.

Otáčal som hlavu na všetky strany – keď som už priestor nemohol skúmať zrakom, robil som to sluchom ako netopier.

Niečo sa mi na tom tichu nezdalo. Rozum mi nevedel povedať, o čo ide, ale aj tak som zostával v napätí.

Po dvoch dňoch v čiernote mi bolo jasných veľa nových vecí. Napríklad, že existujú rôzne druhy ticha. A zároveň rôzne druhy strachu. Spadajú do jednej kategórie, na povrchu vyzerajú rovnako, ale sú rôzne. Podobne ako farby aj ticho či strach majú rôzne odtiene.

Zatiaľ som sa v tom celkom neorientoval, predsa len som bol nováčik. Ale s týmto tichom nebolo čosi v poriadku.

„Číhavé ticho,“ pošepol mi Oly z váľandy. Tentoraz sa prekonal, nepotreboval ani diktafón.

Presne tak, prikývol som.

Aj Oly sa bál, ani on nechcel, aby sa neznámy dostal do chalupy.

Číhavé ticho – presne vystihol podstatu. Občas sa to stáva na prechádzke v lese. Existuje dobré a zlé ticho. Človek si vykračuje, a ani nevie ako, vlezie do zóny so zlým tichom. Odrazu sa necíti príjemne, zmocní sa ho nepokoj, niekedy dokonca úzkosť. Stačí, aby prešiel zopár metrov, znova prekročí akúsi hranicu a je naspäť v komfortnej zóne, les je opäť priateľský, všetko je v poriadku.

Nič tu nebolo v poriadku.

Vo vzduchu praskali iskričky, akoby bol čímsi nabitý.

Bol nabitý vyčkávaním a striehnutím.

Opatrne som prešiel k peci, zvažoval, čo robiť.

Čo keď na mňa stále hľadí cez niektoré okno? Mohol sa potichu vrátiť a naďalej ma sledovať. Zaklopkanie na rozlúčku mohlo byť divadielko, aby som sa uvoľnil, možno dokonca vyliezol z chalupy.

„Vie, že nemôžeš ujsť,“ šepkal Oly. „Vie to.“

Vie to, preto si dáva na čas, chápe, že hračka lapená v pasci mu neujde, takže sa nemusí náhliť.

Nerozhodnosť ma paralyzovala, zostal som pri peci a šponoval uši, na viac som sa nezmohol.

Nevedel som, čo robiť.

„Akoby si mal na výber,“ podpichol ma Oly.

Dobrá poznámka, môžem si vybrať akurát to, či budem sedieť, ležať, alebo stáť. Inak môžem jedine čakať a modliť sa. Lenže nie je veľmi ku komu, ak existuje vyššia bytosť, ktorá všetko riadi, tak práve ona ma sem dostala.

Ona a Natália.

Omínali ma nohy, už som postával dlho, ozývala sa slabosť a malátnosť. Účinok adrenalínu, čo sa mi vďaka hosťovi vyplavil do žíl, postupne odznieval, cítil som vyčerpanie, horúčku aj zapálené hrdlo. Zakašľal som.

Na dvere dopadla rana, pánty zaškrípali.

Zadunel ďalší úder.

Je vonku a tlčie do dverí!

Zúrivo mláti do dverí, chce ich vyraziť a dostať sa dnu!

Vrástol som do zeme, všetko zlé bolo naspäť, neznámy neodišiel, iba vyčkával a striehol, či po jeho fingovanom odchode neodchýlim dvere.

Zlostné zamykanie kľučkou, ďalší úder do dverí, ďalší otras.

Čímsi zaškriabal po dreve, znelo to ako zverské driapanie pazúrmi.

Ďalšia rana a ďalšia a… ticho.

Kontrast s predchádzajúcim rámusom ma ovalil ešte silnejšie než nárazy.

Pred pár sekundami tu zúrilo peklo, odrazu zavládol dokonalý nočný pokoj.

Akoby sa vôbec nič nestalo, akoby som si to celé vymyslel.

Naozaj sa sem ktosi dobýjal alebo blúznim? zapochyboval som.

Čo mi fakt preskakuje?

Náhla pochybnosť ma úplne rozvrátila, bolo to ešte horšie, ako keď sa sem ktosi pokúšal vlámať.

Pokúšal sa? Bol tu vôbec niekto?

Čo sa čuduješ? Dva dni v horskej chalupe, stratený v čiernote, nemal som podľa teba právo, aby mi trochu zašibávalo?

Zmätene som sa zatackal.

Pustím diktafón, ak tu ktosi bol a mlátil do dverí, rámus sa určite nahral!

Spásonosná myšlienka, ibaže namiesto k váľande s prístrojom som sa odvliekol do kúta, čo najďalej odo dverí.

Prežil som útok, všetko som si jasne pamätal: ktosi ma najprv strašil a potom sa dobýjal dnu. Aj to bolo vlastne iba strašenie, veď keby naozaj chcel, rozbil by okno a vliezol tadiaľ.

Keby naozaj chcel, dvere ho nezastavia…

Keby naozaj chcel, je dnu za pár sekúnd, kedykoľvek. Možno aj teraz, v tejto chvíli, to zvažuje. Možno sa práve teraz, v tomto okamihu, načahuje, aby rozmlátil okno.

Lenže ešte predtým chce rozbiť na črepiny mňa. Preto ma desí – chce vidieť, ako sa rozsypem.

Hračka lapená v pasci mu neujde.

Vstal som, nahmatal stôl a prevalil ho na dlážku. Pritiahol som ho do kúta, vytvoril si aspoň primitívnu zábranu. Pred ničím ma reálne neochráni, najmä keď nevidím, ale aspoň som sa za ňou mohol skryť.

Oprel som sa chrbtom o stenu a zviezol sa na zem. Podlaha bola studená, chcel som sa načiahnuť aspoň za dekou, ale malátnosť zvíťazila – ani som sa nepohol. Vyslal som signál do mozgu, no ten mi namiesto bežnej poslušnosti ukázal fuck. Ani len záchvev pohybu.

Až teraz prichádzal šok, sedel som, hruď sa mi dvíhala a klesala, čím viac som dychčal, tým menej vzduchu mi zostávalo v pľúcach.

Klesla mi hlava, ale strhol som sa – ani za boha som nesmel zaspať.

V podstate to bolo jedno, aj tak nič nezmením, lenže v širšom zmysle je už od narodenia jedno úplne všetko, nikto nič nezmení, všetci napokon skapeme. Tak prečo sa snažiť?

Presne preto, prečo som nesmel zaspať.

Hlava mi padala, podlaha chladila, bolo mi nevoľno, krútil som sa v zostupnej špirále.

V

Práve som zdvihol hlavu, ktorá mi už neviem koľkýkrát odkväcla k hrudníku, keď som znova začul kroky.

Strhol som sa z driemot, myklo ma, tresol som temenom o stenu.

Blížiace sa kroky, vrátil sa!

Namrznutý sneh vonku praskal, pri každom kroku hlasno zavŕzgal.

Neznámy tentoraz kráčal rýchlejšie a rázne, už nič neskúmal, išiel naisto.

Natrčil som ucho ku vchodu a schúlil sa za prevráteným stolom.

Chabá obrana! Chabá obrana! vrieskal vo mne vydesený hlas. Nemohol som uveriť, že sa to naozaj deje.

Vrátil sa!

Zastal pred dverami, na sekundu všetko stíchlo, vzápätí zaznela rana.

Náraz zadunel inak než predtým, drevo zapraskalo.

Má sekeru, priniesol si sekeru, rúbe do dverí.

Ďalšie zadunenie, ďalší zásek.

Dobýja sa dnu, kriste, dobýja sa dnu!

Zakvílil som ako zranené zviera a vrhol sa k spojeným váľandám.

Dostať sa pod ne, rýchlo tam zaliezť!

Privítala ma hrubá vrstva prachu, pomätene som šmátral rukami, potreboval som sa o niečo zachytiť a pritiahnuť sa do skrýše.

„Do skrýše?!“ kričal na mňa Oly. „Zbláznil si sa?!“

Bolo to úbohé, no pripadal som si ako šampión za to, že sa vôbec hýbem.

Ďalší zásek, dvere sa otriasli, pánty odchádzali.

Prach okolo mňa víril, vdýchol som ho a rozkašľal sa.

Buď ticho, preboha, buď ticho!

Akoby sa tým niečo zmenilo, akoby chlap so sekerou nevedel, že som dnu.

Nahmatal som opornú lištu váľandy, zovrel ju a pritiahol sa.

Prvý pánt povolil, začul som, ako odletel a s cvengotom pristál na dlážke.

Dvere nevydržia, ide o sekundy.

Vtiahol som sa ešte hlbšie, zaliezol do škáry ako vyplašený potkan.

Na drevo dopadali čoraz zúrivejšie údery, musel to byť blázon, normálny človek by takto netĺkol.

Cink!

Druhý pánt sa rozlúčil a odobral do večných lovísk.

Dvere zavŕzgali, určite sa odchýlili, začul som spoza nich natešené chrčanie.

Je tu! Už je tu!

Ďalšia rana bola posledná, hrubé foršne sa rozleteli, vchod bol voľný.

Zahrýzal som si do päste, prehĺtal medenú pachuť a dúfal, že sa znova nerozkašlem. Presne na to som myslel – aby som sa nerozkašľal.

Kompletne šibnuté, nemusíš mi to hovoriť.

Čakal som zúrivý útok, namiesto toho sa všetko upokojilo.

Pravda, zvonku doliehalo hvízdanie vetra, pozostatky dvier sa kývali v jeho náporoch.

Po neznámom však ani chýru, ani slychu.

Azda odišiel? ozvala sa nádej. Bol to magor, od takých vyvstane čokoľvek.

Zadržal som dych, ani som sa nepohol.

Nádej ťa zabije.

V miestnosti zapraskala dlážka.

Bolo to zimou, čo sem prenikala, alebo…?

Zdrapil ma za členok, pevne zovrel, ťahal ma spod váľandy.

Skríkol som, zovrel prstami drevo, bojoval zo všetkých síl.

Mal oceľový stisk, drvil mi členok, ale to nebolo najhoršie. Ťahal ma von, nech som napínal svaly, ako som len vládal, aj tak ma vyťahoval z ulity.

Kopal som nohami, zvíjal sa ako pristúpený had, nedával som sa lacno, to teda nie.

Prestalo ho to baviť, zacítil som nový pohyb, došlo mi, že sa zahnal a…

Zaťal mi do nohy.

Studená čepeľ sa mi zaborila do lýtka pod kolenom, zastavila ju až kosť.

V čiernote vybuchli žlté hviezdy.

Zareval som z plných pľúc, telom mi prebehli kŕče, uvoľnil som zovretie.

Mykol mnou, vytiahol ma jediným prudkým trhnutím.

„Nie! Prosím! Nie!“ vyrážal som zo seba.

Vytrhol sekeru, zaryčal som od bolesti.

Znova sa zahnal…

„Niee!“

Čepeľ dopadla, začvachtalo to, čosi kleplo o dlážku asi tak meter od nás.

V prvom momente som cítil iba náraz, nič hrozné – akoby mi odrazu znecitlivela noha, najmä chodilo, pod členkom bolo prázdno.

Vlna dorazila vzápätí – tisícky žeravých ihiel, ako ponorenie do vriaceho oleja. Zjačal som a skrútil sa do klbka.

Nápor bolesti sa nedal vydržať, jednoducho ho nešlo zniesť, rozletel som sa na kusy.

Krv sa mi nahrnula do hlavy, už som nič nepočul, ani vlastný rev, všetko zaniklo v hlasnom šume.

Čosi sa stalo, prasklo mi v hlave, asi to súviselo s náporom krvi, šoku alebo bolesti.

Čierna opona sa roztrhla, zazrel som nad sebou zarasteného chlapa v žltej vetrovke.

Čvachtal som sa v horúcej krvi, striekala na všetky strany.

Práve dvíhal sekeru, aby ma dorazil.

Vystrel som ruky pred hlavu a vydal zo seba ďalší škrek.

Začul som svišťanie, čepeľ letela vzduchom.

Mľask!

Trhlo ma, tresol som temenom o stenu.

Z diaľky ku mne doliehal akýsi zvuk, neustále silnel.

Spánok sa trhal každou sekundou, akoby narazil na skalnaté pobrežie.

Zvuk, krik, čoraz bližšie.

Spoznal som vlastný hlas, ziapal som zo spánku, musel som zadriemať.

Dlane mi vyleteli k nohám, vydesene som hmatkal prstami.

Žiadna otvorená rana, mám obe chodidlá.

Nočná mora, skurvená nočná mora.

Možno bol všetko iba sen, možno…

Zažmurkal som, stisol a roztvoril viečka.

Nič, žiadny rozdiel, stále rovnaká čiernota.

Som v chalupe, stratil som zrak. Potiaľ to teda bola pravda.

Vystrel som nohy, narazil som na prevrátený stôl. Aj to bola pravda. Naozaj som si vytvoril primitívnu hradbu. Kroky, škriabanie na sklo. Ktosi sa sem naozaj dobýjal.

Lenže keď zmizol, schúlil som sa do kúta, opakoval si, že nesmiem zaspať a…

Zaspal som.

Strach a stres spravili svoje, privolali mi pekné sníčky, len čo je pravda.

Krátky spánok definitívne odznel, už som to bol znova ja – vydesený na smrť, roztrasený ako huspenina.

Ale zato s oboma chodidlami a celým lýtkom.

Nateraz.

Vrátila sa mi aj schopnosť myslieť, aspoň v rámci možností.

V sne som na okamih zazrel útočníka. Podvedomie mu mohlo vymodelovať akúkoľvek formu, ale vybralo si práve zarasteného chlapa v žltej vetrovke.

Prečo som ho videl práve takého? Bola to náhoda?

Netúžil som po psychoanalýze, na freudovské sračky neverím, o Jungových teóriách ani nehovoriac. Ale aj tak, prečo práve takáto podoba? Prečo nie Jason z Piatka trinásteho alebo králik Bugs Bunny ozbrojený motorovou pílou? Prečo chlap v žltej vetrovke s drevorubačskou sekerou?

Isteže, sekera bola klišé, tú mu azda vystrašené podvedomie vložilo do rúk tak trochu z povinnosti. Siahlo do pamäťového priečinka s nápisom HOROR a vytiahlo, čo našlo ako prvé. Na rozdiel od ostrej drevorubačskej sekery som tam však nemal žiadneho bradatého chlapa v žltej zimnej vetrovke. Určite nie, žiadny podobný horor ani strašidelný príbeh, tým som si bol istý.

Bol som si úplne istý…

Alebo nie?

Chlap v žltej vetrovke… Neznámy zarastený chlap v žltej vetrovke…

Počkať, počkať, kde som to už…

V tme sa vynorili hmlisté obrazy – titulky novín, televízne zábery a zopár fotiek.

Zúrivo som doloval v pamäti, ešte chvíľočku a…

Jasné, mám to!

Vážna železničná nehoda pred šiestimi či ôsmimi rokmi. Riadna tragédia, zahynulo pri nej niekoľko ľudí. Stalo sa to pred Žilinou, takisto vo vianočnom období. Vlak prichádzal smerom z východu, koľaje vedú po južnom okraji Malej Fatry.

Nespomínal som si na detaily, ale jedno som vedel presne – chlapíka, čo haváriu spôsobil, odsúdili na pekných pár rokov, aj keď sa to obhajoba snažila uhrať na nepríčetnosť. Dotyčný naozaj nepôsobil veľmi príčetne. Aj keď mu nepriestrelne preukázali vinu, aj keď neexistovala ani najmenšia pochybnosť, stále vyhlasoval, že je nevinný.

Dodnes si pamätám zábery, čo vtedy vysielali v televíznych správach. Odsúdeného vedú k policajnému autu, aby ho odviezli do väznice, on však vykrikuje do objektívov kamier: „Nastúpil vo Švošove, zliezol z hôr. Bradatý v žltej vetrovke!“

Nastúpil vo Švošove, zliezol z hôr. Zrejme táto veta mi ožila v podvedomí, kde dovtedy driemala zavŕtaná ako červotoč; prebrala sa z dlhoročného spánku a zoslala mi chlapíka v žltej vetrovke priamo do sna. Veď Švošov sa nachádza na južnom cípe Malej Fatry, vzdušnou čiarou nanajvýš pätnásť kilometrov od mojej terajšej polohy. Ak neznámy zliezol z hôr, znamenalo to, že vyšiel odkiaľsi z tejto pustiny.

Pokrútil som hlavou, neuveriteľné, ako sa spomienky a informácie dokážu pomotať. Čosi začujeme alebo vidíme, neprikladáme tomu žiadny význam, o pár minút už myslíme na niečo iné. Semiačko zapadne kamsi do hĺbky, pomaly, nebadane z neho vyrážajú výhonky, môže to trvať celé roky. A potom odrazu šup, spomienka sa vynorí v plnej kráse, vyskočí spoza rohu, niekedy presná, inokedy zmutovaná do bizarnej podoby. Presne to sa mi prihodilo, hrôza i beznádej sa zahryzli hlboko, narazili na podzemné ložisko. Podobne ako ropa, ktorá vznikla z pozostatkov pravekých rastlín a živočíchov, aj zabudnuté tlejúce spomienky z času na čas vytrysknú na povrch.

Znova som potriasol hlavou, prepadával som sa do blúznenia, zmietali mnou horúčka i zimnica, striedali sa ako dve jedovaté milenky. Chcel som sa vydriapať na váľandu, ale strach ma nepustil, držal ma prikovaného k chladnej dlážke za prevráteným stolom. Ak sa niekto díva cez okno, aspoň ma neuvidí, aspoň sa nepopasie pohľadom na to, aký som rozbitý – ako ma jeho snová sekera rozsekala na kusy.

Zmáhala ma únava, bol som načisto vyčerpaný, za hodinu spánku by som zaplatil ešte viac než za šálku horúcej kávy. Ale nesmel som zaspať, nesmel som takto uniknúť strachu zo slepoty i z neznámeho hosťa, veď mi medzičasom pribudol ďalší nepriateľ, tentoraz vnútorný – vlastné podvedomie. Striasol som sa pri predstave, čo by na mňa vytiahlo, keby som znova zadriemal. Bál som sa reality aj snov, z oboch strán na mňa číhalo čosi zubaté, zmenil som sa na ukážkové zrnko medzi dvomi mlynskými kameňmi. Sedel som pochovaný v tme a premietal, či sa viac desím hosťa za dverami, alebo chlapa v žltej vetrovke, ktorý sa mi ukrýval kdesi hlboko v mozgu.

Určite bol v mojom mozgu, určite išlo o výtvor podvedomia, určite…

A čo keď nie?

Utrel som si pot z čela, zhlboka sa nadýchol a zadržal dych, ale ani to nepomohlo. Udržať si jasnú myseľ bolo čoraz ťažšie. Každá veta, každé slovo sa chcelo rozvíjať vlastným smerom, najlepšie čo najďalej od ostatných.

Čo keď nevyšiel z tvojho podvedomia, čo keď v tunajších pustatinách naozaj poletuje akýsi fantóm?

Bradatý tulák, divoký Tavo, nevypočítateľný, mocný a zlomyseľný horský démon zo Švantnerovej Nevesty hôľ, napadlo mi pomätene.

Keď zacíti ľudský strach, osamelosť, beznádej či izoláciu, privábi ho to, priblíži sa, dostane viditeľnú formu. Známy psychiater Carl Gustav Jung, na ktorého som pred chvíľou pomyslel a ktorého teórie som považoval skôr za žáner fantasy, opísal veľa podobných prípadov.

Tie fantazmagórie som nevedel dostať z hlavy, čím viac som sa snažil, tým rýchlejšie sa množili. Časťou vedomia som chápal, aké sú smiešne, ale to im vôbec neuberalo na váhe, práve naopak.

Z tmy sa mi vynorili útržky Meyrinkovho Golema, ktorého som čítal pred odchodom na chalupu. Bohuprisahám, život má zmysel pre humor, inak by mi nepodhodil práve takú knihu. Strach naozaj dokáže divy, niekedy – väčšinou práve vtedy, keď si to najmenej želáš – ti z pamäti vydoluje záblesky nechutností, ktoré si videl, alebo útržky toho, čo si kedysi čítal. V hlave sa mi rozsvecoval jeden záblesk z Golema za druhým, išlo to jedna radosť.

Počas dusných dní sa stupňuje elektrické napätie do neznesiteľnosti, až napokon zrodí blesk. Prečo by nebolo možné, aby aj hromadenie rovnakých myšlienok, čo v gete neustále otravujú vzduch, vyvolalo náhle a prudké vybitie? Duševnú explóziu, ktorá vybičuje naše snové podvedomie a premietne ho až na denné svetlo. Vytvorí – podobne ako blesk v prírode – prízrak, ktorý podobou, chôdzou a správaním, jednoducho všetkým, presne symbolizuje dušu davu…

Azda v tunajších horách naozaj prežíva akási atmosféra, akýsi duch miesta, zlý genius loci, ktorého láka ľudská hrôza, opustenosť a nešťastie? Práve tie ho sýtia, dodávajú mu tvar, takže sa zjavuje najprv v snoch, blúznení a vo víziách, až napokon…

„A dosť!“ zrúkol som a vylepil si facku.

Nielen nádej, ale aj fantazírovanie ťa zabije. Iste, mal som veľa dôvodov na strach, lenže práve teraz, v tejto sekunde, ma nič priamo neohrozovalo. Srdce mi však napriek tomu búšilo ako pred kolapsom. Nečudo, veď som mu sám poskytol palivo, svojimi fantazmagóriami som zahral desu na strunu, akoby ho nebolo dosť aj bez toho. Správal som sa ako hlupák, vôbec som si nepomáhal, práve naopak, akoby som sa naozaj snažil sám seba doraziť.

Nemyslieť na žiadnych fantómov, prízraky, neznámych hostí!

Hlavne na nich nemyslieť, dostať ich z hlavy, dať sa aspoň trochu dokopy.

Hádaj, na čo som myslel, kým som sa takto dušoval?

Presne tak, na fantómov, prízraky, neznámych hostí… Snažiť sa na niečo nemyslieť je tá najlepšia pozvánka, veď určite poznáš ten otrepaný trik, keď ti povedia: Nemysli na modrého slona!

Modrý slon, ihneď ho máš v hlave, ako na zavolanie.

Nemysli na bradatého chlapa v žltej vetrovke.

Tak vidíš.

Nemyslím na fantómov, prízraky, neznámych hostí.

Nemyslím na fantómov, prízraky, neznámych hostí, opakoval som si ako mantru, myslel na nich a krčil sa za prevráteným stolom.

ŠTVRTÝ DEŇ
VIANOCE

I

Štedrý deň – vôňa ihličia a mandarínok. Bývali časy, keď som sa v tento sviatok prebudil už okolo štvrtej či piatej nadránom a terorizoval rodičov dovtedy, kým mi nevydali darčeky. Bolo to síce pred dobrými tridsiatimi rokmi, no dnešné ráno mi pripomenulo vtedajšiu atmosféru.

Ktovie, koľko je hodín, východ slnka som iba vycítil, pokojne som sa mohol mýliť. Ale bolo mi to jedno, v každom prípade som od chvíle, keď som sa strhol z nočnej mory, nezadriemal ani na minútu. Zvyšok noci som strávil ukrytý za prevráteným stolom a nedočkavo odpočítaval minúty, aj keď som nevedel, na čo vlastne čakám.

Žiadne darčeky dnes nedostanem.

Ak sa mi predsa len čosi ujde, určite to nebude nič príjemné. Predčasný Ježiško, čo sa mi už v noci dobýjal do chalupy, sa o to postará.

Kto to bol? O čo mu išlo? Vráti sa?

Nesmiem tu zostať, určite sa vráti!

Hlavu som mal plnú tmy, nejdem opakovať, ako som sa cítil, nič nové by som nepovedal. Jednoducho na hovno. Skrčenou partizánskou chôdzou som sa presunul k polici s jedlom. Nahmatal som posledné kúsky suchého chleba. Zjedol som ich bez výčitiek, vianočný pôst ma trápiť nemusel, veď som sa postil už zopár dní. V chalupe bolo poriadne mrazivo, natiahol som si vetrovku, rukavice, šál a čiapku.

Našiel som Olyho, chcelo sa mi pozhovárať, aj keď iba pošepky.

„Dobre si to v noci zvládol,“ pochválil ma.

„Vďaka, snažil som sa.“

„Hlavne neotváraj dvere.“

„Nič také mi nenapadlo,“ uistil som ho.

„Neklam! Neotváraj dvere, ti hovorím.“

„Načo by som ich otváral?“

„Tečú ti nervy, si vybavený, strácaš kontrolu.“

„Je mi zima, som ustatý.“

„Strácaš kontrolu, neotváraj.“

Vstal som a prešiel ku dverám. Ani vo sne by mi nenapadlo otvoriť ich, prečo by som to robil?

„Neotváraj!“ skríkol Oly.

Zháčil som sa, prsty zovreli závoru, akoby sa ju chystali odsunúť.

„Myslíš, že je stále vonku, že na mňa číha?“ vyzvedal som.

„O to nejde. Možno čaká, možno nečaká. Nesmieš ich otvoriť.“

„Isteže, veď ani nechcem,“ prikývol som a odsunul závoru.

„Neblázni!“

„Veď nič nerobím,“ hmatkal som po kľúči v zámke.

„Ak otvoríš, zomrieš.“

„Iba trochu, úzku škáročku,“ stisol som kľučku.

„Zomrieš! Spomeň si na letcov!“

Zastal som uprostred pohybu. Akých letcov, čo to melie? Preskakuje už aj Olymu?

„Začínaš blbnúť, kamarát,“ napomenul som ho.

„Ale hovno, spomeň si na letcov. Presne tak umrieš, ak otvoríš dvere.“

„Na akých letcov?“

„Pristávame…“

Odrazu mi v gebuli natlakovanej čiernotou svitlo, rozpumpované podvedomie zapracovalo a vyvrhlo zopár spomienok.

Jasné, dokument o letcoch, ktorý som videl pred pár mesiacmi. Rozprávali v ňom piloti stíhačiek, preberali všetko možné, okrem iného aj pristávame na lietadlových lodiach. Vraj je to najťažší manéver. Stačí najmenšia chybička a nezgegne iba pilot s navigátorom, ale aj množstvo ľudí na palube, nehovoriac o miliardových škodách. Finta je v tom, že pilot sa musí vykašľať na všetko, čo vidí, úplne vypnúť prirodzené inštinkty. Tie vnímajú blížiacu sa pristávaciu plochu a snažia sa ho na ňu naviesť – čo najjednoduchším a najrýchlejším spôsobom. Ak ich poslúchne, umrie. Napikuje priamo do lode, bude mať priveľkú rýchlosť, nesprávnu výšku, zlý sklon alebo dokašle niečo iné.

Namiesto toho musí napnúť vôľu, odolať našepkávaniu prastarých pudov, ktoré ho neandertálskym spôsobom vedú do bezpečia. Zameria pozornosť na prístroje, hodnoty blikajúce na displejoch a navigačnú inštruktáž, ktorú dostáva cez slúchadlá. Nekoná podľa toho, čo vidí pod lietadlom, ale podľa presných informácií, ktoré sa k nemu dostanú cez iné kanály. A práve tu môže nastať skrat, ktorého sa boja všetci piloti. V obrovskom strese z rýchlosti, blízkosti smrti a tlaku na bezchybný výkon sa občas rozum vypne a zvíťazia pudy – rozhodnú sa riešiť problém, na aký vo svojej jednoduchosti nestačia. Vidia pristávaciu plochu, vyhodnotia ju ako bezpečie a rozhodnú sa dostať tam pilota najpriamejšou cestou. Natvrdo odpoja všetko ostatné – sluch, zrak aj jemnú motoriku. Pilot nepočuje, čo naňho navigátor vrieska, nevidí výstražné blikajúce kontrolky, nedokáže sa ani pohnúť. Iba civie na pristávaciu plochu, nič iné preňho neexistuje, rúti sa priamo na ňu. Niektorí si uvedomia, že sa zabijú, že podnikajú nálet na vlastnú loď ako kamikadze, ziapu do mikrofónu, lenže pudy, čo sa ich snažia zachrániť, ich nepustia, úplne prevezmú kontrolu a práve tým spôsobia katastrofu.

Pristávacia plocha znamená bezpečie, všetko ostatné je druhoradé, treba sa na ňu dostať čo najpriamejšie a najrýchlejšie bez ohľadu na čokoľvek.

Neotváraj dvere! vystríhal ma Oly. Tečú ti nervy, strácaš kontrolu.

Chalupa znamená nebezpečenstvo, kdesi dole, v dolinách, je bezpečie – treba sa tam dostať bez ohľadu na čokoľvek.

Premýšľal som až takto primitívne? Naozaj som sa rozpadol na kusy, naozaj ma už ovládal strach natoľko, že ak odchýlim dvere, rozbehnem sa poslepiačky do zimného lesa? Dostať sa do doliny, čo najpriamejšie a najrýchlejšie. Len aby som ušiel, aj keď viem, že ma to dorazí?

Jeden z pilotov v dokumente povedal zaujímavú vec. Vraj taký skrat nie je nezvyčajný a netýka sa iba letcov. Napríklad potápačom sa stáva, že keď spanikária, prepadne ich hlboko pod hladinou pocit, akoby sa dusili. Ak sa rýchlo neovládnu, preberú kontrolu pudy. A čo majú pudy naprogramované v prípade, že sa človek dusí? Uvoľniť dýchacie cesty, odstrániť všetko, čo blokuje prívod vzduchu. Rozum s tým nemá nič spoločné, takže potápač si v panike odtrhne od úst dýchaciu trubicu, odstrihne sa od prívodu kyslíka a utopí sa.

„Výraz panika pochádza z mena gréckeho boha Pana,“ poučil vtedy divákov komentátor. „Pan sa bavil tým, že desil ľudí i zvieratá a vyplašil ich tak, že bezhlavo utekali preč, akoby ich čosi posadlo. Preto nás prílišná hrôza alebo stres môže doslova uniesť; vtedy preberajú kontrolu praveké inštinkty, stávame sa iba divákmi a rukojemníkmi ako pasažieri v unesenom lietadle.“

Ďakujem za pripomenutie, milé podvedomie, je to veľmi aktuálne.

Aj ja som mal totiž pocit, že sa dusím. Akoby v chalupe nebol žiadny vzduch, akoby som ho už všetok vydýchal. Otváral som ústa, iste som pripomínal vianočného kapra vytiahnutého z vody. Presne tak som sa cítil – aj pre kapra je kúpeľňová vaňa cudzí svet s neprirodzenou geometriou, ktorá ho najprv pripraví o rozum, kým ho neznáme sily vytiahnu do svojej dimenzie a zabijú.

Pootvoriť dvere, nie veľmi, iba na úzku štrbinu.

Strácaš kontrolu, ak otvoríš, umrieš!

Závan čerstvého vzduchu, osviežujúci závan studeného a čistého horského vzduchu…

Dusím sa.

„Zamkni a odhoď kľúč! Kým ho v chalupe znova nájdeš, spamätáš sa,“ radil mi Oly.

Na Vianoce si každý zaslúži aspoň jeden darček.

Krištáľovo čistý vzduch voňajúci snehom a ihličím.

Ak tu zostaneš, umrieš.

Diktafón mi vypadol z ruky, azda som mu k tomu trochu pomohol.

Oly zmĺkol, asi ma sledoval so zatajeným dychom a s vyvalenými očami.

Hlava plná tmy.

Tečú ti nervy, strácaš kontrolu.

Odsunul som závoru a pootvoril dvere.

Iba na úzku medzierku, iba…

Ovanul ma chladný vzduch.

Rozrazil som ich dokorán a vyšprintoval do priestoru, do čiernej diery.

II

Unesený.

Viezol som sa vo vlastnom tele ako pasažier v unesenom lietadle. V riadiacej kabíne nastala výmena vedenia.

Dychčal som a bežal, nachádzal som sa v horách, a ak vydržím bežať dosť dlho, musím skončiť v doline, nie?

Dolina je bezpečie, sú tam ľudia, samoty aj dedinky. Dole je bezpečie, a keď budem bežať, dorazím tam.

Teplo, jedlo, záchrana.

Akýsi vydesený hlas vo mne škriekal, že je to úplná hlúposť, dokonalý bulšit, veď nevidím ani na krok, zablúdim, dolámem sa, zmrznem!

Naser si!

Bežal som ďalej, čierny sneh mi praskal pod nohami – pokrývala ho vrstvička ľadu, poriadne mrzlo.

Nevedel som, akú vzdialenosť som zdolal, ani ma to v tej chvíli nezaujímalo. Nech pobežím akýmkoľvek smerom, napokon skončím v doline.

Musím, nič iné neexistuje!

Ovanula ma vôňa dreva a živice – už som pri smrekoch obkolesujúcich čistinu. Nespomalil som, vedenie, čo prebralo kontrolu, to nepovažovalo za nutné.

Vtrielil som medzi kmene a zaťal zuby, každú chvíľu som očakával náraz.

Zastav, spomaľ! ozývalo sa mi v lebke.

Nezastal som ani nespomalil, vedenie sa zbláznilo, unesené lietadlo pilotoval pomätenec.

Už som bol hlboko medzi stromami, postretlo ma neuveriteľné šťastie, zatiaľ som neležal na zemi s rozmlátenou hlavou.

Ožila vo mne nádej, azda ma naviguje akýsi šiesty zmysel, azda…

Zakopol som o koreň či konár pod snehom.

Odrazu som letel, hotový Sandokan, ruky mi vyleteli dopredu, aby stlmili pád, okolo uší mi zahvízdal vzduch.

Zazdalo sa mi, že to trvá neprirodzene dlho, nie a nie dopadnúť.

Dopadol som, ľavá ruka sa zaborila do snehu, pravá na čosi narazila.

Niečo tvrdé – pník, kmeň, kameň.

Nebo, peklo, raj.

Brutálny náraz, vyrazilo mi dych, začul som prasknutie, ako keď sa láme suchý konár.

Ibaže nepovolil konár, ale moja ruka; z pravého predlaktia mi vyšľahla bolesť, ani som nevykríkol, taká bola veľká. Zahryzol som si do jazyka a skrútil sa do klbka, ziapal som, ale bezhlasne, chvíľami mnou kŕčovito šklblo.

Ležal som stočený okolo ruky, akoby som ju chcel chrániť, aj keď bolo neskoro. Kdesi v nej, približne v zápästí, sa nachádzalo moje centrum, ťažisko existencie, okolo ktorého sa všetko točilo.

Stred čiernej supernovy, centrum bolesti.

Keď som sa ako-tak spamätal z otrasu, chytil dych a namiesto jazyka zopárkrát zahryzol do zľadovateného snehu, skúsil som pohnúť rukou.

Chyba.

Schytal som čerstvú dávku agónie, zjačal som tak silno, až mi z úst vyprskli sliny a z nosa vyletel lepkavý sopeľ.

„Kriste!“

Bolesť však nebola to najhoršie, ani zďaleka nie.

Cítil som, ako sa kosti v zápästí vzájomne trú, zrazu tam do seba nič nezapadalo, nič k sebe nepasovalo.

Dolámal som si ruku! Kurva, dolámal som si ruku!

Znova som sa pokúsil pohnúť, opäť chyba.

Ďalšie trenie kostí, tentoraz sa mi dokonca zazdalo, že počujem, ako v mieste zlomeniny škrípu.

Zalial ma studený pot, až teraz som sa naozaj ocitol v ľadovom kráľovstve.

Možno bolo šťastie, že som nič nevidel. Čosi mi našepkávalo, že keby som zazrel, v akom stave mám zápästie, definitívne by ma to zložilo.

Stisol som čeľuste, ako som vládal, napočítal do troch a zaprel sa ľavou rukou.

„Ježiši!“ skríkol som, bolesť sa nedala vydržať. Rád by som si zanadával, ale namiesto toho mi z hrdla vykĺzol iba škrek.

Napokon som sa predsa len posadil, nohami sa odsunul kúsok dozadu a oprel sa o kmeň.

Zranenú ruku som si položil do lona. Zápästie veselo puchlo, rukáv vetrovky mu už nestačil. Zahryzol som do látky a pomaly, pomaličky vytiahol rukáv o čosi vyššie.

Keď som bol s procedúrou hotový, oprel som sa o zmrznuté drevo. Rozplakal som sa, prišlo to ako lusknutím prstov: v jednej chvíli som sedel a dychčal, v ďalšej usedavo nariekal.

III

Netrvalo to dlho, po pár neovládateľných vzlykoch ma prepadli nutkavé myšlienky.

Znova som myslel, znova sám za seba, únoscovia, čo ma sem vytiahli, kamsi zmizli. Určite neboli ďaleko, no bolesť ich prekričala, aspoň na chvíľu mi prenechali vedenie.

Prišiel som na tri veci.

Po prvé, so zlomenou rukou som nadobro v riti.

Po druhé, nebyť zlomenej ruky, ležal by som už niekde s lebkou rozmlátenou o strom alebo bol beznádejne stratený. Sám od seba by som sa nespamätal, až úraz a bolesť ma priviedli k sebe, zachránili ma, aspoň na chvíľu.

Po tretie, aj tak mi to je všetko na hovno, nie všetko zlé je na niečo dobré. Tak či tak som bol odpísaný, pochabým šprintom som sa zabil, konečne sa mi to podarilo. Videl som veľké trt, netušil som, ako ďaleko som od chalupy ani ktorým smerom sa nachádza. Keď som zaryl tvárou do snehu, dolámal si paprču a zvíjal sa na zemi, ozaj som nedával pozor na smerovú orientáciu, prepáč.

Myslíš, že zablúdiť v lese je zlé? Nabudúce to vyskúšaj s hlavou plnou tmy a so slepými očami.

Toto je zlé, toto je naozaj zlé, ty chytrák!

Navyše, môj rev mohol znova prilákať neznámeho hosťa. Aj teraz možno stojí obďaleč, pozoruje ma a kochá sa mojím nešťastím.

„Šťastné a veselé,“ poprial som jemu aj sebe.

Čo môžem robiť?

Veľa toho nezostávalo. Znova si porevať a zdochnúť.

Bola to lákavá alternatíva, ale namiesto toho som si zvesil z krku šál. Prekvapil som samého seba. Ešte je vo mne nejaká vôľa zabojovať? Keby si sa ma opýtal, odprisahal by som, že nie. Darmo, nikto o sebe nevie všetko, každý má sám pred sebou zopár tajomstiev, ani ja nie som výnimka.

Na kurze prvej pomoci nás učili, že je lepšie zafixovať zlomenú ruku provizórnou dlahou, než ju iba zavesiť do šatky. Veril som tomu, aj keď to bolo ešte na základnej škole, kde nás učili aj to, že Sovietsky zväz je náš najoddanejší brat a čaká nás skvelá spoločná budúcnosť. V lese je veľa konárov, určite by som našiel nejaký, ktorý by sa hodil na vyrobenie dlahy. Lenže to by som, do zadku, musel vidieť aspoň na jedno oko!

Nateraz budem rád, ak sa mi podarí zmajstrovať aspoň základný záves. Ani to nie je práve najľahšie.

Prečo?

Pre milú riť! Skús zaviazať uzol na šále, keď máš zlomené zápästie, mrzneš a tápeš v tme.

Po niekoľkých pokusoch mi došlo, že ak chcem uspieť, musím zapojiť aj zranenú ruku.

„Šťastné a veselé,“ poprial som si znova, lebo som vedel, že v najbližších minútach ma univerzum znova obdaruje štedrou dávkou bolesti.

Pravá ruka mi bezvládne visela, ani som ňou neskúšal hýbať; stačilo si to predstaviť a obchádzali ma mdloby.

Najlepšie by asi bolo omdlieť a zmrznúť. Nebol to zlý nápad, prinajmenšom by som si ušetril horu utrpenia. Navyše zbytočného utrpenia, pretože moje šance na prežitie boli už včera mizivé. Dnes som ich vlastnou iniciatívou ešte viac zdecimoval, bol som v tom šampión, dostal som ich do červených čísiel, do záporných hodnôt.

Napriek tomu som skúsil pohnúť prstami.

Univerzum nesklamalo, veď sa na mne ukájalo už zopár dní, neodpustilo si túto čerešničku na torte.

Keď som dokričal, dal som si dokopy dve a dve. Prsty si ako-tak ovládam, no pekelne to bolí.

Odpľul som si a pustil sa do diela. Čakalo ma hotové Tour de France bolesti.

Prevliecť konce šálu cez seba.

Kurva!

Pritiahnuť.

Kurvaaa!

Znova prevliecť cez seba.

„Aúú!“

Znova pevne pritiahnuť.

„…“

Zápästie mi išlo roztrhnúť, takmer som skolaboval, bolesť ma vyplnila do posledného milimetra. Krútila sa mi hlava, prehol som sa a vyvrátil spenené žalúdočné šťavy.

Vydýchal som sa a povypľúval kyslé sliny.

V poriadku, ďalšie kolo!

Prehodil som si šál cez krk, zostávalo vložiť zlomenú ruku do slučky.

Spravil som to jedným pohybom, keby som sa s tým kašlal, zošaliem. Aj tak som k tomu nemal ďaleko, udržať si príčetnosť bolo každou minútou ťažšie.

„Už si spokojný, ty kokot?“ prehodil som.

Čo teraz? Čo teraz?

Ruka bola ako-tak zaistená, síce nebolela o nič menej, ale mohol som od nej aspoň na chvíľu odpútať pozornosť.

Tma, všetkými smermi rovnako nepreniknuteľná tma. Zima, studený vietor, protivné vŕzganie stromov.

Keby ma predchádzajúce dni totálne nevyčerpali, des zo straty orientácie a zo situácie, v ktorej som sa ocitol, by ma nepochybne zabil. Lenže smrť sa na mňa neprestajne cerila už zopár desiatok hodín a telo nemá nekonečné zásoby hormónov. Preto človek nemôže dlho pociťovať intenzívne šťastie, zaľúbenosť, ale ani vypätý strach či zúrivosť. Všetko je určované dávkami hormónov – celý život aj osobnosť. Keď sa minú alebo sa nestíhajú obnovovať… Došla chémia, kámo!

Aj mne dochádzala chémia, znamenalo to, že zdochýnam, ale zároveň ma tak nemoril strach.

Premýšľaj! hecoval som sa. Aspoň trochu premýšľaj!

Veľa sa toho vymyslieť nedalo. Sedelo sa mi čoraz príjemnejšie, chlad kamsi ustúpil, už som ho necítil. Nebyť zlomenej ruky, bola by to ideálna chvíľa na piknik. Práve zranená paprča mi však nedala pokoja, ona ma poháňala vpred.

Ibaže kde je vpred, ktorým smerom? A kde je vzad?

Jediná záchrana spočívala v návrate na chalupu. Ak by som sa vôbec vybičoval k vztyku a neistej chôdzi, kadiaľ sa uberať? Ktorý smer ma dovedie k štartu, odkiaľ som vyrazil, a ktorý vovedie ešte hlbšie do lesa, do divočiny alebo na bralá?

Odrazu sa mi zdalo, že ma obklopuje milión smerov.

Vpred, vzad, doľava, doprava a ich jednoduché kombinácie – to všetko existuje, iba ak vidíš. Keď sa na pár dní ocitneš v tme, priestor sa akoby roztvorí, správa sa inak. Každá drobná odchýlka znamená nový smer. Nemáš žiadne pevné orientačné body, podľa ktorých by si svoj odklon korigoval. Aj niekoľkocentimetrový rozdiel na štarte ťa vovedie do iného než zamýšľaného cieľa. Pokiaľ plánuješ presun na krátku vzdialenosť, nie je to také zlé. Ale ak ide o väčšiu vzdialenosť, dokonale presný smer rozhoduje o všetkom.

Ako ďaleko som od chalupy, koľko som mohol v pomätení zabehnúť?

Sto metrov, päťsto, kilometer?

Netušil som.

Okej, nepoznám vzdialenosť, čo smer?

Nemal som o ňom ani najmenšie tušenie.

Gratulujem, skvelé vyhliadky do budúcnosti.

„Šťastné a veselé,“ zaprial som si do tretice, oprel sa o kmeň a uvoľnil sa.

IV

Ak niekto tvrdí, že zmrznutie je príjemná smrť, never mu. Cítiš chlad, prsty, palce, uši aj nos máš ako v mlynčeku na mäso. Zabodávajú sa do teba stovky, tisícky ihličiek. Cítiš bolesť, mráz ťa požiera a prežúva zaživa, no zostávaš apatický.

Načúval som vŕzganiu stromov, hvízdaniu vetra aj šuchotu snehových zrniek kĺžucich po námraze. Chlad všetko priostrí. V lete možno zažiješ prchavé lásky a vzplanutia, ale naozaj dôležité veci sa odohrávajú v zime. Čo neprežilo aspoň jednu poriadnu zimu, akoby nebolo. Týka sa to všetkého.

Vietor silnel, zrniečka sa kĺzali po ľade čoraz rýchlejšie. Ich tiché šumenie nepoľavovalo, znelo ako padajúci piesok v presýpacích hodinách. Vskutku išlo o prírodné hodiny, veď mi odmeriavali zostávajúci čas. Azda preto sa kĺzali čoraz rýchlejšie – už ho veľa nebolo. Saturn, boh smrti, času aj zimy, postával za najbližším stromom. Brúsil si kosu, svoj prastarý symbol. Nastavil čepeľ do ľadového vetra, aby ju mráz priostril – pomedzi vŕzganie dreva ku mne doliehalo jeho pospevovanie.

Mráz všetko priostrí.

Na snehu ležala ľadová vrstva.

Týka sa to všetkého…

Zamrvil som sa, čosi mi napadlo – veľká vec, no bol som už priveľmi unavený, aby som sa rozrušene strhával.

Mráz všetko priostrí.

Týka sa to všetkého…

Aj stôp odtlačených do snehu?

Keď som sem bežal, cítil som, že sa nezabáram do sypkého či vlhkého snehu, práve naopak – podklad bol prekvapivo tvrdý. Pri každom kroku okamih trvalo, kým povolila horná zmrznutá vrstva, až potom som sa zaboril hlbšie.

Mráz všetko priostrí…

Ak stopy zostali dostatočne ostré, ak sa ich obrysy nezosypali…

Prevrátil som sa a oprel o ľavú ruku; krčiac sa na kolenách, prešuchtal som sa kúsok dopredu. Zhruba tu som spadol, v snehu som nahmatal hlbokú ryhu. Koľko som mohol pri páde preletieť – meter, meter a pol?

Čert to ber, aj keby to boli dva metre, znamená to, že v okruhu, ktorý mám na dosah, musím v ľadovej vrstve nahmatať svoje stopy.

Nepoznal som síce smer, kde ležia, no ak budem sneh prehmatávať postupne, pekne do kruhu, nepochybne ich objavím. Keď ich nájdem, budem mať v rukách Ariadninu niť vedúcu až k chalupe – naspäť do väzenia, z ktorého som sa tak hlúpo pokúsil uniknúť.

Naspäť do väzenia, v ústrety jedinej a dočasnej záchrane.

Nič lepšie v ponuke nebolo.

Skúsil som to, veď za skúšku nič nedám. Platil presný opak – ak sa o nič nepokúsim, dám za to život.

Ľahol som si na brucho, vtesnal sa do ryhy, ktorú som vyhĺbil, keď som zadunel o zem. Vystrel som ľavú ruku, prstami opatrne prebehol po snehu.

Nič, rovný, neporušený povrch.

Natiahol som sa ešte o čosi viac, chcel som preskúmať aspoň dvojmetrovú vzdialenosť. Zároveň som však dával pozor, aby som nohami zostával v známej ryhe – tá bola mojím kompasom, bezpečným bodom, do ktorého som sa mohol vrátiť. Keby som ju stratil, bol by koniec.

Nech som sa naťahoval, koľko som chcel, nenahmatal som žiadne stopy. Stiahol som sa naspäť do ryhy, nasmeroval sa o pár stupňov doľava a zopakoval postup. Plánoval som opísať celú kružnicu, skôr či neskôr som musel naraziť na stužku odtlačkov. Stačil by jeden, len čo by som ho mal…

Nádej ťa zabije.

Radšej som preťal myšlienky, všetku pozornosť som sústredil do končekov prstov. Rukavica bránila citlivému pohmatu, stiahol som si ju zubami a napchal do vrecka. Obnažená ruka mi už po chvíli omŕzala, ale nepoľavil som, kúsok po kúsku som ohmatával okolitý priestor. Trvalo to dlho, skurvene dlho, zdalo sa mi, že som už opísal plných tristošesťdesiat stupňov.

Cítil som sa ako živá ručička na ciferníku. Výstižné prirovnanie, veď som si odmeriaval ubiehajúce minúty. Váľať sa po snehu nebolo bohviečo, ani hmatkanie zmrznutou rukou.

Prsty sa prepadli do diery.

Žeby?

Nádej ťa zabije.

Pomaly som ohmatal obrysy. Diera bola úzka a podlhovastá.

Žeby?!

Nádej ťa zabije!

Na okamih som zadúfal, že to nie je môj odtlačok. Čosi vo mne už nechcelo zápasiť, nemal som šťavu, vytrpel som si dosť. Keby to nebol odtlačok, ale obyčajná diera vyhĺbená spadnutým konárom, keby som neobjavil žiadne stopy, všetko by sa zjednodušilo. Zostal by som ležať na snehu, silnejúci vietor by ma ešte chvíľu hrýzol, no potom by ma svojou uspávankou umŕtvil a napokon zabil.

Ďalšia časť môjho ja, akýsi automat bežiaci na voľnobeh, pokračovala v prieskume.

Nebola to diera po spadnutom konári, ale odtlačok vibramky. Dôkladne som ho ohmatal, smeroval ku mne. Ako šíp vystrelený priamo z chalupy.

„Kurva tam,“ vydýchol som a vydriapal sa na nohy. Zlomená ruka sa zahojdala, zľahka sa dotkla trupu.

Tmu vyplnili hviezdičky, zabolelo to, akoby som si ju práve druhý raz zlomil.

Prikrčil som sa, ešte raz ohmatal stopu a vydal sa dlaňou v ústrety ďalšej. Chvíľu trvalo, kým som ju objavil. Nešlo to ľahko, ale podarilo sa.

Postúpil som o pol metra vpred.

Ďalší prieskum, ďalšia pátracia akcia.

Tretí odtlačok, potom štvrtý… šiesty… desiaty.

Prvé metre boli najťažšie, pátral som zakaždým odznova. Neskôr som, našťastie, dostal rozstupy do ruky; už som nehľadal každý odtlačok, iba kontroloval, či je tam.

Sunul som sa vpred ako pokazená lokomotíva, postupoval som trhane, zastavoval sa po každom prejdenom kúsku. Obnaženú ľavú dlaň som si už ani necítil, zdalo sa mi, že po snehu poklopkávam odumretým kusom dreva. Pravidelnosť ma uspávala, číhalo v nej nebezpečenstvo. Stále som bol pochovaný v tme, stačilo vypustiť krehkú niť z prstov, stratiť s ňou kontakt – a dovi-dopo. Ale hýbal som sa, kráčal, a to bolo hlavné. Dvojitá stuha stôp zahla doprava, takmer som vyletel z koľají.

V ušiach mi zahrali trúby, znelo to triumfálne ako soundtrack z Rockyho.

Takmer som zdvihol ruku nad hlavu ako víťaz. Prášilo mi, čo ti poviem. Ráno som z chalupy utekal, lebo sa mi zdalo, že tam neprežijem ďalšiu noc a návštevu, teraz som sa do nej vracal ako do prístavu poslednej záchrany.

Vŕzganie stromov postupne tíchlo, až som si uvedomil, že som ho nechal za sebou. Vyliezol som z lesa, bol som naspäť na čistine. Paráda, ešte sto-dvesto metrov a som doma!

Pohmatkanie rukou, žiadna stopa.

Čo je, aj tu som pri behu zahol? Otočil som sa doľava a preskúmal sneh.

Hladký, rovný povrch.

Skúsil som do tretice, no už som chápal, o čo ide, hmatkanie bolo zbytočné.

Stromy v lese tlmili vietor aj náveje snehu.

Na čistine však platili iné pravidlá. Sneh si tam veselo poletoval, za tých pár hodín, odkedy som tadiaľ prebehol, spoľahlivo zavial a zahladil odtlačky. Dokonca stihla namrznúť nová vrstva.

A som v riti.

„Neverím!“ vyprskol som. Nechýbalo veľa a rozosmial by som sa.

Poslepiačky a s dolámanou rukou sa vytrmácam z lesa, dovlečiem sa až sem na čistinu a…

Koniec?

Chalupa bola určite na dohľad, ale netušil som, ktorým smerom. Mohla byť kdekoľvek v rozptyle stoosemdesiat stupňov.

Padol som na kolená, voľnobeh sa dotočil.

V hlave mi ešte sem-tam zaprskal nejaký nápad, ale vzápätí so zasyčaním vyhasol.

Skúsim priestor prechodiť systémom cik-cak?

Ako? Veď sa v tme a bez orientačných bodov čochvíľa stratím.

Budem sa pohybovať do špirály a postupne skúmať čistinu?

Pekný pokus, ibaže koľko času by zabral – päť, osem, desať hodín?

Mrzol som, už dávno som mrzol, srdce mi plieskalo tak, až som sa čudoval, odkiaľ sa v ňom berie toľká odolnosť. Hodinka, maximálne dve, a organizmus vypovie službu – od vysilenia a mrazu jednoducho skolabujem.

A keby to nestačilo, dul čoraz prudší severák, vzduch už neštípal, ale surovo rezal. Inak povedané, krátky deň sa končil, nepotrvá dlho a zotmie sa.

Príchod noci – ešte krutejší chlad.

Hodiny mi odtikávali už zopár dní, no teraz som ich naozaj takmer počul, v ušiach mi dunela každá sekunda.

Časový tlak, pre tvorivého človeka najhoršia možná vec.

Aspoň teda pre mňa, niekto dostáva pod tlakom najlepšie nápady.

Mne nenapadlo vôbec nič, práve naopak: čím menej času, tým prázdnejšia hlava.

Nič nevymyslím, nič nevymyslím.

Zvalil som sa do snehu. Ak ma neznámy po celý čas pozoroval a vytešoval sa z toho, ako trpím, teraz sa musel od rozkoše hádam aj urobiť.

Vyvalenie sa do snehu – priznanie kapitulácie.

Znova okolo mňa šumeli kĺzajúce zrnká, zo všetkých strán doliehalo vŕzganie dreva, veď čistinu obkľučoval les.

Tiché vŕzganie, hlasné vŕzganie, zvuky sa líšili, no zároveň si boli podobné, všetky pochádzali zo smrekov kníšucich sa vo vetre.

Všetky si boli podobné…

Tiché vŕzganie, hlasné vŕzganie…

Všetky podobné…

Nadvihol som hlavu, trhavo ju natočil a naklonil.

Tiché vŕzganie, hlasné vŕzganie…

Všetky si neboli podobné!

V záplave zvukov som slabučko rozoznával jeden, ktorý tam nepatril; znel síce podobne, ale bol iný.

Trojnožky som sa posunul vpred, stále som načúval, pripadal som si ako okyptený pes.

Zvuk prichádzal z jedného smeru, z konkrétneho miesta.

Postavil som sa a zadržal dych.

Bolo to tam – vŕzganie, čo nepatrilo medzi ostatné vŕzganie.

Všade naokolo les, vzdychajúce smreky…

A okrem nich…

Vŕzganie drevených trámov chalupy!

Naozaj som sa rozbehol, neviem to vysvetliť, predtým som ledva dýchal a odrazu som bežal. Zakaždým však iba zopár krokov, vzápätí som zastal a započúval sa.

Zvuk silnel, blížil som sa k nemu, doboha, blížil som sa k nemu!

Slepá baba, na čom stojíš?

Mával som omrznutou rukou, akoby ma chalupa mohla spoznať.

Na klátiku.

„To som ja! To som ja!“ vrieskal som ako blázon. Záviselo od toho všetko, veď zakaždým, keď chalupa uvidela otca i mňa, poriadne zapraskala.

Čo máš pod ním?

Spoznala ma, zazdalo sa mi, že zavŕzgala o čosi hlasnejšie.

Kašu s mliekom.

Bežal som ku kaši s mliekom, bežal som si po odmenu.

Stála predo mnou, zvuk bol čoraz silnejší, ešte tridsať metrov, dvadsať, desať…

Vrazil som do drevenej steny, zlomená pravica mi nepoďakovala, ale kašlal som na ňu. Pretackal som sa po obvode základov až ku vchodu, ani na sekundu som sa nepustil steny. Nahmatal som privreté dvere, roztvoril ich a spadol dnu. Kopol som nohou, aby som za sebou zavrel, a to bolo posledné, čo som urobil.

Skrútil som sa do klbka, neodplazil sa ani za spadnutý stôl, iba som ležal, triasol sa a plakal suchým, bezslzým smiechom.

V

V chalupe bolo ako v mrazničke. Necítil som žiadny rozdiel, hoci tam muselo byť o čosi teplejšie než vonku, lebo som začal rozmŕzať.

Dobrá správa? Ani nie, bol som si istý, že už neznesiem ďalšiu bolesť, že sa jej do mňa viac nezmestí. Najbližšie minúty ma presvedčili o opaku. Keby si náhodou nevedel – rozmŕzanie je oveľa horšie než zamŕzanie. Ľavú ruku som mal už po chvíli ako v oceľovom lise, najmä končeky prstov mi vybuchovali, akoby sa v každom rozhorel plameň. Podobne na tom boli chodidlá i celá tvár. Malo to svoje výhody, napríklad som nemyslel na zlomenú pravicu, ktorá mi medzičasom parádne napuchla – v závese sa hojdal stredne veľký melón, čo bol pred pár hodinami obyčajným zápästím.

Ležal som ako bez duše, nič by ma nedostalo na nohy. Aspoň som si to myslel, lenže bolesť z rozmrazovania do mňa vŕtala ako hrdzavé nebožiece. Špicaté hroty sa mi zabodávali do každého kúska tela, otáčali sa v ranách, prenikali čoraz hlbšie.

Utešovala ma jedine nádej, že to nepotrvá naveky, že agónia pominie, len čo sa trochu ohrejem.

Ako to urýchliť, ako to urýchliť?

Mráz priostril aj mňa, celkom slušne mi to myslelo. Také chvíle treba využiť, sú čoraz zriedkavejšie.

Keby som zapálil oheň, trebárs len malý plamienok, určite by to pomohlo.

Zostal som ležať na chrbte, posúval som sa nohami a doplazil sa k peci. Studená, ako inak. Vo výklenku na drevo už neboli žiadne polená, nahmatal som zo dve tenké triesky a zvyšné noviny.

Nebolo to bohviečo, ale lepšie než drôtom do oka.

Aspoň plamienok, trochu tepla, aspoň malé urýchlenie. Nech to stojí čokoľvek, veď ľavú ruku mi už pohltil studený oheň, pálila oveľa viac než tá zlomená.

Zhúžval som noviny, položil na ne triesky, iba podpáliť.

Hmatkal som po peci aj po výklenku, lenže zápalky som neobjavil.

„Kde ste? Kde ste?“ prihováral som sa im.

Predtým bývali položené na peci, ale pri poslednom podkurovaní – keď som spaľoval vylomené nohy stoličky – mi už dobre zašibávalo, fuckoval som systematický prístup.

„Kde ste? Kde ste?“

Nenašiel som ich, tá podrbaná krabička sa predo mnou určite skrývala. Prehmatal som aj podlahu okolo pece – nič.

Iste, priniesol som si so sebou celý balíček zápaliek a vyložil ho na ktorúsi policu. Nemal som poňatia na ktorú, vstať a prehmatať všetky regály, čo stáli pri stenách, prevyšovalo moje aktuálne schopnosti.

„Chcem iba malý oheň, doboha!“ vrieskal som do ticha a váľal sa po podlahe.

Hrabal som rukou na všetky strany, vzdúvala sa vo mne zúrivosť.

„Kde ste, vy kurvy? Kde ste, kurvy malé?“

Žiadne zápalky, zabudni na oheň.

Keď si slepý, predmety sa ti strácajú aj v miniatúrnej miestnosti, zvykni si.

Ani za boha ich nenájdeš, najmä, keď ide o krabičku zápaliek a ty nutne potrebuješ trochu ohňa, malý, celkom maličký plamienok.

Kurvy kamsi zaliezli, nech som vyvádzal, ako som chcel, neboli poruke.

Keď ma tu niekedy na jar nájdu zmrznutého na kosť, nepochybne objavia aj zápalky – kdesi blízko mňa, na dosah.

„Prečo si nezapálil oheň?“ budú sa pýtať. „Prečo si nezakúril a nezahrial sa, keď mal tak blízko krabičku zápaliek?“

Pretože v tme môže byť aj blízko na druhom konci sveta. Omrznutou paprčou síce prehľadáš priestor, ale nepreskúmaš každý štvorcový centimeter, jednoducho to nejde. Najmä nie v stave, v akom som sa nachádzal.

Keď som sa však váľal po dlážke, narazil som na niečo iné. Predmet ležal neďaleko dvier, spoznal som podlhovastý tvar aj oblé hrany.

Kamarát Oly.

Jasné, pustil som ho na zem, keď mi radil, aby som neotváral dvere, keď sa ma snažil zachrániť.

Žiadny oheň, ale zato pokec s Olym – to beriem.

Načiahol som sa, zobral diktafón a položil si ho na hruď.

„Prepáč, starký,“ ospravedlnil som sa. „Chcel si mi dobre.“

Nemal som silu nahrávať aj Olyho odpoveď, veď to bol lacný odrb, nikto sa so mnou nezhováral, nemal som tu žiadneho kamaráta.

Mráz ma priostril, predchádzajúce finty nezaberali; aj keď mi vyhasli oči, videl som až príliš ostro.

Potreboval som však niečím preseknúť drvivé ticho, chcel som počuť ľudský hlas a neotvárať pri tom ústa.

Zopárkrát som stlačil tlačidlo spätného prehrávania a pustil si staršiu nahrávku.

„Neblázni!“ kričal na mňa Oly.

„Veď nič nerobím,“ oponoval som mu.

Ostrá výmena názorov, ktorú sme mali ráno – tesne predtým, než som otvoril dvere a vybehol von.

„Ak otvoríš, zomrieš.“

„Iba trochu, úzku škáročku.“ Ozvalo sa šťuknutie kľučky, otváral som.

„Zomrieš! Spomeň si na letcov!“ radil mi Oly. Škoda, že to nepomohlo, keby som ho počúval, ušetril by som si zlomenú ruku, zopár omrzlín a fatálne vyčerpanie.

„Prepáč, Oly,“ znova som sa ospravedlnil.

Kamarát sa ešte chvíľu snažil, nabádal ma, aby som zamkol a zahodil kľúč. Ani túto radu som nepočúval, namiesto toho som pustil diktafón na zem.

Z reproduktora sa ozvalo tresnutie. Potom zaškrípali dvere – najprv som ich otvoril iba na úzku štrbinku, vzápätí dokorán. Začul som vlastné kroky v snehu, postupne sa vzďaľovali, až všetko stíchlo.

Vybehol som z chalupy, koniec, finito.

Ibaže to nebol koniec, spustila sa ďalšia nahrávka.

Prekvapene som zdvihol hlavu: čo ešte mohol diktafón nahrať?

Z reproduktora zaznieval pravidelný zvuk, každou sekundou silnel. Znova kroky, tentoraz ktosi prichádzal.

Na chvíľu som stŕpol, ale vzápätí mi svitlo.

„Idiot!“ vynadal som si. „Strašíš sa ako idiot!“

Na diktafóne bola stále zapnutá funkcia automatického nahrávania. Len čo prístroj zachytil nový opakujúci sa zvuk, spustil sa.

Práve som počúval svoje vlastné kroky, keď som sa po pár hodinách blúdenia vracal na chalupu. Mával som na ňu, aby ma spoznala, čochvíľa zakričím: „To som ja!“

Žiadny krik, iba kroky, boli čoraz bližšie.

Natočil som hlavu – kde je krik, kedy zaznie?

Nezaznel žiadny krik, kroky už boli pri chalupe, dupali jeden za druhým, sebaisto, príliš sebaisto – takto kráča človek s fungujúcim zrakom.

Neboli to moje kroky.

„Čo, doboha…“ vykĺzlo zo mňa, diktafón položený na prsiach oťažel, odrazu mal tonu a chladil ako ľadová tehla.

Kroky zastali pred dverami, ktoré sa prudko roztvorili, začul som známe vŕzganie.

Ktosi vošiel do chalupy, dlážka zapraskala pod jeho váhou.

Kým som tu nebol, ktosi vošiel do chalupy a diktafón nahral jeho pohyb!

Kedy sem prišiel, ako dlho po mojom odchode? Mohla to byť minúta aj hodiny, ťažko povedať.

Z reproduktora zaznelo dychčanie, neznámy vykročil, chodil po miestnosti.

Prešiel k policiam, zaštrngotal riadom aj ďalšími predmetmi, čo tam boli naukladané.

V ušiach mi hučala krv, aj tak som však počul šramot, šuchot a praskanie.

Prehrabával sa mi vo veciach!

„Kriste,“ zastonal som.

Ostrý zvuk páranej látky. Čosi rozrezal! Moje tričká, batoh alebo niečo iné? Prečo to robí, prečo ich rozrezáva?

Ďalšie páranie a rezanie, znova a znova.

Konečne všetko stíchlo.

Zachrčal, hrdelný smiech prešiel do chichotu.

Voľačo mu bolo náramne smiešne, bavil sa na žarte alebo prekvapení, ktoré mi pripravil.

O čo mu išlo, o čo mu, do pekla, išlo?!

Určite o nič dobré, vyčítal som to z pomäteného a škodoradostného smiechu, sprevádzaného zvukom ďalšieho párania.

Neznámy hosť videl alebo si domyslel, že som vybehol do pustatiny. Vie, že nevidím, takže ma nechal zmrznúť, nepomohol mi.

Ide mu o to, aby som umrel. Chce ma zabiť, ale nie len tak, bez všetkého. Chce, aby som sa predtým trápil, chce ma zabiť čo najkrutejším spôsobom, aby sa dobre pobavil.

Očakával, že vonku zmrznem, ale pre prípad, že by som sa náhodou vrátil, mi prichystal nemilé prekvapenie.

Smiech a driapanie stíchli, akoby neznámy načúval. Dlážka zapraskala, urobil zopár krokov, ozvalo sa zavŕzganie a buchnutie dvier.

Odišiel?

Nebol som si na istom, znelo to akosi zvláštne, akosi…

„To som ja!“ začul som z reproduktora. „To som ja!“

Vraciam sa, práve sa vraciam z výpravy a vrieskam na chalupu, aby ma spoznala.

Počúval som blížiace sa kroky, tentoraz vlastné – na zázname som vrazil do steny a pretackal sa popri nej až ku dverám.

Tesne sme sa minuli! Keby som nekričal a neupozornil, že sa vraciam, azda by som naňho narazil! Možno dokonca postával pri chalupe, keď som do nej vchádzal.

Z diktafónu zaznelo zavŕzganie dvier aj moje tvrdé pristátie na dlážke.

Vypol som prehrávanie, všetko ostatné som si dobre pamätal.

Tesne sme sa minuli. Čo by mi neznámy urobil, keby som naňho naďabil?

Striaslo ma.

Zježili sa mi vlasy na zátylku, stuhol som od hrôzy, nedalo sa mi ani pohnúť.

Čo je? Čo sa deje?! Nahrávka bola desivá, ale taká bola každá minúta posledných dní; prečo ma teraz oblial studený pot, prečo lapám po vzduchu?

Znelo to akosi zvláštne, akosi…

Diktafón mi ako posledné prehral zavŕzganie dvier a môj dunivý dopad na dlážku.

Znelo to akosi…

Zavŕzganie vchodových dvier…

Keď neznámy náhlivo odchádzal, takisto sa ozvalo zavŕzganie a buchnutie dvier.

Ibaže znelo inak, boli to dvere, určite to boli dvere, ale iné, nie tie vchodové…

Nahrbil som sa a skrútil ako červ, pomedzi pery mi uniklo vydesené zapišťanie.

Diktafón tentoraz nič neprehrával, no z kúta miestnosti sa ozval zvuk – ťahavé vŕzganie dvier skrine.

Otvárali sa, ktosi v nej stál a zvnútra ich otváral.

Keď ma hosť začul blížiť sa, nevyšiel z chalupy, ale ukryl sa dnu; po celý čas tu bol, počúval ma, možno aj špehoval.

Drevo zapraskalo, zo starej skrine som mal vždy hrôzu, veď to bola skriňa, z ktorej raz vylezie bubák.

VI

Vysúkal sa von, stál v kúte pred almarou, ani sa nepohol, počul som jeho dych.

Určite na mňa civie, premeriava si ma – odhaduje, na čo sa zmôžem.

Na nič, pokojne sa mohol aj opýtať.

Krútil som sa na dlážke ako vystrašené šteňa; hrôza bola taká veľká, až prechádzala do grotesky, mykalo mi kútikmi úst.

Vedel som, že mi od strachu zašibáva, ale nedokázal som si pomôcť.

Mal by som sa z hosťa potešiť, veď na Vianoce nikto nemá byť sám.

Netešil som sa, ani trochu som sa netešil; počul som, ako mi drkocú zuby. Stále som bol skrehnutý a podchladený, neznámy na mne musel vidieť, že meliem z posledného, že ledva zostávam pri vedomí.

„Čo… Čo chceš?“ vykoktal som. „Zober si… Zober si všetko.“

Mlčal, nepovedal ani slovo, stál bez pohnutia a hľadel na mňa.

Síce som ho nevidel, tma bola stále nepreniknuteľná, ale zato som ho cítil. V miestnosti sa vznášala zemitá vôňa zmiešaná so zápachom potu. Ten chlap, ak je to vôbec chlap, sa neumýva často – samotár, tulák, utečenec?

„Čo chceš?“ vytlačil som pomedzi meravé pery.

Ani necekol, nehybne stál, keby som ho necítil, zapochyboval by som, či tam vôbec je. Človek z mäsa a kostí alebo fantóm?

Odrazu vykročil, spravil dva rázne kroky a bol pri mne.

Skrútil som sa, chránil si rukou hlavu, zakvílil.

Zašušťala látka, neznámy sa ku mne natiahol, už-už som čakal úder alebo bodnutie.

Pohyb zastal, akosi som vycítil, že natiahol ruku a drží mi ju pri hlave.

Asi v nej niečo drží, niečo ostré; odvrátil som sa, no dlážka bola tvrdá, nedalo sa do nej zavŕtať.

Prešla sekunda, dve, nič sa nedialo.

Viac nevydržím, chcem voľačo povedať, aspoň zaprosiť, aby ma nechal alebo zabil – hlavne nech koná. Roztváral som ústa, odlepil jazyk od vyschnutého podnebia…

Pri uchu mi čosi zaštrkotalo.

Obyčajné zahrkanie krabičky zápaliek. Trhlo ma – najdesivejší zvuk, aký som kedy počul.

To návštevník zobral zápalky, preto som ich nenašiel, preletelo mi hlavou. Ale prečo ich zobral, prečo…

Vyprskol do smiechu, tlmene sa nado mnou chichotal.

Povolili mi nervy, jednoducho praskli, nevydržali toľké napnutie. „Čo chceš, ty hajzel?!“ skríkol som. Zarazilo ma, koľko zúfalstva som si začul v hlase.

Nová vlna smiechu; pobavil som ho, počul som, ako dychčí. Rajcoval ho môj strach, sýtil sa ním, robil mu nesmierne dobre.

Ďalšie zahrkanie zápalkami; od štipľavého smradu, čo sa z chlapa šíril, mi začínalo byť nevoľno.

Počul som, ako si vložil zápalky do vrecka.

Má na sebe žltú vetrovku?

Pohol sa.

Zaťal som zuby, tvár mi skrivil kŕč, brada sa roztriasla.

Odchádzal odo mňa, vzďaľoval sa, už bol takmer pri dverách. Otvoril a vyšiel z miestnosti.

Zalomcovali mnou kŕče, z úst mi vyprskli sliny, pocítil som, ako mi povoľuje mechúr.

Nechal ma tak? Vydesil ma na smrť a nechal tak? Odišiel, nič mi nespravil?

„Sviňa!“ Vlastný šepot mi znel ako hrdinský krik.

„Sviňa! Sviňa! Sviňa!“

Zostával som nehybne ležať, ďalšia pudová reakcia; čosi vo mne sa rozhodlo, že budem hrať mŕtveho chrobáka. Nebezpečenstvo pominulo alebo sa aspoň znížilo, no stále som zostával zamknutý v meravom tele. Akoby som na seba navliekol hrubý oceľový skafander, nech som sa sústreďoval, ako som chcel, nepohol som sa ani o centimeter.

Prešla minúta, päť minút, pätnásť? Nevedel som to odhadnúť, už dlho som sa pohyboval vo vlastných časových pásmach. Ale určite prešla hodná chvíľa, napätie vo svaloch povoľovalo, ruky i nohy sa mi začínali triasť, brucho už nebolo ako z kameňa, dokázal som sa zhlboka nadýchnuť.

Zdvihol som hlavu, podlaha nepríjemne chladila.

Ozvala sa rana, zarinčalo sklo, do izby vleteli črepiny.

Rozmlátil okno! To hovädo rozmlátilo okno!

Za stenou som začul kroky, blížili sa k ďalšiemu oknu.

Rana, praskanie skla, rinčanie.

Ten hajzel mi nechával nádej! Pozoroval ma a nechával vo mne rozhorieť nádej. Keď videl, že som sa ako-tak pozbieral, znova udrel.

Cez vybité okná zavanul mrazivý prievan, olizli ma ľadové jazyky.

Vonku zadupotali kroky, prechádzali k tretiemu oknu, vybíjal ich všetky, jedno za druhým!

Rozkričal som sa, chcel som prekričať rinčanie, hvízdanie vetra aj štrngot črepín na dlážke.

O chvíľu boli už vybité všetky okná, chalupa oslepla, bola na tom podobne ako ja – neznámy jej vypichol oči.

Hrkanie zápalkami, páranie látky, vybité okná…

Odrazu mi svitlo.

Chce ma zabiť, ale nie iba tak, chce ma doraziť čo najkrutejším spôsobom.

Vie, že nevidím, vie, že mu hračka neujde.

Všetko zapadlo na svoje miesto, pochopil som vtip.

Chce ma nechať zmrznúť.

Blížila sa noc, pofukovalo…

Chalupa bola moja jediná záchrana, lenže teraz, s vybitými oknami…

Už v priebehu chvíle sa dnu prudko ochladilo. V miestnosti poletovala meluzína, zlá meluzína, čo kradne malé deti a ľudské duše.

Aj mne ju dnes v noci ukradne, vyfúka mi ju z tela a odnesie kamsi do hôr.

Neznámy sa poistil, aby neprišiel o zábavu – určite si zobral všetky zápalky, čo tu našiel.

A rezanie látky, ktoré som počul? Nemusel som ani hádať, všetko bolo jasné. Rozrezal prikrývky, spacák a deky, aby som sa nemal do čoho zabaliť, keď si už nebudem mať čím zapáliť oheň.

Za vybitými oknami som začul spokojný smiech. Vzďaľoval sa, vianočný koledník odchádzal.

Mal to premyslené, vyžíval sa v tom, asi to nerobil po prvý raz.

Príde sa na mňa v noci pozrieť, dopraje si svojskú polnočnú omšu, alebo sa zastaví až ráno na sviatočný Boží hod?

VII

„Tichá noc, svätá noc,“ vydychoval som cez drkotajúce zuby.

Podvedomie už znova pracovalo, ako na bežiacom páse mi predhadzovalo fantazmagorické myšlienky a predstavy. Užívalo si moje strašenie takmer rovnako ako neznámy koledník. Možno to bol ďalší prastarý mechanizmus, dedičstvo po pravekých predkoch – chcelo odpútať pozornosť od situácie, v ktorej som sa ocitol. Tvárou v tvár smrti máš iba dve možnosti, ako prežiť – vysmiať sa jej priamo do ksichtu alebo si ju nevšímať, silou vôle zamerať pozornosť inde. Jedno ťažšie než druhé, súhlasím, ale ak si nevyberieš z tých dvoch, zostane tretia – neodľahčíš situáciu a nebezpečenstvo smrti, jej bezprostredná blízkosť, ťa svojou váhou rozdrví.

Napokon, je to známa vec, že existuje jediná príčina smrti – šok. Nech ťa morí choroba, zranenie, alebo staroba, nakoniec ťa vždy zabije šok – stav, keď sa ti do mozgu či iného orgánu z rôznych príčin nedostane toľko krvi a kyslíka, koľko potrebuješ na prežitie.

Pokiaľ sa šoková reakcia nespustí, prežívaš, aj keď by si mal byť technicky už dávno mŕtvy. Také prípady sa stávajú, neraz o nich písali v novinách. Útočník schytal od policajta osem zásahov poriadnym kalibrom. Polovica z nich bola smrteľná, ibaže chlapík o tom nevedel – bol taký rozzúrený, že si bez akéhokoľvek ošetrenia požil ešte polhodinu. A neflákal sa, neležal na chodníku. V amoku dorazil policajta, potom ešte dvoch a zopár civilov. Takých špecialít nie je málo, stávajú sa takmer každý deň. Existujú však aj opačné – vojaka zranili, vôbec nešlo o smrteľnú ranu, lenže sa uňho rozvinul šok a neborák umrel. Zabila ho vlastná psychika, ktorá nedokázala zabrániť spusteniu šoku, práve naopak, podieľala sa na ňom.

Na takéto fajnovosti som myslel, keď som sa v mrazivom severáku triasol na dlážke. Plietlo sa mi jedno cez druhé, neudržal som súvislé myšlienky. Od úvah o šoku som preskakoval do iných sfér, podvedomie zmätene hrabalo v zásuvkách pamäti a vyhadzovalo mi do vedomia všetko, čo našlo.

Tentoraz objavilo zásobu informácií o starých vianočných zvykoch a poverách.

Aktuálne, ale nepotrebné.

Aj tak ma však oblažilo niekoľkými výstižnými postrehmi.

Verilo sa, že mŕtvi predkovia môžu so živými sedieť pri štedrovečernej večeri, preto sa prestieralo aj pre nich. K tomuto zvyku sa viazal zákaz zametania – aby sa nevymietli mŕtve duše z domu.

Áno, keby som náhodou pozabudol, naši milí predkovia považovali Vianoce za magický čas, keď sú mŕtvi blízko živých, smrť obchádza okolo domov a záhrobný svet sa občas prekryje s tým naším. Parádička.

Na Štedrý večer nesmel nikto sedieť oproti dverám do ulice, aby on alebo niekto z rodiny neumrel. Nikto nesmel kýchnuť alebo na niekoho hlasno zavolať, aby si ho nenašla smrť.

Našla si ma smrť? Príliš hlasno som vrieskal, urobil som poriadny randál, a práve tým ju prilákal? Obchádza okolo chalupy, nemá čas vyčkávať, kým zmrznem alebo skapem od hladu, má veľa roboty, takže sa rozhodla dianie urýchliť?

Alebo ma navštevuje nejaký zosnulý blízky či azda ktosi, kto v horách kedysi vypustil dušu a nemá sa na Vianoce ku komu vrátiť? Iste je mu v tunajších pustatinách smutno, tak využíva magický čas, keď má prístup k živým, a snaží sa vtiahnuť ma k sebe, na druhú stranu…

Známy je aj zvyk betlehemských hier. Pastieri chodili po domoch s dreveným betlehemom, mali oblečené kožuchy naruby, na tvárach masky a na palici nastoknutého ježka, ktorým strašili deti.

Aj so mnou sa ktosi zahral betlehemskú hru – cítil som sa ako Ježiško v maštali, kde fučí vietor a zo stien i podlahy vystupuje chlad.

Strhlo ma, na chvíľu som bol naspäť, blúznivé predstavy sa rozplynuli, vystriedala ich čiernota. Ostatní sa ponárajú do tmy, keď idú spať, ja sa do nej prebúdzam.

Mráz ma už znova prežúval, hrýzol čoraz silnejšie, chystal sa ma zhltnúť.

Utesni vybité okná handrami, napchaj do nich prikrývky, spacák, batoh, oblečenie!

Stále som blúznil, utesniť štyri veľké diery bolo nemožné, toľko materiálu sa v chalupe neváľalo. Okrem toho som bol slepý a mal k dispozícii iba jednu omrznutú ruku. Nezmajstroval by som žiadne tesnenie, nanajvýš by som sa znova poranil. Veď vietor vyhrával na ostrých a špicatých kusoch skla, čo trčali z okenných rámov. Aj na dlážke určite ležalo veľa črepín. Nemal by som sa tam približovať, nemal by som sa ani hýbať – črepiny lietali po celej chalupe, môžu byť kdekoľvek.

Mohol by som sa podrezať.

Nie zlý nápad, horúca krv by ma zároveň zahriala.

Zakry okná matracmi z váľand! snažila sa vo mne akási časť, ktorá odmietala uveriť, že umriem.

Fajn plán, ibaže matrace sú len dva, vybité okná štyri – čo s tým, ty génius?

Ticho.

Blúznenie nemá rado záblesky jasnej mysle, preto najprezieravejší ľudia medzi pomätencami skončia zvyčajne najhoršie.

Postavil som sa, s vypätím posledných síl došiel k posteli. Prehmatal som prikrývky, napodiv sa mi do dlane nezaryla žiadna črepina. V ďalších očakávaniach som sa však nesklamal.

Prikrývky, deky aj spacák boli na franforce.

Chlap ich rozrezal, rozpáral alebo aspoň pobodal, aby vytvoril diery, cez ktoré unikne teplo.

Šťastné a veselé.

Zaliezol som do zvyškov spacáka a nahrnul na seba všetky textílie, na ktoré som dočiahol.

Handrár, vydrbaný handrár!

Ležal som v nesúrodom klbku, necítil žiadne teplo.

Mráz silnel, vonku sa už určite zotmelo, prichádzala noc.

Aj vietor naberal na sile, chalupa praskala, vybité okná spievali, komín tenko pískal. Nápory chladného vzduchu sa opierali aj do políc, kuchynské náčinie potichu cinkalo. V kúte sa ozývali nenamastené pánty pootvorenej skrine, z ktorej pred pár hodinami vyliezol bubák.

Chvel som sa, klbko rozdriapaných látok, do ktorého som sa zabalil, proti zime veľmi nepomáhalo. Hlásila sa aj horúčka a hrdlo ma už neštípalo iba pri prehĺtaní, ale stále, nedoprialo mi žiadny oddych. Pokašliaval som, už mi nepískalo len v prieduškách, ale aj hlbšie – zrejme začínajúci sa zápal pľúc. V zlomenom zápästí mi pulzovala tupá bolesť, ozývala sa rytmicky pri každom údere srdca. Prsty, palce ani uši som si znova necítil – zrejme to tak bolo lepšie. Moril ma hlad a príšerný smäd, ale nevládal som vyliezť pred chalupu a nahltať sa snehu. Nevládne som ležal a chrčal, život zo mňa unikal každým výdychom.

Spomenul som si na rozprávku o dievčatku so zápalkami. Kedysi mi ju čítavala mama – príbeh sa mi páčil, no zakaždým ma dojal i rozčúlil, veď bol až bolestivo nespravodlivý.

Dievčatko so zápalkami zmrzlo na Silvestra, neskapalo na Vianoce.

Chlapček bez zápaliek – možno aj o mne vznikne rozprávka.

Hlúpy chlapček sa vybral cez zimu do chalupy a nezobral si so sebou zápalky…

To bude hlavné posolstvo, môj odkaz pre nasledujúce generácie detí. Nebuďte ako hlúpy chlapček, keď idete s rodičmi do hôr, uistite sa, že majú zápalky.

Mrznúce dievčatko škrtlo prvou zápalkou a uvidelo krásne rozhorúčené kachle, pri ktorých sa ohrialo.

Čo by som uvidel ja? Nádherné kanadské kachle značky Pacific Energy za tisícosemsto eur? Alebo prechádzku dlhou uličkou supermarketu Nay Elektrodom s množstvom ohrievačov v regáloch?

Keď zapálilo druhú zápalku, uvidelo bohato prestretý stôl.

Veru, aj mne sa v hlave mihali obrazy horúcej kapustnice, z ktorej stúpala voňavá para. Cítil som na jazyku chutnú klobásku, zemiakový šalát aj krehučké rybie mäso.

V plamienku tretej zápalky dievčatko zazrelo prekrásny vianočný stromček s množstvom darčekov.

Aj my s Natáliou sme mávali v obývačke stromček, aj keď iba umelý, malý a biely. Sedávali sme vtedy na gauči, nedržali sme sa, ale cítili vzájomnú blízkosť. Pozerali sme v telke rozprávky, bolo nám spolu príjemne a teplo…

Pri tej spomienke sa mi stiahlo hrdlo, zasmrkal som a zakašľal.

Natália.

Už žiadne spoločné Vianoce, žiadne spoločné sviatky.

V žiare štvrtej zápalky uvidelo dievčatko mŕtvu starú mamu, ktorá si poň prišla. Chytila ho do náruče a odniesla do záhrobia.

Kto si príde po mňa? Kto príde po mňa?

„Natália,“ vydýchol som jediné meno, na ktoré som si spomenul.

Zadul vietor, pánty v kúte zavŕzgali, dvere zaklopali o drevený rám.

Skriňa, z ktorej vyliezol bubák…

Skriňa…

Ty idiot! skríkla na mňa vlastná duša, ktorá stále odmietala uveriť, že je smrteľná.

Trasiem sa v izbe so štyrmi vymlátenými oknami a pritom mám k dispozícii skriňu – oveľa menší priestor na vyhriatie.

Keby mi namiesto škrtania imaginárnych zápaliek radšej zapálilo v mozgu, už dávno som nemusel mrznúť. Aspoň nie tak kruto ako doteraz.

Posadil som sa a nazhŕňal hrču prikrývok a diek. Chystal som sa vstať, no záchranná akcia mala háčik.

Musel som vliezť do strašidelnej skrine, kde bývajú bubáci.

Smiešne, viem, ale presne taká obava ma premkla. V tej chvíli sa mi zdala rovnako reálna ako hryzúci mráz, hlad i smäd.

Nechce neznámy práve toto? Neplánuje ma vlákať do skrine, z ktorej sám vyliezol? Čo ak je v nej akýsi cudzí svet plný prízrakov, čo ak je brána do sveta mŕtvych práve tam?

Žiadny vstup do magickej ríše Narnia, plnej dobrodružstiev, ako v knižke od Cliva Lewisa, ale tmavý tunel do starého dobrého záhrobia.

Poslepiačky sa krčiť v skrini, z ktorej som mal celé detstvo hrôzu.

Šťastné a veselé.

Buď to, alebo pomalá bolestivá smrť na váľande.

Vstal som a zamieril k zberni svojich detských strachov.

VIII

Dvere sa kyvkali vo vetre, predstavivosť mi pred vnútorným zrakom vyčarila obraz kostlivca mávajúceho hnátom.

Len vstúpte, len vstúpte, trajekt odpláva o necelú minútu!

Trajekt smerujúci do tmy – ešte hustejšej, než bola tá, v ktorej som sa topil.

Nahmatal som dvere a roztvoril ich dokorán.

Ovanul ma zápach starého dreva i naftalínových guľôčok proti moliam. Začalo mi bzučať v hlave, akoby skriňa vysielala na vlastnej vlnovej frekvencii. Mohla to však spôsobiť aj stúpajúca horúčka.

Nadýchol som sa a vošiel dnu – najprv jednou nohou, vzápätí druhou. Nemotorne som sa otočil, aj základné úkony som zvládal čoraz ťažšie. Spodok skrine som vystlal rozrezanou prikrývkou, so zastonaním som sa posadil. Prebehol som prstami po vnútornej strane dvier, hľadal som výčnelok, za ktorý by sa dali uchopiť. Poslúžil mi zámkový mechanizmus – podarilo sa mi ho zachytiť medzi palec a ukazovák. Dvere som privrel až na tretí pokus, s omrznutou paprčou to nešlo ľahko. Napokon sa mi pošťastilo, no nie veľmi. Len čo som dvere pustil, znova sa roztvorili, cez škáru zaútočil vietor. Musel som ich pritiahnuť a držať, neprestajne mi kĺzali spomedzi necitlivých prstov.

Celkovo som si však polepšil, v skrini bolo naozaj trochu teplejšie, meluzína sem nemala prístup. Aspoň kým som držal zavreté dvere.

Ako dlho vydržím?

Pokúšal som sa nemyslieť na to, kde sedím, ale nedarilo sa.

Si zavretý v skrini spolu s bubákom!

Určite je tu, sedí vedľa mňa, hľadí mi priamo do vyhasnutých očí.

Čo keď neznámy hosť nebol sám, čo keď boli viacerí? Jeden odišiel a druhý tu zostal ukrytý. Vliezol som k nemu, vliezol som k nemu!

V almare bolo čoraz teplejšie, uvoľnil som sa – a práve to ma dostalo.

Pokým som mrzol, nemal som čas ani energiu sústrediť sa na čokoľvek iné. Hryzúci mráz mi nedoprial chvíľu oddychu. Teraz, keď sa oteplilo, nastal odmäk, všetko vo mne povolilo.

Moja vôľa, dovtedy vybičovaná pudom sebazáchovy, náhle ochabla. Ovisli mi plecia i hlava, akoby mi odstrihli vodiace motúziky. Rany, čo mi uštedril dnešný Štedrý deň, ma už dávno rozbili na kusy. Ibaže kým som mrzol, praskliny ako-tak držali pokope. Teraz začínali povoľovať, so škrípaním sa rozchádzali, obnažovali vo mne čoraz väčšie štrbiny.

Uvoľnenie je nebezpečné, veľa zranených ľudí umrie v momente, keď im oznámia, že už dorazili záchranári alebo ich práve doviezli do nemocnice. Dovtedy boli zakvačení na živote, strach a snaha vydržať ich držali pokope. Len čo sa uvoľnia, rozpadnú sa na kusy a zomrú.

Presne ako ja.

Doľahla na mňa sebaľútosť, vyplnila priestor skrine, hučala, až mi trhalo bubienky.

Plakať som nevládal, ale z času na čas mnou zamykalo. Poriadne som sa potil, o to sa postarala horúčka. Tričko aj košeľu som mal mokré, lepili sa mi na chrbát.

Vedel som, čo to znamená – keď sa snažíš zabrániť zmrznutiu, rozhodne sa vyhni spoteniu a vlhkosti.

Smola, neskoro.

Zašmátral som prstami po dreve, nahmatal úzke praskliny.

Takto sa začína všetko zlé – prasklinami v tme. Keby mi fungovali oči a prezeral by som skriňu zvonku, žiadne chyby by som nevidel. Zvonku vyzerala v poriadku. Zato vnútri, v tme, sa už rozťahovali praskliny.

Presne ako v manželstve s Natáliou. Navonok všetko v najlepšom poriadku, ale kdesi v tme…

Neviem, čo odštartovalo eróziu, možno nelichotivé poznámky jej fotrovcov na moju adresu. Nie je dosť praktický, nedokáže sa o teba dobre postarať, veď sa živí iba písaním, také tie kecy, poznáš to.

Natália tvrdila, že názory rodiny ju nezaujímajú, že ide o mňa a náš vzťah, no zakaždým, keď sme sa pohádali, počul som v jej slovách ozvenu toho, čo do nej húdli.

Nikdy neurobíš poriadny randál!

Scenárista.

Posledné hovno.

Nemal som liezť do skrine, bola plná neviditeľných piraní. Pustili sa do mňa s chuťou, čochvíľa ma ohlodajú až na kosť. Keď človek spadne do vody s piraňami, zaživa z neho vyhryzú všetko mäso – nie je to povera, pekne si to vygúgli.

Ostré zúbky sa do mňa zabárali, stovky malých čeľustí si nedopriali ani chvíľu oddychu.

Hryz, hryz, hryz.

Neustále hodnotenia mňa i mojej práce, desiatky, stovky hodnotení každý deň.

Od Natálie, produkčnej či divákov. Každý má patent na rozum: ten by lepšie napísal hento, ďalší zas tamto; vypočuť si desiatky názorov denne, milo sa usmievať, správať sa slušne…

Bzučalo mi v hlave, lenže to nebola novinka – už dlho som tam mal obrovské osie hniezdo. Skús počúvať stovky hodnotení, skús to každý deň po niekoľko rokov. A zároveň pri tom pracuj, drž si svoju líniu, nedaj sa ovplyvniť, lebo sa ti všetko rozsype.

Držíš zo všetkých síl, držíš, ako len vieš, navonok je všetko v poriadku, ale dnu…

Prvé praskliny.

Najprv tenké ako vlas, neskôr čoraz širšie – stále držíš, aj keď sa stavba, čo po celý život dávaš dokopy, citeľne chveje, už sa otriasa.

Držíš, až kým čosi nepraskne…

Praskol som už dávno, posledné dni boli iba dôsledok.

V skrini sa mi to všetko pospájalo, mozaika sa doplnila, sedel som v dokonalej tme, no osvietilo ma.

Načo som sem vlastne prišiel? Načo som sem naozaj prišiel?

V ušiach mi hučalo bublanie vriacej vody – aj tá sa pomaly zohrieva, nič sa nedeje, všetko v pohodičke, až kým odrazu nezovrie.

„Púújd,“ ozvalo sa z čistiny pred chalupou, zvuk prenikol cez prázdne okná, predral sa až do skrine.

Tentoraz ma netrhlo, návrat záhrobného kamaráta som prijal s pokojom. Aj tak som tu už zarezával poriadny nadčas. Mal som ísť vtedy, keď prišiel po prvý raz, zbytočne som sa vzpieral.

„Púújd,“ zopakoval kuvik.

Už pôjdem, už čochvíľa pôjdem, nič iné mi nezostáva, nemám dosť síl.

Výčnelok na dverách sa mi šmýkal z prstov, ale nezovrel som ich, nevládal som viac vzdorovať.

Uvoľnil som sa, raz to muselo prísť, bojovať má zmysel iba po istú hranicu, a keď ju človek prekročí, iba sa zbytočne trápi.

Bolo mi zle, veľmi zle, a pritom stačilo, aby som roztvoril prsty, aby som prestal sám sebe škodiť.

Opúšťaš sa! varoval ma hlas, čo sa ma po celý čas snažil zachrániť. Tentoraz zaznieval z obrovskej dialky, ledva som ho počul, akoby zostal vyvretý kdesi v izbe pred skriňou.

Dvere mi vykĺzli, škára sa zväčšila, mrazivý vzduch nezaváhal a zaboril do mňa tesáky.

Bolo mi to jedno, všetko mi bolo jedno, nevládal som vzdorovať.

Pirane sa zažrali hlboko, tma a ticho ma drvili.

Modlil som sa za vykúpenie, za smrť – moja polnočná omša.

Ešte viac som sa uvoľnil, prepadával sa do ríše večného spánku, kde je teplo a príjemne.

Dievčatko so zápalkami.

Padal som čoraz hlbšie, akoby som sa zabáral do sladkého pudingu.

„Púújd,“ zakuvikal po tretí raz vták a všetko sa rozplynulo.

PIATY DEŇ
BOŽÍ HOD

I

Tma.

Takto vyzerá druhá strana. Pohol som hlavou, zarazilo ma, že stále pociťujem ozvenu fyzického tela – asi dlhoročný zvyk, takých sa rýchlo nezbavíš ani po smrti.

Vynáral som sa, čosi ma ťahalo naspäť na hladinu. Napol som mentálne svaly, nechcel som sa vrátiť, ani za boha – už žiadna bolesť, mráz, slepota či beznádej, už dosť!

Nepomohlo, trajekt spustil spätný chod, ak ma znova vypľuje na nesprávnom brehu, trápenie bude pokračovať.

Chcel som umrieť, priznávam, nič na svete som si neprial viac.

Namiesto toho ma obludná sila vtiahla naspäť do tela, už-už som narážal na známe biele útesy.

Doverské skaly, kráľovstvo Albión sa blíži, pripútaj sa.

Privítal ma šialený mráz, v hrdle mi šľahali plamene, lomcoval mnou zápal a horúčka, no zároveň ma zvierali obruče chladu.

Pokus odpútať sa mi nevyšiel, Charón ma vrátil do sveta živých.

Budem to musieť poriešiť sám; ak sa dokážem pohnúť, nájdem na podlahe ostrú črepinu a…

Otvoril som oči, tma zredla.

Srdce sa mi rozbúšilo, čosi sa zmenilo.

Zavreté či otvorené oči – predtým žiadny rozdiel, zakaždým rovnaká tma.

Zopakoval som pokus, silno stisol viečka a roztvoril ich.

Čiernota ustúpila, nezmizla úplne, no bola podstatne redšia.

Myklo ma, v rozrušení som pohol pravou rukou a zjačal od bolesti. Rýchlo som sa spamätal, bolesť teraz nebola podstatná, nič nebolo podstatné, iba hmlistý prísľub svetla.

Ktovie, ako dlho som spal, možno sa za ten čas niečo zmenilo, azda…

Potisol som odchýlené dvere, v tme sa objavil jasnejší prúžok.

Začínam vidieť! Boha mu, začínam znova vidieť!

Zatiaľ to síce stojí za hovno, nech žmúrim, ako chcem, rozoznávam iba svetlejšie machule uprostred tmy, lenže aj to znamená zlepšenie.

Prudké zlepšenie.

Srdce mi odrazu tĺklo ako splašené; isteže, opustil som sa, nič na svete som si neprial viac, než umrieť.

Minulosť.

Svetlé machule uprostred tmy zmenili celú hru. Nové pravidlá, bejby!

Ako rýchlo sa mi zrak obnoví? premýšľal som horúčkovito. O aký čas uvidím ešte lepšie?

Aj drobné zlepšenie by znamenalo desiatky nových možností – videl by som na cestu, možno by som si trúfol zostúpiť do doliny.

Telo sa tej predstave nepotešilo – bol som vyhladovaný, smädný, chorý, dolámaný a totálne vyčerpaný. Ktovie, či by som zvládol cestu nadol, bolo to päťdesiat na päťdesiat.

Ibaže máte aj ďalšiu možnosť, pán súťažiaci, priateľa na telefóne.

Pravdaže, keby som videl o štipku lepšie, mohol by som nájsť mobil a pomotať sa okolo chalupy – skôr či neskôr objavím signál. Privolám si pomoc, zavolám všetkých: záchranárov, doktorov, požiarnikov, policajtov aj vojakov, vyvolám také manévre, že…

Čo na to povie smradľavý koledník?

Moje nadšenie zmrzlo; každú chvíľu sa mohol vrátiť, aby skontroloval, či som už zdochol. Musím konať, ak chcem predsa len zabojovať, treba sa rozhýbať.

Nevie, že znova vidím, bude to prekvapenie aj preňho, pravidlá sa zmenili, prišiel o svoju najväčšiu výhodu.

„Ty hovädo, ty skurvené hovädo!“ zavrčal som. Vzdúval sa vo mne hnev, priam zúrivosť, nové emócie prekryli strach i beznádej.

„Zajebem ťa, ty zmrd, zajebem!“ doliehal ku mne vlastný chripiaci hlas.

Vyhrabal som sa zo skrine, bol to nadľudský výkon, telo skrehnuté a slabé, veľmi slabé. Ledva som urobil zopár krokov a rozhliadol sa.

Nevidel som žiadne detaily, akoby som sa díval cez hrubú látku. Rozoznával som však štyri svetlé škvrny – vybité okná, cez ktoré prenikal denný jas.

V žilách mi koloval adrenalín, inak by ma zima, hlad a slabosť dostali na kolená. Aj teraz som ich vnímal, dávali o sebe vedieť, ale ozývali sa odkiaľsi z okraja.

Kašlal som na opatrnosť, ak mám zabojovať, treba sa rozhýbať. Vyšiel som pred chalupu, tma ešte viac zredla, jagavý sneh ju zosvetlil. Bolo chladno, ale nefúkal vietor; zdalo sa, že je pekný, slnečný deň.

Zohol som sa, nabral do dlane trochu snehu a pretrel si tvár aj oči. Prudko som žmurkal, krútil očnými guľami, ktoré už boli celkom pohyblivé, masíroval ich prstami. Neviem, či zabral očný telocvik, alebo skôr čas, ktorý som ním strávil. Nech je, ako chce, v riedkej tme som rozoznával nejasné okraje a kontúry stromov i vzdialených vrcholcov hôr. Pokračoval som v procedúrach, upadol som do tranzu.

Obrysy som už videl aj na blízku vzdialenosť. Nie vždy to bolo najlepšie. Napríklad pravé zápästie – vedel som, že napuchlo, ale nečakal som, že uvidím neforemnú hrču veľkosti obrovského grapefruitu. Obrys ruky s masívnym opuchom vyzeral príšerne; začudoval som sa, že mi nepraskla napnutá koža.

Vrátil som sa dnu, bol som naspídovaný ako po kokaíne, ktorý som skúsil jediný raz – veď som pracoval medzi hercami.

Ide sa telefonovať, ide sa telefonovať!

Kde je vlastne mobil, kam som ho položil?

Nepoložil, tresol si ním o dlážku, keď sa ti nepodarilo vyťukať žiadne číslo.

Kľakol som si a pustil sa do hľadania. Stále som nevidel detailne, musel som si dávať pozor na črepiny. Išlo to pomaly, no podarilo sa. Pod policou som zazrel svetlý obdĺžnikový obrys.

Môj biely smartfón, bielučký ako sneh!

Pobral som sa k nemu, brána do raja je občas neveľká, stačí dvanásťkrát šesť centimetrov.

A teraz pozor, milí konšpirátori, nasleduje ďalšia reklamná vsuvka, pretože ak o tom ešte neviete, okrem svetového židovstva ma platí aj spoločnosť Apple.

Nahmatal som iPhone a zdvihol ho tesne k tvári. Prižmúril som oči; nevyzeralo to veľmi nádejne, ale hádam rozoznám aspoň čosi. Stisol som tlačidlo, ale displej sa nerozsvietil, zostal vyhasnutý, čierny.

Prešiel som po ňom palcom, pocítil som praskliny.

Znova praskliny, všetko tu popraskalo, nič nebolo v poriadku.

Keď som sa pred pár dňami nikam nedovolal, tresol som mobilom o dlážku. Určite mu to nepomohlo.

Nevzdával som sa, znova som postláčal, čo sa dalo, smartfón však nijako nereagoval.

Došlo mi, čo sa stalo. Tresnutie o dlážku ho nemuselo doraziť, ale keď som po ňom pred pár dňami hystericky ťukal, určite som pospúšťal veľa rôznych aplikácií. Tie sa otvorili, po celý čas bežali, potichučky žrali baterku.

No jasné, baterka je v riti!

Smartfónik má parádne funkcie, to je fakt, ibaže keď ich spustíš, vydrží šliapať nanajvýš zopár hodín a šlus, fajka zhasla.

Chcelo by to nabíjačku a peknú dvestotridsaťvoltovú zásuvku v stene. Nemal som ani jedno; keď som sa sem chystal, bral som si mobil iba ako poistku, väčšinu času ani nemal byť zapnutý.

Bránil som sa zo všetkých síl, napokon som si však priznal pravdu.

Žiadne telefonovanie, brána do raja zostala zamknutá. Nemám ju ako dobyť, veď nemám poruke nabíjačku.

Veľmi vtipné, šampión.

Žiadna kavaléria, žiadne manévre.

Nestihol som to ani domyslieť, keď sa ozvala hudba.

II

Ťahavé tóny doliehali odkiaľsi zvonku, niesli sa zasneženým lesom a vlietali dnu cez vybité okná.

Veselé vianočné koledy, cinkanie rolničiek, rozjarené detské hlásky.

Síce zneli zašumene a nejasne, ale aj tak som ich dobre počul.

Čo koho do toho,

že Jéžiška ľúbím,

ket pójdem na jarmek,

volačo mu kúpim.

Bláznivé ľudové piesne, škrekľavý chlapčenský hlas, nič viac mi k šťastiu nechýbalo. Najmä sem, do zimnej pustatiny v horách, sa taký úkaz hodil ako päsť na oko. Hudba sem nepasovala, bola síce veselá a hravá, no keď sa niesla vyľudneným zasneženým lesom, pôsobila prízračne.

Po chrbte mi prebehli zimomriavky, nadšenie pokleslo, zúrivo som premýšľal.

Čo to znamená? Ktosi spustil prenosné rádio, poriadne vypeckoval hlasitosť, užíva si vianočnú atmosféru. Asi tak, ako si ju niektorí kreténi užívajú predčasným odpaľovaním silvestrovských petárd na Štedrý večer.

Ak je niekto kretén, ešte nemusí byť zlý človek. Možno slnečné počasie kohosi vytiahlo do hôr, azda aj predpoveď bola priaznivá a prišiel nadlhšie…

Ďalšie chalupy, v okolí sú roztrúsené ešte dve či tri chalupy!

Vyšiel som von a započúval sa.

Cukrové, jabĺčka,

to je pre Jéžiška,

lebo sa narodzil

v studených jasličkách.

Každý ftáčik pri Jéžišku

svojú notu spjévá,

len tá sprostá sova

zdaleka sa dzívá.

Psychedelická produkcia pokračovala; vždy som bol presvedčený, že naši predkovia na čomsi fičali. Zdroj zvuku sa však nehýbal, hudba prichádzala stále z rovnakého smeru, dokonca sa mi zdalo, že z toho istého bodu. Kdesi tam, za čistinou a lesom, stojí ďalšia chalupa.

Azda sa do nej po Štedrom dni ktosi vybral, aby si vychutnal sviatočnú atmosféru. Ľudia sú rôzni, niekto si ticho hôr užíva, druhý urobí všetko pre to, aby ho prehlušil.

Pomoc a záchrana je možno blízko. Prešmátrať sa k druhej chalupe bolo určite jednoduchšie, než zliezť do doliny. Vliekol by som sa viac-menej po rovinke, hudba by ma navigovala, zrejme by som to zvládol aj v tomto žalostnom stave.

Ale mohlo to byť aj inak. Čo keď sa môj včerajší koledník prišiel ráno pozrieť, aký pekný cencúľ je zo mňa? A namiesto príjemného pohľadu na ľudskú mŕtvolu zbadal, ako si pred chalupou pretieram tvár aj oči, sledoval ma, došlo mu, že začínam vidieť. Chce ma nalákať do pasce, pochopil, že priamemu útoku už dokážem vzdorovať, lenže ak ma kamsi priláka a zaútočí zo zálohy…

Čo robiť, čo robiť?

Ak je v chalupe nejaký turista či dovolenkár, záchrana je na dosah ruky.

Ak tam však číha včerajší hosť, bude vo výhode – jeho územie, jeho pravidlá.

Najlepšie by bolo vykašľať sa na nebezpečné hádanie a zliezť do doliny. Ibaže na taký výkon som sa necítil, ledva som stál na nohách. Navyše, čo ak mi počas túry znova zahaprujú oči? Zostanem trčať kdesi na brale alebo v hustom lese. Zato koledy revúce z rádia by ma neomylne priviedli k cieľu.

Bolo to lákavé, až príliš lákavé.

Letec vidí pristávaciu plochu, vyhodnotí ju ako bezpečie a čosi v ňom sa upriami na cieľ dostať sa tam. Všetko ostatné ide bokom – rýchlosť klesania, výška i sklon, všetko sú to nepodstatné hlúposti, hlavne byť čo najskôr v bezpečí.

Presne to sa mi už znova dialo, spúšťal sa vo mne rovnaký mechanizmus, ktorý ma včera prinútil vybehnúť z dvier.

Tentoraz by to nebola až taká hlúposť, lebo existovala reálna šanca, že v druhej chalupe trávi niekto dovolenku tak ako ja.

Ibaže malá, veľmi malá…

Topiaci sa slamky chytá.

Hudba stíchla; napadlo mi, že je koniec veselosti, no vzápätí sa ozval ženský hlas.

„Milí poslucháči, nasleduje pásmo ľudových vinšov v pôvodných slovenských nárečiach. Spríjemnite si nimi dnešný sviatočný deň, ktorý sa kedysi volal Boží hod. Prajeme vám ničím nerušené počúvanie,“ oznámila redaktorka.

Pripravil som sa na ďalší psychický nápor a veru som sa nesklamal.

Kuriny, babiny, babiny kury,

dedove šury, baba mala fúzy, dedo mrňúsy.

Odíde nám starý rok a príde nám nový,

vítajte ho, vítajte.

Väzňov v Guantáname mučili púšťaním rapovej hudby iba preto, že Američania ešte neobjavili tieto klenoty. Po niekoľkých ďalších veršíkoch sa mi zakrútila hlava a napadlo mi, že vydať sa k zdroju tohto rámusu ozaj nie je dobrý nápad.

Ale stále to bolo vyhrávajúce rádio – príznak civilizácie a ľudskej prítomnosti.

Mysli na zabitých letcov!

Naser si!

Druhá chalupa – možno hodinka cesty, ale po rovinke. Určite lepšie než namáhavý a nebezpečný zostup do doliny.

Čaká tam na teba, snaží sa ťa nalákať, zabije ťa.

Teplo, možno aj jedlo, iba hodinka chôdze…

Nerozhodnosť ma takmer dostala, cítil som, že stačí ešte chvíľa váhania a unikne zo mňa sila. Ak mi z krvi vyprchá adrenalín, naozaj si sadnem do snehu, zaspím a skapem.

Teraz, keď sa šance zvýšili, keď znova ako-tak vidím, by to už bolo trápne.

Vrátil som sa do chalupy a pustil sa do prehľadávania police. Žmúril som na kuchynské náčinie, nebolo to jednoduché, stále som mal nejasný výhľad ako cez gázu. Náladu mi nezlepšovalo ani to, že prsty na ľavej ruke nabrali nezdravú tmavofialovú farbu. Vôbec som si ich necítil, ledva nimi hýbal. Vedel som, o čo ide, nebolo treba pripomínať si to.

Omrzliny.

Nemysli na modrého slona.

Tmavofialové omrzliny – ak ešte trochu stmavnú, znamená to jediné…

Šmyk, šmyk, dovidenia, prstíky.

Iste, na čo by mi ako scenáristovi boli prsty? Veď od nich závisí iba moja existencia.

Ale to boli príjemné problémy; na to, aby som riešil podobné malichernosti, by som musel najprv prežiť tento relaxačný horský pobyt.

Cítil som sa veľmi zrelaxovaný, možno až príliš.

Konečne som objavil, po čom som pátral.

Príbor – lyžička, vidlička a nôž.

Žabykláč bol tupý, až hrôza – poriadne kuchynské nože si otec spolu s ďalšou kuchárskou výbavou zakaždým prinášal z domu. Mne nič také nenapadlo, veď načo? Tupý alebo ostrý, stále to bol nôž, aspoň mal špicatý hrot.

Natiahol som si rukavicu a pobral sa z chalupy, v ktorej som si za posledné dni užil toľko zábavy. Na dlážke pri dverách som čosi zazrel – pohodený diktafón.

„Nazdar, Oly,“ prehodil som. „Jasné, že ťa tu nenechám, žiadne strachy, kamarát.“

Zdvihol som ho a strčil do vrecka bundy. Nenechám predsa zmrznúť najlepšieho kamoša.

Naposledy som sa rozhliadol a vyšiel von.

III

Pod nohami mi znova vŕzgal sneh, znelo to rovnako, ako keď som pred štyrmi dňami vyrážal do hôr.

Až na to, že vtedy ma ten zvuk poháňal vpred, zatiaľ čo teraz ma desil. Ak sa mi podarí odtiaľto dostať, v živote už nepôjdem do hôr, aspoň nie v zime.

Zopárkrát som si snehom zvlažil hrdlo a ústa; pekelne to štípalo, pri prehĺtaní sa mi od bolesti zatočila hlava, no mučivému smädu som už nevládal vzdorovať.

Duševné rozpoloženie mi nalomili aj prastaré vinše, ktoré sa valili z rádia jeden za druhým. Raz vinšoval hrubý mužský barytón, inokedy príjemný ženský hlas, zaznel aj tenký detský hlások. Najhoršie na mňa pôsobili skupinové vinše v podivných nárečiach, sprevádzané údermi ozembucha.

Vinšujem vám, vinšujem,

na tie slávne svjätki,

aby sa vám chovali všelijakie statki.

Koňe pacolisťie, voli jegečisťie,

husi chochoľaťie, kuri jarabaťie

a ťie ovečki, krutorožečki.

Šťastlivé svjätki!

Chvíľami to znelo ako mongolčina; znova ma zachvacovala horúčka, všetko – vŕzganie snehu, okolitý les aj čoraz hlasnejšie vinšovanie – nabralo snový nádych. Z doliny sa ozvalo vlčie zavytie, znelo však inak než minulé dni, bolo ťahavejšie a výstražnejšie. Napadlo mi, že som ešte nenarazil na vyhladovanú svorku vlkov, taká dovolenková atrakcia ma zatiaľ minula.

Kráčalo sa mi ťažko, ledva som prepletal nohami, pri každom kroku mi v zápästí poskočili črepiny z vybuchnutého šrapnela. Jediným plusom bolo, že sa mi zlepšoval zrak. Čiernotu postupne striedala jednoliata bieloba, ešte sa mi nedalo dobre zaostriť, takže zasnežený les splýval do bielej šmuhy. Stromy pred sebou som však rozoznával, viedli ma aj vinšovačky, ktoré zneli čoraz hlasnejšie.

Vinšujem vám, vinšujem,

na peci koláče čujem.

Dajte mi z nich pokoštovať,

budem vám lepšie vinšovať.

Vinšujem vám keľo-teľo

a toto za mnou ani teľo.

Aj ja som počul koláče na peci; už som nebol ďaleko od zasľúbenej chalupy, dokonca som tú pochúťku aj videl – boli teplučké, ešte sa z nich parilo a…

Zakopol som, zapikoval do snehu, priľahol si zlomenú ruku.

Zreval som ako tur, lepšie sa moja návšteva ani nedala ohlásiť.

Driapal som sa na nohy, hlavne nezostať ležať; keď si sám a nikto sa nedíva, sneh ťa chytí a nepustí.

Postavil som sa, už-už som vykročil…

Rádio stíchlo, akoby uťal.

Odrazu bolo ticho, priam hrobové ticho, nezavŕzgal ani strom.

Jediné, čo som počul, bolo búšenie vlastného srdca a zrýchlený dych.

Chalupa musela byť kdesi predo mnou, nanajvýš sto-dvesto metrov. Podišiel som dopredu. Poháňali ma zvyšky hnevu, čo sa vo mne rozhorel po prebudení, ale zároveň som pocítil akúsi otupenosť zo strachu, z beznádeje a nemilých prekvapení, ktorých na mňa za posledné dni doľahlo priveľa. Na strach a hrôzu si vraj možno zvyknúť – čítal som, že sa to stáva policajtom, záchranárom či hasičom, tými neotrasie len tak hocičo. Otupenosť má však aj odvrátenú stránku – človek sa stáva nevšímavým a necitlivým aj k vlastnému životu. Takíto ľudia sa najviac rozvádzajú a zároveň je medzi nimi najvyššia miera úspešných samovrážd. Keď človek privykne na cudziu smrť, prestane sa báť aj vlastnej.

Presne to som práve zažíval, nebál som sa, hoci by som sa mal triasť od hrôzy. Veď povedzme si pravdu, bolo oveľa pravdepodobnejšie, že v chalupe na mňa číha ten hajzel než čakajúca záchrana. Najmä pri mojom šťastí.

Zakrádal som sa vpred, pomedzi húštinu a kmene stromov pokryté snehom už presvitali kontúry stavby.

Stále vládlo ticho a bezvetrie, v lese nezapraskala ani vetvička.

Pohyboval som sa najtichšie, ako sa dalo, no v mojom stave by som medailu za ladnosť určite nevyhral. Prikradol som sa k hrubému smreku, prikrčil sa a vykukol.

V lese sa roztvárala čistinka, oveľa menšia ako tá, od ktorej som prišiel. Aj tu však stála chalupa, dokonca masívnejšia než moja. Takisto drevený zrub, ibaže so šikmou sedlovou strechou. Pod jej štítom som zazrel okno so zatvorenými okenicami – zrejme tam bola podkrovná miestnosť.

Chalupa musela byť stará, lebo drevo, z ktorého ju pozbíjali, časom stmavlo, až sčernelo. Pôsobila ošarpane, ale okná na prízemí mali pootvárané okenice a z komína vychádzal úzky prúžok dymu.

Azda tu predsa len ktosi…

Oči mi padli na verandu chránenú drevenou strieškou. Vchodové dvere odchýlené, stála pri nich stolička, na nej položené onemené rádio. Staručký prístroj, určite aspoň zo sedemdesiatych rokov. Keďže pred chvíľou hralo, musel mu niekto iba nedávno vymeniť baterky.

Vyzeralo to, akoby tu ešte pred pár minútami ktosi sedel a počúval vianočné pásmo. Potom vstal, položil rádio na stoličku a kamsi odbehol. Možno do lesa, možno do chalupy.

Stopy, napadlo mi. Sleduj stopy!

Sklonil som pohľad, sneh mi ukáže pravdu.

Ukázal by mi ju, keby mi oči poriadne fungovali. Na diaľku som toho v nejasnej bielobe veľa nevidel, potreboval som sa pozrieť zblízka alebo poriadne zaostriť.

Ani jedno, ani druhé.

Keď sa už priblížim k chalupe, určite nie sklonený s tvárou nízko nad snehovou pokrývkou.

Videl som odtlačky, určite tu niekto bol, ale vnímal som iba tmavšie škvrny, žiadne detaily.

Jeden človek alebo viacerí? Odkiaľ a kam stopy vedú?

Žiadne detaily, iba línie tmavších rozmazaných machúľ v inak neporušenom snehu.

Ak postojím zopár hodín, možno sa mi zrak zlepší natoľko, že uvidím všetko.

Skvelý nápad. Lenže ak zopár hodín postojím, vypustím tu dušu; navyše, je okolo poludnia, o pár hodín bude už znovu tma.

Vytiahol som kuchynský nôž a pokrčil lakeť – keby niečo, budem špicatou čepeľou bodať hlava-nehlava.

IV

Vyliezol som spoza stromu, drobnými krôčikmi sa posúval vpred. Čierna chalupa predo mnou rástla, okno pod štítom strechy vyzeralo ako zavreté oko kyklopa, ktoré sa môže každú chvíľu roztvoriť a prikovať ma k zemi zlým pohľadom.

Sleduj stopy, sleduj stopy! kričal vo mne záchranársky hlas.

Po celý čas mi radil veľmi rozumne, ibaže som ho nepočúval, hoci som s ním súhlasil.

Čierna chalupa ma zhypnotizovala, hľadel som na odchýlené dvere, nedalo sa od nich odtrhnúť.

„Haló, je tu niekto?“ ozval som sa.

Ak na mňa číha koledník, aj tak vie, že prichádzam – veď vypol rádio. No ak je tu nejaký dovolenkár, treba sa ohlásiť, aby sa nevystrašil. Posledné, o čo som stál, bol vianočný odstrel guľovnicou.

„Je tu niekto?“

Ticho.

Kráčal som ďalej, vstúpil na verandu, drevo zapraskalo.

„Ste tu?“

Prešiel som okolo stoličky s položeným rádiom. Ešte pred chvíľou tu ktosi bol, musel tu byť, veď mi urobil službu a vypol tie šialenosti, čo vyrevúvali do lesa.

„Haló…?“ Zaklopal som na dvere a poodchýlil ich.

Neozval sa ani hlások, no ovanulo ma teplo.

V peci sa kúrilo; teplo znamená bezpečie, teplo je život.

Ako bez duše som prekročil prah, všetko jedno, túžil som sa ohriať.

Dnu vládlo šero, prižmúril som oči, snažil sa zaostriť. Podobná miestnosť ako v mojej chalupe, ale neboli tam postele. Zrejme sú v podkroví.

V peci praskal oheň, vo vzduchu som cítil vôňu pripravovaného jedla – bolo tam príjemne, až príliš príjemne.

Pri polici so strukovinami ležali akési balíky. Preľakol som sa, nevidel som jasne, ležali však vedľa seba, dva väčšie, jeden menší.

Stŕpol som uprostred kroku, prikrčil sa.

Sú to telá, ležia tam telá?!

Inokedy by som sa rozbehol preč, ibaže to bol zvláštny deň, nesprával som sa ako zvyčajne. Zamieril som k balíkom, ak sú to ľudské telá, chcem to vedieť čo najskôr.

Štyri metre, tri, dva, nezastavujem.

Batohy, napakované turistické batohy!

Odľahlo mi, takmer som si vydýchol, no ovalilo ma podozrenie.

Prečo tu ležia?

Lepšie som sa prizrel – dva dospelácke ruksaky, jeden detský, krikľavo červený.

Rodinka si vyšla na výlet.

Ale kde sú, kde, dopekla, sú?

„Haló, je tu niekto?!“ zakričal som, koľko mi zničené hrdlo dovolilo. „Potrebujem pomoc!“

Kričanie do nereagujúceho ticha ma začínalo unavovať. Zároveň to bol už zvyk, keby mi odrazu ktosi odpovedal, asi by ma chytil zrádnik.

Keď sa veľmi vystrašíš, chytí ťa zrádnik. Zvláštne slovo, slovenčina má podivné výrazy, o ktorých skoro nikto nevie, čo presne znamenajú.

Nestalo sa mi v chalupe práve to – nesnažil sa ma tam chytiť prízračný zrádnik?

Kto je to? Čo je to?

Preťal som myšlienky, už znova mi bláznivo poskakovali, nedali sa ovládať.

Roztrasene som sa posúval vpred, prezeral si miestnosť zbližša.

Na stole ležali vybalené polotovary, hrniec a otvorené balenie vrecúškovej polievky. Chystali sa variť, práve si pripravovali obživu, keď sa čosi stalo, niečo ich vyrušilo…

Kde sú?

„Haló, potrebujem pomoc!“

Prešiel som okolo rozpálenej pece, plamene stravujúce drevo veselo praskali. Vedľa stála plastová fľaša s tekutým podpaľovačom – dobrá vecička, škoda, že som si aj ja na výlet jednu nezobral. Kovové dvierka pece neboli dobre zavreté, na dlážke som videl pripravené narúbané triesky.

Chlap prikladal do pece, žena pripravovala obed.

Kde sú?

Podišiel som ešte ďalej, blížil som sa ku schodom do podkrovia. Čosi som pod nimi zazrel, neveľký predmet – prikradol som sa bližšie, zaostril zrak.

Umelohmotná bábika vyvalená na chrbte; mala vyjavené svetlomodré oči, ruky natiahnuté dohora, blonďavé vlasy rozstrapatené.

Dieťa sa hralo, zrejme zoznamovalo bábiku s dočasným domovom.

Dovolenková pohoda, rodinka v horách, oddych, relax.

Potom sa čosi stalo…

„Haló, kde ste?!“ vykrikoval som, akoby to malo zmysel.

Nôž sa mi v ruke nebezpečne triasol, ešte šťastie, že bol taký tupý.

Schody do podkrovia ma priťahovali, kráčal som k nim ako figúrka na motúzikoch. Pritom sa mi vôbec nechcelo – desilo ma, čo hore nájdem, inštinkty sa vo mne búrili, veď odtiaľ nebude úniku. Aj tak som však odliepal podrážky od podlahy, váhavými krokmi postupoval vpred.

Obišiel som bábiku, nechcel som ju prekročiť, určite by mi to prinieslo smolu. Ešteže som taký opatrný, veď pozorným, pozitívnym a láskyplným ľuďom sa nič zlé nestáva. Stačí byť dobre naladený, nevytvárať zlú karmu a univerzum ti do života zošle samé dobroty.

A svetové židovstvo, diabolský Apple, dobrý Putin…

Napol som vôľu, sústredil sa na schody, vykročil na prvý z nich.

Nezavŕzgal; do scenára by som taký efekt kvôli atmosfére prihodil, aj keď je to strašné klišé.

„Je tam niekto? Idem hore,“ slušne som ohlásil do podkrovia.

Druhý schod bol rovnako tichý, tretí však nesklamal a poriadne zapraskal.

Už je to tu, klišé jak sviňa!

Štvrtý schod bol na tom podobne, nikto mu nevysvetlil, že by mal byť potichu a nesprávať sa schematicky. Namiesto toho praskal a vŕzgal, až som sa zľakol, aby sa schodisko nezrútilo.

Krútila sa mi hlava, v spánkoch búšila krv.

Cestou po schodoch, po schodoch, poznávam poschodia, zaznievali mi v mozgu útržky dávneho megahitu, pri ktorom som vyrastal.

Zdolal som ďalšie tri schodíky, podkrovie bolo čoraz bližšie.

Poznám po schodoch, po zvukoch, čo sme kto za ľudia.

Čo tam uvidím? Čo nájdem?

Podvedomie nezaháľalo, ochotne ma zásobovalo zábleskmi predstáv.

Pod sedlovou strechou sú zrejme lôžka na spanie. Dve váľandy prisunuté k sebe a ďalšia, možno trochu menšia.

A na nich?

Ležia na nich mŕtvoly, ležia tam telá?

Pred očami mi prebleskol obraz mŕtvej rodinky. Okamžite som si spomenul na dokument o Dennisovi Raderovi, sériovom vrahovi známom pod prezývkou BTK – Bind, Torture, Kill. Špecializoval sa na vyhladzovanie celých rodín; zakaždým sa s neborákmi do sýtosti pohral, kým ich jedného za druhým mučivo pozabíjal. Existuje veľa fotiek z miest činu, kde popustil uzdu svojím pomäteným chúťkam – bulvárne médiá, ale aj dokumentárne televízne kanály ich radi ukazujú verejnosti.

Pravda, aj ja som sa pozrel, čoby nie. Teraz som za to platil, podvedomie malo čo vyhrabať, nešmátralo v pamäti naprázdno.

Budú telá iba tak ležať na posteliach alebo ich zastlal do perín, aby vyzerali ako živí spiaci ľudia?

Rader sa vyžíval v polohovaní mŕtvych tiel do rôznych obscénnych póz.

Čo nájdem? Čo nájdem v podkroví?

Zostávali posledné dva schody, kašľal som na to, či sú tiché, alebo vŕzgajú, nahol som sa dopredu, chcel som nazrieť do miestnosti. Aj bez toho som videl, že je tam šero, miestnosť mala jediné okno – to, ktoré som videl zvonku. Zavreté okenice neprepúšťali žiadne svetlo, matný svit prenikal iba z prístupových schodov, na ktorých som stál.

Pokrčil som ľavú ruku a zovrel nôž, až mi zapraskali hánky.

Po centimetroch som sa posúval dopredu; nevedel som, či sa viac bojím útoku, alebo toho, čo uvidím.

Ešte kúsok, ešte malý kúsok.

Nazrel som do podkrovia, naozaj to bola spálňa. V šere sa rysovalo niekoľko váľand, nevidel som však, či sú prázdne, alebo nie.

Musel som ísť bližšie, o čosi bližšie.

Po nose mi skĺzla kvapka potu a spadla na dlážku. Zaťal som zuby, prikročil k najbližšiemu lôžku.

Prázdne.

Bol som rozbehnutý, neváhal som, prešiel k ďalšiemu.

Prázdne.

A k ďalšiemu.

Prázdne, prázdne, prázdne.

Stál som v tmavej spálni, strecha sa príkro zvažovala, nebolo tam veľa priestoru.

Tmavé prázdne podkrovie, nič viac.

Trochu som sa uvoľnil, azda som predtým zbytočne spanikáril. Možno sa tu nič hrozné nestalo, rodinka kamsi odbehla. Možno uvideli jeleňa a vybrali sa za ním, aby sa pokochali neobvyklým pohľadom.

Počuli by, ako kričíš, našepkával mi záchranársky hlas.

Počuli by, ako kričíš, a vrátili by sa k chalupe.

Nech je, ako chce, neležia tu pozabíjaní, aj to sa počíta.

Zídem dole, je tu teplo a jedlo – posilním sa, pookrejem. Buď počkám, kým sa ktosi objaví, alebo načerpám sily a predsa len sa pokúsim o zostup.

Teplo a jedlo, teplo a jedlo, ozývalo sa mi v gebuli, keď som vykročil naspäť ku schodom.

Zdola zadunel príšerný rámus, zľakol som sa, inštinktívne bodol nožom do vzduchu.

Od preľaknutia mi vyrazilo dych, chvíľu som nechápal, čo sa deje.

Vzápätí mi to došlo – ktosi pustil rádio!

Vinčuju, vinčuju

na kačuri, čuri,

žebi sce mali

rabate kuri.

Nárečie sa do mňa zahryzlo ešte zúrivejšie než nočný mráz. Ktosi znova pustil rádio položené pred vstupnými dvermi!

Vrátila sa rodinka alebo…?

Zašumené údery ozembucha mi trhali myšlienky.

„Haló!“ chcel som zakričať zo schodov, no vyšiel zo mňa iba šepot.

Začul som kroky, ktosi prechádzal cez kuchyňu.

Žiadna rodinka, jediný človek.

Jediný človek!

Zaspätkoval som a prikrčil sa za najbližšiu váľandu. Nebolo úniku – jediné okno, zavreté okenice.

Z úst sa mi vydralo hrdelné zavrčanie.

Zahnaný do kúta.

Potkan zahnaný do kúta.

Keď už nie je kam utiecť, bojuje aj najväčší zbabelec.

Ruka s nožom sa mi triasla, ale držal som ho kŕčovito; ak sem ktosi vylezie, nedarujem mu to.

Ty hovädo, ty vylízané hovädo!

Kroky sa blížili, už stál pod schodmi.

Stačilo, ty zmrd, žiadne ďalšie strašenie, žiadne ustupovanie!

Vybral sa nahor, doľahlo ku mne zavŕzganie.

Tretí schod, hlučný tretí schod.

Vystupoval čoraz vyššie, už bol skoro pri mne. Keď vystrčí hlavu, vrhnem sa naňho, budem bodať a rezať, bodať a rezať, roztrhám ho na kúsky!

Vŕzganie stíchlo, schody však potichu praskali – stál na nich, vyčkával.

Na čo čakáš, poď ďalej, nech sa páči!

Koledník sa nehýbal; prišiel si po mňa, no teraz zaváhal. Zvažuje, čo robiť? Vycítil moju zúrivosť, došlo mu, že znova vidím, nemám kam ujsť a budem bojovať?

Karta sa obrátila, ty zmrd, už nie si taký hrdina!

Najradšej by som mu to vykričal, ledva som však lapal po dychu, lial sa zo mňa pot.

„Psa chromovo, gazdu pijanoho,“ zaznievalo z rádia v sprievode rolničiek. Pripadal som si ako v grotesknej nočnej more, povoľovali tni nervy, buď sa rozrehocem, alebo rozplačem.

Schody opäť zavŕzgali, zadržal som dych.

Nikto nevošiel.

Kroky slabli, neznámy sa vrátil nadol – do kuchyne.

Haha, ty čurák, odrazu nemáš gule!

Lomcovala mnou hrôza i zúrivosť, ale pocítil som eufóriu – zahnal som ho, aj on sa bojí, nechce sa mu do priamej konfrontácie.

Mykalo mi ústami, kútiky sa rozťahovali do triumfálneho úsmevu.

Nie som hovno, nie som žiadne posledné hovno!

Zdola zaznieval šramot, ktorému som spočiatku nevenoval pozornosť. Až keď neustával, započúval som sa.

Cez hučanie rádia som toho veľa nezachytil. Koledník chodil po kuchyni, s čímsi sa naťahoval, z času na čas zahrmotal presúvaný nábytok. Odrazu sa kroky vrátili pod schody, čosi na ne dopadlo, ale netreslo to, začul som iba tichý zvuk.

Čo robí, čo to robí?!

Už znova som bol napnutý ako struna, nôž pripravený, ak sa ktosi objaví…

Nikto sa neobjavil, vymyslel niečo iné.

Nechcelo sa mu do priamej konfrontácie.

Vymyslel niečo iné.

Čo tam, kurva, robí?

Dobrá otázka, inokedy by mi napadlo aj zopár odpovedí, teraz som však bol ako vymetený. Jediné, na čo som sa zmohol, bolo držať nôž a vyčkávať. Vinšovačky stíchli, vyhrávala koleda. Zakrútila sa mi hlava; odrazu som vedel, že príde ďalšia nálož vinšov, že iba zbierajú silu podobne ako chlap v kuchyni podo mnou. Síce sa stiahol, ale neodišiel ani sa nevzdal.

Čosi na mňa chystá, čosi hnusné na mňa chystá.

Zospodu som začul kovové vrznutie – dvierka od pece. Načo ich otvára?

Potiahol som nosom, do podkrovia sa valil nepríjemný zápach. Akási chémia, čistiaci prostriedok alebo lacná nemrznúca zmes.

Načo otvára dvierka pece?

S čímsi šramotil, čosi nahádzal na schody – netrieskalo to, bolo to voľačo mäkké…

Stŕpol som a zhrozene zavetril.

Žiadny čistiaci prostriedok, páchne tu tekutý podpaľovač!

Nahádzal na schody oblečenie z batohov, obrus zo stola, všetky textílie, čo našiel. Polial ich tekutým podpaľovačom.

Vrznutie dvierok pece.

Zobral jednu z triesok, čo ležali na dlážke, otvoril pec, podpálil drevo a…

Zo schodov vyšľahli plamene, vyvalil sa odtiaľ hustý tmavý dym.

Podpálil chalupu, to hovädo podpálilo chalupu!

Spanikáril som, priskočil ku schodom, takmer som sa vrhol do plameňov. Odvrátil som hlavu, žiar ma bodal až do miechy.

Vdýchol som dym, prehlo ma, rozkašľal som sa.

Chce ma zabiť čo najkrutejším spôsobom.

Buď sa upražím, alebo zadusím.

V podkroví nebolo veľa priestoru, rýchlo sa plnilo stúpajúcimi kúdolmi dymu, ktoré sa prevaľovali vo vzduchu ako čierne hady.

Padol som na kolená, zabojoval o trošku vzduchu. Nôž som strčil do vrecka – posledná rozumná vec, čo som urobil. Vzápätí ma ovládla slepá hrôza, chytil som sa do pasce.

Málo priestoru, čoraz viac dymu, žiadna úniková cesta.

Od strachu som sa rozkričal, zamieril čo najďalej od plameňov, lenže ďaleko som sa nedostal. Narazil som do steny so zavretým oknom.

Okno, pojebané okno!

Vstal som a vrazil plecom do skla.

Okno, pojebané okno, nič iné ma nezaujímalo.

Letiace črepiny sa zajagali v plameňoch ohňa, čo hučal na schodoch.

Poodstúpil som a znova vrazil do okna; tentoraz ma nezbrzdilo sklo, preletel som až k zavretým okeniciam.

Zapraskali, no nepovolili.

Dusil som sa, šialene sa mi krútila hlava, pre dym som už znova nič nevidel.

Zvonku doliehala ďalšia kolednícka nálož:

Žebi sce chodzili

pomedzi hvizdočki.

Mlátil som do okeníc, rozziapal sa, ale pridusil ma štipľavý dym. Drevo povoľovalo, ibaže pomaly, veľmi pomaly.

Jak jasny mesačok

pomedzi stožočki.

Začul som aj ďalšie zvuky: vonku zaznievalo akési hrabanie, no zvíťazilo chrčanie, čo mi vychádzalo z hrdla. Trieskal som plecom do okeníc, letmo vnímal, že som sa dorezal na rozbitom skle, ale bolo mi to jedno.

Každý úder bol slabší než predchádzajúci, strácal som zvyšky síl, išiel som na kyslíkový dlh.

Pravá okenica sa rozletela, ovisla na poškodených pántoch. Ovanul ma studený vzduch, zazrel som svetlú štrbinu.

Dusil som sa, oči mi vyliezali z jamiek, po tvári stekali slzy.

Ešte jeden úder, ešte jedno tresknutie.

Vypadneš z okna, si na prvom poschodí! varoval ma vnútorný záchranár. Stále to nevzdával, hoci som ho už aspoň desať ráz poslal do riti.

Nech vypadnem, všetko jedno, pod oknom je predsa sneh, poriadna vrstva snehu, čo stlmí pád.

Drevo zapraskalo, vzdala to aj ľavá okenica, do podkrovia sa vlialo svetlo.

Stále som toho veľa nevidel, výhľad mi zastierali kúdoly dymu.

Telo mi ochablo, zvalil som sa trupom dopredu, pád sa už nedal zastaviť.

Zazrel som pod sebou tvrdú, zmrznutú zem.

Žiadny sneh, ten hajzel odhrnul mäkký sneh akousi haluzou. Zvuky, čo mi pripomínali hrabanie!

Zamával som rukami, chcel som sa čohosi zachytiť.

Neskoro.

Odhadol, že v panike vyskočím z okna, a odhrnul spod neho sneh, aby som sa dolámal.

Dobrá práca.

Les sa rozmazal, okolo uší mi zahvízdal vzduch.

Zľadovatená zem podo mnou zadunela; prebodla ma bolesť, akoby som sa napichol na žeravý kutáč. Vyrazilo mi dych, zapraskali vo mne kosti a všetko potemnelo.

V

V ušiach mi hučala vriaca voda, počul som, ako sa v nej vzdúvajú a praskajú bublinky. Vedomie sa na mňa rútilo ako rozbehnuté Pendolino. Chcel som ujsť pred reflektormi, nedať sa zachytiť, túžil som čo najdlhšie pobudnúť v temných priestoroch vedľajšej koľaje. Nemal som šancu. Prúd vedomia ma schmatol, strhol a vliekol dopredu.

Otvoril som oči, hučanie vriacej vody ustúpilo do úzadia, vystriedali ho zvuky lesa. Najprv zaznievali z obrovskej diaľky, ale rýchlo sa blížili. Závan vetra, zapraskanie dreva, zakrákanie vtáka.

Cítil som sa, akoby ma ktosi pochrúmal a vypľul. Ruka, rebrá, bok, hlava, nohy – centier bolesti bolo toľko, že som takmer znova vypadol z koľaje.

Jediná dobrá správa – rádio zmĺklo, nezasýpali ma žiadne psychedelické verše.

Ticho ma priľahlo, oči som mal otvorené už hodnú chvíľu, no vnímať začali až teraz.

Rozmazaný výhľad, z rozmláteného okna nado mnou sa valili kúdoly dymu.

Čierna chalupa, čierny dym.

Nikde nikto.

Spomenul som si na prenasledovateľa, srdce zrýchlilo.

Číha kdesi nablízku a čaká, kým sa preberiem? Alebo si pomyslel, že som sa dolámal na fašírku a zmrznem, takže ma nechal tak?

Pohol som hlavou, nemal som to robiť. Rozliala sa v nej bolesť a zadunelo mi v nej, akoby sa mi tam rozozvučal obrovský gong. Na zátylku som mal určite poriadnu hrču, cítil som, ako v nej tepe krv. Poriadne som sa dochrámal, len čo je pravda. Nohy ako poliate kyselinou – tŕpli, prechádzalo nimi mravčenie. Napodiv ma však poslúchli, pokrčil som kolená, pohýbal chodidlami. Bolelo to, ale nie tak veľmi, ako som čakal. Oveľa horšie na tom boli rebrá. Na ľavej strane ma klalo pri každom nádychu i výdychu, žiadne jemné pichanie ako špendlíkom. Skôr sa mi zdalo, že mi tam ktosi vráža špicatú ihlicu.

Ihlica, ostrá, špicatá ihlica…

O slovo sa prihlásilo pravé stehno – tepala v ňom prudká bolesť, cítil som vlhkosť. Zašmátral som rukou a skríkol, až z blízkeho stromu vystrašene odletel vták. Na úteku pred dymom som strčil kuchynský nôž do vrecka. Posledná rozumná vec, ktorú som urobil. Aspoň sa mi to zdalo – až doteraz. Pri zoskoku prerazil hrot noža látku a zabodol sa mi do stehna. Hrubé otepľovačky aj spodky poslúžili ako bariéra, no čepeľ mi aj tak prenikla do mäsa. Stále tam bola, zaborená pod kožou, cítil som, ako ma v živom tkanive chladí.

Čo robiť? Ak čepeľ poranila žilu či tepnu a ja ju vytiahnem, môžem tým spustiť krvácanie, ktoré ma do niekoľkých minút zabije. Ak však zostanem ležať na zmrznutej zemi, skapem tak či tak.

Siahol som rukou do vrecka, chytil rúčku noža a potiahol. Filozofovanie si nechám na inokedy. Začul som tiché mľasknutie, oceľ vykĺzla z rany, telo sa s ňou rozlúčilo červeným bozkom. Krv mi zaliala stehno, stisol som dieru a stláčal zo všetkých síl.

Snáď sa aspoň trochu zacelí, azda spomalím krvácanie. Napadlo mi, že nôž, čo ma tak nepekne zradil, zostal vo vrecku, ale nemal som silu riešiť to. Ľavou rukou som si zvieral stehno, pravá visela v závese; zazdalo sa mi, že po zoskoku puchne ešte väčšmi.

Musím sa pohnúť, potom sa uvidí; v každom prípade sa však musím pohnúť.

Zem bola studená, chlad si už dávno pochutnával na ľadvinách i chrbtici, útočil na zapálené pľúca. Napodiv som už necítil žiadnu ľútosť, žiadne emócie, fungoval som ako stroj.

Mrzneš – treba sa postaviť, potom sa uvidí, čo ďalej. Možno sa chalupa nechytila od plameňov, možno by som…

Mrzneš, treba sa postaviť.

Pustil som ranu na stehne, čakal som krvavý gejzír, ale nespustil sa žiadny príval. Fajn, ako myslíš.

Zaprel som sa, napol svaly na bruchu, pomaly sa dvíhal do sedu. Rebrá výrazne protestovali, určite boli prasknuté alebo dolámané, no kašlal som na ne.

Kto potrebuje rebrá?

Pomaly, pomaličky som sa posadil.

Na pníku predo mnou ležala bábika.

Obhorená, chýbala jej polovica hlavy, upierala na mňa jediné svetlomodré oko, blonďavé vlásky jej zoškvŕkol oheň. Sedela na dreve, jednu ruku mala zdvihnutú, akoby mi kývala na pozdrav.

To hovädo! Naschvál ju sem položil, naschvál jej zdvihol rúčku, aby ma vítala, keď sa preberiem.

Bol tu, stál nado mnou, keď som bol v limbe. Rozhodoval sa, čo so mnou urobí. Mohol ma doraziť, nič na svete by nebolo ľahšie. Ibaže sa rozhodol inak.

Zalomcoval mnou hnev, zacítil som pachuť poníženia.

Posledné hovno!

Žijem z jeho milosti, dýcham iba preto, že sa chce ešte viac pohrať. Doraziť ma, keď som v bezvedomí, by nebola dostatočná zábava.

Chce ma zabiť čo najkrutejším spôsobom. Ide mu o zábavu alebo ma chce vytrestať, čo najviac vytrestať, vyžmýkať do poslednej kvapky?

„Čo chceš?!“ zvrieskol som do tmavnúceho lesa. Vlastne som chcel hlasno zakričať, no hlasivky vypovedali službu – boli zapálené, vydraté a dym, ktorého som sa nadýchal, ich definitívne odstavil. Ledva som šeptal, o kričaní som mohol akurát tak snívať.

Určite sa pozerá, tá sviňa ma bezpochyby odkiaľsi pozoruje, občas sa potichu zachechce. Ktovie, možno sa pri tom aj obrába.

Na útočisko v chalupe môžem zabudnúť. Ani keby sa nechytila od plameňov, nesmiem tu zostať. Ďalšiu noc, ďalšie dobýjanie rozvášneného hosťa by som už nedal.

Denné svetlo slablo; nebol ešte večer ani súmrak, no veselé dobrodružstvo toho dňa zhltlo veľa času.

Sviatok Narodenia Pána, kedysi nazývaný Boží hod.

Zostávajú dve či tri hodiny, potom nastúpi tma, treskúci mráz a nepochybne aj nadržaný koledník.

Keby som písal scenár, túto časť príbehu by som označil ako blížiaci sa klimax, vyvrcholenie. Metód, ako rozčleniť príbeh a napísať dobrý scenár, je veľa, ale všetky stoja za hovno. Dávno som pochopil, že si nimi netreba pliesť hlavu, a vyhádzal príručky o písaní do koša. Jediné, na čom záleží, je to, čo cítiš v kostiach. A ja som v nich práve cítil, okrem niekoľkých zlomenín, že sa naozaj blíži vyvrcholenie, veľké face off, tvárou v tvár. Nielen s koledníkom, ale celkovo. Buď najbližších pár hodín zvládnem a celé toto martýrium prežijem, alebo v horách skapem. Tak či tak, nasledujúce hodiny rozhodnú. Aj keby som nič nepodnikol a iba kamsi zaliezol a vyčkával, ďalšiu noc už určite nezvládnem. Stal sa zo mňa zenový majster, odhalil som tajomstvo konania nekonaním. Aj ochabnutie je voľba, nečinnosť je čin, v tomto prípade samovražedný. Treba sa pohnúť, nech urobím čokoľvek, musím sa rozhýbať, nie je čas na otáľanie.

Strhol som sa, po celý čas som civel na obhorenú bábiku, akoby ma svojím jediným okom zhypnotizovala.

Znova som sa zaprel nohami, zaťal zuby a sťažka sa postavil. Fungoval som ako stroj, mozog sa odmietol zaoberať ďalšou bolesťou, zaujímalo ho iba to, či som schopný kráčať vpred. Technicky som to zvládol, nemal som zlomené žiadne dlhé kosti, všetko ostatné bolo vedľajšie. Od chalupy sa zvažoval príkry breh, kdesi hlboko dole čakala dolina. Urobil som roztrasený krok, potom ďalší, kúsok po kúsku som sa vliekol z kopca.

VI

Išiel za mnou, stopoval ma. Pochopil som to po štvrťhodine predierania sa neprehľadným lesom. Síce som nič konkrétne nevidel ani sa ku mne nedoniesli zvuky krokov, no vôbec som o tom nepochyboval.

Stopuje ma, chce ma uštvať ako divú zver.

Z času na čas kdesi za mnou zapraskala vetvička, raz praskol aj hrubý konár. Začul som výstražné krákanie vtákov, čosi ich muselo vyplašiť.

Vedel som, o čo mu ide – možno láme konáre naschvál, aby ma upozornil, že mi je v pätách. Videl, že meliem z posledného, rád by si doprial ešte trochu pobavenia – vzrušenia z lovu a zo stopovania.

Keď ma uloví, tak…

Ulovená zver sa predsa vyvrhne a stiahne z kože. Alebo naopak? Možno sa do toho pustí v opačnom poradí, aby sme si to obaja čo najviac užili, každý po svojom.

Robil som, čo sa dalo, ale veľké vzrušenie z naháňačky som už poskytnúť nedokázal. Vliekol som sa z nohy na nohu, opieral sa o každý druhý kmeň. V rebrách ma pichalo viac a viac, dychčal som z plných pľúc, no zdalo sa mi, že mám čoraz menej kyslíka. Z rany na nohe sa mi opäť spustila krv, hojne vytekala pri každom kroku.

Ktovie, čo ma vlastne prenasleduje? vírilo mi v rozpálenej hlave.

Človek, nepochybne človek. Alebo predsa len fantóm, akýsi horský prízrak? Veľa ľudí, čo sa stratí a zahynie v horách, sa vraj pred smrťou správa tak, akoby ich niečo prenasledovalo. Nasvedčujú tomu stopy ich pohybu, ako aj polohy, v akých záchranári objavia mŕtvoly. Navyše, mnohí z nich neumrú pre mráz či vysilenie – zabije ich šok. Ten môže vyvolať čokoľvek, napríklad intenzívna hrôza. Neviem, či sú to povedačky, v tej chvíli mi to pripadalo veľmi reálne.

Praskanie ma dobiehalo, zopárkrát som sa strhol a strelil pohľadom dozadu.

Nič, žiadny pohyb, iba rozmazané kmene smrekov strácajúce sa v nedohľadne. Kopec sa prudko zvažoval, každú chvíľu som padal a šmýkal sa po snehu na zadku i chrbte. Nebol to optimálny spôsob pohybu, najmä v mojom stave, ale napredoval som o čosi rýchlejšie.

Ponad hlavu mi preletel vták, hlasným krákaním dával najavo nespokojnosť.

Obzrel som sa.

Na kopci za mnou nikto nestál, no predsa som tam čosi cítil, voľačo ma prenasledovalo. Pridal som do kroku, ale nevydržal som dlho, o chvíľu som už ležal na snehu a kĺzal nadol. Aspoň s orientáciou tu neboli problémy, nedalo sa zablúdiť.

V doline je bezpečie, teplo aj ľudské obydlia.

Príkry svah sa končil na malej rovinke – skrytá lesná lúčka, prejdeš zopár metrov a pokračuješ v zostupe.

Chvíľu som postál a lapal dych, išlo to čoraz horšie.

Zhora sa zosúval sneh, drobné hrudky štrkotali po zľadovatenom povrchu. Niekto sa tam hýbal, neustal v prenasledovaní, rozvážne kráčal za mnou. Vedel, že mu neuniknem. Keby chcel, stačilo mu pobehnúť a chytiť korisť. Nikam sa však nenáhlil, užíval si posledné chvíle partie, čo so mnou rozohral.

Povolili mi kolená, sadol som si do snehu.

Čo robíš, vstávaj! kričal mi záchranár v mozgu. Určite sa už tešil, veď som bol neďaleko doliny a on videl triumfálnu záchranu, už-už ochutnával vybojované prežitie.

Sedel som, nehýbal sa, za chrbtom mi šuchotali zosúvajúce sa hrudky snehu.

Vstávaj a kráčaj, ešte kúsok, už iba kúsok! snažil sa ma motivovať.

Rád by som, naozaj, veď aj ja vidím, že to už nie je ďaleko. Keby som napol sily, o polhodinu som v doline.

Napnúť sily – dobrý vtip. Dychčal som, chrčal ako osemdesiatnik, z úst mi vychádzala horúca para, cítil som v nej zápach choroby a zápalu.

Z lesa podo mnou sa ozvalo zahvízdanie. Krátky ostrý hvizd.

Spozornel som, neveriacky natočil hlavu. Naozaj tam ktosi píska?

Znova, nič iné to nemôže byť!

Ľudský zvuk, prejav blízkosti, na mňa zapôsobil ako adrenalínová injekcia. Po všetkej smole, čo sa na mňa vyliala za posledné dni, mám azda nárok na malú šťastnú náhodu.

Vstal som, odrazu mi to nepripadalo až také ťažké. Vykročil som, ale čosi ma zastavilo.

Čo keď je to koledník? Pripravil si pre mňa posledný vtip? Nadbehol si, nechal ma v domnení, že je za mnou, a pritom je vpredu. Zapíska, privábi ma podobne ako pusteným rádiom. Nachytá ma dva razy za sebou, priplazím sa za ním ako tupá ovca na porážku. Nepochybne sa na takom triku do sýtosti zasmeje.

Za chrbtom mi zašuchotal sneh, na kopci za mnou určite ktosi bol a schádzal dole.

Nemôže byť predo mnou, nesmie!

A čo ak nie je iba jeden?

Preťal som myšlienky, záchrana alebo smrť, ďalšie možnosti dávno došli.

Prešiel som na ohyb lúčky, opatrne sa spustil po úbočí.

„Pomoc! Pomôžte mi!“ zašeptal som do šera odpálenými hlasivkami.

Nikto neodpovedal, ale nevzdával som sa, hrnul som sa k miestam, odkiaľ prišlo hvízdanie. Čím menšia vzdialenosť, tým ťažšie som ju prekonával. Cítil som však, že ma už nič nezastaví, spaľoval som posledné rezervy.

Spomedzi stromov som začul akési zvuky.

Hlasy, ľudské hlasy!

„Pomóc!“ snažil som sa skríknuť.

Pred očami mi poskakovali iskry, nemal som dosť kyslíka, balansoval som na hrane bezvedomia. Predieral som sa cez zasneženú húštinu, konáre ma driapali po tvári, chránil som si oči a kráčal vpred. Hlasy stíchli; ľudia, čo boli obďaleč, začuli, že sa k nim ktosi prediera.

Čo sú zač?

Buď – alebo.

Záchrana alebo smrť.

Za chrbtom mi praskalo drevo, aj koledník pridal do kroku, akoby sa preľakol, že sa mu predsa len vyšmyknem. Nepočítal s tým, že tu na kohosi naďabím, prerátal sa a…

Vytackal som sa z húštiny a zletel na zem. Obďaleč postávali dvaja chlapi. Zdvihol som hlavu, prezeral si ich.

Ľudia z mäsa a kostí, ozajstní ľudia!

Zamykalo mi tvárou, v očiach som pocítil slzy. Rád by som niečo povedal, ale namiesto toho som mĺkvo civel, hlasno dychčal a neovládateľne slzil.

Ozajstní ľudia, ozajstní ľudia!

Dvaja chlapi, jeden vysoký a chudý, druhý nižší, zavalitejší. Na sebe maskáčové bundy, hrubé hnedé nohavice, čierne baganče.

Vojaci? napadlo mi, ale rýchlo som sa spamätal. Žiadni vojaci.

Na chrbtoch niesli batohy, ten vyšší zvieral v ruke pušku – starú guľovnicu. Krpec niesol prázdny vak, buď z neho niečo vyložil, alebo doň plánuje voľačo napchať.

Poľovníci!

„Pomoc, potrebujem pomoc,“ vypľul som zo seba a vydriapal sa na kolená.

Rozpačito postávali, pozerali raz na mňa, raz na seba. Nevedeli, čo si myslieť. Ani som sa im nečudoval – z lesa sa vydral skrvavený chlap, čo vyzeral, akoby sa pobil s medveďom.

„Zablúdil som, pomôžte,“ prehodil som, na nič lepšie som sa nezmohol. Nevládal som, ale aj keby som vládal, nič by som nevysvetľoval. Veď by ma mali za blázna. Čas na vysvetľovanie príde neskôr – keď budem v teple a civilizácii.

Premkla ma obava, či rozzúrený koledník nezaútočí aj na nich, ale nepočul som žiadny blížiaci sa praskot, žiadne kroky.

Na troch si netrúfneš, čo? Hajzel zasratý!

Dvojica sa stále nemala k činu, premeriavala si ma akosi podozrievavo. Čo je? Čoho sa boja?

„Zoberte ma do doliny,“ naliehal som. „K ľuďom, do tepla.“

Nižší chlap vykročil, dlháň sa okúňal, prehodil si pušku cez plece, akoby sa ju snažil skryť.

Voľačo sa mi na nich nezdalo, spozornel som. Azda sú naozaj spriahnutí s tým, čo ma strašil a naháňal?

„Čo sa stalo?“ opýtal sa ten maličký, akoby som to pred chvíľou nepovedal.

„Zablúdil som,“ zopakoval som.

„Aha.“ Pozorne si ma prezeral. Drobné pichľavé očká po mne behali, viac som toho nevidel, tvár mu zakrývalo ryšavé strnisko. „Turista?“ overoval si.

Prikývol som, nechápajúc, čo sa deje. Prečo ma neratujú, ale spovedajú ako v kostole? Veď vidia, že som na tom zle.

„No, vezmime ho,“ prihovoril sa strelec.

Ryšavý váhavo pokrčil plecami, veľmi sa mu to nepozdávalo.

„Tadiaľ,“ povedal napokon a ukázal na zasnežené rúbanisko.

Vykročili zhurta, nestačil som s nimi držať krok.

Dlháň si všimol, že zaostávam, vrátil sa ku mne a podoprel ma. Smrdel potom aj tabakom, podobný zápach som cítil v chalupe, keď ma navštívil neznámy hosť. V puzdre na opasku mal dýku s rukoväťou z jelenieho parohu. Kráčali mlčky, moja prítomnosť ich zarážala, akoby nevedeli, čo si so mnou počať.

Niečo nebolo v poriadku, boli akísi zvláštni.

„Poľujete?“ vydýchol som.

Žiadna odpoveď, otázku prešli mlčaním, tvárili sa, že nepočuli. Ryšavec vytiahol kovovú ploskačku a doprial si dúšok.

„Dáš si?“ ponúkol ma. „Na zahriatie.“

„Ďakujem,“ potešil som sa, chytil fľašu a odpil si. Ostrý alkohol mi podráždil zapálené hrdlo i priedušky, mal som dojem, že som si logol tekutého plameňa. Prehlo ma, vyprskol som, divoko sa rozkašľal.

Pobúchal ma po chrbte, všimol som si, že pri tom hľadí na kolegu, akoby zisťoval jeho názor.

Dúšok pálenky mi rozjasnil myseľ, síce ma dusilo a kašlal som, ale cítil som sa pri vedomí.

Žiadni poľovníci! prebehlo mi hlavou. Pytliaci, naďabil si na pytliakov! Chlapi zo zapadnutej dedinky sa vybrali na zimný lov. Samozrejme, načierno. Preto sú podozrievaví, myslia si, že hrám divadlo a snažím sa ich nachytať. Ktovie, aké majú skúsenosti, možno už zažili opletačky, pokojne môžu byť aj v podmienke. Nečudo, že som ich vyplašil. Síce vidia, v akom som stave, ale poľovníci, lesníci, policajti, či kto má dozor nad takýmito záležitosťami, asi používajú rôzne triky. Aj toto môže byť lesť, ako ich prichytiť a usvedčiť.

Čo teraz? Snažiť sa ich presvedčiť?

Iba ich utvrdím, že mi svitlo, čo sú zač. Zmäteným bľabotaním môžem priliať olej do ohňa.

Najlepšie bude držať hubu a krok.

Ak si myslia, že som na nich nasadený, čo so mnou urobia?

Hádam nič hrozné, odvedú ma do doliny, veď som nič nevidel. Povedačky o tom, ako pytliaci dobili či zabili lesníka, ktorý ich pristihol, sú určite iba fámy.

Určite! Nič také sa v skutočnosti nedeje.

Lenže ak už mali opletačky, ak sú v podmienke…

Spomenul som si na obraz, ktorý visel v pivnici starého otca. Ako decko som si reprodukciu v tajomnom prítmí často prezeral, zdala sa mi znepokojujúca a krutá. Zobrazovala dramatickú scénu – poľovník pristihol pytliaka. Na zemi leží ulovený jeleň, poľovník chytá pušku, no pytliak je rýchlejší a vráža mu do brucha nôž.

„Ublíži ujovi poľovníkovi?“ pýtal som sa starého otca.

„Ale kdeže, stihne sa obrániť,“ zaklamal v dobrej viere. Napriek tomu som tušil, že poľovník sa obrániť nestihne a zlý pytliak ho zabije. Pripadalo mi to strašne nefér. Asi tak ako moja aktuálna situácia.

Prešli sme cez rúbanisko, roztvoril sa nám výhľad, dolinu sme mali priamo pod sebou. Rozhliadol som sa, súmrak hustol, už toho nebolo veľa vidno. Aj tak sa mi zazdalo, že spoznávam známu siluetu hôr. Kúsok odtiaľ smerom doprava viedla trasa, kadiaľ som pred štyrmi dňami prišiel. Prižmúril som oči, aby som lepšie videl – dolina sa tam roztvárala do roviny, v diaľke som zazrel svetlá akejsi obce.

„Belá, tam je Belá, však?“ uisťoval som sa.

Ryšavec prikývol, ibaže vykročil na opačnú stranu – doľava.

„Ale…“ namietol som a ukázal k dedine. „Tadiaľ treba ísť.“

„Tadiaľto je to bližšie,“ uistil ma strelec.

Akože bližšie? preletelo mi hlavou. Veď tadiaľ sa ide hlbšie do hôr.

Všimli si, že im neverím a váham.

„Tadiaľto vedie chodník, aj domy sú v doline,“ vysvetľoval ryšavec. „Hentadiaľ je zlá cesta.“

Chujovina, však vidím, že doprava je to bližšie! Svetlá z Belej ma očarovali, chcem smerovať k nim, najlepšie po priamke. Vykročil som; zamarilo sa mi, že vpredu sa črtá náznak zasneženého chodníka.

„Nie tade!“ skríkol strelec, skočil mi do cesty, telom mi bránil pokračovať.

„Ale tadiaľ som prišiel!“

„Zlá cesta, nerozumieš?!“ šomral krpec a strkal ma na opačnú stranu.

Hľadeli na mňa výstražne, tomu vychudnutému skĺzla ruka na pušku.

Pomyslel som na obraz v pivnici starého otca.

To hádam nie, určite sa mi sníva, som kdesi v chalupe a blúznim.

Nevládal som vzdorovať, zostávalo mi podvoliť sa nátlaku.

Strelec ma znova podoprel a viedol doľava, ryšavec kráčal za nami, asi pre prípad, že by som sa pokúsil o útek. Počul som, ako mu šuchoce prázdny vak, pri každom kroku na ňom zacinkali kovové spony. Čo v ňom asi tak nesie? Prečo je prázdny, plánuje doň ešte voľačo napratať?

Kráčali sme mlčky, nedôvera vo mne rástla, zmocňovali sa ma obavy. Vedú ma hlbšie do hôr, aby ma tam nechali napospas noci? Vedia, že sám neprežijem. Nemusia mi nič urobiť, stačí, keď ma tam nechajú osamote, mráz a noc sa postarajú o špinavú robotu.

Obzrel som sa; ryšavec mal napätú tvár, určite niečo chystal.

Aj pytliaci stiahnu ulovenú korisť z kože a vyvrhnú jej vnútornosti. Obaja majú nože, stavil by som sa, že s nimi vedia parádne narábať. Azda by zvládli aj starobylý lovecký rituál, o ktorom som kedysi čítal. Majster poľovník si obliekol čerstvo vypratú bielučkú košeľu, vyhrnul si rukávy a vypitval ulovené zviera bez toho, aby sa mu na bielej látke zjavil jediný červený fliačik.

Pri blúznivej predstave sa mi opäť rozbúšilo srdce, bol som ako v polospánku, pred očami mi poskakovali desivé obrazy. Strelcovi, čo kráčal predo mnou, sa na batohu natriasali akési kožené šnúrky. Odrazu mi bolo jasné, na čo slúžia – priväzuje sa nimi zastrelená korisť predtým, než sa pristúpi ku krvavej procedúre.

Znova som sa obzrel: blikotajúce svetlá sa vzďaľovali, strácali sa vo večernom opare. Po tom všetkom, čo som prežil a zvládol, sa takto zamotám s akýmisi sedlákmi? Dostanú ma dvaja prepití hlupáci, čo si myslia, že im hľadím na ich pytliacke prsty?

Vzkypela vo mne žlč, od nespravodlivosti som zaťal zuby. Lenže čo mám robiť, zápasiť s nimi?

Dlháň odrazu zastal. Stáli sme nad strminou zvažujúcou sa k doline.

„Tu pozor, chodník zasnežený, opatrne musíme,“ zamával rukou, v ktorej nedržal pušku. Začal zostupovať nadol, najprv pozorne vyskúšal, či ho podklad udrží, až potom naň stúpil celou váhou. Ryšavec stál tesne za mnou, hlasno dychčal, cítil som z neho pálenku. Správali sa, akoby ma naozaj chceli doviesť do doliny. Mňa však neoklamú, posledné dni ma odučili dôverovať ľuďom. Vedel som, že všetko iba predstierajú, že chcú, aby som im uveril. Nebol som si istý, ale nadobúdal som presvedčenie, že sú spriahnutí s koledníkom. Prečo by inak hrali také divadlo? Aj oni sa chcú pobaviť na môj účet.

Mal som toho dosť, v ústach som znova pocítil žlč, žalúdok sa mi stiahol do hrče vyplnenej kyselinou.

Nepremýšľal som, zvrtol som sa, zdrapil ryšavca za golier a váhou tela ho potiahol nadol. Stačila mi na to jedna ruka, veď bol krpatý a napitý, neudržal rovnováhu. Smiešne roztiahol ruky, prudko vydýchol a už sa šmýkal dole brehom.

„Boha ti!“ zanadával strelec, nestihol uhnúť, padajúci kumpán mu podtrhol nohy. Zgúľali sa dole strminou, poriadne ich pri tom poprevracalo, sneh lietal naokolo. Nečakal som, kým sa zastavia, svižne som krivkal naspäť, vedel som, kadiaľ vedie správna cesta.

Zúfalý čin ma nabudil, nebežal som, ale ani sa nevliekol, napredoval som tak rýchlo, ako mi vysoký sneh a doráňané nohy dovolili. Za chrbtom som začul zlostné výkriky, odhadoval som, ako rýchlo sa dvojica vydriape naspäť. Po namrznutej strmine im to bohvieako nepôjde, ak budem mať šťastie, zošmyknem sa do doliny skôr, než ma dobehnú.

Nevládal som, bol som celý spotený, ale nepoľavoval som. Išlo o všetko, teraz alebo nikdy, buď – alebo. Čakal som, že krik bude silnieť. Prešla už hodná chvíľa, keby tí zmrdi chceli, vydriapali by sa naspäť. Zdalo sa však, že za mnou nikto nebeží, nedoliehali ku mne žiadne zvuky. Žeby to vzdali? Možno sa báli, nevedeli predsa, či som naozaj sám, alebo vbehnú do náruče poľovníkom z lesnej stráže, ktorí na nich nastražili takúto habaďúru. Pytliaci zvážili možnosti, rozhodli sa neriskovať a pobrali sa kadeľahšie.

O to lepšie pre mňa, vôbec mi nechýbali, hajzli.

Po vlastných stopách som sa vrátil na rázcestie. Tentoraz sa vydám po správnej trase, priamo za svetlami, čo vystupujú z hustnúcej tmy. Ešte viac som pridal do kroku, o hodinku môžem byť v bezpečí. Znelo to ako slávnostný hymnus, ani rýchla chôdza mi nevadila, mal som pocit, že sa vznášam.

Vraj zlá cesta. Jasné, ty sedlák!

Nemohol som tomu uveriť, ale naozaj som takmer bežal, pod nohami som mal zasnežený chodník so stopami lesnej zveri.

Blížil som sa k svetlám, očarovali ma, volali ma k sebe. Hodinka, nanajvýš hodinka, možno aj menej, možno…

Skočil som na čosi tvrdé, zaškrípalo mi to pod podrážkou. Ozvalo sa cvaknutie, začul som švih, do nohy sa mi zahryzli ostré kovové čeľuste – zamľaskalo rozseknuté mäso, na sneh vystrekla krv. V členku mi explodovala nálož bolesti, hotová atómová bomba. Železné zovretie ešte zosilnelo, išlo mi odtrhnúť nohu. Doľahol ku mne praskot rozdrvenej kosti aj zarinčanie reťaze, ktorou bola pytliacka pasca priviazaná k stromu. Zaryl som tvárou do snehu, rozmlátil si nos; puklo to, z dierok sa vyvalili dva krvavé pramene.

Zmrznutá masa pohltila môj rev; skrútil som sa, no peklu sa nedalo uniknúť, hrdzavé železné zuby mi driapali lýtko aj rozdrvený členok.

Zlá cesta! zaznievala mi v ušiach chlapova výstraha. Zlá cesta, nerozumieš?!

Pytliacke nášľapné pasce, zubaté železá či klepetá.

Prázdny vak, v ktorom ryšavec čosi priniesol.

Nakládli v lese pasce, práve skončili, keď som sa objavil. Preto boli nesvoji a nechceli ma pustiť po kratšej trase. Vedeli, že na nej číhajú nástrahy, veď práve tadiaľ chodieva lesná zver.

Zlá cesta, rozliehalo sa mi v lebke, keď som sa prepadával do bezvedomia. Zlá cesta, nerozumieš?!

VII

Mrákoty o mňa iba zavadili, zatočili ma vo víre, ale nestiahli pod hladinu. Stále som o sebe vedel, vnímal som stupňujúcu sa agóniu, zimu aj čoraz černejšiu tmu. Na všetko som sa díval ako na nešťastie niekoho iného, cudzieho, akoby sa ma nič z toho netýkalo.

Keď som precitol z polobezvedomia, bola už hlboká noc. Videl som iba kúsok zasneženého chodníka, kríky a kmene smrekov. Na nebi poblikávali hviezdy, v čiernote podo mnou žiarili pozemské stálice – svetlá neďalekej obce. Mal som ich takmer na dosah, a predsa boli vzdialené ako tie nebeské. Zopár svetelných rokov hore-dole. Natiahol som ruku, zdalo sa, že ich už-už zovriem v dlani.

Zaštrkotanie reťaze ma vrátilo do reality, mal som vyhodnotiť situáciu, no nechcelo sa mi do toho.

Aj bez dôkladných analýz mi bolo jasné, že som v riti. Nestál som o ďalšie šoky, bolesť a hrozivé zistenia. Aspoň mi už nekrvácalo z nosa, aj keď som ho mal riadne napuchnutý. Napol som brušné svaly, pritiahol sa k ľavej nohe a prezrel napáchané škody. Nášľapná pasca bola stará, miestami skorodovaná, napájala mi rozďavenú ranu dávkami hrdze. Pozostávala z dvoch čeľustí a mechanizmu, ktorý zabezpečoval, aby sa zuby zaklapli, keď stred pasce zaťaží zvieracia laba.

Zvieracia laba, vy hovädá! Skurvení sedláci nakládli takéto príšernosti na chodníky s odtlačkami zvieracích stôp. Ani im nenapadlo, že by tadiaľ mohol kráčať človek. Alebo napadlo, no bolo im to jedno. Zdegenerovaná sedľač!

Nadávky mi nepomôžu, zúrivosť vo mne zabublala a zakapala na nedostatok paliva. Okolo pasce sa ovíjala hrubá reťaz z kalenej ocele a tiahla sa k najbližšiemu kmeňu. Odhrnul som sneh, ale nemusel som sa unúvať – reťaz dôkladne ovíjala aj strom a slučku uzatvárala masívna zámka, samozrejme, bez kľúča. Pomykal som reťazou aj ohnivkami spojenými zámkou – držali perfektne, žiadna šanca, že by niektorá súčasť povolila.

Hnusné prasce! Keď sa do takéhoto svinstva chytí zviera, nemôže ujsť, dlho sa trápi a pomaly zdochýna.

Mysli radšej na seba, poradil mi záchranár. Tentoraz nemal v hlase žiadne nadšenie, už ma nemotivoval, skôr sa mi zdalo, že by potreboval utešiť.

Nepustil som sa do toho, veď ma čakal zlatý klinec programu – prieskum lapenej nohy. Pomaly, pomaličky som skĺzol pohľadom z reťaze a zameral ho na predkolenie.

Nebolo to také zlé, ako som čakal. Bolo to oveľa horšie.

Noha mi v pasci ovísala ako pohodený zdrap látky. Čeľuste sa mi do lýtka zahryzli poriadnou silou, zvyšok dokončil pád a vlastná váha. Píšťala nad členkom musela byť zlomená a rozdrvená, lebo chodidlo trčalo v neprirodzenom uhle.

Dostal ma, tak predsa ma dostal! napadlo mi, keď som postrehol, že mechanické zuby sa zahryzli presne do miesta, kam sa mi v sne zaťala sekera. Aj ona mi odfaklila chodidlo, rovnako ako táto posratá pasca.

Keby aspoň odpadlo, bol by som voľný, nejako by som sa dovliekol do dediny. Lenže k tomu chýbalo ešte veľa. Železné zuby sa mi lačne zabárali do lýtka, aj napriek množstvu krvi som videl, že predkolenie sfialovelo. Nohavica bola rozdriapaná, zazrel som aj zopár visiacich franforcov kože. Keď som spadol, rana sa rozpárala, železá dotrhali svaly, šľachy aj žily. Silný stisk bránil prudkému krvácaniu, no keď som sa prizrel lepšie, všimol som si, že členok začína černieť. Chodidlo na tom iste nebolo o nič lepšie.

Triasol som sa od vysilenia aj mrazu, zem bola poriadne studená. Pretočil som sa, zaprel nezranenou nohou o kmeň, zdrapil reťaz a napol všetky sily. Možno niektoré ohnivko predsa len povolí, možno zámka nevydrží alebo…

Zapraskalo mi v chrbte, pichanie v rebrách mi nedovolilo pokračovať, mal som tam vrazených už aspoň tucet ostrých dýk.

Ochabol som, koniec, toto bol definitívny koniec. Už pridlho som išiel na rezervu, došli posledné výpary, žiadne palivo. Zničené telo, žiadna jeho časť poriadne nefungovala. Myseľ v podobnom stave. Rozpadal som sa, vnútri aj zvonka, nič už nedržalo pokope.

Otočil som hlavu k svetlám, skúsil zakričať. Funkčné pľúca, hrdlo a hlasivky? Zabudni! Pridusené škrečanie nepreletelo ani päťdesiat metrov.

Možno sa vrátia pytliaci, prídu skontrolovať, či som sa nechytil do niektorej z nastražených pascí. Alebo si prídu po zvieraciu korisť, ktovie, čo takto lovia – jelene, vlky, líšky?

Ak si myslia, že aj na nich ktosi nastražil pascu, tak určite neprídu. Veď by ich prichytil pri čine. Práve naopak, neukážu sa tu pekných pár týždňov.

Keby sa stal zázrak, keby sem napriek všetkému prikvitol ryšavec, čo by mi asi tak povedal?

Už si spokojný, ty kokot?

Žiadny ryšavec ani strelec, nikto nepríde.

Vystrel som sa do snehu, svaly sa uvoľnili, nočnú pohodu rušilo iba drkotanie zubov a nepríjemný zápach krvi, čo mi vytekala z rozpáraných svalov na lýtku.

Vzbĺkol vo mne vzdor, ale už len slabo, slabučko, ako keď dohorieva papier.

Skrútil som sa naspäť k nohe, opatrne odhrnul rozdriapanú nohavicu, sledoval ranu a zovreté kovové čeľuste. Musia sa dať otvoriť, musí to ísť! Veď ani pytliaci nenosia pasce vo vakoch roztvorené – pohrýzli by ich. Zubaté tlamy im roztiahnu až na mieste, keď ich reťazou priviažu k stromu.

Zachmúrene som pozoroval hrdzavé zubiská, čo sa mi zabárali do mäsa. Ony sú môj nepriateľ, moja smrť.

Kto z koho.

Držia ma pevne, ak sa im vyšmyknem, zostanú lačné. Ak sa nevyšmyknem, nasýtim ich vlastným životom. Ktovie, koľko duší už zhltli, koľko tvorov sa v nich utrápilo, zbláznilo od bolesti, hladu a smädu predtým, než naposledy vydýchlo. Veľa zvierat, určite veľa zvierat, ale ktovie, či iba tie.

Ak sedliaci ľahostajne rozhadzujú pasce po horách, nemusím byť prvý človek, ktorý sa s jednou z nich takto dôverne zoznámil.

Hľadel som na kovovú príšeru, čo mi vyliezla zo snov a zahryzla sa mi do nohy. Pod čeľusťami bol priskrutkovaný železný kríž zaisťujúci stabilitu. Takmer ho nebolo vidno, strácal sa v tmavočervenom snehu napitom krvou. Dve skrutky vyzerali ako oči, nemo ma sledovali, striehli na každý pohyb. Rozoznal som aj štyri hrubé pružiny, pod každou čeľusťou dve, ktoré sa postarali o to, že mám z členka kostenú múčku.

Keby som tú železnú tlamu roztiahol, keby…

Musí to ísť, musí to predsa ísť! opakoval som si, chystajúc sa na výkon.

Stačil však krátky pohľad na ruky a vedel som, na čom som.

Jedna je zlomená, druhá omrznutá, končeky prstov čierne, ledva som nimi hýbal.

Musí to ísť!

Určite by to išlo – s dvoma zdravými a mocnými rukami.

Aj tak som to skúsil a prešiel dlaňou po pasci. Železo bolo mrazivé, nečudo, že má studený zhryz. Zovrel som jednu čeľusť, ako najsilnejšie som vedel, a potiahol.

Zuby na opačnej strane sa zaborili ešte hlbšie do tkaniva, sneh si odpil novú dávku krvi. Ovanul ma medený zápach, naplo ma. Odrazu som mal pocit, že tam nie je žiadny čerstvý vzduch, celý les smrdí krvou, v ovzduší kryštalizujú jej sladkasté výpary.

Pokúsil som sa ešte raz, stisol zuby, na lícach mi navreli hrče. Ako hore, tak aj dole, vlastné čeľuste som mal zovreté rovnako pevne ako tie, čo mi chňapli po nohe.

Železo sa mi z kľavej ruky vyšmyklo, zatiaľ čo pravica nevládne visela, nepomohla utrápenej sestre.

Chce to nejakú páku, nejaký konár, premýšľal som horúčkovito.

Ten by ti nepomohol, potrebuješ niečo tenké, čo by si vsunul medzi klepetá a vypáčil ich, zastaral sa do toho záchranár. Stále si nedal pokoj, obdivoval som jeho húževnatosť.

Dobrý nápad, niečo pevné a tenké.

Čo tak celú výbavu domáceho majstra – pílku, kladivo, skrutkovač, francúzske kľúče?

Milá pasca, počkaj chvíľu, skočím si domov po kufrík s náradím Bosch III.

Niečo pevné a tenké.

Samozrejme, že pri sebe nič také nemám.

Zamrvil som sa, rana v stehne sa ozvala, akoby na mňa chcela zakričať a čosi mi pripomenúť.

Skurvený kuchynský nôž!

Zradca, ktorého som so sebou zobral, aby ma chránil, a on sa mi namiesto toho zabodol do nohy. Zašmátral som vo vrecku, nožík bol stále tam.

Niečo pevné a tenké.

Vytiahol som ho, neváhal som, nesmel som stratiť ani sekundu.

Na čepeli bola zaschnutá krv, ktovie, či žabykláču zachutila.

„Tvoja posledná šanca,“ prihovoril som sa zradcovi.

Priblížil som hrot k hrdzavým zubom, hľadal som škáročku, kam by šiel zasunúť. Našiel som ju kúsok nad členkom, zuby sa síce zaborili hlboko, ale nie na doraz – inak by mi odhryzli chodidlo. Prsty som mal necitlivé, kľavé, len tak-tak som udržal nôž; trvalo mi hodnú chvíľu, kým som vsunul čepeľ do medzery. Pomaly som ju posúval, škrípalo to, nechcel som sa dotknúť rozfašírovaného členka. Čím bližšie k rane, tým širšia škára a väčšia šanca na úspech.

Olizol som si pery, cítil som sa ako primár Sova z môjho obľúbeného českého seriálu. Vykonával som chirurgickú operáciu, bola potrebná najvyššia jemnosť, práca s extra citlivým nanonožom je oproti tomu hrubá mäsiarčina.

Konečne sa mi zdalo, že som prenikol dostatočne hlboko. Kedysi, keď nám to s Natáliou ešte klapalo, napadla jej zvláštna myšlienka. Ležali sme v posteli po parádnom milovaní, obaja nahí a spotení.

„Dôveruješ mi?“ opýtala sa.

„To by som mal po sexe zisťovať skôr ja,“ doberal som si ju.

„Hádam si do mňa nestrekol…“

„Nie, neboj sa.“

„Tak dôveruješ?“

„Áno.“

„Slovo chlapa?“

Prikývol som, nemal som ani šajnu, kam tými otázkami mieri.

„Fajn,“ povedala spokojne a nahla sa k stolíku pri posteli. Ležal tam tanier s pomarančovými šupkami a nožom. Natália chytila rukoväť, zaleskla sa antikorová oceľ.

„Otvor ústa,“ šepla mi do ucha.

Nadvihol som obočie, nechápal som, o čo jej ide.

„Otvor ústa!“

Pokrčil som plecom, pootvoril pery. Bolo by mi trápne priečiť sa, keď ona pred chvíľou na rovnaký príkaz zareagovala bez zaváhania.

Vysadla si na mňa, z vlhkej vagíny jej sálalo dráždivé živočíšne teplo. Sklonila sa mi k tvári, jej prsia a tvrdé bradavky ma hypnotizovali. Ešte viac ma však priťahoval lesklý nôž, čo držala v ruke. Studená ostrá čepeľ nepatrí do posteľového kráľovstva, medzi dve rozhorúčené, nahé a spotené telá.

„Ani sa nehni,“ vydýchla.

Sledoval som modrasté oči, zreničky sa jej zúžili od sústredenia. Špička noža mi cinkla o zuby. Najradšej by som Natáliu zahriakol, no zároveň som cítil, ako ma to nebezpečenstvo vzrušuje.

Zasunula čepeľ ešte o kúsok hlbšie a pomaly, jemne ňou otočila. Poddal som sa tlaku, na jazyku pomarančová chuť; len žiadne prudké pohyby, roztiahol som pery ešte viac.

Dôveruješ mi?

Hľadeli sme si do očí, ostrie v mojich ústach nás spájalo, stačilo drobné narušenie harmónie, drobné zazmätkovanie na jednej či druhej strane a špička by sa mi zaborila do mäkkého podnebia alebo mi rozrezala jazyk. Nevzpieral som sa, práve naopak, plne som sa oddával hre, vedel som, že Natália mi prejavuje podobnú dôveru, keď mi dovolí zasunúť jej penis do úst, zatlačiť ho hlboko do krku. Pravda, nemôžem ju ním fyzicky poraniť, ale rezať sa dá nielen do mäsa.

Spomenul som si na jej sústredenosť, na istotu, s akou držala nôž a točila ním uprostred prekrveného tkaniva bez toho, aby zanechala čo len malý škrabanček. Postupoval som rovnako, milimeter po milimetri som zasúval čepeľ na správne miesto.

Už bola tam, už bola takmer tam, hlboko medzi dvoma proti sebe umiestnenými železnými zubmi.

Ak teraz poriadne zo všetkých síl zatlačím na rukoväť, azda čeľuste pootvorím, možno dokonca natoľko, že sa mi podarí vytiahnuť zmrzačenú nohu zo zovretia.

Idem na vec, dámy a páni, držte mi palce, veľké finále sa začína.

Stisol som rukoväť, až mi zapraskali hánky, nesmela sa mi vyšmyknúť. Pritlačil som doprava, navalil sa nad nôž celou váhou, postupne zvyšoval tlak.

Rúčka praskala, modlil som sa, aby nepovolila. Čeľuste sa vzpierali, nechceli pustiť korisť, ktorú si tak šikovne uchňapli. Oceľové nity, držiace pascu pokope, zlostne škrípali, nepáčilo sa im, čo robím. Ani som sa nečudoval, veď zubiská začínali prehrávať, už sa rozďavili o dobrý centimeter, nevládali vzdorovať, povoľovali zovretie.

Ešte kúsok, ešte maličký kúsok a možno prekonám kritický bod, za ktorým sa ich vôľa roztriešti. Čím viac som ich roztváral, tým ľahšie to išlo.

Rukoväť praskala, ohýnala sa, aj ona mala svoj kritický bod, za ktorým sa zlomí.

Kto z koho.

Čím slabšie bolo zahryznutie čeľustí, tým viac krvi sa valilo z rany.

„Vydrž, len vydrž!“ precedil som cez zovreté pery.

Zaprel som sa a zachrčal, posledné vzopätie, išlo o centimetre.

Medzera sa rozširovala, ešte kúsok a začnem vyťahovať nohu, zubiská mi z nej stiahnu vibramku, ponožku aj kožu, ale to je vedľajšie.

Ruka aj telo sa mi roztriasli, musím zatlačiť, musím!

Odrazu sa nôž šmykol po klzkom zakrvavenom železe, rúčka vyskočila z opory medzi dvoma zubmi. Čepeľ sa skrútila a sila, ktorou som na nôž tlačil, ho nasmerovala inde. Zabrnkala po špicatých zuboch, rozbehla sa mi k nohe, nestihol som zareagovať.

Ostrý hrot sa mi zabodol do rozdrveného členka, vkĺzol tam ako do masla, zaboril sa až po rúčku.

Čeľuste sa zaklapli naspäť, škára nádeje zmizla, hrdzavé zuby sa zahryzli ešte hlbšie než predtým. Nečudo, veď predžuté mäsko je oveľa mäkšie.

V prvej sekunde som nič necítil, iba som neveriacky hľadel na novú spúšť.

Stŕpol som, čochvíľa dorazí bolesť, už to poznám.

Nesklamal som sa, z nohy vyšľahla hotová detonácia, bola však oveľa slabšia, než som čakal. Bolelo to, príšerne to bolelo, cítil som, ako sa čepeľ trie o rozlámané kúsky kostí. Zároveň som mal dojem, že sa to všetko odohráva v akejsi cudzej nohe, v studenom, mŕtvom mäse.

Pozoroval som nožík; zradil ma druhý raz, skurvený velezradca. Zapáčilo sa mu bodať ma, tentoraz si dal záležať a vkĺzol do mňa až po rúčku. Dočkal sa však zaslúženého trestu – keď sa čeľuste zaklapli, zovreli ho medzi seba, drvili ho z oboch strán, dobre mu tak.

Nová bodná rana bola pod miestom, kde sa zatínali zuby, takže veľmi nekrvácala. Z pohľadu na dokatované predkolenie a zo závanu čerstvého smradu sa mi však urobilo nevoľno.

Vzdor vyprchal, zúfalý pokus o záchranu sa skončil ďalším zranením. Vybavené.

Konečná, toto je konečná, pomyslel som si, keď som sa znova vyvalil do snehu.

Rozhliadal som sa po okolí, húštinách a stromoch.

Na tomto mieste umriem.

VIII

Preležal som hodnú chvíľu, upadal do bezvedomia a znova sa preberal. Necítil som si telo, mrazivá zem lačne nasávala zvyšky mojich životných síl. Ešte chvíľa a zhltne aj poslednú iskru.

Z času na čas som sa pokúsil zakričať o pomoc, ale zakaždým to znelo ako nevydarený vtip.

Prišlo mi smutno – chlad a samota – väčšina ľudí si vlastnú smrť romantizuje. Očakávajú neviem čo, azda príjemné prostredie, prítomnosť blízkych, pokiaľ možno málo bolesti.

Keď nastane posledná hodina, keď príde chlad a samota, bývajú zmätení. Presne ako ja. Takto som si svoje finálne chvíle nepredstavoval, ale to je normálne. Kdesi písali, že zhruba deväťdesiat percent ľudí umrie v horších podmienkach a za horších okolností, než si pôvodne predstavovali. Nech sa mi prihodilo čokoľvek, stále spadám do štatistickej väčšiny.

Gratulujem.

Zamrvil som sa, neležalo sa mi dobre, čosi ma tlačilo do boku. Ani pohyb nepomohol, stále ma voľačo odieralo. Zašiel som tam rukou, vo vrecku som nahmatal pozdĺžny predmet.

Diktafón!

Tak predsa nie som úplne sám, kamarát Oly je so mnou, neopustil ma. Zobral som ho z chalupy, aby nezmrzol. Vrátil mi láskavosť, nevypadol z vrecka, nezradil ma ako hnusný žabykláč.

Zavrel som oči, aby som nekazil ilúziu, a začal posledný rozhovor.

„Nazdar, kámo, ako ide život?“ prihovoril som sa mu.

„Je tu zima.“

„Prepáč, chcel som ťa zniesť do tepla.“

„Nič to, robil si, čo sa dalo,“ povedal zhovievavo.

„Veru, strašne som sa bál.“

„Ani sa ti nečudujem, veď ten hajzel ťa chcel doraziť.“

„Ty si ho videl, čo bol zač?“ naliehal som. Keď mi koledník v chalupe páral prikrývky a spacák, Oly predsa ležal na dlážke a pozoroval ho.

„Nemysli naňho.“

„Potrebujem to vedieť,“ trval som na svojom. „Čo bol zač? Človek, duch alebo démon, fantóm?“

„Zjavovanie sa golema zakaždým odštartuje vražda,“ vysypal zo seba Oly. Poznal som tú vetu, pochádzala z Meyrinkovho románu Golem.

„Ako to súvisí?“ nechápal som.

„Ty si ho nevidel?“

„Jasné, že nie, bol som slepý, úplná čiernota, ani záblesk.“

„Nakvapkal si si do očí nejaké svinstvo?“ Zazdalo sa mi, že Oly pri tej otázke posmešne nadvihol kútik úst.

„Pýtaš sa, akoby si tam nebol. Áno, svinstvo. Kvapky do očí od drahej Natálky.“

„Iste, iste…“

„Niečo sa ti nezdá?“ zavrčal som. Oly do mňa priveľmi rýpal. Aspoň teraz, keď skapínam, by mohol byť úctivejší.

„Naozaj tomu veríš?“ V hlase mu zaznelo pobavenie i ľútosť. „Chemické svinstvo v kvapkách do očí, z ktorého na pár dní oslepneš a potom znova zázračne vidíš…“

„Tak to bolo, tak to predsa bolo…“ opakoval som zmätene. „Použil som kvapky do očí a…“

„Človek si musí všetko vysvetliť,“ pripustil Oly. „Aj Hitler veril, že keď ku koncu prvej svetovej na pár týždňov oslepol, spôsobil to bojový plyn yperit.“

„No a?“ Netušil som, kam smeruje. Podvedomie ti občas povie veci, o ktorých sám nevieš. Slovíčka síce zozbiera z tvojich vlastných spomienok na zažité, prečítané alebo videné, ale odkaz, ktorý z nich pozliepa, prichádza bohvie odkiaľ.

„Veril, že mu slepotu privodil bojový plyn, ale vieš, čo mu lekári v Pasewalku, kde sa zotavoval, napísali do zdravotnej karty ako skutočnú príčinu?“

„Nebavme sa o tom. Ak dovolíš, chcem v pokoji zdochnúť.“

„Kamarát je na to, aby hovoril pravdu do očí,“ nedal sa obmäkčiť Oly.

„Nechaj tak.“

„Vieš, čo mal napísané v zdravotnej karte?“

„Nie!“ zaklamal som. Odrazu som si príliš dobre spomínal na historický dokument o začiatkoch nacizmu. A to sa mi kedysi zdalo, že sledovanie kanálu Discovery je dobrý nápad.

„Mal tam napísané: hysterická slepota.“

„A čo ja s tým?!“

„Mužská hystéria vôbec nie je zriedkavá,“ zaťal Oly do živého. „Nepísal o tom aj doktor Plzák?“

Chcel som diktafón zahodiť do snehu, no držal sa ma ako kliešť. Odvrátil som hlavu, už som sa nechcel rozprávať.

„Občas sa stane, že po veľkej traume, vypätí alebo prudkom strese človek oslepne,“ pokračoval Oly, nedal mi vydýchnuť. „Prihodí sa to najmä nevyrovnaným, nervovo labilným chlapom. Slepotu nespôsobí bojový plyn ani podstrčené očné kvapky, hádam neveríš na také hlúposti? No schválne, použil by si takú chujovinu vo vlastnom scenári?“

„Nie,“ priznal som. „Uveril by tomu iba idiot.“

„Tak tomu never. Psychická slepota, kámo. Nastáva po traume, strese, prudkom vypätí. Príde nečakane a rovnako nečakane pominie. Môže trvať pár hodín, dní alebo aj týždňov. Neraz ju sprevádza selektívna strata pamäti.“

„Aká trauma, stres, prudké vypätie?“

„Čo nechceš vidieť? Prečo si oslepol?“ opýtal sa mäkko, otázka však zarezala hlbšie než čepeľ vrazená do členka.

Čo nechceš vidieť, prečo si oslepol?

Vari si niečo nepripúšťam, pred niečím utekám?

Jednooká bábika, jednooká chalupa, zakaždým len jedno oko, kyklopské oko – symbol tunelového videnia, vyhýbania sa celkovému pohľadu.

Selektívna strata pamäti, snaha vytlačiť niektoré kúsky minulosti, osekať ju do želaného tvaru ako ľadovú sochu.

„A ďalšia vhodná otázka,“ ozval sa Oly. „Prečo si sem prišiel, prečo si sem naozaj prišiel?“

Čosi sa derie na povrch, nechcem to vidieť, nemôžem. Nech sa stane čokoľvek, nech radšej príde najhoršie peklo!

Prebral som sa z mrákot, musel som voľačo podniknúť, ujsť pred tým, čo sa vynáralo.

Nechcem to vidieť, nemôžem!

Až sem, na samotu do hôr, som pred tým ušiel. Nepomohlo.

Horúčkovito som sa rozhliadal, načisto som sa pomiatol. Všetko jedno, znesiem čokoľvek, len nie pohľad na to, čo sa vynára, čo ma prenasleduje a hučí mi za chrbtom.

Znesiem čokoľvek.

127 hodín, osvietilo ma.

Videl si film 127 hodín? Ak nie, pozri si. Je o chlapíkovi, ktorého pri výlete do opusteného kaňonu privalí skala. Pekne-krásne mu privrzne ruku. Chlapík vrieska, skúša sa vyhrabať, ale nič nepomáha. Strávi tam stodvadsaťsedem hodín, čo je päť dní. Má pri sebe tupý nôž, s ktorým sa nedá rezať. Vieš, čo napokon urobí, aby sa zachránil? Zlomí si ruku, aby nemusel prerezávať kosť, a tupým nožíčkom si skôr roztrhá, než prereže šľachy i svaly.

Podľa skutočnej udalosti. Chlapík sa volá Aron Ralston a dodnes žije.

Dodnes žije!

Zovrel som rúčku noža vykúkajúcu spomedzi kovových čeľustí, potiahol som zo všetkých síl. Šmýkala sa, pokrývala ju vrstva lepkavej krvi, no predsa len sa pohla. Hustá tekutina, čo mi koluje v žilách, je obstojné mazadlo. Keď čepeľ kĺzala cez hrdzavé zuby, príšerne to škrípalo – akoby mi kvílila duša. Nečudo, vie, čo ma čaká, nech si len kvíli.

Zovrel som nôž v dlani a zaváhal.

Nie tak rýchlo, kolega, prihovoril sa mi hlas primára Sovu. Nezabudli ste na niečo?

Pravda, veruže máte pravdu, ďakujem, pán primár.

Ak si iba tak odfaklím nohu, vykrvácam. Aj Aron si najskôr priškrtil ruku akousi hadičkou.

Hľadá sa škrtidlo, opakujem oznam, hľadá sa škrtidlo.

Povytiahol som si vetrovku, v nohaviciach som mal opasok, nič lepšie nevymyslím.

Položil som nôž, rozopol pracku a vytiahol opasok ako dlhočiznú užovku. Obtočil som ho okolo nohy tesne pod kolenom, jeden koniec som držal v ruke, druhý som chytil do zubov. Pevne som ho stiahol; čím pevnejšie, tým lepšie, záviselo od toho prežitie. Ak by som ho pritiahol slabo, uvidel by som síce fajný krvavý gejzír, no bola by to posledná atrakcia, na ktorej by som sa pobavil.

Dobre, noha stiahnutá, nôž vydezinfikovaný ľadovým snehom, haha!

Začnite s operáciou, pán kolega.

Nadýchol som sa a vydýchol, nemal som strach, veď mi asistovala najvyššia chirurgická kapacita.

A zároveň som nekonal naslepo, všetko som predtým videl vo filme.

Aron si najprv vbodol nôž čo najhlbšie, až potom začal s rezaním mäsa, svalov, šliach a žíl.

Chcelo to bodnutie, ďalšie bodnutie.

Priložil som čepeľ k železným zubom, musel som bodnúť do miesta, kde bola rozdrvená kosť, nohu tam držali pokope iba mäkké tkanivá.

Stisol som čeľuste a zasunul hrot do rozškľabenej rany. Najprv to išlo ľahko, zabáral sa ako do plastelíny, až neskôr som musel pritlačiť.

Zatiaľ je to brnkačka, opakoval som si. O nič nejde, naozaj o nič nejde, prechádzka ružovou záhradou. Čo by asi tak povedal Leonid Rogozov, známy ruský lekár, ktorý si v roku 1961 na izolovanej polárnej stanici sám vyoperoval slepé črevo? Učiteľka Kinesová nám o ňom často rozprávala a nabádala nás, aby sme boli rovnako chrabrí ako sovietsky hrdina.

Čo by povedal Leonid?

Asi nič, taká drobnosť, ako je odfaklenie si nohy, by mu nestála za reč.

Čepeľ bola už celá v mäse, prechytil som si nôž, položil dlaň na rukoväť ako na rýchlostnú páku.

Začínala sa divoká jazda, bude treba zaradiť päť alebo šesť rýchlostných stupňov. Pravda, ak medzičasom neomdliem, neskolabujem alebo rovno nezdochnem.

Pritlačil som na páku, pohol ňou o pár centimetrov doľava, zaradil jednotku.

Ozval sa mliaskavý zvuk, tkanivo vzdorovalo, bolo sa treba zaprieť. Čepeľ však pomaličky putovala húževnatým mäsom, prerezávala si cestičku.

Krútila sa mi hlava, napínalo ma, snažil som sa myslieť na niečo iné.

Keď sme už pri tom, čo by som vložil alebo nevložil do vlastného scenára… Takúto scénu určite nie, to by som nesmel, čo ti to napadá?! Produkčná, režisér aj celý manažment by sa z toho posrali. Priveľa ľudí mi chcelo hovoriť do toho, ako mám písať, veru, priveľa ľudí. Hlavne s mojimi poslednými scenármi neboli veľmi spokojní.

Nie také temné! Nie také kruté! Nie brutálne! akoby som aj teraz počul ich rozrušené hlasy.

Oprel som sa do rýchlostnej páky, zaradil dvojku; lýtko je skurvene tuhý, nepoddajný sval. Čosi bránilo čepeli v ceste, akési šľachy alebo žily. Zašmidlikal som ňou, chvíľu to trvalo, no prerezal som ich ako mastné špagátiky.

Diváci chcú lásku a pozitivitu, ty tam máš čoraz viac temnoty, rob so sebou niečo! dohovárala mi produkčná.

Tretí rýchlostný stupeň mi dal zabrať, zavadil som totiž o úlomky roztrieštenej kosti. Cítil som ich ako kôstky plávajúce v hustom čerešňovom džeme, do nosa mi udrel príšerný smrad.

Ľudia nevidia svetlo, lebo sú otočení chrbtom k slnku. Takéto duchovné múdrosti teraz letia, takýchto banalít by som mal prihodiť ako hnoja vidlami? Hlavne niečo o láske.

Štvorka bola najhoršia, začínalo ísť do tuhého.

Cestičkou vo vlasoch prejdem ti v ústrety.

Nebola to žiadna pohodová prechádzka, to teda nie. Narazil som na hrubú šľachu, zrejme držala niečo dôležité, lebo bola napnutá, až hrôza. Nič sa nedalo robiť, pustil som sa do rezania. Nešlo to ľahko, šľacha hrdinsky odolávala, mal som pocit, že vyhrávam sláčikom po husľovej strune.

Nedal som sa odradiť, už som si necítil zápästie, ale nezlomne som pokračoval, ako keď som sa v puberte obrábal a zaryto si nechcel odoprieť orgazmus. Veď išlo o čosi podobné, každou chvíľou sa blížilo vyvrcholenie.

Pesnička o nás dvoch už nie je pre deti.

Keď sa šľacha roztrhla, strelilo to, ozvala sa poriadna rana, struna konečne povolila.

Neváham a preraďujem na päťku, je tu cieľová rovinka! Predkolenie je čoraz voľnejšie, nezostáva veľa, drží iba na niekoľkých svalových vláknach a kúsku kože. Krvi je dosť, azda až priveľa; snažil som sa myslieť pozitívne.

Láska je jediný kľúč, ktorý môže otvoriť každé dvere.

Láska, ktorá nebolela, nikdy nebola láskou.

Láska dáva a nič nežiada.

Zapriem sa, posledné centimetre, čím voľnejšie, tým lepšie, veď voľnosť znamená slobodu.

Odrazu je to tu, cieľová páska, prudko myknem nohou. Ozve sa zapraskanie, ako keď sa trhá látka, zvyšky tkaniva a kože povolia, chvíľu sa naťahujú ako roztopený syr, ale napokon sa pretrhnú, chodidlo sa oddelí.

Som voľný.

Civiem na kýpeť, nemôžem tomu uveriť.

Hlasy produkčnej, režiséra aj manažmentu stíchnu. Spamätám sa, kreatívny spor o tom, ako mám písať, sa mi už nezdá dôležitý. Pohľad na krvácajúci kýpeť, čo mám namiesto nohy, mi upraví perspektívu. Väčšina problémov náhle zanikne. Zato sa však objavia iné.

Nestrácal som čas, teraz alebo nikdy – v posledných dňoch moja hymna. Pretočil som sa na brucho, plazil sa preč, nesmel som dopustiť, aby ma dohonil šok.

Stále mi nedochádzalo, čo som urobil, ale o to práve išlo. Premýšľanie je druhé meno smrti. Hľadel som na svetlá v diaľke, hrabal sa dopredu, unikal som. Strom s pascou aj chodidlom som nechával za sebou.

Záchrana.

Za chrbtom mi čosi hučalo; určite to bol šok, ale nielen on, dobiehalo ma aj voľačo iné.

Plazil som sa, ukrajoval vzdialenosť medzi sebou a dedinou, každý meter bol vzácny. Zlomené zápästie sa priečilo, lenže koho by zaujímala taká drobnosť?

Svetlá boli čoraz bližšie, no blížilo sa aj hučanie.

Ešte meter, ešte dva.

Dobiehalo ma, dobiehalo ma!

Zapieral som sa rukami: musím pridať, musím ešte viac pridať! Teraz už nesmiem zastať, nesmiem vykrvácať – nie po tom všetkom, čím som prešiel a čo som urobil.

Čo si urobil?

Driapal som sa dopredu, no nehýbal som sa, svetlá sa nepribližovali.

Aspoň meter, ešte aspoň meter.

Napínal som svaly, ale zostával som na mieste. Ani centimeter, kámo.

Strom s pascou zostal za mnou, aj tak som však počul cinkanie.

Vyletel zo mňa výkrik, mykol som sa dopredu. Zbytočne.

Cinkanie reťaze.

Znova som skríkol, trhol sa, prebudil sa z blúznivého sna.

Zvíjal som sa pod stromom, mal som obe nohy, železné čeľuste mi zvierali členok, reťaz sa napínala.

Zažmurkal som; všetko som mal v hlave pomiešané, akoby naraz existovalo niekoľko realít, čo do seba narazili a vzájomne sa popreplietali.

Chvíľu mi trvalo, kým som precitol a ako-tak sa spamätal.

Blúznil som, predsmrtná agónia, chorobné predstavy.

Halucinácie o záchrane – nič výnimočné, často prichádzajú tesne pred smrťou, pošepkal mi záchranár. Hlas mal vyhasnutý, celkom sa opustil.

Stále som nemohol uveriť, že išlo o blúznenie, že mozog vyčaroval dokonale vernú predstavu. Všetko mi pripadalo živé a skutočné, ešte živšie než skutočnosť. Práve tá bola odrazu plochá, nevýrazná, akoby vypĺznutá. Žiadne emócie či farby ani bolesť, iba šedivá pustatina, neúprosná plošina Leng, o ktorej písal Howard Phillips Lovecraft.

Tupo som hľadel na neodrezanú nohu, všetkých päť rýchlostných stupňov bolo zbytočných.

Všetka tá mäsiarčina bola úplne nanič.

Samoúčelné násilie, použil si samoúčelný opis násilia! zaznela vo mne ozvena tvorivého sporu s produkčnou a redaktormi.

Bolo mi jasné, že v realite čosi podobné nedokážem, nezmôžem sa na žiadny chirurgický zákrok, veď som si necítil telo a ktovie, či by som sa vôbec posadil. Všimol som si, že v ruke stále zvieram diktafón – do blúznenia o záchrane som sa prepadol počas rozhovoru s Olym. Ktovie, čo všetko sme si povedali naozaj a čo sa odohralo iba v mojom mozgu.

IX

Kdesi za mnou zapraskal konár. To jediné bolo v blúznivom sne pravdivé – niekto alebo niečo sa ku mne blížilo, dobiehalo ma, vychutnávalo si konečný triumf.

Nastražil som uši, všetko by mi už mohlo byť jedno, ale nie je. Stále mám v sebe dosť života, aby mi koledník poriadne osladil posledné chvíle. Ak ho ešte neprešla chuť na zábavu, pomalé zmrznutie v lese nemusí byť to najhoršie, čo ma čaká.

Možno si z chalupy zobral fľašu tekutého podpaľovača. Azda sa v ňom ozve kúsok citu a rozhodne sa, že ma predsa len trochu zahreje. Poleje ma horľavou tekutinou, škrtne jednou zo zápaliek, čo mi ukradol, a…

Také jednoduché by to pre mňa nespravil. Zopár prvých zápaliek by dal uhasiť vetrom alebo by ich hodil do snehu vedľa mňa. Pri každom úmyselne zmarenom pokuse o spopolnenie by sa smial na mojej hrôze.

Bežný postup; keď sa chce luza pobaviť, robí to presne takto – dialo sa to počas Francúzskej revolúcie aj po druhej svetovej vojne. Chytia vojaka, šľachtica či veliteľa, a ak sa im zdá, že ho hrozba smrti ešte dostatočne nevydesila, spestria mu posledné chvíle. Veľa odsúdencov sa snaží umrieť dôstojne. Uprieť im toto právo je posledným ponížením, neraz oveľa hrozivejším než samotná poprava. Používa sa na to napríklad slabé lano, ktoré povolí, keď neboráka obesia.

Predstav si to: hľadíš v ústrety koncu, finálnej temnote, držíš sa ako-tak pokope, aby si si udržal dôstojnosť, nerozklepal sa, nezačal prosíkať o milosť. Podkopnú ti stolček pod nohami, odrazu je to tu, odvisneš a… lano sa pretrhne. Zletíš na zem, väčšinou si zlomíš nejakú kosť, povolia ti zvierače a preberieš sa obklopený rehotajúcim sa davom; všetko sa opakuje od začiatku. Keď sa chce luza naozaj pobaviť, zopakuje postup aj desať- až pätnásťkrát. Aj najsilnejšie povahy sa pri tom rozpadnú, stratia akúkoľvek dôstojnosť, ku koncu už len neartikulovane kvília ako vydesené deti.

Rovnaký postup využije aj koledník, asi ma nebude vešať, no predtým, než so mnou skoncuje, mi úplne vygumuje osobnosť, veď práve to ho očividne baví – rozkladať ma zaživa. Akoby z toho čerpal silu, akoby sme boli prepojení akýmsi…

Ďalšie zapraskanie, tentoraz bližšie, čosi ma obchádza, čosi okolo mňa krúži. Aj to patrí k hre. Nepriblíži sa po priamke, keď ma môže najprv poobchádzať, nechať moju fantáziu, nech ma vydesí, aby sa mi všetko zdalo tisíckrát horšie.

Kto alebo čo to je?

Čo nechceš vidieť, kvôli čomu si oslepol?

Niečo ma dobehlo, mal som to zakvačené na chrbte. Neobzeral som sa, nechcel som v okolitej húštine zazrieť žltú vetrovku. Človek, démon, fantóm – akýsi snový golem?

Meyrinkov golem bol vlastne prízračný dvojník hlavného hrdinu.

Dvojník, zvláštne slovo. Snaživé podvedomie sa pustilo do práce – hrabalo v pamäti, vyhľadávalo všetko, čo som kedy o dvojníkoch počul, a vhadzovalo mi do vedomia útržky spomienok.

Habal garmin, dych kostí, pravý dvojník, napísal Meyrink v Golemovi.

Zaľahol ma živý obraz; bolo to pred dvoma-troma rokmi, krátko potom, ako sme sa s Natáliou zobrali. Čítala veľa zvláštnych kníh, túto záľubu mala odjakživa, veď aj Golema tuším priniesla ona. Najradšej mala autobiografické záznamy Carlosa Castanedu, amerického antropológa, ktorý skúmal zvyky mexických indiánskych kmeňov, najmä šamanské využívanie rôznych rastlín. Práve tento intelektuálny záujem sa prekrýval s Natáliinou profesiou farmaceutky, bol to bizarný koníček, no toleroval som ho.

Nech si číta, o čom chce. Napokon, ja som jej prednedávnom podhodil knihu od doktora Plzáka, takže nemám čo hovoriť.

Spomienka bola živá, akoby sa to stalo včera. Sedíme v obývačke, Natália si číta Castanedu, ja čakám, kým sa v televízii začne nová epizóda seriálu. Podľa programu mala bežať už pätnásť minút, no namiesto toho sa na obrazovke mihajú debilné reklamy.

„Toto je zaujímavé,“ povie Natália. Keď ju čosi zaujme, zvyčajne ma tým oblaží.

„Čo píše?“ opýtam sa so záujmom – vtedy ešte nehraným.

„Je to o mexických čarodejoch, ktorí veria, že sa dokážu rozdvojiť.“

„Zaujímavé,“ prehodím a sledujem zajačika šprintujúceho na baterky Duracell.

„Si hrozný, vážne je to zaujímavé. Dvojník nie je ilúzia, ale skutočnosť,“ predčíta so zápalom. „Čarodej občas nie je čarodej, ale jeho vlastný dvojník. Rozdiel sa voľným okom nedá postrehnúť. Bežní ľudia pri stretnutí s čarodejom dokonca častejšie hovoria s jeho dvojníkom než s ozajstným človekom.“

„Už sa mi to začína,“ oznámim, vezmem diaľkový ovládač a pridám hlasitosť. Na scenár k tejto epizóde som, mimochodom, dosť hrdý.

Natáliu to neodradí, číta ďalej: „Niektorí ľudia sa javia ako obyčajní, ale v skutočnosti sú to čarodejovia, ktorí sa pomocou umenia snenia dokázali rozdvojiť. V rovnakom čase môžu byť na dvoch odlišných miestach, dokážu vytvoriť originálne dielo alebo vykonať prácu za taký krátky čas, že by to obyčajný človek jednoducho nezvládol.“

„To by sa mi hodilo, dvojník by písal scenáre a ja by som si užíval,“ zašomrem cez plece.

„Si hrozný.“

„Uvedomuje si taký čarodej, že je naraz na dvoch miestach?“ Dúfam, že jej táto otázka zoskratuje obvody a konečne bude ticho.

„Ty to vôbec nechápeš!“ ožije Natália. „Jasné, že si to neuvedomuje. Nikto z nás priamo nevníma, čo sa okolo neho deje. Každý vníma iba vlastný opis, vlastné spracovanie vonkajších vnemov, ktoré nastáva v mozgu.“

„Okej,“ prikývnem. Snažím sa nemyslieť na to, že v seriáli práve bez povšimnutia prebehol úvodný dialóg, ktorý bol ozaj dobrý, lebo som sa s ním prplal dva dni.

„A práve preto, že vnímame iba opis, sa aj vnemy z dvoch rôznych miest zlejú v čarodejovom mozgu do jediného prúdu vedomia. Zážitky čarodeja aj dvojníka sa naskladajú jeden za druhým, akoby sa odohrávali za sebou, aj keď v skutočnosti sa odohrávali naraz v rovnakom čase,“ obracia dlaňou z jednej strany na druhú, akoby prekladala látku.

„Dobre, už rozumiem,“ precedím cez kútik úst. V televízii sa začalo nové reklamné pásmo, aj keď podľa zákona by medzi reklamou malo byť prinajmenšom dvadsať minút programu.

„Ťažko sa to vysvetľuje, dvojníka môžeš vidieť, ale rozumom ho nikdy nepochopíš. Ak sa stretneš so svojím dvojníkom, ak ho uvidíš tvárou v tvár, umrieš.“

„Čože? Prečo?“ V obývačke duní reklamný klip, aj keď podľa toho istého zákona by nemal mať vyššiu hlasitosť než ostatný program.

„Tak to funguje. Občas sa stane, že sa v prudkom šoku rozdvojí aj obyčajný človek, nie čarodej. Také prípady sa však končia smrťou, lebo oživený dvojník ide človeku zakaždým po krku a zabije ho.“

„Čítaš hodnotnú literatúru,“ uzavriem.

„A ty pozeráš reklamy,“ vezme si posledné slovo.

Spomienka vyhasla, vrátil som sa do reality, na tvári som pocítil vrstvičku naviateho snehu. Myšlienky plynuli čoraz pomalšie, plávali mi v mozgu ako biele obláčiky po modrej letnej oblohe.

Praskot a tiché šuchotanie bolo čoraz bližšie, kruh sa uzatváral, ale nedal som sa rozptýliť.

Žeby som sa naozaj rozdvojil? Stáva sa to po prudkom šoku.

Hysterická slepota, selektívna strata pamäti, opis sveta vznikajúci v mozgu…

Na žiadnych dvojníkov neverím, aj keď ma najbližšie minúty možno presvedčia o opaku.

Čo keď sa mi prihodilo niečo iné, akýsi negatív toho, o čom vtedy bľabotala Natália?

Zážitky čarodeja aj dvojníka sa zlejú do jediného prúdu vedomia. Odohrávali sa naraz, no v opise diania, vo vedomí, sa poskladajú tak, akoby sa diali postupne – jeden za druhým.

Čo keď sa mi prihodil presný opak?

Hysterická slepota, selektívna strata pamäti…

Čosi mi pošramotilo psychiku, vlastná hlava na mňa hrala neférové triky.

Čo keď sa mi vedomie rozštiepilo do dvoch prúdov? A zážitky, ktoré sa odohrávali s časovými odstupmi, sa mi v mozgu poskladali tak, akoby sa odohrávali naraz, v rovnakom čase?

Mohol som napríklad utiecť z chalupy, slepý blúdiť v lese a zatiaľ sa v rovnakom tele, ibaže so svojím druhým ja, ktoré neosleplo, vrátiť do chalupy, zobrať zápalky a čakať tam na svoj návrat?

Mohol som vydesený ležať na dlážke a zároveň stáť pri skrini?

Strašil som sám seba, povybíjal som si okná, aby som zmrzol?

Niečo sa odohráva v dvoch rôznych časoch, ale zleje sa to do jediného celku, akoby sa to odohrávalo naraz, v jedinej situácii…

Prečo si sem naozaj prišiel?

Načo som si sem zobral zbraň? Na obranu, pravdaže, bla-bla-bla, ale načo som si ju zobral naozaj?

Istota je istota, povedal som si pri odchode, keď som revolver prihodil do ruksaku.

Istota doraziť sa.

Prišiel som sem, aby som sa zabil.

Prišiel som sem, aby som sa potrestal za to, čo som urobil.

Koledník ma chce zabiť čo najkrutejším spôsobom, čo najviac ma vytrestať.

Žiadna schizofrénia, iba zliatie dvoch časových rovín, dvoch prúdov vedomia do jedného.

Bolo to tak?

Mohlo byť, čoby nie. Alebo aj inak.

Človek, démon hôr, fantómový dvojník, duch zo záhrobia, rozštiepenie vedomia…

Napadali mi desiatky vysvetlení a všetky boli na hovno; každé vysvetlenie je na hovno, život je o inom, najmä v mojej situácii.

Stával sa zo mňa kazateľ. Vždy som si myslel, že je nenapraviteľná škoda, keď v autorovi namiesto umelca prevládne guru či kazateľ – zvyčajne to zadusí aj najvýraznejší talent. A pozri sa na mňa, čo robím iba pár minút pred smrťou.

Našťastie sa moje tápanie končilo, už o chvíľu si budem na istom, opona spadne. Žiadne dohady, žiadne fantazmagórie, aj keď na trochu blúznenia mám azda pri zamŕzaní nárok. Všetko naberalo groteskný nádych, nič už nedržalo pokope.

Čosi postávalo iba pár metrov za mnou; vyšlo to z húštiny a sledovalo ma. Počul som dych aj praskanie snehu, stačilo otočiť hlavu.

Pravda ťa oslobodí.

Žiadne dohady.

Nadýchol som sa a zaťal zuby.

Veľké finále, vyvrcholenie príbehu a odhalenie pravdy, tentoraz žiadne nejasné konce. Face off, tvárou v tvár, teraz alebo nikdy.

Prudko som otočil hlavu.

Pri kríkoch postával sivý vlk.

Zvesil som hlavu, zamykalo mi kútikmi úst.

Žiadny dvojník, démon ani človek sa nedostavil.

Prišiel jedine obyčajný vlk.

Nervy som mal dávno v kýbli, neovládal som sa, takmer som vyprskol do smiechu.

Takýto zvrat som teda nečakal, je proti všetkým scenáristickým pravidlám.

Žiadne tvárou v tvár, žiadna finálna konfrontácia.

Antiklimax.

Zdvihol som pohľad, vlk bol stále tam, tentoraz žiadna predstava. Prekvapilo ma, aký je veľký, odhady mi v tej chvíli nešli najlepšie, ale mohol byť zhruba meter vysoký. Stál neisto, telo nepokojné a napnuté, pri najmenšom vzruchu odskočí. Vlky sú plaché, veľmi plaché zvieratá, na človeka nezaútočia. Pravda, ak nie sú vyhladované. A ten, čo ma prišiel navštíviť, veru nevyzeral najlepšie. Bol síce veľký, ale nie statný, práve naopak – zdal sa mi vycivený, chudý.

Skúmavo si ma prezeral zlatožltými očami, výstražne krčil ňufák, ceril zuby a potichu vrčal.

Určite si už dávno nezahryzol do chutného živého mäska; zápach krvi, čo mi vystupoval z rán, ho musel privádzať do šialenstva. Nepochybne ho prilákala práve moja horúca, čerstvá krvička, vlk ju zacíti aj na dva kilometre. Ktohovie, možno pytliaci poľovali práve na vlky a pasce umiestnili tam, kde objavili najviac vlčích stôp.

Cez hustú vatu, čo mi vypĺňala nielen hlavu, ale celé telo, som zachytil nové nebezpečenstvo.

Nerozhúkal sa žiadny alarm, na to už dávno došla šťava, ale srdce mi predsa len zrýchlilo, predsmrtné omámenie sa rozplynulo.

Akoby to už nebolo jedno; na tom mieste som mal umrieť, trpký fakt nebolo možné zmeniť. Napriek tomu vo mne čosi vyhodnocovalo situáciu, nedalo sa mi iba tak pustiť života. Najmä keď ho nemusí ukončiť hryzúci mráz, ale ozajstné ostré zuby, ozajstné strhávanie mäsa z kostí.

Vlk sa pohol, urobil opatrný krok, hypnotizoval ma očami.

Odplácal som mu pohľad, na viac som sa nezmohol, vysielal som telepatické signály, aby zmizol kamsi dočerta.

Sivá labka sa odlepila od snehu, chvíľu zostala vo vzduchu, nakoniec sa vybrala vpred. Ďalší krok.

Telepatia nezaberala, vlk čakal vehementnejšiu obranu, moja ochabnutosť ho povzbudila. Napokon, je to predátor, rýchlo mu došlo, že sa nevládzem brániť, azda zaňuchal obchádzajúcu smrť.

Čo keď sa do mňa pustí? Budem vzdorovať, vydám zo seba všetko, ale ktovie, či to pomôže. Zmrznutie, ktoré ma strašilo zopár predchádzajúcich dní, odrazu vyzeralo ako milosrdný spôsob odchodu. Po celý čas som robil všetko pre to, aby som nezmrzol. Teraz zabojujem, aby som mohol aspoň v pokoji zmrznúť. Darmo, perspektívy sa rýchlo menia, taký je život; čo ti dnes pripadá zlé, môže byť v porovnaní so zajtrajškom najväčšia výhra – zapamätaj si postreh umierajúceho muža.

Vlk naklonil trojuholníkovú hlavu, z papule mu tiekli sliny. Stál už tak blízko, že som cítil zápach vlhkej srsti aj horúceho dychu.

Musím pohnúť rukou, aspoň trochu pohnúť rukou!

Šelma prekročila na mieste, skĺzla pohľadom k rozfaklenej nohe, nedočkavo sa olizla.

Kozliatka, kozliatka, otvorte!

Ruka bola ako z kameňa, nemal som v nej žiadny cit.

Ďalší krok, vlk bol už odo mňa menej ako dva metre, vrčal čoraz hrdelnejšie.

Joj, stará mama, aké máš veľké uši!

Zasipel som, vlk sa trhol, spozornel, nervózne pokukoval po krvavej mláke. Nedal sa odradiť, labka sa znova zdvihla, zastala vo vzduchu.

Joj, stará mama, aké máš veľké zuby!

Existujú tri druhy uhryznutia psom.

Pri prvom sa štvornohý miláčik zahryzne napríklad do ruky, povolí zovretie a vzápätí sa znova zahryzne, ibaže o trochu nižšie. Týmto spôsobom dokáže za pár sekúnd rozhrýzť celú ruku, nohu či inú telesnú partiu.

Druhý spôsob je ešte horší: najlepší priateľ človeka sa zahryzne, zaborí zuby do mäsa a trasie hlavou doľava-doprava alebo ju odťahuje. Každým pohybom trhá nielen svalové zväzky, ale aj šľachy, žily či nervy, neraz obeti vytrhne celé kusy mäsa.

Do tretice všetko dobré: nemá tvár sa zahryzne a stisne čeľuste zo všetkých síl. Niektoré rasy majú taký silný stisk, že týmto spôsobom rozdrvia aj najhrubšie kosti v ľudských končatinách.

Uhryznutia vlkov budú zrejme podobné.

Čo z toho príde ako prvé? Bude ma vĺčik hryzkať, trhať alebo drviť? Asi na striedačku.

Pohol som prstami aj dlaňou, na ktorej ležal diktafón. Viac nedokážem, zabudni na mávanie rukou.

Labka sa položila späť na sneh, vlk bol čoraz nepokojnejší. Genetika nepustí, je naprogramovaný na plachosť, zvádza rovnako ťažký boj ako ja.

Dlaň, prsty, diktafón, moje bojové pole sa značne zúžilo.

Ešte rozum, ešte máš rozum.

S vypätím všetkých síl som oživil ukazovák, dal sa do neistého pohybu. Prebehol po tlačidlách prístroja, nahmatal spätné pretáčanie. V digitálnom diktafóne sa síce nič nepretáča, ale zostaň so mnou, už mi dochádzajú slovíčka.

Stlačil som a chvíľu počkal. Ukazovák prebehol na vedľajšie PLAY a spustil prehrávanie.

„Nazdar, kámo, ako ide život?“ zaznel do ticha útržok nedávneho rozhovoru s Olym.

Vlk sa trhol, skrútil uši, ľudská reč mu v hlave odpálila ohňostroj.

Odskočil, zaujal bojový postoj, naprázdno cvakol zubami.

„Je tu zima,“ pokračovalo prehrávanie.

To bolo už priveľa, šelma sa lačne olizla, no zvrtla sa a zmizla v húštine.

Preliala sa mnou vlna vďačnosti a dojatia. Oly ma zachránil, Oly nesklamal.

Uvoľnil som sa; nepriateľ zmizol, nebezpečenstvo je zažehnané.

Teraz už len v pokoji umrieť.

Necítil som žiadny chlad ani bolesť, vôbec nič, dokonca ani telo som už nemal z olova, skôr z akejsi beztvarej pary. Vybojoval som si pokojnú smrť, vybojoval…

Z lesa sa ozvalo ťahavé zavytie.

Ledva sa ku mne dostalo, šum v ušiach bol čoraz hlasnejší.

Zavýjaj si, koľko chceš, odohnal som ťa.

Prešlo pár sekúnd a začul som ďalšie zavytie, iné, prichádzalo z diaľky. O chvíľu nasledovalo tretie. Vlky si navzájom odpovedali, dorozumievali sa.

Zvoláva svorku! došlo mi. Ten skurvenec zvoláva vyhladovanú svorku! Signalizuje svojim druhom, že objavil niečo chutné na zožratie; sám si na mňa netrúfa, ale keď budú viacerí…

Žiadne rozbúchanie srdca, tentoraz nič; mám dojem, že sa ma to netýka. Zatiaľ ma žiadny vlk nehryzie, to je asi tak všetko, čo ma zaujíma.

V ušiach mi šumelo, topil som sa v hustom oleji, telo sa mi rozplývalo. Z diktafónu zaznievali útržky dialógu s Olym; nevypol som ich, chcel som mať pocit, že nie som sám. Vety splývali do šumenia, rozoznával som čoraz menej slov.

„Čo nechceš vidieť? Prečo si oslepol?“ opýtal sa Oly zo záznamu. Keď sa ma na to pýtal prvý raz, akosi som sa vyhol odpovedi. Zamrvil som sa a zažmurkal. Nepríjemná otázka, veľmi nepríjemná. Ani v tej chvíli, keď som mal smrť na jazyku, mi nedala pokoj. Oživila vo mne čosi ťaživé, ozval sa bzukot, čo ma tak dlho prenasledoval.

„Prečo si sem prišiel, prečo si sem naozaj prišiel?“ zaznelo z reproduktora.

To som už predsa vylúštil – ušiel som sem, do dávneho útočiska, kde som sa od detstva cítil ako v úkryte, v bezpečí.

Prišiel som sa sem zabiť.

Ocitol som sa v kúte, nebolo východiska, bol som ako kráľ dotlačený nepriateľskou dámou a vežou na kraj šachovnice.

Dotlačený dámou.

Čo si urobil, čo máš zakvačené na chrbte?

Vlčie zavytie, tentoraz obzvlášť ťahavé.

Už som nemal silu na nič, ani klamať si a udržiavať ochranný štít.

Pravda ťa oslobodí.

Zostávala ešte chvíľa, kým sa dá vlčia svorka dokopy.

Chvíľa pravdy.

Bzučanie zosilnelo, stisol som viečka, aj tak som však videl obrazy, mal som ich vypálené do mozgu.

Bolo to príjemné ráno, aspoň v rámci možností. Prebudiť sa dolámaný na gauči v obývačke nie je bohviečo, ale som rodený optimista, takže si nebudem kaziť náladu drobnosťami. Veď idú sviatky.

Prešiel som do kúpeľne, vymočil sa a dal trochu dokopy. Cítil som sa sviežo, nečakalo ma veľa práce, azda sa mi podarí prehovoriť Natáliu, aby sme absolvovali vianočný výlet do Prahy.

Len tu nezostať! prebehlo mi hlavou. Len nezostať zavretý v tesnom byte, lebo to nedopadne dobre.

Vošiel som do kuchyne, Natália stála pri dreze, privítalo ma ťaživé ticho.

„Dobré ráno,“ prehodil som s úsmevom.

„Aj tebe.“

Nebeský cit, chýbal už iba Karel Gott vyspevujúci z rádia.

Kuchyňa pôsobila prázdnym dojmom, len my dvaja, muž so ženou, žiadne vrieskajúce detiská.

Dve bývalé priateľky, s ktorými som chodil predtým, než som začal randiť s Natáliou, medzičasom otehotneli, porodili a vychovávali zopár veselých deciek. Mohli byť moje, ibaže neboli. Ja som mal namiesto toho vyriešené pravidelné zásobovanie žalúdočnými čajmi a kvapkami do očí…

Určite sa už naraňajkovala, mala ešte chvíľu času, chystala si rannú kávu. Mne žiadne raňajky nepripravila ani sa neponúkla, že mi čosi urobí.

Obslúž sa sám.

Nadvihol som obočie, cítil som vo vzduchu nedobré vibrácie. Asi sa zle vyspala.

Asi sa zle vyspinkala na našej manželskej dvojposteli so supermoderným matracom Materasso Thermo Silver, za ktorý som vycáloval osemsto eur.

Ale dobre, malichernosti ma nerozhodia.

Nerozhodia!

Když muž se ženou snídá, zaznievalo mi v ušiach, aj keď žiadne rádio nehralo.

Otvoril som chladničku a vybral šunku a syr. Na stole ležal košík s rožkami, vedľa sa povaľovali noviny. Sadol som si a pustil sa do tichých raňajok.

Natália napustila vodu do varnej kanvice a zapla ju.

„Dala si dosť vody?“ ozval som sa. „Vypil by som čaj.“

Namrzene vydýchla, vypla kanvicu, doliala vodu a znova zapla.

„Ďakujem,“ snažil som sa o prirodzený tón.

Neodpovedala, takže som zalistoval v novinách. Hneď prvá správa, na ktorú mi padol zrak, ma rozhodila. Všetkých deväť členov komisie literárnej sekcie Umeleckého fondu, ktorí prerozdeľujú peniaze vyzbierané od autorov, udelilo dotácie samým sebe. Už znova, toto sa opakuje takmer každý rok! U nás taká obyčaj, že keď sa živíš tvorivou prácou, odvádzaš zo zákona povinne okrem zdieračských daní a odvodov ešte aj dve percentá z honorárov do verejnoprávnych fondov. Týka sa to výtvarných umelcov, hercov, spisovateľov, spevákov, prekladateľov, scenáristov, filmárov, dokonca aj programátorov. Vytváraš niečo, čo ľudí zaujíma? Hopla, treba ťa za to potrestať, hneď máš na krku dvojité zdanenie! U mňa to, doboha, znamená, že každý rok, každý skurvený rok odvediem do štátnej čiernej diery okrem daní a odvodov ešte jeden kompletný mesačný plat.

Ale veď solidarita…

A potom sa dočítam, že si prapodivní funkcionári, o ktorých tvorbe v živote málokto počul, peniažky pekne prerozdelia medzi sebou.

Kurva tam, no nenaštvalo by ťa to?!

Sedel som za stolom, zhlboka dýchal; rožky, syr aj šunka mi zhorkli v ústach.

V kanvici začínala vrieť voda.

Natália otvorila umývačku riadu, vyťahovala z nej hrnce, taniere, príbory a všelijaké ďalšie pičoviny. Ukladala ich do skriniek, cinkala, trieskala nimi, akoby nevedela, že to neznášam.

Špeciálne pri raňajkách, keď som ešte rozospatý a chcem sa v pokoji prebrať.

Nemohla chvíľu počkať? Nemohla, dočerta, chvíľočku počkať, kým dožeriem?

„Nemliaskaj!“ zahriakla ma. Asi som sa príliš rozčertil a prestal kontrolovať tiché stolovanie, aké vždy vyžadovala.

Chcel som čosi odvrknúť, no hučanie z kanvice znemožnilo komunikáciu.

Zakaždým, keď som chcel niečo povedať, ma prerušilo vyzváňanie mobilu, nečakaná návšteva, hukot vody…

Zostal som ticho, zahryzol si do jazyka; žlč vo mne vrela, no aspoň nehučala.

Len cáluj peniažky, dane, odvody aj dve percentá – jeden kompletný mesačný plat. Skĺzol som očami po fotke vysmiateho šéfa Umeleckého fondu, čo sa priživuje na práci iných už zopár desaťročí. Vyzeral spokojný, hrial ho pocit dobre vykonanej práce.

Zakrútila sa mi hlava, hučalo mi v ušiach, voda vrela čoraz hlasnejšie.

Nemliaskaj.

Len cáluj.

Buchnutie dvierok kuchynskej linky, zarinčanie príborov hodených do priečinka.

Čosi som povedal, no hukot ma prehlušoval, Natália si ani nevšimla, že som otvoril ústa.

Čosi som povedal, ale nebolo ma počuť.

Znova ma nebolo počuť, už znova.

Nikdy neurobím poriadny randál.

Posledné hovno.

Treskla odkladanou panvicou, trhlo ma. Čosi vo mne prasklo, čosi sa zlomilo.

Vstal som a vylepil jej facku.

Vyvalila na mňa oči v nefalšovanom údive.

Čo čumíš? Nepovedal som – podotýkam, že slušne – aspoň tisíckrát, aby si netrieskala, keď žeriem?!

Švihla rukou, na líce mi dopadla suchá dlaň, zaštípalo to.

Skurvene to zaštípalo.

Čo je veľa, to je veľa. V ušiach duniaci vodopád, všetko chytilo červený nádych.

Ostatné sa zbehlo rýchlo, červený nádych, jedno s druhým.

Odrazu sme boli na dlážke, ja hore, Natália podo mnou.

Prstami som jej zvieral hrdlo čoraz silnejšie. Nebolo to ľahké, moje scenáristické opisy vrážd boli na hovno.

Poriadne stisnúť, držať a vyhýbať sa driapajúcim rukám.

Tvár jej ofialovela, sčervenela, až celkom zbrunátnela. Na čele, priamo nad nosom, navreli dve hrubé žily; oči sa vyvalili do neprirodzenej veľkosti, popretkávali ich červené žilky, zaleskli sa v nich slzy.

Nepoľavoval som; bol som odhodlaný nepoľaviť ani za boha.

Dve percentá, kompletný mesačný plat.

Nemliaskaj.

Posledné hovno.

Zatriasol som ňou, nebolo cesty späť, musela skapať, spálil som všetky mosty. Čistá vianočná psychóza, vtedy ľuďom zajebáva najviac.

Natálka sa zmietala, takmer ma vyhodila zo sedla, ale držal som sa pevne.

Naše posledné rodeo, divoká jazda do prázdna.

Otvárala ústa, prskala, zrejme aj chrčala, no počul som iba bublanie zovretej vody.

Konečne vyvrátila zreničky, ešte sa zatriasla, potom celá zvláčnela a ochabla.

Podržal som chvíľu navyše, netreba hneď pustiť.

Šťuk, kanvica sa vypla, zavládlo božské ticho.

Utrel som si z čela pot a vytriasol stŕpnuté prsty. Vstal som, prešiel k stolu a v pokoji doraňajkoval. Zalial som si čaj; šálka s pripravenou kávou a decentne opretou lyžičkou zostala nevyužitá, ponuka prevládla nad dopytom.

Postupne som sa upokojil, rozčúlenie sa rozplynulo, adrenalín vyprchal. Cítil som pokoj aj tichý triumf.

Začal mi vadiť vyvalený pohľad jej vyhasnutých očí.

Odvrátil som hlavu, no aj tak sa mi zdalo, že na mňa stále civie.

Červená hmla, ktorá mi natlakovala lebku, sa rozplývala. Pripadal som si ako povrazolezec, čo sa z ničoho nič preberie uprostred lana nad hlbočiznou priepasťou.

Nejdem opisovať každý emocionálny záchvev – prenechám to umelcom píšucim vysokú intelektuálnu a mravnú literatúru na tvorivých pobytoch financovaných Umeleckým fondom z mojich nedobrovoľne odvedených peňazí.

Pokrčil som noviny a šmaril ich pod stôl, nech ten vyškerený ksicht na fotke už nevidím; robil mi rovnako zle ako Natáliin mŕtvolný pohľad.

Skrátim to, aj tak už nemám veľa času, čaká ma stretko so zubatou a teba každodenné sračky, ktorým sa začneš venovať, len čo ma prestaneš poctievať pozornosťou. Veľa šťastia.

Jednoducho a stručne, zosypal som sa, nestrávil som vlastný čin, zasekol sa mi v hrdle. Panika, netušil som, čo robiť.

Zalez do úkrytu, zalez niekam ďaleko!

Spojilo sa príjemné s užitočným, pobalil som sa a už-už som vychádzal z bytu, keď som sa vrátil a prihodil do batoha revolver.

Istota je istota.

Čosi mi bzučalo za chrbtom, dobiehalo ma, bolo to ťažké bremeno, príliš ťažké.

Keď na mňa doľahne, neznesiem jeho váhu a zabijem sa, o tom som nepochyboval.

Počas balenia na mňa Natália vypliešťala oči, nakúkala za mnou, aj keď som prešiel do spálne. Najprv som sa vyhýbal pohľadu do kuchyne, potom som nad tým prestal premýšľať a kuchyňa, Natália aj romantické raňajky prestali existovať.

Občas urobíš čosi zlé a vzápätí na to zabudneš, lebo inak sa nedá.

Žiadne ráno neexistovalo, vyrážal som na chalupu, potreboval som si vydýchnuť.

Za chrbtom mi hučala fantómová vriaca voda, do očí sa cez kútiky tlačili škaredé veci, ale nechcel som ich vidieť, za žiadnu cenu som ich nesmel uvidieť.

Žiadne ráno neexistuje.

Kameň padajúci zo strechy, ktorý postrčila špička mojej topánky.

Žiadne ráno neexistuje!

Kameň, čo iba tak padá zo strechy.

Nič nevnímaš priamo, všetko je opis, interpretácia, čo sa ti formuje v mozgu.

Kruh sa uzatvára, pod nohami mi vŕzga sneh, vykračujem k chalupe, každé zavŕzganie znamená, že som o kúsok ďalej od mŕtvej Natálie.

Nie od Natálie, žiadne ráno neexistuje. Každé zavŕzganie snehu znamená, že som o kúsok ďalej od mesta.

Hysterická slepota, prudký stres, trauma.

Zjavovanie sa golema zakaždým odštartuje vražda.

Tešíš sa, že si to odhalil skôr než ja? Len pokoj, na nič svetoborné si neprišiel. Práve naopak, v mojom bľabotaní bolo toľko náznakov, toľko pošmyknutí jazyka, že by si sa mal nad sebou zamyslieť, ak si už dávno neodhalil, o čo išlo. Pravdu nemožno zahrabať pod zem, vždy si nájde cestičku. Čím viac sa snažíš čosi utajiť, či už pred sebou, alebo pred ostatnými, tým silnejšie to presakuje na povrch.

Vlčie zavytie sa ozvalo prekvapivo blízko; potriasol som hlavou, spomienky aj úvahy z nej vypadli ako ostré črepiny.

Pravda ťa oslobodí.

Naozaj som sa cítil, akoby som zo seba vysypal ohromnú záťaž. Dokonca aj omámenie trochu pominulo, uvažoval som celkom jasne.

Z lesa doliehalo praskanie, tentoraz z viacerých miest. Svorka okolo mňa krúžila, chvíľu potrvá, kým sa priblíži. Mohla to byť ešte poriadne dlhá chvíľa, vlky sú extrémne plaché zvieratá, bojujú s vlastným strachom rovnako ako ja. Napokon však hlad zvíťazí, kruh, čo okolo mňa sťahujú, sa definitívne uzavrie.

Zaslúžil som si odvisnúť v slučke a napokon som si jednu vlastnoručne utkal aj utiahol okolo hrdla.

Pohol som prstami, stále ma niečo ťažilo. Pravda ma oslobodila, lenže pravda, o ktorej sa nikto nedozvie, oslobodzuje iba polovične.

Stisol som tlačidlo nahrávania; Oly mi poslúži ako spovedník, vysypem zo seba ostnaté slová, nenadarmo sa hovorí, že priznanie je poľahčujúca okolnosť.

Vykecám zo seba všetko, áno, zabil som ju, áno, urobil som to.

Vlky sa blížia, slučka sa sťahuje a ja ti opisujem nielen svoje posledné chvíle, ale aj posledné dni. Od toho nešťastného rána až po svoj skon, pekne zaradom, nech sa zaznamená všetko. Diktafón ticho bzučí, nahráva. Ostnaté slová nerežú, chutia mi v ústach ako sladké cukríky. Konečne nad sebou nemám žiadnu produkčnú ani redaktorov striehnucich na každú vetu. Konečne sa môžem vyjadrovať podľa seba, nepodliezať vkusu divákov; nemusím byť povrchný, aby stíhal sledovať aj ten najväčší hlupák, ani opatrný, aby sa náhodou niekto neurazil, neprepol na iný kanál a neznížil tým televízii hodnotu reklamného vysielacieho času. Nič také, aspoň teraz pred smrťou sa môžem vyjadrovať naplno, bez predposratosti a vlastnými slovami, dokonca aj takými, čo neschválili jazykovedci. Kompletná revolta, všetko zo seba zvliekam ako šupiny; predsa len som v horách našiel to, za čím som prišiel. Pravda ťa možno oslobodí, no smrť je v tom oveľa lepšia.

Ak sa ostnatá spoveď dostala až k tebe, znamená to, že som už tuhý. Vychutnaj si slová zo záhrobia, ponúkni sa sladkými cukríkmi – prihovára sa ti mŕtvy muž. Po celý čas počúvaš alebo čítaš vety prichádzajúce z druhej strany a nevieš o tom. Nepríjemné zistenie? Tak ti treba, nie je mi ľúto. Mňa čaká niečo oveľa horšie – hryzenie, trhanie, drvenie. Dostanem, po čo som prišiel, dostanem, čo si zaslúžim. Nedokázal som sa potrestať priamo, lebo som zbabelec, takže som využil elegantnú okľuku.

Praskanie je čoraz bližšie, počujem dychčanie vyhladovanej svorky. Už čochvíľa sa jeden z vlkov odváži vyliezť z húštiny. Za ním vystúpia ďalší. Budú ma pozorovať, blížiť sa krok za krokom, tentoraz ich nič nevyplaší, sú v presile a ženie ich krutý hlad.

Odhadnú a vyskúšajú, či sa naozaj nedokážem brániť. Potom sa najchrabrejší z nich osmelí, pach čerstvej krvi ho zbaví posledných zábran. Priskočí, zahryzne sa do živého mäsa, vyšle tým signál, aby zaútočila celá svorka. Vrhnú sa na mňa, začne sa ozajstný Boží hod.

JOZEF KARIKA

TMA

Redigoval Slavo Mladý.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 4 397. publikáciu.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Elektronické formáty pripravil Petr Uhlíř.

ISBN 978-80-551-4362-0

Obsah

Titul

Copyright

PRVÝ DEŇ

I

II

III

DRUHÝ DEŇ

I

II

III

TRETÍ DEŇ

I

II

III

IV

V

ŠTVRTÝ DEŇ – VIANOCE

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

PIATY DEŇ – BOŽÍ HOD

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Tiráž