Až Za Hrob

John Katzenbach

Domino (2007)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Stačilo pár drinků navíc a z úspěšné studentky Ashley Freemanové se stala psychická troska. To, co ona považovala za nezávazné sexuální povyražení, bylo pro Michaela O'Conella zásadním životním zlomem. V Ashley spatřuje svou osudovou ženu, a tak jí napíše dopis, jehož obsah by se dal shrnout slovy: když tě nebudu mít já, pak tě nebude mít nikdo.

Možná by se nad tím dalo mávnout rukou. Zpočátku. Pak ale Ashley zjistí, že ji Michael nejen posílá vzkazy a květiny, ale že ji také pronásleduje na každém kroku. Když zoufalá dívka požádá o pomoc rozvedené rodiče, Michael rozšíří své pole působnosti: otec vzápětí čelí nařčení ze sexuálního obtěžování, matka je podezřelá ze zpronevěry. Rodina se rozhodne najmout soukromého detektiva, ale ten je zavražděn, V té chvíli je zřejmé, že zbývá už jen jediné řešení - krajní a velmi riskantní řešení...

Copyright © 2006 by John Katzenbach Translation © 2007 by Klára Míčková Cover design © 2007 by DOMINO

Z anglického originálu THE WRONG MAN

Vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, New York 2006,

Přeložila Klára Míčková

Odpovědný redaktor: Lukáš Foldyna

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Zárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v září 2007

ISBN 978-80-7303-360-6

Věnováno obvyklým podezřelým: manželce, dětem a psovi.

„Povím vám jeden zvláštní příběh, chcete?“

„Jasně že jo.“

„Dobře. Nejdřív mi ale musíte něco slíbit: že nikdy neprozradíte, kde jste ho slyšel. A pokud ho někdy budete vyprávět někomu jinému, za žádných okolností neprozradíte informace, podle kterých by někdo mohl poznat, že vede ke mně a k lidem, o kterých budu povídat. Že nikdy nikdo nepozná, jestli je ten příběh pravdivý nebo smyšlený, a nikdo nebude schopen odhalit jeho pravý původ. A že všichni budou automaticky předpokládat, že se jedná o jedno z vašich mnoha smyšlených vyprávění. O výplod fantazie.“

„To zní přehnaně dramaticky. O co jde?“

„O vraždu. To, co vám budu vyprávět, se odehrálo před několika lety. Ale možná se to vlastně nikdy neodehrálo. Tak co? Chcete to slyšet?“

„Samozřejmě.“

„Tak mi dejte své slovo.“

„Proč ne. Máte ho mít.“

V očích se jí zračilo podivné znepokojení, o něco hlubší než obyčejná starost, a tón hlasu prozrazoval silné obavy. Soustředěně se naklonila, nadechla se a spustila: „Všechno začalo nejspíš tehdy, když našel ten milostný dopis.“

/1

PROFESOR HISTORIE A DVĚ ŽENY

Když si Scott Freeman poprvé přečetl dopis, který objevil v horní zásuvce dceřina stolu zmačkaný a zaházený starými, zasedlými sportovními ponožkami, okamžitě ho napadlo, že někdo určitě zemře.

Nedokázal svůj pocit přesně definovat, ale přepadl ho s takovou intenzitou, s jakou na člověka doléhají hrozivé obavy, které si vždy najdou své mrazivé místečko hluboko v hrudi a nechtějí se ho vzdát. Zůstal stát jako přimražený a očima znovu a znovu přejížděl po slovech na kusu papíru: Nikdo tě nikdy nemiloval tak jako já a nikdo tě nemůže milovat víc. Byli jsme pro sebe stvořeni a nic to nemůže překazit. Vůbec nic. Budeme spolu navždy. Tak nebo onak.

Podpis chyběl.

Dopis byl vytištěn na obyčejném bílém papíře, jaký se používá do tiskáren k počítači, ale kurziva dodávala písmu starobylý nádech. Obálku Scott nenašel, takže odesílatelova adresa zůstala utajená, a dopis neměl ani poštovní známku s razítkem, ze kterého by se dalo něco zjistit. Položil papír na stůl a snažil se vyrovnat přehyby, které psaní dodávaly vzhled hrozivé a neodkladné záležitosti. Opět se zadíval na černá slova a snažil se je vnímat jako neškodný projev lásky, nic víc než dočasné poblouznění Ashleyina nešťastně zamilovaného spolužáka z vysoké školy. Přesvědčoval sám sebe, že si dopis neschovávala úmyslně, spíš jen z nějakého romantického rozmaru. Vážně, říkal si, teď přeháníš.

Jenomže nic z toho, co se snažil si namluvit, nepovolilo sevření ledové pěsti, kterou cítil na srdci.

Scott Freeman se nepokládal za unáhleného člověka, nijak snadno se nerozčílil a nedělal ukvapená rozhodnutí. Vždy raději zvažoval všechny možnosti a jejich dopad, každičkou stránku svého života zkoumal jako hranu diamantu pod mikroskopem. Byl akademik povoláním i povahou; podlouhlé vlasy nosil rozcuchané jako vzpomínku na mládí ve druhé polovině šedesátých let, rád chodil v džínách a teniskách a otřepaném manšestrovém saku sportovního střihu s koženými záplatami na loktech. Vlastnil jedny brýle na čtení a druhé na řízení a vždy dbal na to, aby měl oba páry pořád u sebe. Díky každodennímu cvičení se udržoval v dobré kondici, a když počasí dovolovalo, šel si zaběhat. Během dlouhých novoanglických zim zůstával doma a věnoval se zdlouhavým jednotvárným činnostem. Částečně tak omezoval nutkání krátit volný čas notným popíjením alkoholu – po skotské s ledem a cigaretách z marihuany sáhl pouze ve slabých chvilkách. Na své přednášky byl Scott náležitě hrdý – pohled na přeplněnou posluchárnu i skvělý pocit podobný tomu, jaký prožívá herec na jevišti, si náležitě užíval každý den. Miloval obor, jemuž se věnoval, a s nadšením očekával každé další září, jen málo zasažen cynismem, kterému podlehli mnozí kolegové z univerzity. Považoval svůj život za jeden z nejklidnějších a nejstabilnějších, jaký vůbec mohl chtít, i když se trochu obával, jestli se historií nenechává strhávat až příliš. Čas od času si proto dopřával pár výstřelků – denně například, pokud nesněžilo, vyjížděl na projíždku ve svém deset let starém Porsche 911 a z reproduktorů si naplno pouštěl rokenrol. V zimě jezdil otlučenou dodávkou. Příležitostným citovým úletům se nebránil, ale skutečné vzrušení prožíval jen na zápasech Red Sox, Patriots, Celtics, Bruins a univerzitních sportovních týmů, a proto si vybíral jen ženy přiměřeného věku a realistických nároků.

Považoval se za docela obyčejného muže. Podle svých slov zažil za celý svůj dospělý život jen tři opravdová dobrodružství

– první při plavbě na kajaku kolem skalnatého pobřeží Maine, když ho silný proud a mlha odnesly daleko od přátel a on několik hodin pádloval jen šedým hustým tichem. Jediné, co slyšel, bylo šplouchání vlnek o plastové boky lodi a náhodné zacákání vynořujícího se tuleně či delfína. Zima a vlhko ho úplně pohltily, přikrádaly se blíž a blíž a znemožňovaly mu výhled. Chápal, že se nachází ve velkém nebezpečí, možná větším, než si tehdy dokázal představit, ale zachovával chladnou mysl a čekal, dokud se z vlhké mlhy, jež ho obklopovala, nevynořil člun pobřežní stráže. Kapitán poznamenal, že plul jen pár metrů od silného pevninského proudu, který by ho s největší pravděpodobností vynesl na volné moře. Scott se tak mnohem víc vyděsil poté, co byl zachráněn, než ve chvílích, kdy mu hrozilo skutečné nebezpečí.

Takové tedy bylo jedno dobrodružství. Druhá dvě měla poněkud delší trvání. V roce 1968, když bylo Scottovi osmnáct a nastoupil na vysokou školu, odmítl odklad vstupu do armády na základě statutu studenta, neboť mu připadalo morálně nepřijatelné, aby se rizikům, které by on sám nebyl ochoten podstupovat, vystavovali jiní a on seděl doma v teple. V onu chvíli zněly tyto vznešené, romantické úvahy velkomyslně, ovšem opojné nadšení pominulo, jakmile Scott obdržel pozvání od obvodní komise.

V rychlém sledu přišlo povolání do armády, výcvik a vyslání k záložní jednotce do Vietnamu. Jedenáct měsíců sloužil v dělostřelecké jednotce, kde měl za úkol předávat souřadnice, jež se dozvěděl z vysílačky, veliteli útočné mise. Ten podle nich nastavil náměr, kterým určoval dostřel nábojů baterie děl, a zavelel k útoku. Výstřely doprovázelo dunivé zahřmění, silnější a pronikavější než při opravdové bouřce. Po návratu z války Scott míval noční múry, ve kterých figuroval jako součást smrtící mašinerie, která zabíjela lidi mimo jeho dohled i dosah a téměř i mimo doslech. Když se pak probouzel uprostřed noci, často přemýšlel, jestli zabil desítky či stovky lidí, nebo vůbec nikoho. Po roce ho vystřídali a on se vrátil domů, aniž kdy v boji zamířil na někoho, koho by také viděl.

Po skončení vojenské služby se stranil politických názorů a debat, které ovládly celý národ, a zapáleně se ponořil do studia. Cílevědomost, s jakou se oboru věnoval, překvapila i jeho samotného. Poté, co na vlastní oči viděl válku, mu historie, s nezměnitelnými rozhodnutími a vášněmi dávno otupenými časem, přinášela klid a útěchu. O zkušenostech s armádou nikdy nemluvil. Pochyboval, že někdo z jeho spolupracovníků tuší, že jejich kolega ve středním věku, jenž se dnes těší upřímnému respektu ostatních, se kdysi osobně účastnil bojů ve Vietnamu. Popravdě se mu často zdálo, že ten rok bojů a smrti byl jen snem, či spíše noční můrou, a někdy si dokonce pomyslel, že se ve skutečnosti nikdy neodehrál.

Třetí dobrodružství prožíval s Ashley.

Znovu vzal dopis do ruky a posadil se na okraj její postele. Ležely na ní tři polštáře. Jeden z nich, se srdíčkem z vyšívané krajky, jí dal před více než deseti lety ke svátku svátého Valentýna. Dále tam byli dva medvídci, které pojmenovala Alfons a Gaston, a roztřepená prošívaná přikrývka, kterou dostala hned po narození. Scott se zadíval na deku a vzpomněl si na úsměvnou příhodu, kdy obě nastávající babičky věnovaly ještě nenarozenému dítěti stejnou dečku. Věděl, že ta druhá zdobí podobnou postel v podobném pokoji v domě Ashleyiny matky.

Očima přejel celý pokoj: na stěnách visely fotografie Ashley s přáteli, různé cetky a úhledným drobným písmem psané poznámky dospívajícího děvčete, plakáty sportovců i básníků a zarámovaná báseň Williama Butlera Yeatse, jejíž poslední sloka vyjadřovala smutek nad prchavým obdobím dětství. Věnoval ji dceři k pátým narozeninám a často jí ty verše šeptával, když usínala. Další snímky ji zachycovaly se spoluhráčkami z fotbalového a softbalového týmu. Nejkrásnější byla zarámovaná fotografie z maturitního plesu – dospívající dívka v celé své dokonalé kráse, vlasy spadající na odhalená ramena a zářivá pleť, na sobě šaty, které těsně obepínaly sotva vytvarované křivky těla. Scott Freeman si uvědomil, že se dívá na sbírku vzpomínek, na obvyklým způsobem uchované dětství, na místnost, která se zřejmě nijak výrazně neliší od jiných pokojů stejně starých osob, a přesto je svým způsobem jedinečná. Muzeum dospívání.

Na jedné fotografii byli všichni tři. Pořídili ji, když bylo Ashley šest let – snad měsíc předtím, než ho její matka opustila – během rodinné dovolené na pobřeží. Když se teď díval na úsměvy, které měli všichni ve tváři, pozoroval v nich náznak bezmoci – šťastné výrazy nedokázaly zakrýt napětí, které jejich životy ovládalo. Ten den stavěla Ashley s máminou pomocí hrad z písku. Přílivové vlny smývaly každičký úspěch, kterého s námahou docílily, veškeré konstrukční tvary podlehly proudu vody navzdory horečnému úsilí, se kterým kopaly příkopy a uplácávaly pískové hradní zdi.

Důsledně prohlížel stěny, zásuvky i desku stolu. Nic nenasvědčovalo žádné odchylce od normálu, což ho ještě více znepokojilo.

Scott pohlédl na dopis. Nikdo tě nikdy nemiloval tak jako já.

Zavrtěl hlavou. To není pravda, pomyslel si. My všichni ji milujeme.

Znepokojovalo ho pomyšlení, že někdo těm pocitům, o kterých v dopise psal, skutečně věří. Chvíli se znovu snažil přesvědčit sám sebe o své pošetilosti a přílišné starostlivosti. Ashley už přece není žádné dítě ani puberťačka, chystá se nastoupit do magisterského programu dějin umění v Bostonu a žije vlastním životem.

Papír nebyl podepsaný. To znamená, že pisatele znala. Autorova anonymita však měla stejnou váhu jako podpis.

Vedle postele stál růžový telefon. Zvedl sluchátko a vytočil číslo dceřina mobilu.

Odpověděla po druhém zazvonění.

„Ahoj, tati! Co se děje?“

Hlas měla plný mladického elánu a bezprostřední důvěry.

O dost klidnější vydechl úlevou.

„Co se děje s tebou?“ opáčil. „Jen jsem chtěl slyšet tvůj hlas.“

Letmé zaváhání.

To se mu nelíbilo.

„Nic zvláštního. Škola v pohodě, práce, no, práce je práce. Ale to přece víš. Od doby, kdy jsem byla doma, se nic moc nezměnilo.“

Zhluboka se nadechl. „Skoro jsem tě neviděl a popovídat jsme si taky nestihli. Jen jsem se chtěl ujistit, že je všechno v pořádku. Žádné potíže s novým šéfem nebo s nějakým profesorem? Víš něco dalšího o tom programu, na který ses přihlásila?“

Chvilička ticha. „Ne. Vlastně nic.“

Odkašlal si. „A co kluci? Totiž, muži, vlastně asi. Neměl bych něco vědět?“

Hned neodpověděla.

„Ashley?“

„Ne,“ vyhrkla. „Vlastně nic. Nic zvláštního. Nic, co bych nezvládla sama.“

Čekal, ale nic dalšího nedodala.

„Nechceš mi něco říct?“ zeptal se.

„Ne. Ani ne. Heled, tati, co že mě dneska podrobuješ takovému výslechu?“

Bezstarostnost, s jakou tu otázku položila, byla naprostým opakem starosti, kterou cítil on sám.

„Jen se snažím držet krok. Řítíš se životem světelnou rychlostí.“ vzdechl, „a já mám čas od času potřebu tě dohánět.“

Rozesmála se, ale na hlase jí bylo znát, jak se přemáhá. „No, ta tvoje stará herka je pořád dost rychlá.“

„Neměli bychom si o něčem promluvit?“ zopakoval a hned se zachmuřil. Okamžitě si uvědomil, že taková otázka je naprosto zbytečná.

„Ne, říkám ti znovu,“ zadrmolila. „Proč se ptáš? Jsi v pořádku?“

„Jo, jasně, všechno v pohodě.“

„A co máma? A Hope? Má se dobře, ne?“

Zarazil se. Důvěrné oslovení matčiny partnerky z dceřiných úst ho i po tolika letech dokázalo překvapit, i když mu docházelo, že je to docela přirozené.

„Má se dobře, myslím. Obě jsou v pohodě.“

„Tak proč vlastně voláš? Žere tě něco?“

Zadíval se na dopis před sebou.

„Ne, vlastně ne. Nic zvláštního. Jen mě zajímalo, jak se ti daří. A vůbec, my otcové jsme prostě takoví – pořád nás něco žere a děláme si starosti. Představujeme si ty nejhorší možné scénáře. Zlý osud, zoufalství a potíže číhající na každém rohu. Přesně to z nás dělá ty jedinečně nudné, příšerné zabedněnce.“

Při jejím smíchu trochu pookřál.

„Tak jo, ta ti, zrovna jdu do muzea, takže ztratíme signál. Brzo se zas uslyšíme, jo?“

„Jasně. Mám tě rád.“

„Já tebe taky. Zatím ahoj.“

Položil sluchátko na vidlici a hlavou mu blesklo, že někdy je důležitější to, co člověk neslyší, než to, co slyší. A v tomto případě neslyšel nic než potíže.

Hope Frazierová soustředěně pozorovala středovou hráčku protivníka. Ta mladá žena se na své straně hřiště příliš vysouvala dopředu a často tak za sebou nechávala nechráněného obránce. Poctivě bránící členka Hopina družstva ještě nepřišla na způsob, jak riskantní hry soupeřky na stejném postu využít a založit protiútok. Hope přecházela podél postranní čáry a zvažovala, zda ji nemá vystřídat, ale pak se rozhodla jinak. Ze zadní kapsy kalhot vytáhla notýsek, z bundy špaček obyčejné tužky a něco si v rychlosti poznamenala. Zmíní to při dalším tréninku, říkala si. Z lavice za ní se ozvalo mumlání nenasazených dívek – byly už na notes zvyklé. Někdy přinesl pochvalu, jindy po následujícím tréninku kolečka navíc. Hope se k nim otočila.

„Vidí někdo totéž, co já?“

Chvilkové zaváhání. Středoškolačky, pomyslela si. V jedné chvíli silácké chvástání, hned nato ustrašená váhavost. Jedna z nich se přihlásila.

„Molly?“

Dívka se postavila a ukázala na krajní středovou hráčku. „Tamta vpravo nám dost zavařuje, ale mohly bysme využít toho, že si nedává pozor…“

Hope tleskla. „Výborně!“ Viděla, jak se po tvářích ostatních rozlil úsměv. Zítra žádná kolečka. „Fajn, Molly, rozcvič se, nastoupíš do hry. Vystřídáš Sáru na středu, podržíš balon a zkusíš tam v tom prostoru něco předvést.“ Hope přešla k Mollyinu místu a posadila se.

„Vnímejte hřiště, dámy,“ pronesla rozvážně. „Vnímejte celek. Tahle hra není jen o míči, co máte u nohou, patří k ní prostor, čas a trpělivost, musíte do ní dát srdce. Je to jako šachy. Zvrátit nevýhodu ve vlastní prospěch.“

Náhle se ozvalo hlasité halekání davu. Hope vzhlédla a všimla si, že na vzdálenější straně hřiště došlo ke střetu. Několik lidí gestikulovalo na rozhodčího, aby vytáhl žlutou kartu. Jeden zvlášť rozezlený otec vztekle pochodoval sem a tam po postranní čáře a divoce mával rukama. Hope vstala a udělala pár kroků k pomezní čáře, aby lépe viděla, co se vlastně děje.

„Trenére…“

Zvedla hlavu a spatřila, jak na ni mává pomezní rozhodčí.

„Zdá se, že vás tam potřebují…“

Viděla, že trenér soupeřova týmu už utíká přes hříště. Z batohu rychle vytáhla láhev iontového nápoje a příruční lékárničku a vyrazila za ním. V běhu se přidala k Molly.

„Molly…, neviděla jsem to. Co se stalo?“

„Srazily se hlavama, trenére. Mám dojem, že Vicki skončila s vyraženým dechem, ale ta druhá to odnesla ještě víc.“

Když dorazila na místo, členka jejího týmu už seděla. Protihráčka stále ležela na zemi a bylo slyšet tlumené vzlykání. Hope se nejprve sklonila ke své svěřenkyni. „Jsi v pořádku, Vicki?“

Dívka přikývla, ale ve tváři se jí zračilo zděšení. Stále lapala po dechu.

„Nebolí tě nic?“

Vicki zavrtěla hlavou. Pár hráček se shromáždilo kolem nich, ale Hope je odehnala zpět na pozice. „Můžeš vstát?“

Vicki znovu přikývla. Hope ji vzala za paži a podpírala ji, když se stavěla na nohy. „Pojd si na chvíli sednout na lavičku,“ pobídla ji. Vicki rezolutně odmítala, ale Hope jí jen pevněji sevřela paži a vedla ji na střídačku.

Rozlícený otec u postranní čáry se rozkřičel a začal slovně napadat trenéra soupeřova týmu. Na sprosté urážky zatím nedošlo, ale Hope bylo jasné, že k nim není daleko. Obrátila se k čáře.

„Uklidněte se, prosím,“ řekla. „Víte přece, co by za urážku trenéra následovalo.“

Muž na ni pohlédl s pusou stále otevřenou, jako by chtěl ještě něco dodat, ale pak se zarazil. Na chvíli se zdálo, že si tedy vztek vylije na ní, ale pak se v jeho tváři objevil poslední záchvěv sebeovládání. Než odešel, věnoval Hope dlouhý nasupený pohled. Trenér druhého týmu jen pokrčil rameny a Hope slyšela, jak si šeptem ulevil: „Idiot.“ Podepřela Vicki a pomalu ji vedla přes hřiště. Hráčce se pořád trochu podlamovala kolena, ale dokázala ze sebe vypravit: „Táta se někdy chová jako blázen.“ Jednoduchá věta v sobě skrývala i notnou dávku bolesti a Hope okamžitě pochopila, že za srážkou na hřišti se skrývá mnohem víc.

„Mohla by sis o tom se mnou třeba tento týden po tréninku přijít popovídat. Nebo zajít ve volné hodině do poradny.“

Vicki zakroutila hlavou. „To nepůjde, trenére, promiňte. On mě nenechá.“

A bylo to venku.

Hope dívku podpořila stiskem ruky. „Tak vymyslíme něco jiného,“ řekla.

A doufala, že se jí to podaří. Usadila Vicki na lavičku a poslala na hřiště jinou hráčku. Hlavou jí běželo, že nic není fér, že neplatí rovná pravidla a nic není tak, jak by mělo. Zadívala se přes hřiště na Vickiina otce, jenž stál trochu stranou od ostatních rodičů, ruce založené na prsou a v očích nevraživý pohled. Jako by odpočítával vteřiny, po které stojí jeho dcera mimo hru. V tu chvíli Hope došlo, že ačkoliv je silnější, rychlejší, pravděpodobně vzdělanější a v tomto sportu rozhodně zkušenější než on, přestože získala všechny možné trenérské licence, absolvovala semináře pro pokročilé a s míčem u nohou by obratnými kličkami a technickými finesami jistě dokázala neohrabaného otce zahanbit a k ukázce svého umění by mohla přidat několik mistrovských pohárů a diplom od Národní vysokoškolské atletické asociace – nic z toho by v tuto chvíli nehrálo absolutně žádnou roli. Pocítila nával zlosti, kterou v sobě spolu s jinými negativními emocemi většinou úspěšně potlačovala. Zatímco takto rozvažovala, jedna z jejích svěřenkyň se uvolnila na pravém křídle, bleskově využila nepostřehnutelné špetky umu a prostřelila brankářku. Spoluhráčky nadšeně vyskočily z lavičky a radovaly se z gólu. Při pohledu na jásot rozesmátých dívek Hope pochopila, že vítězství je přesně to, a možná to jediné, co jí dává jistotu.

Sally Freemanová-Richardsová zůstala v kanceláři ještě dlouho poté, co se její dva společníci i sekretářka už rozloučili a večerní špičkou vyrazili v říjnovém pološeru domů. Slunce zapadalo za bílé špičky věží episkopálního kostela, který stál na uzavřené straně vysokoškolského areálu, a jeho oslnivé paprsky se draly do oken přilehlých kanceláří. Nastávala krušná část roku – zejména na podzim představovala prudká sluneční záře velké nebezpečí. Několikrát se stalo, že po skončení odpoledních přednášek srazil zpozdilého studenta řidič, jenž ho kvůli oslepujícímu světlu přes čelní sklo prostě neviděl. V průběhu let měla možnost poznat důsledky takové situace z obou zúčastněných stran; jednou zastupovala nešťastného řidiče, jindy jménem studenta, jenž skončil s přeraženýma nohama, žalovala pojišťovnu.

Pozorovala sluneční světlo, které proudilo oknem do místnosti a podivnou stínohrou vytvářelo na stěnách nepojmenovatelné obrazce. Zvláštní, napadlo ji, jaké ta nevinná záře může skrývat nechtěné nebezpečí. Stačí, aby se paprsky odrazily tím nejhůř myslitelným směrem v tu nejhorší možnou chvíli.

Povzdechla a pomyslela si, že právě taková úvaha formuluje v malém měřítku značnou část právní vědy. Vrhla letmý pohled na konec stolu, kde se kupila hromada hnědých obálek a právních dokumentů, a ušklíbla se. Nejméně půl tuctu z nich představovalo rutinní právnickou práci: rušení společnosti, náhrada škody v zaměstnaneckém poměru, nenáročný případ dvou sousedů, kteří se dohadují o kus pozemku. Na druhém konci pracovní plochy stál sekretář plný složek s mnohem zajímavějšími případy, které tvořily pilíř Sallyiny praxe. Týkaly se jiných lesbických žen v oblasti, kde žila. Byla mezi nimi řada žádostí – od adopcí po zrušení manželství – a dokonce případ neúmyslného zabití z nedbalosti, ve kterém zastávala funkci právního poradce obhajoby. Ke svým klientům se chovala profesionálně, účtovala rozumné poplatky a nejednoho provedla případem doslova za ručičku. Právní zástupce rozháraných citů. Uvědomovala si, že mnoha případy se zabývá jen z určitého pocitu dluhu, či spíše nutkání jej nějakým způsobem splácet. Mnohem raději než svým vlastním životem se však zaobírala životy jiných, k čemuž měla bezpočet příležitostí.

Vzala do ruky tužku a otevřela složku ze sekce nudných případů, ovšem rychle ji zase zavřela. Tužku vrátila do hrníčku s nápisem NEJLEPŠÍ MÁMA NA SVĚTĚ. O výstižnosti popisku silně pochybovala.

Usoudila, že žádný případ není tak naléhavý, aby kvůli němu musela zůstávat v práci dlouho do večera, a zvedla se z křesla. Přemýšlela, jestli už na ni Hope čeká doma a co asi ukuchtila k večeři, když se rozezvonil telefon.

„Sally Freemanová-Richardsová, prosím.“

„Ahoj, Sally, tady Scott“

Hlas bývalého manžela ji trochu překvapil.

„Ahoj, Scotte, zrovna se chystám jít domů…“

Scott si před očima představil její kancelář – bude nespíš přehledně uspořádaná, ne jako zpřeházené hromady papírů na jeho stole. Kousl se do rtu. Štvalo ho, že si nechala jeho příjmení vedle svého rodného. Sally se tehdy bránila tím, že Ashley to tak bude mít v dospívání o poznání jednodušší.

„Měla bys chvilku?“

„Něco tě trápí?“

„No, nevím. Možná by mělo, možná ne.“

„Co se děje?“

„Jde o Ashley.“

Sally se zatajil dech. S bývalým manželem vedli obvykle stručné, věcné debaty, které se týkaly porozvodových maličkostí. Čím déle od rozchodu, tím méně měli společného a kontakt udržovali v podstatě jen kvůli Ashley. Hovory se tak zpravidla týkaly dceřina převozu z jednoho domu do druhého, školného a pojištění auta. V průběhu let se naučili tyto záležitosti řešit efektivně a bez emocí. O tom, co teď jeden či druhý dělá a proč, věděli jen málo; jako by všechny vzpomínky i pocity při rozvodu zamrzly, napadlo Sally.

„O co přesně?“

Scott zaváhal. Netušil, jak to, co ho trápí, vyjádřit slovy.

„Našel jsem v jejích věcech docela znepokojivý dopis,“ řekl nakonec.

Sally také váhala. „Proč jsi přebíral její věci?“

„To teď není podstatné. Důležité je, co jsem našel.“

„Mně to tak nepodstatné nepřipadá. Měl bys respektovat její soukromí.“

Scotta okamžitě přepadl vztek, ale rozhodl se nedat nic najevo. „Zapomněla tu pár ponožek a spodní prádlo, tak jsem ho chtěl jen uklidit do šuplíku. Našel jsem ten dopis a přečetl si ho. Dost mě znepokojil. Nejspíš jsem ho číst neměl, ale už se stalo. Co z toho pro mě plyne, Sally?“

Sally nijak nereagovala, ačkoliv ji okamžitě napadlo několik trefných odpovědí. Místo toho se zeptala: „Co to bylo za dopis?“

Scott si odkašlal, stejně jako to dělal před přednáškou, aby získal trochu času, a řekl: „Poslouchej.“ Pak jí psaní přečetl.

Když skončil, na obou stranách aparátu se rozhostilo ticho.

„To nezní tak děsivě,“ pravila nakonec Sally. „Vypadá to, že ji někdo tajně obdivuje.“

„Tajný obdivovatel. To má takový starobylý, viktoriánský půvab.“

Sally sarkastickou poznámku ignorovala a zůstala zticha.

Scott chvíli vyčkával a pak se zeptal. „Ze své zkušenosti a s ohledem na všechny případy, kterýma ses zabývala, nemáš pocit, že jsou v tom dopise patrné známky posedlosti? Nebo nátlaku? Co za člověka by něco takového psal?“

Sally se zhluboka nadechla a v duchu si položila stejnou otázku.

„Nezmínila se ti o něčem? Neřekla něco, co by se toho mohlo týkat?“ naléhal Scott.

„Ne.“

„Jsi její matka. Copak by nešla přímo za tebou, kdyby měla trable s chlapama?“

Trable s chlapama, ta fráze visela ve vzduchoprázdnu a šlehala blesky hněvu na obě strany. Sally by se odpovědi nejraději vyhnula.

„Jo, to asi jo. Ale nepřišla.“

„Když byla u tebe na víkend, neřekla něco? Nevšimla sis něčeho v jejím chování?“

„Odpověd na obě otázky zní ne. A co ty? Strávila přece pár dní i u tebe…“

„Nic. Sotva jsme se viděli, celou dobu běhala po známých ze střední školy. Znáš to, odchod po večeři, návrat ve dvě ráno, vstávání v poledne. Pak se chvíli poflakovat po domě a večer nanovo.“

Sally se znovu zhluboka nadechla. „Podívej, Scotte,“ pronesla rozvážně, „myslím, že není nutné kvůli tomu takhle vyšilovat. Jestli toho na ni bude příliš, dřív nebo později se někomu z nás svěří. Možná bysme ji do té doby měli nechat na pokoji. Podle mě nemá smysl dělat si starosti kvůli problému, o kterém ani nevíme, jestli skutečně existuje, dokud nám o něm neřekne sama. Možná si to špatně vykládáš.“

Jak rozumná odpověď, pomyslel si Scott. Zasvěcená a svobodomyslná zároveň. Přesně odpovídá jejímu přesvědčení i způsobu života. A taky je naprosto chybná, uzavřel v myšlenkách.

Vstala a přešla ke starožitné skříni v rohu obývacího pokoje. Chvíli narovnávala vystavený čínský tác ve stojanu, pak poodstoupila a zamračeně pozorovala výsledek. Zdálky se ozýval křik dětské hry, ale v místnosti, kde se náš rozhovor odehrával, rušilo klid jen napětí, které by se dalo krájet.

Jak vlastně mohl Scott tušit, že něco není v pořádku?“ zopakovala moji otázku.

„Přesně tak. Ten dopis, podle toho, jak ho citujete, mohl znamenat téměř cokoliv. Jeho bývalá manželka měla dost rozumu, aby z toho hned nevyvozovala žádné závěry.“

„Přesně právnický přístup, ne?“ prohodila.

Jestli se to dá zaměnit s opatrným, proč ne.“

„A myslíte, že i moudrý?“ otázala se. Mávla rukou, jako by se mými úvahami odmítala zabývat. „Věděl to, protože to věděl, protože to prostě věděl. Můžete tomu říkat instinkt, i když to zní asi trochu zjednodušeně. Takový ten pozůstatek zvířecích smyslů, který je ukrytý v každém člověku a řekne vám, když něco není v pořádku.“

„To zase zní trochu nepravděpodobně.“

„Vážně? Viděl jste někdy dokument o zvířatech z pláně Serengeti v Africe? Jak kamera kolikrát zachytí třeba gazelu zrovna ve chvíli, kdy zničehonic znepokojeně zvedne hlavu? Žádný dravec nablízku, a přesto…“

„No dobře. Pro tentokrát to beru v úvahu. Pořád ale nechápu…“

„Zkrátka,“ přerušila mě, „byste asi musel znát muže, o kterém se bavíme.“

„No, to by asi pomohlo. Koneckonců, totéž se týkalo i Scotta, ne?“

„Přesně tak. Ten na začátku samozřejmě nevěděl vůbec nic. Neznal jméno, adresu, věk, o popisu nemluvě. Neměl žádný řidičák, číslo pojištění nebo informace o zaměstnání. Nic. Jediné, z čeho mohl vycházet, bylo milostné vyznání na papíře a hluboko zakořeněný pocit, že něco není v pořádku.“

„Strach.“

„Ano, strach. A ne zrovna logicky vysvětlitelný strach, jak jste sám poznamenal. Byl jediný, kdo to tak cítil. Copak to není ta nejhorší úzkost? Nebezpečí, které nelze pojmenovat, které neznáte. Neměl to zrovna jednoduché, nemyslíte?“

„To asi ne. Většina lidí by s tím nic nedělala.“

„Scott podle všeho nebyl jako většina lidí.“

Nijak jsem nereagoval. Nadechla se a pokračovala.

„Ovšem, kdyby už tehdy na začátku tušil, proti komu stojí, mohl být docela dobře…“ Odmlčela se.

„Co?“

„Ztracen.“

/ 2

NEZVYKLE VZNĚTLIVÝ MUŽ

Tetovací jehla nepříjemně bzučela – jako by mu kolem hlavy létal sršeň. Muž, jenž se nad ním skláněl, měl robustní, svalnatou postavu. Po obou pažích se mu jako vinná réva táhl mnohobarevný spletitý obrazec, jenž pokračoval po ramenou, obkroužil krk a končil za levým uchem kresbou odhalených hadích zubů. Tatér se sehnul, v ruce přichystanou jehlu. Vypadal jako člověk, jenž se klaní při modlitbě. Nahrbil se a připravil se k dílu, ale pak zaváhal a vzhlédl k zákazníkovi s otázkou: „Víte jistě, že to chcete?“

„Jistě,“ odvětil Michael O’Connell.

„Nikdy v životě jsem nic takového netvořil.“

„Tak to máte nejvyšší čas, ne?“ odsekl Michael.

„No, teda doufám, že víte, co děláte. Několik dnů to bude pěkně bolet.“

„Vždycky vím, co dělám,“ ubezpečil ho Michael suše. Zatnul zuby, aby bolest lépe překonával, a opřel se do křesla uprostřed tetovacího salonu. Sklonil hlavu a pozoroval statného muže, jak se pouští do díla. Michael O’Connell zvolil šarlatové srdce s černým šípem a kapkami krve v místech, kde je protíná. Uprostřed srdce měly být iniciály AF. Na tetování bylo neobyčejné jen jeho umístění, s nímž umělec s jehlou v ruce trochu zápasil. Bylo pro něj mnohem náročnější kreslit srdce a iniciály na bříško O’Connellova pravého chodidla, než pro mladíka držet nohu zvednutou a nehýbat s ní. Při prvním propíchnutí kůže O’Connell jen napjatě čekal. Šlo o citlivé místo, kde by člověk mohl škádlit dítě či laskat milovanou osobu. Nebo jím rozšlápnout brouka. To nejlepší místo pro moje rozličné city, pomyslel si.

Michael O’Connell to nedával nijak najevo, ale uvnitř jej svírala palčivá bolest, svazovala ho jako řetězy spojené visacím zámkem; jako by se prodíral ostnatými dráty. Měřil metr osmdesát a měl vlnité, husté tmavé vlasy. Na střední škole se věnoval zápasu a trávil tehdy stovky hodin v posilovně. Díky tomu měl vypracovaná, široká ramena a útlý pas. Byl si dobře vědom svého atraktivního zevnějšku i toho, jak ženy přitahuje, když lehce povytáhne obočí. Dokázal lehce proplout sebeobtížnější situací. Co se oblékání týká, předstíral ledabylý nezájem, díky čemuž vypadal na první pohled uvolněně a přátelsky. Dával přednost fleecu před kůží, aby lépe zapadl mezi studenty, a úzkostlivě se vyhýbal všemu, co mohlo jen trochu připomínat prostředí, ve kterém vyrostl, jako například příliš úzkým džínům či trikům s přiléhavými rukávy. Když to dopoledne kráčel po Boylston Street ke stadionu Fenway Park, ovíval ho chladivý vánek, předzvěst nadcházejícího listopadu. Opadané listy smetl vítr z chodníku a spolu s kousky odpadků z nich na zemi utvořil několik vírů. Vzduchem se nesla jemná svěží vůně, jež mu připomínala New Hampshire. Místo, odkud pocházel.

V chodidle jej ostře píchalo, ale nebylo mu to nepříjemné. Naopak.

Tatér mu přelepil kůži sterilní náplastí a dal mu několik tablet na utišení bolesti. Varoval ho, že tlak způsobený chůzí může ránu rozedírat, ale to O’Connellovi nevadilo. Ani to, že několik dní nebude moci pořádně chodit.

Nacházel se nedaleko areálu Bostonské univerzity. Věděl o jednom baru, který otevíral už před polednem. Trochu nahrbený se belhal postranní uličkou a při každém kroku hádal, jak silná bolest vystřelí z chodidla nahoru. Hrál hru, ve které soutěžil jen on. Při tomhle došlápnutí mě bodne v kotníku. Teď vystřelí píchnutí až do lýtka. Ucítím to tentokrát až v koleni, nebo ještě výš? Otevřel dveře podniku a na okamžik se zastavil, aby nechal oči přivyknout potemnělému, zakouřenému prostředí.

U baru se hrbilo pár postarších mužů a všichni usrkávali svůj oblíbený destilát. Štamgasti, usoudil. Muži, jimž ke štěstí stačí dolar v kapse a panák alkoholu.

O’Connell přešel k výčepu, hodil na pult pár bankovek a kývl na barmana.

„Pivo a panáka.“ poručil si.

Barman něco zamumlal, zkušeně načepoval třetinku piva s vrstvou pěny a do skleničky nalil půl deci jantarově zbarvené skotské. O’Connell do sebe nejprve obrátil panáka, který ho pořádně pálil v hrdle, a zapil jej hltem piva. Ukázal na skleničku: „Ještě jednou,“ zavrčel.

„Kouknem se, jestli na to máte.“ opáčil barman.

O’Connell znovu ukázal na skleničku. „Ještě jednou.“

Barman nereagoval. Co chtěl, už řekl.

CXConnell zvážil několik odpovědí, z nichž všechny by mohly skončit rvačkou. Na spáncích cítil, jak mu adrenalin zrychluje tep. Tohle byl jeden z okamžiků, kdy nezáleželo na tom, jestli vyhraje nebo prohraje. Šlo jen o úlevu, kterou pociťoval, když rozdával rány. Něco v úderu sevřenou pěstí do protivníkova masa v něm vzbuzovalo mnohem opojnější pocit než alkohol, o který žádal. Věděl, že potyčka by uvolnila tepající napětí v noze a dodala mu sil na dalších pár hodin. Beze slov zíral na barmana. Byl o dost starší než on, bledý a obtloustlý. O’Connell usoudil, že případný střet by netrval dlouho, a bezděky zatínal pevné svaly, jen jen jim dát volnost pohybu. Barman si ho obezřetně prohlížel; roky strávené za pultem ho naučily číst ve tvářích zákazníků a rozpoznat, k čemu se schyluje.

„Tak vy si myslíte, že nemám peníze?“ tázal se CXConnell.

„Rád bych je viděl,“ odvětil barman. Ustoupil o krok dozadu a O’Connell postřehl, že i muži u baru couvli stranou, oči upřené na strop. Také jim bylo naprosto jasné, co se bude dít.

Znovu pohlédl na barmana. Muž byl příliš zkušený a ostřílený ve světě obehnaném zakouřenými zdmi, aby se nechal zaskočit.

V tu chvíli O’Connellovi došlo, že potenciální protivník jistě nenechává nic náhodě a pod pultem bude mít schovanou zbraň – hliníkovou baseballovou pálku, dřevěný obušek nebo i něco silnějšího, třeba chromovanou pistoli ráže devět milimetrů či pušku s kalibrem dvanáct. Ne, devítku ne, zapřemýšlel, ta se příliš složitě nabíjí. Spíš něco zastaralejšího, třeba odjištěnou policejní osmatřicítku nabitou olověnými terčovými náboji, které jsou vysoce účinné při styku s tělem, ale nenapáchají tolik škody, když střela náhodou mine cíl a trefí majetek. Jistě má zbraň uloženou tak, aby nebyla vidět, ale zároveň aby na ni snadno dosáhl. Michael zapochyboval, jestli by stihl zaútočit s nožem v ruce dřív, než by barman použil pistoli.

A tak jen pokrčil rameny a otočil se k jednomu z chlápků u baru.

„Co čumíš, dědku podělanej?“ vyštěkl nasupeně.

Muž se vyhnul očnímu kontaktu.

„Chcete dalšího panáka?“ zeptal se barman.

O’Connell už neviděl jeho ruce.

Rozesmál se. „V tyhle posraný díře určitě ne.“ Vstal a doprovázen mlčením ostatních vyšel na ulici. Vryl si do paměti, že se sem musí vrátit, a to k okamžitému uspokojení stačilo. V životě není nic příjemnějšího, pomyslel si, než dostat se až na samou hranici možností a balancovat na okraji. Vztek byl jako droga – užívaná střídmě jej příjemně povzbuzovala. Čas od času si ale bylo potřeba užít omamného opojení na maximum, pořádně se zřídit. Pohlédl na hodinky; bylo chvíli po poledni. Ashley někdy v době oběda sedávala se spolužáky ze seminářů pod stromem v univerzitním parku a pojídala sendvič. Nebylo pro něj těžké tam na ni dohlížet, aniž ho spatřila. Napadlo ho tam zajít a zkontrolovat, co dělá.

Michael O’Connell se seznámil s Ashley Freemanovou úplnou náhodou zhruba šest měsíců předtím. Pracoval na půl úvazku jako automechanik v čerpací stanici těsně za místem, kde končila mezistátní dálnice číslo 90. Ve volném čase navštěvoval kurz výpočetní techniky, a aby vyšel s penězi, přivydělával si o víkendech jako barman ve studentské putyce nedaleko univerzity. Ashley se tehdy se svými spolubydlícími vracela z víkendu na lyžích. Kvůli výmolu, jichž bylo zejména v zimním období v bostonských silnicích bezpočet, však nedojely – pravé zadní kolo nevydrželo neopatrnou jízdu. Kamarádka, jež řídila, dopravila vůz do servisu, kde O’Connell pracoval. Vyměnil pneumatiku, a když byla dívčina platební karta, zcela vyčerpaná víkendovými výdaji, odmítnuta, O’Connell použil vlastní kreditku a účet za opravu uhradil. Zdánlivě šlechetný čin či projev samaritánství čtyřem dívkám z auta zaimponoval. Netušily, že kreditní karta je kradená, a nezdráhaly se dát mu své adresy i telefonní čísla se slibem, že se jim určitě podaří dát peníze v hotovosti dohromady do půlky týdne, ať se pro ně určitě zastaví. Nová pneumatika vyšla spolu s prací na 221 dolarů. Žádná z nich netušila, že ve srovnání s tím, že jim Michael O’Connell vstoupil do života, je tato cena směšně malá.

Vedle atraktivního vzhledu nadělila příroda O’Connellovi také mimořádně ostrý zrak. Ashleyinu siluetu snadno rozeznal i na vzdálenost jednoho bloku. Nenápadně se opřel o kmen dubu a nerušeně ji pozoroval. Byl si jist, že si ho nikdo nevšimne – stál dost daleko a kolem procházelo hodně lidí a projíždělo mnoho aut. Krom toho, jasné říjnové slunce nepříjemně oslepovalo. Věděl také, že jako chameleon dokáže dokonale splynout s okolním prostředím. Napadlo ho, že se měl dát na herectví – měl schopnost pokaždé vypadat jako někdo jiný.

V polorozpadlém baru obsluhujícím alkoholiky a zlodějíčky z periferie působil jako ťvrdas, a stejně dobře zapadl do početné populace bostonských vysokoškoláků. Vzezření studenta umocňoval batoh nacpaný skripty o programování. Michael O’Connell bez potíží přecházel z jednoho světa do druhého a vždy spoléhal na to, že lidé nestráví zkoumáním jeho osoby víc než pár vteřin času.

Kdyby ano, pomyslel si, pěkně by se vyděsili.

Ashleyiny nazrzavělé blond vlasy ve skupině studentů snadno rozpoznal. Pozoroval šestici rozesmátých lidí, jak usazeni v půlkruhu pojídají svačiny a bezstarostně si povídají. Kdyby on byl sedmým z nich, tiše by seděl a poslouchal. Nebylo mu zatěžko lhát a vymýšlet si věrohodné historky o tom, odkud pochází, co dělá a kdo vlastně je, ale ve skupině lidí se vždycky bál, aby příliš nepovolil uzdu fantazii, neřekl něco očividně nesmyslného a nepřišel tak o důvěru, která v jeho životě hrála důležitou roli. Když mluvil s někým jako Ashley z očí do očí, nedělalo mu potíže ji svádět a vytvářet obraz člověka, se kterým chtě nechte musíte soucítit.

Když teď Michael O’Connell Ashley sledoval, narůstal v něm vztek.

Dobře známý pocit radostně vítal i hořce nenáviděl. Lišil se od zuřivosti, která jej začala ovládat v baru nebo se jej zmocňovala při hádkách s nadřízenými v mnoha příležitostných zaměstnáních, jimiž prošel; byl jiný než hněv, který jím cloumal při roztržce s majitelem bytu či stařenou, která bydlela vedle jeho garsonky a obtěžovala ho svými kočkami i nedůvěřivými pohledy. Mohl se pohádat naprosto s kýmkoliv, klidně se i porvat, ale ve srovnání s tím, co cítil teď, to neznamenalo vůbec nic. S Ashley to bylo jiné.

Věděl, že ji miluje.

Čím déle ji neviděn a nepoznán z bezpečné vzdálenosti pozoroval, tím více se rozčiloval. Snažil se uklidnit, ale nešlo to. Odvrátil se, protože bylo příliš bolestné se na ni dívat, ale hned se zase otočil zpátky, neboť nevidět ji bylo mnohem krutější. Pokaždé, když se zasmála, pohodila hlavou nazad a vlasy se jí svůdně svezly z ramen nebo když se naklonila dopředu a pozorně někomu naslouchala, nesnesitelně trpěl. Pokaždé, když natáhla ruku a někoho se – kolikrát nechtěně – dotkla, jako by mu někdo vrazil dýku do srdce.

Stál tam a díval se na ni. Skoro celou minutu se nedokázal nadechnout.

Ovládala každou jeho myšlenku.

Sáhl do kapsy kalhot, ve které nosil nůž. Žádná švýcarská multifunkční rybička, kterou v batohu běžně nosili skoro všichni studenti. Svůj deseticentimetrový masivní zavírák ukradl v obchodě s tábornickými potřebami v Somersetu. Vzal jej do dlaně a sevřel ho tak pevně, že i když bylo ostří schované ve střence, zařezávalo se mu do kůže. Trocha bolesti navíc pomůže vyčistit hlavu, říkal si.

Ten nůž s sebou nosil rád. Připadal si pak nebezpečný.

Někdy se mu zdálo, že se pohybuje ve světě polovičatých bytostí. Studenti jako Ashley se nacházeli na půl cesty mezi tím, kým byli, a kým se teprve měli stát. Z právnické fakulty vyjdou novopečení právníci, medicínu studovali ti, kdo toužili zachraňovat životy. Výtvarné umění, kurzy filosofie, lingvistická studia. Film. To vše se podílelo na transformaci, kterou každý vysokoškolák procházel. Stáli na hranicích jiného světa.

Občas ho napadalo, že měl vstoupit do armády. Domníval se, že by tam své schopnosti náležitě upotřebil, pokud by dokázali přehlédnout fakt, že není schopen přijímat rozkazy. Možná to měl zkusit v CIA, byl by z něj vynikající špion. Nebo nájemný vrah. To by se mu líbilo. Jako James Bond. Měl přirozený talent.

Místo toho se z něj pomalu stával zločinec. Nebezpečí byl jeho oblíbený studijní obor.

Skupinka vzdálená jeden blok od jeho stanoviště se začínala sbírat k odchodu. Jako na povel všichni vstali a oprašovali se. Nevnímali nic jiného než dozvuky bezstarostného smíchu a spokojeného klábosení.

Vydal se pomalu za nimi. Vmíchal se do davu na chodníku a udržoval stále stejnou vzdálenost. Pozoroval je do té doby, než Ashley zmizela i s kamarády ve vchodu do jedné z budov.

Věděl, že seminář jí končí v půl páté, a také to, že pak stráví dvě hodiny v muzeu, kde pracuje na částečný úvazek. Přemítal, jestli má nějaké plány na večer.

On ano. Vždycky měl plán.

„Něco mi ale pořád nedochází.“

„A co?“ otázala se trpělivě. Jednala s ním, jako jedná učitel s pomalejším žákem.

Jestli se tenhle chlápek…“

„Michael. Michael O’Connell. Pěkné irské jméno. Bostonské taky. Mezi Brocktonem a Somerville jich musí být nejmíň tisícovka. Podle jména by člověk tipoval na ministranta, co nosí kadidelnici a zpívá ve sboru, nebo hasiče, který na den svátého Patrika skočí ráno do kiltu a celé dopoledne bude hrát bez ohledu na chlad někde na dudy.“

„To ale není jeho pravé jméno, že ne? Je to součást skládanky, vidte? Kdybych se po téhle stopě vydal, žádného Michaela O’Connella bych nenašel. Nebo snad ano?“

„Možná jo. A možná taky ne.“

„Děláte z toho složitější záležitost, než to ve skutečnosti je.“

„Vážně? Nemyslíte, že já to posoudím o něco líp? Troufám si říct, že přijde chvíle, kdy se mě přestanete vyptávat a pustíte se do pátrání na vlastní pěst. Protože budete chtít znát pravdu. Už teď víte dost, alespoň dost na to, abyste mohl začít. Budete srovnávat to, co víte ode mě, s tím, na co přijdete sám. A přesně to je důvod, proč to celé vykládám. A dělám z toho trochu složitou záležitost. Nazval jste to skládankou. To je docela trefné.“

Mluvila otevřeně a přímo. Jestli chtěla mluvit v hádankách, její slova tomu nenasvědčovala.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Tak dál. Jestli se tenhle Michael rozhodl pro život na okraji společnosti a dláždil si cestu lehkými přestupky, jak do toho zapadala Ashley? Jí by přece bohatě stačily dvě vteřiny na to, aby takového chlapa odhadla. Je vzdělaná, určitě na nějakých kurzech nebo přednáškách slyšela o lidech jako on, pronásledovatelích, psychopatech a tak podobně. Vždyť se o nich píše už i v učebnicích biologie pro střední školy, sakra. Jdou podle abecedy, takže následují hned po pohlavních nemocech. Určitě by si ho všimla, a pak by dělala všechno proto, aby ho dostala ze svého života. Naznačujete tady určitou posedlost, obsedantní vášeň. A přitom tenhle O’Connell vypadá jako psychopat a…“

„Psychopat ve vývinu. Rodící se, nehotový psychopat.“

„No, ano, tomu rozumím, ale odkud se ta posedlost vzala?“

„Dobrá otázka,“ pravila uznale. „A měla by na ni existovat odpověď. Není ale úplně rozumné se domnívat, že by Ashley, bez ohledu na všechny její přednosti, byla schopná poradit si s problémy, které se v jejím životě zároveň s postavou Michaela O’Connella objevily.“

„To je fakt. Ale o co si teda myslela, že jde?“

„O divadýlko,“ zněla odpověď. „Jen ještě netušila, o jaké představení skutečně půjde.“

/ 3

BĚŽNÉ STAROSTI OBYČEJNÉ DÍVKY

O dva stoly dál, než seděla Ashley se třemi kamarády, se šestice členů baseballového družstva Northeasternské univerzity vášnivě dohadovala o přednostech týmů Yankees a Red Sox. V průběhu hlasitého hovoru se na adresu hráčů často ozývala velmi nevybíravá hodnocení. Ashley by jejich řev snadno vyváděl z míry, kdyby ovšem podobnou diskuzi za čtyři roky strávené v Bostonu na studiích neslyšela ve studentských putykách už nespočetněkrát. Sem tam skončila hádkou a postrkováním, někdy došlo i na pár ran, avšak zdaleka nejčastěji ustoupil hovor přívalu oplzlých historek. Mnohdy se člověk doslechl spoustu zajímavostí o údajných sexuálních praktikách hráčů obou zmíněných týmů a nestačil se divit, čemu se věnují, když zrovna neběhají po hřišti. V nápaditých příbězích docela často figurovala hospodářská zvířata.

Ashleyini přátelé zaníceně debatovali o výstavě slavných (ioyových skic zobrazujících hrůzy války, která právě probíhala na Harvardské univerzitě. S partou kamarádů se vydali metrem přes celé město, aby pak poněkud znepokojeni procházeli mezi vystavenými černobílými kresbami, jež ukazovaly těla roztrhaná na kusy, utrpení, nepřirozenou smrt i předsmrtnou agónii. Ashley zaráželo, že ačkoliv vojáci a civilisté tvořili dvě snadno rozeznatelné masy, jednotlivé postavy nepůsobily anonymně. A žádná ze stran nenabízela bezpečí. Ve smrti mizejí rozdíly, pomyslela si. Smrt drtí duše bez ohledu na politiku. Je nezdolná.

Neklidně se zavrtěla. Obrazy, zejména ty inspirované násilím, na ni vždy silně působily, ať už šlo o Salomé obdivné zírající na hlavu Jana Křtitele v hrůzném renesančním provedení, nebo o Bambiho matku, která se snaží utéct lovcům. Dokonce ani teatrálně přehrávané vražedné souboje v Tarantinově filmu Kill Bill nesnášela dobře.

Ten večer měla rande. Will, vytáhlý bakalář psychologie, se právě nakláněl přes stůl, jak se dychtivě snažil obhájit své tvrzení a zároveň zkrátit vzdálenost mezi svým ramenem a její paží. Nahodilé doteky byly ve fázi námluv hodně důležité, říkala si. Téměř neznatelné sdílené pocity mohly snadno přerůst v něco intenzivnějšího. Pořádně nevěděla, co si o něm má myslet. Byl chytrý a zdál se i pozorný – když se ten den setkali, donesl jí půl tuctu růží, což, jak tvrdil, se v psychologické rovině rovnalo vězeňské propustce. V praxi to pak znamenalo, že pokud provede něco hloupého či nepřístojného, pravděpodobně by mu, alespoň pro jednou, odpustila. Celý tucet by podle něj byl příliš výmluvný – hned by jí bylo jasné, o co se snaží. Polovina toho počtu ale dávala příslib naděje i tajemna. Ashley to připadalo docela zábavné, vlastně i trefné, a ze začátku se jí Will hodně zamlouval. Jenže netrvalo dlouho a všimla si, že se trochu moc zaobírá sám sebou, a spíš než aby poslouchal druhé, má potřebu ke všemu sdělovat hlavně svůj názor. A to ji odrazovalo.

Shrnula si vlasy z čela a snažila se poslouchat.

„Goya chtěl lidi šokovat. Předhodit syrový svět války a všechno, co k ní patří, všem politikům a aristokratům, co jí dávali romantické přídomky. Aby bylo jasné…“

Poslední slova jeho věty zanikla v halasném křiku od sousedního stolu: „Já ti řeknu, co umí Derek Jeter nejlíp. Tak akorát se předklonit a…“

Musela se smát. Seděla přesně na hranici dvou světu, které se v Bostonu neustále potkávaly. Z jedné strany snobští intelektuálové, z druhé hlas lidu.

Stále neklidně poposedávala. Zachovávala neutrální postoj, který Willa ani neodrazoval, ani k ničemu nepovzbuzoval, a přemítala, jakou měla v lásce vždycky smůlu. Uvažovala, jestli jde o součást dospívání, o něco, co časem pomine, nebo se dá usuzovat na podobný vývoj i do budoucna. Nacházela se na pokraji něčeho neznámého, ale nedokázala říct čeho.

„Jenomže problém s uměním, které šokuje a ukazuje válku takovou, jaká skutečně je, tkví v tom, že tyhle obrazy nikdy války nezastaví a namísto toho jsou slavné. Hrneme se podívat na Guernicu a rozebíráme hloubku obrazu, ale cítíme doopravdy něco k těm rolníkům, které bombardovali? Kdysi byli živí. Jejich smrt byla opravdová. Ale dneska je jejich kdysi skutečná existence jen podružnou částí umění.“

Takhle mluvil Will. Ashley jeho postřeh schvalovala, jenže na stranu druhou jí bylo jasné, že stejně moudrou úvahu by dokázaly vymyslet tisíce jiných liberálně orientovaných vysokoškoláků. Vrhla letmý pohled ke stolu obklopenému hlučnými baseballisty.

I notně povzbuzeni alkoholem se pořád dobře bavili. Zahryzala ji pochybnost. Ráda sedávala ve Fenway se sklenicí piva, a stejně tak se ráda courala Muzeem výtvarného umění. Zapřemýšlela, ke kterému světu ji to táhne víc.

Nenápadně se podívala na Willa, který podle všeho usoudil, že nejrychlejší způsob, jak se jí dostat pod sukně, je oslnit ji hromadou nabubřelých, intelektuálských žvástů. Většina vysokoškoláků uvažovala stejně jako on. Ashley se rozhodla mu to trochu zkomplikovat.

Nečekaně odsunula židli a vstala. „Hej!“ křikla. „Lidi, odkud jste? Z Bostonské? Bakaláři? Magistři? Northeasternská?“

Hráči okamžitě ztichli. Když na mladé kluky zavolá krásná holka, vždycky vzbudí pozornost, blesklo hlavou Ashley.

„Northeasternská,“ odpověděl jeden z nich a napůl vestoje naznačil lehkou poklonu. Takovou ukázku zdvořilosti v baru na pomezí civilizace neviděli často.

„Pánové, fandit Yankees je jako fandit General Motors, IBM nebo republikánům. A fanoušci Red Sox? To je poezie. Víte, v životě každého z nás nastane okamžik, kdy se budeme muset rozhodnout, kterou cestou se vydat. Ode mne vše.“

Hráči vybuchli smíchy i předstíraným vztekem.

Will se opřel do židle. „Výstižné,“ poznamenal pobaveně.

Ashley se pousmála. Třeba nakonec nebude tak špatný.

Jako holka si říkávala, že by bylo lepší být nevýrazná. Obyčejné holky se totiž snadno ztratí v davu a nikdo si jich nevšimne.

Hned na počátku dospívání prošla obdobím vzdoru vůči úplně všemu. Hádky s matkou, otcem, učiteli i kamarády doprovázel řev a dupání nohama. Nosívala neforemné, vytahané šaty nevýrazných odstínů hnědé, ve vlasech prameny obarvené na rudo vedle havraní černi. Poslouchala grunge rock, pila silnou zrnkovou kávu, zkoušela kouřit a toužila po tetování a piercingu. Tahle životní etapa trvala jen několik měsíců, ale i tak se stačila projevit ve všem, čemu se věnovala – ve třídě i na hřišti. Stála ji pár přátel a důvěru těch, kteří vytrvali.

K Ashleyině údivu jediný člověk, se kterým v této fázi dospívání dokázala komunikovat, byla matčina partnerka Hope. Překvapovalo ji to, neboť vnitřně byla z velké části přesvědčená, že právě ona může za rozchod jejích rodičů a kamarádům často vykládala, jak ji za to nenávidí. Tenhle výmysl ji trápil; částečně proto, že jí docházelo, že spíš než vlastní názor říká to, co se od ní očekává. Taková podbízivost ji samotnou vyváděla z míry.

Po grunge a gothic rocku nastalo období barvy khaki, kostkovaných vzorů a konvenčního oblékání, pak sportovní styl a po něm pár vegetariánských týdnů, kdy střídala tofu se zeleninovými karbanátky. Zkoušela i divadlo a velmi obstojně zahrála knihovnici Marian v muzikálu The Music Man. Citovými výlevy zaplnila stohy deníkových stránek, někdy ve stylu Emily Dickinsonové, jindy Eleanor Rooseveltové či Carry Nationové, se špetkou inspirace od Glorie Steinemové a Mii Hammové. Podílela se na výstavbě domu organizace Habitat for Humanity, ale to jí nebránilo se jednoho dne vydat s největším drogovým dealerem ze školy do sousedního města, kde měli vyzvednout poměrně velké množství cracku. Hrůzostrašný výlet se změnil v noční můru, když je zachytila policejní kamera a detektivové kontaktovali její matku. Sally Freemanová-Richardsová na ni bez sebe vzteky křičela, jaké měla obrovské štěstí, že ji nezavřeli, a že pro ni bude zatraceně těžké získat zpět její důvěru. Potrestala ji několika týdenním domácím vězením. Hope se Scottem došli k poněkud mírnějším závěrům – oba zavzpomínali na mladickou revoltu a otec přidal několik historek o hloupostech, které sám vyváděl. Kromě smíchu přinesly také uklidnění a pocit bezpečí. Ashley samotná se vědomě nijak netoužila vydat po dráze, jež by ohrožovala její život. Sem tam se ale pouštěla do věcí, které s sebou nesly velké riziko. Že se jí až do této doby podařilo vždy vyváznout bez následků, považovala hlavně za dílo štěstěny. Často se v myšlenkách připodobňovala k hlíně na hrnčířském kruhu – neustále v pohybu a v procesu formování čeká na poslední fázi, kdy jí žár v peci dodá konečnou podobu.

Měla pocit, že se pohybuje ve vzduchoprázdnu. Práce v muzeu, kde pomáhala katalogizovat vystavené předměty – což znamenalo sedět v zastrčeném kamrlíku a koukat na monitor – ji moc nebavila. Dějinami umění, které $i zvolila jako obor dalšího studia a stále čekala na výsledek přijímacího řízení, si také nebyla jistá. Mnohokrát ji napadalo, jestli se této oblasti nevěnuje jen proto, že umí zacházet s perem, tuší a štětcem. Dělalo jí to starosti, neboť jako každý mladý člověk si říkala, že by se měla věnovat jen tomu, co ji doopravdy baví. Jen ještě nevěděla jistě, co to vlastně je.

Když večer z baru konečně odcházeli, bylo venku docela chladno. Ashley si přitáhla kabát až ke krku. Došlo jí, že se měla víc věnovat Willovi – je pohledný, pozorný a má docela dobrý smysl pro humor. Jeho podivný způsob chůze, když se dlouhými nemotornými kroky nesl vedle ní, ji odzbrojoval. Po zralé úvaze došla k závěru, že by stál za bližší zkoumání. Na druhou stranu už ušli vzdálenost dvou bloků, ke dveřím jejího bytu chybělo sotva padesát metrů, a on jí ještě nepoložil ani jednu otázku.

Rozhodla se pro malou hru. Pokud se jí zeptá na něco zajímavého, dá mu druhou šanci. Pokud se bude otázka týkat jen toho, zda ho pozve dál, skoncuje s ním.

„Co myslíš.“ vyhrkl najednou. „Hádají se ti kluci v baru o baseballu proto, že je baví ta hra, nebo je baví se hádat? Chci říct, v konečném důsledku se nikdy nedohodnou, jde jen o to, kterému týmu jsou věrní. A slepá loajalita není zrovna vhodný předpoklad k debatě. Nebo jo?“

Ashley se usmála. Právě si vydobyl druhou šanci.

„Mám takový dojem,“ dodal, „že oddanost k Red Sox je součástí semináře psychologie abnormálního chování pro pokročilé.“

Rozesmála se. O další schůzce nebylo pochyb.

„Tak, tady bydlím,“ řekla. „Díky za večer.“

Will se na ni zadíval. „Co kdybychom příště zkusili něco klidnějšího? Možná bychom se líp poznali, kdybychom nemuseli přeřvávat zasvěcené dohady o tom, jak si Derek Jeter libuje v kožených bičících a nadměrných sexuálních pomůckách, nebo o tom, do jakých otvorů se dají a nedají strkat – s výjimkou toho, kde by je mohli posmrkat“

Ashley se znovu pobaveně rozesmála. „Tak fajn,“ souhlasila. „Ozvi se.“

„Určitě zavolám.“

Stoupla na první schod a uvědomila si, že ho stále drží za ruku. Otočila se a dlouze jej políbila. Byl to však zdrženlivý polibek, jazykem mu jen lehce přejížděla po rtech. Jako malý příslib toho, co se může stát v příštích dnech. V žádném případě neznamenal, že by ho chtěla pozvat na noc k sobě. Zdálo se, že to pochopil, neboť poodstoupil, poklonil se a jako dvořan z osmnáctého století jí políbil hřbet ruky.

„Dobrou noc,“ rozloučila se. „Dneska jsem si to vážně užila.“

Obrátila se a vyběhla po schodišti ke vchodu činžovního domu. Mezi dvojitými skleněnými dveřmi se ještě otočila a naposled se na Willa podívala. Stál těsně za obvodem nejasně žlutého kruhu světla ze žárovky nad vnějšími dveřmi, které se ztrácelo v husté černé novoanglické tmě. Po tváři mu přeletěl temný stín, jako šíp noci, který našel svůj cíl. Ashley v tom nic nehledala, zamávala mu a kráčela dál. Cítila příjemné vzrušení z očekávání dalšího vývoje a musela sama sebe pochválit za to, že ji ani nenapadlo pozvat ho nahoru na jednu noc, i když to bylo mezi studenty vysokých škol velmi populární. Zakroutila hlavou. Když před nedávnem neodolala pokušení a pozvala muže k sobě hned po první schůzce, skončilo to otřesně. Vzpomněla si na to, když jí z ničeho nic zavolal otec. Rychle však vzpomínky na nevydařené avantýry minulosti zahnala. Zalovila v kabelce pro klíč a užívala si doznívajícího, hřejivého pocitu z příjemně stráveného večera.

Přemítala, jak dlouho Willovi potrvá, než se ozve a domluví si další schůzku.

Will Goodwin zůstal stát v přítmí ještě chvíli poté, co Ashley zmizela uvnitř domu. Při vzpomínce na dnešní večer i na ten, co přijde, jím projel záchvěv vzrušení.

Ashley jej uchvátila. Kamarádova přítelkyně, od které dostal Ashleyino telefonní číslo, mu ji popsala jako krásnou a chytrou, možná trochu zvláštní. Ve všech směrech však předčila i jeho nejbujnější představy. Zatímco o sobě se domníval, že jen tak tak unikl přídomku „nudný“.

Nahrbil se proti sílícímu čerstvému větru a s rukama v kapsách sportovní bundy se vydal na cestu. Ve vzduchu visel zvláštní pach minulosti, jako by každý závan kopíroval ten předchozí a z generace na generaci přenášel tradici chladných říjnových poryvů. Will cítil, jak mu neutuchajícími nárazy nočního větru červenají tváře, a přidal do kroku. Dlouhé nohy ukrajovaly velké porce chodníku, jak rychlou chůzí spěchal k nejbližší zastávce metra. Je poměrně vysoká, říkal si v duchu, když o Ashley přemýšlel. Měří tak metr osmdesát a ani obyčejné džíny a vytahaný svetr nedokáží skrýt pružnou postavu modelky. Zvláštní, že není obklopená muži, říkal si, když mezi projíždějícími auty přebíhal na druhou stranu silnice. Nejspíš důsledek nějakého nevydařeného vztahu nebo jiné špatné zkušenosti. Rozhodl se tím příliš nezaobírat a jen děkoval štěstěně, která je s Ashley svedla dohromady. V oboru, který studoval, se vše odvíjelo od pravděpodobnosti a předvídatelnosti, ale statistické výsledky pokusů s bůhví kým, ne-li s laboratorními krysami, by rozhodně možnosti setkání s Ashley nenasvědčovaly.

Will se spokojeně zazubil a seběhl po schodech do stanice metra.

Jako většina podzemních drah mělo i bostonské metro zvláštní atmosféru, člověk jako by se za turnikety ocitl docela v jiném světě. Dopravu pod povrchem země oživuje světlo, jež se odráží od bílých vykachlíčkovaných stěn a vytváří hru stínů, které mizejí mezi ocelovými pilíři. Neustále je slyšet ruch přijíždějících a odjíždějících souprav i dunění vlaků, které projíždějí sousedními tunely. Do podzemního vesmíru odříznutého od vnějšího světa nepronikne vítr, déšť, ani sníh, a ani sluneční záře. To vše jako by zůstávalo součástí jiné doby a jiného prostoru.

Když na správnou stranu nástupiště přijel vlak a s pronikavým skřípěním zabrzdil, Will se spolu s tuctem dalších pasažérů rychle nahrnul dovnitř. V umělém osvětlení vypadali všichni bledě a nemocně. Will se chvíli zaobíral ostatními cestujícími; jedni zabořili hlavu do novin či knihy, jiní zírali do prázdna. Zaklonil hlavu, na okamžik zavřel oči a jako dítě v matčině náručí se nechal kolébat rychlou jízdou a kymácením vlaku. Zavolám jí hned zítra, říkal si. Pozvu ji na rande a pokusím se ji něčím zaujmout už po telefonu. V duchu přebíral témata a přemýšlel, které z nich by mohla nejméně očekávat. Uvažoval, kam ji vzít. Na večeři a do kina? Příliš předvídatelné. Ashley vypadá na ten typ ženy, která touží po něčem mimořádném. Co takhle divadelní hra? Nějaká komedie v klubovém divadle. A pak pozdní večeře v příjemném prostředí, žádná putyka s hamburgery a pivem. Ale zase ne moc nóbl. Něco tichého. Takže nejdřív smích a potom romantika. Není to možná nejgeniálnější plán, uzavřel v myšlenkách, ale spokojit se s ním dá.

Souprava zastavila v jeho stanici. Will vyskočil na nástupiště a trochu zmateně zamířil podchodem k výstupu. Tmu na náměstí Porter Square protínala světla lamp a vytvářela dojem čilého ruchu v místě, kde se téměř nic nedělo. Přikrčil se proti poryvům chladného větru a zamířil do boční ulice. K domu to měl ještě čtyři bloky. Pátral v paměti, která restaurace bude pro zítřek nejpříhodnější.

Znenadání někde zaštěkal pes a Will vyděšeně zpomalil. Klid noci vyrušilo vzdálené houkání projíždějící sanitky. Většina oken v okolních činžovních domech byla potemnělá, s výjimkou několika bytů, ve kterých hrála televize.

V uličce napravo od něj něco slabě zavrzalo. Otočil se za zvukem a v tom okamžiku spatřil, jak se k němu rychle blíží cosi černého. S leknutím uskočil a snažil se chránit zvednutou paží. Chtěl zakřičet o pomoc, jenže všechno se odehrávalo příliš rychle. Stačil si jen uvědomit svůj šok, strach a zděšení z toho, co se k němu rychle blíží. Jako meč prosvištěla vzduchem ocelová trubka a trefila ho přesně do čela.

Trvalo téměř sedm hodin, než moje znavené oči konečně objevily zmínku o Willu Goodwinovi v deníku Boston Globe. V novinách stálo jiné jméno a článek ve spodní části strany v regionální příloze nesl titulek POLICIE HLEDÁ ZLODĚJE, KTERÝ PŘEPADL STUDENTA VŠ. Autorovi stačily k popsání události čtyři odstavce a čtenář se mnoho nedozvěděl. Jen tolik, že zkrvaveného čtyřiadvacetiletého mladíka našel za hliníkovými popelnicemi brzy ráno náhodný chodec a že student leží s vážnými poraněními v Massachusettské všeobecné nemocnici. Policie žádá obyvatele městské části Somerville, kteří viděli či slyšeli cokoliv podezřelého, aby se co nejrychleji přihlásili.

Nic víc.

Následující dny a týdny se žádné nové informace neobjevily. Šlo zkrátka o jeden z mnoha podobných případů v Bostonu, který byl řádně popsán, zveřejněn a v rostoucím počtu aktuálních článků zase rychle zapadl.

Další dva dny jsem strávil s telefonem u ucha a sháněl jsem Willovu adresu. Podle kanceláře bostonské univerzity, která poskytuje informace o absolventech, Will studium nedokončil. Dali mi jeho domácí adresu v bostonském předměstí Concord. Telefonní číslo jsem v seznamu nenašel.

Concord je nádherné místo plné honosných domů, z nichž dýchá minulost. Městečko zdobí náměstí plné zeleně, kde stojí impozantní veřejná knihovna a o kousek dál soukromá základní škola. Malebné centrum je plné módních obchodů. Když jsem byl mladší, brával jsem své děti na procházku po nedalekých bitevních polích a recitovával slavnou Longfellowovu báseň. Bohužel, stejně jako na jiných místech v Bostonu, ustupovala i zde historie mohutnému urbanistickému rozvoji. Dům, ve kterém vyrostl muž, jehož jsem poznal jako Willa Goodwina, byl starobylý, postavený v raně koloniálním stylu a ne tak okázalý jako novější stavby. Stál nedaleko vedlejší silnice, na konci zhruba padesát metrů dlouhé, štěrkem sypané příjezdové cesty. O předzahrádku plnou květin se očividně někdo dobře staral. Na čistě bíle omítnuté venkovní zdi jsem zahlédl malou pamětní desku s vyrytým rokem 1 789. K vedlejšímu vchodu byla přistavěna rampa pro invalidní vozík. Postavil jsem se k hlavním dveřím a nesměle zaklepal. Vůně kvetoucích ibišků doléhala až sem.

Otevřela mi štíhlá žena s prošedivělými vlasy. Ale příliš mladá na to, aby byla babičkou, pomyslel jsem si.

„Přejete si?“ otázala se.

Představil jsem se a přidal omluvu, že přicházím neohlášen. Vysvětloval jsem, že jsem nemohl ani zavolat, jelikož jejich telefonní číslo není uvedeno v seznamu. Sdělil jsem jí, že jako spisovatel pátrám po informacích o jistých trestných činech, které se před několika lety staly v oblasti Cambridge, Newton a Somerville, a že bych se rád zeptal na WiHa, nebo ještě lépe – promluvil si s ním osobně.

Vypadala překvapeně, ale před nosem mi nezavřela.

„Nevím, jak bychom vám mohli pomoct,“ pravila odmítavě, ale slušně.

„Omlouvám se, jestli jsem vás zaskočil,“ nevzdával jsem se. „Mám jenom pár otázek.“

Zavrtěla hlavou. „On ne…,“ začala, ale zarazila se a pohlédla na mě. Všiml jsem si, že se jí neznatelně třepe spodní ret a v očích se třpytí slzy. „Bylo to…,“ zkusila znovu, ale tentokrát ji vyrušil hlas z útrob domu.

„Mami? Kdo je to?“

Zaváhala, jako by nevěděla, co přesně říct. Pohlédl jsem za ni. Ve dveřích jednoho pokoje se objevil mladý muž na kolečkovém křesle. Měl světlou, téměř bílou pleť a neupravené hnědé vlasy, které mu v dlouhých, mastných pramenech spadaly až na ramena. Hluboká jizva ve tvaru písmene Z sahala od pravé horní části čela téměř k obočí. Šlachovité paže vypadaly silné, zato hrudník měl vpadlý, téměř vychrtlý. Měl velké ruce a štíhlé, dlouhé prsty, a jak jsem tak na něj koukal, rozeznával jsem náznaky rysů člověka, jakým kdysi býval. Popojel dopředu.

Willova matka na mě pohlédla a s překvapující důvěrou v hlase tiše pronesla: „Bylo to velmi těžké.“

Gumová kolečka trochu zavrzala, když Will zabrzdil. „Dobrý den,“ pozdravil přívětivě.

Představil jsem se mu a stručně mu vysvětlil, že se zajímám o trestný čin, kvůli němuž skončil na vozíku.

„O to, co se mi stalo?“ otázal se řečnicky a hned pokračoval. „Nebylo to nic zvláštního. Obyčejné přepadení. No, já vám o tom stejně moc nepovím. Dva měsíce jsem byl v kómatu, a tedka tohle…,“ mávl rukou ke křeslu.

„Zatkla policie někoho?“

„Ne. Když jsem se probudil, nemohl jsem nijak zvlášť pomoct. Z té noci si nic nepamatuju. Vůbec nic. Jako byste na klávesnici zmáčkl DELETE a pozoroval, jak mizí kus napsané práce. Tušíte, že byste ji někde v počítači našel, ale nevíte kde. Je prostě vymazaná.“

„Vracel jste se domů ze schůzky?“

„Ano. Potom už jsme se neviděli. Není se čemu divit, byl jsem na tom mizerně. A teď na tom nejsem o nic líp,“ poznamenal s úšklebkem.

Přikývl jsem. „Policie asi na nic nepřišla, že?“

Zavrtěl hlavou. „Jen na pár podivných zvláštností.“

„Jakých?“ zajímal jsem se.

„No, několik kluků z Roxbury se snažilo platit mojí Visa kartou. Policie si chvíli myslela, že by to mohli být ti, co mě okradli, ale nakonec se ukázalo, že tu kartu našli u nějaké popelnice.“

„Fajn, ale proč…“

„Protože moji peněženku se všemi doklady jako řidičák, karta do menzy, průkaz pojištěnce, sociální zabezpečení a tak dále objevil někdo úplně jiný naprosto nedotčenou v Dorchesteru. Kilometry od té popelnice, u které ti kluci našli mou platební kartu. Věci, co jsem měl u sebe, ležely rozházené po celém Bostonu.“ Pousmál se a dodal: „Skoro jako moje myšlenky.“

„Co děláte teď?“ zajímal jsem se.

„Teď?“ Will se otočil na matku. „Teď čekám.“

„Čekáte? Na co?“

„Ani nevím. Na rehabilitace na oddělení pro pacienty po úrazech hlavy. Na den, kdy budu moct vstát z tohohle křesla. O moc víc dělat nemůžu.“

Ustoupil jsem o krok dozadu a matka pomalu přivírala dveře.

„Moment!“ zvolal Will. „Myslíte, že toho, co mi to udělal, někdy najdou?“

„To nevím,“ odvětil jsem. „Ale jestli něco zjistím, dám vám vědět.“

„Ocenil bych jméno a adresu,“ řekl tiše. „Rád bych si dal do pořádku některé záležitosti.“

/4

ROZHOVOR, PŘI KTERÉM ŠLO O VÍC NEŽ O SLOVA

Zločin, přemítal Michael O’Connell, je definován souvislostmi. Pokud nechci být chycen, musím odstranit všechna viditelná pojítka. Nebo je alespoň skrýt tak, aby na ně žádný upachtěný detektiv při běžném pátrání nenarazil. Pousmál se. Na okamžik zavřel oči a nechal se konejšit uklidňujícím pohupováním vlakové soupravy. Stále v sobě cítil nával energie; když mlátil druhého člověka, rozléval se mu po těle podivný klid a mír, přestože svaly měl zatnuté a napjaté k prasknutí. Přemýšlel, jestli nad ním bude mít fyzické násilí vždy tak velkou moc.

U nohou mu ležel obyčejný modrý plátěný vak, jehož popruh měl volně omotaný kolem ruky, a v něm jeden pár kožených a jeden pár náhradních chirurgických latexových rukavic, půlmetrový kus kovové trubky a peněženku Willa Goodwina. V té chvíli Michael O’Connell jméno oběti ještě neznal.

Pět položek znamená pět zastávek metra, uvažoval v duchu.

Uvědomoval si, že je přehnaně opatrný, ale říkal si, že pečlivost mu přinese užitek. Na trubce se jistě najdou stopy krve, které povedou k muži, jehož napadl. Stejně tak na kožených rukavicích. Soudil, že ušetřeny nebyly ani jeho šaty a běžecké boty, ale ty do rána několikrát přepere na vysokou teplotu ve veřejné prádelně a nikdo nic nepozná. Tolik mikroskopická spojitost mezi ním a obětí. Plátěný batoh zamýšlel vyhodit do popelnice v Brocktonu, ocelovou trubku na staveništi v centru města. Peněženku, až z ní vytáhne hotovost, hodí do kontejneru u stanice metra v Dorchesteru a kreditní karty rozhází po ulicích v Roxbury, kde, jak doufal, je objeví nějaké černošské děti, které se je hned budou snažit použít. V Bostonu je stále zřetelná rasová segregace, a tak s velkou pravděpodobností ponesou i ony následky toho, co provedl sám.

Chirurgických rukavic, které měl při činu navlečené pod koženými, se může snadno zbavit cestou domů. Obzvlášť příhodné budou koše poblíž Massachusettské všeobecné nebo Brighamské a Ženské nemocnice. I kdyby je tam někdo zahlédl, nevzbudí žádné podezření.

Přemítal, jestli muže, jenž políbil Ashley, zabil.

Bylo to docela pravděpodobné. První rána zasáhla mladíka do spánku a O’Connell zřetelně slyšel, jak mu praská lebka. Muž rychle padal, a jak pozadu vrávoral, narazil ještě do stromu – naštěstí, neboť to pomohlo ztlumit žuchnutí, když se svalil k zemi. Ale i kdyby někdo něco zaslechl a hnán zvědavostí vykoukl z okna, O’Connella ani muže, jenž políbil Ashley, by za kmenem stromu mezi zaparkovanými auty nerozeznal. Nebylo nijak těžké zatáhnout mladíka zpátky do temné uličky mezi domy. Zkopat ho a uštědřit mu několik ran pěstmi zabralo jen pár vteřin. Prudký výbuch nelítostné zuřivosti podobný sexuálnímu vyvrcholení skončil stejně rychle, jako začal. Když Michael O’Connell odvlekl bezvládné tělo za kontejnery, sebral muži peněženku, provizorní zbraň hodil do batohu a rychle se vydal tmou zpět ke stanici metra Porter Square.

Bylo to neuvěřitelně jednoduché. Nečekané, anonymní, brutální.

Na okamžik zapřemýšlel, koho vlastně zmlátil. Pokrčil rameny – ani ho to nezajímalo. Nepotřeboval vědět, jak se jmenuje. Během pár hodin nebude možné mezi ním a obětí vysledovat žádnou stopu. Jediný, kdo by snad mohl odhalit nějakou spojitost, byla žena, která momentálně spala ve svém bytě bez nejmenšího vědomí o tom, co se té noci událo. Až se to dozví, možná půjde na policii. Pochyboval o tom, ale jistá nepatrná možnost tu byla. Jenže co by jim řekla? V kapse schovával útržek vstupenky do kina. Ne zrovna nejpřesvědčivější alibi, ale aspoň má krytí na dobu, kdy se ti dva líbali. To každému policistovi postačí – a především nebudou věřit Ashley. Obzvlášť poté, co se v mnoha různých částech města najdou Willovy kreditní karty či peněženka.

Zvrátil hlavu a zaposlouchal se do klokotu vlakové soupravy, zvláštní podzemní hudby složené z tvrdých kovových akordů.

Chvíli před pátou ráno udělal Michael O’Connell na své pouti předposlední zastávku. Stanici metra vybral víceméně náhodně.

Vystoupil ještě za tmy v čínské čtvrti, poblíž finančního distriktu v centru města. Většina obchodů měla zavřeno, kolem nikdo na dohled. Najít neporouchanou telefonní budku mu netrvalo dlouho. Zatřásl se zimou. Přetáhl si přes hlavu kapuci mikiny, jež připomínala mnišskou kápi. Musel být nenápadný a pracovat rychle a efektivně. Ještě aby ho tak postřehli policisté při své poslední, líné noční jízdě úzkými uličkami. Mohli by zastavit a klást nepříjemné otázky.

O’Connell naházel do automatu padesát centů a vytočil Ashleyino číslo.

Telefon pětkrát zazvonil, než se ozval její ospalý, zastřený hlas.

„Haló?“

Vteřinu dvě nic neříkal, aby měla čas se úplně probudit.

„Haló?“ řekla znovu. „Kdo volá?“

Vybavil si levný bílý telefon na jejím nočním stolku. Pamatoval si, že nemá displej, na kterém by se ukázalo číslo volajícího. Ne že by na tom záleželo.

„Vždyť ty víš,“ pronesl tiše.

Neodpověděla.

„Říkal jsem ti to, Ashley, miluju tě. Jsme pro sebe stvořeni. Nikdo mezi nás nevkročí.“

„Přestaň mi volat, Michaeli. Nech mě na pokoji.“

„Nepotřebuju ti volat. Jsem pořád s tebou.“

Zavěsil sluchátko dřív, než by to udělala sama. Nejúčinnější výhrůžka není řečena explicitně, říkal si. Člověk si ji vytváří ve svých představách.

Už skoro svítalo, když se konečně dostal domů. V chodbě se motalo nejméně půl tuctu koček. Kňouraly a mňoukaly, vydávaly samé nepříjemné zvuky. Když vstoupil, jedna z nich zaprskala. Stará sousedka, která bydlela naproti, jich měla na dvacet a volala na ně všemožnými jmény. Dávala ven misky s jídlem i pro ty, které se sem někdy zatoulaly omylem. Mít, říkal si, je relativní pojem. Zdálo se, že kočky přicházejí a odcházejí, jak se jim zlíbí. Do jednoho rohu sousedka postavila krabici, aby si kočky mohly ulevovat, a chodbou se tak linul nepříjemný zápach. Zvířata

Michaela O’Connella rozpoznala a on dobře znal je. Nevycházel s nimi ovšem o nic lépe než s jejich majitelkou. Pokládal je za prašivky, které stojí maximálně o stupeň výš než mrzká havěť. Kýchal a slzel, když kolem nich procházel, a kdykoliv se objevil, ostražitě jej pozorovaly. Neměl rád, když jeho příchody a odchody někdo sledoval.

Pod nohy se mu připletl mourek, ale dobře mířenému kopnutí utekl. Zpomalené reflexy, blesklo Michaelovi hlavou. To v důsledku té dlouhé, vzrušující noci. Když přistoupil ke dveřím svého bytu, mourek i ostatní kočky odběhly pryč. Jen jedna černobílá s oranžovým flíčkem za uchem se stále potulovala kolem misek s jídlem. Musí být nová nebo pěkně hloupá, když jí nedošlo, proč se od něj všechna zvířata drží dál. Sousedka se nevzbudí dřív než za hodinu a navíc moc dobře neslyší. Michael chvíli přejížděl chodbu očima – nevypadalo to, že by byl někdo z nájemníků vzhůru. Nechápal, jak je možné, že si nikdo kromě něj na kočky nestěžoval, a nenáviděl je za to. Bydlel tu postarší pár přistěhovalců z Kostariky, kteří téměř neuměli anglicky. V dalším bytě žil Portorikánec, strojník, který si podle O’Connella přilepšoval příležitostnými vloupačkami, a horní patro obývali vysokoškoláci, díky nimž se čas od času chodba zahalila štiplavým dýmem /. marihuanových cigaret. Posledním nájemcem byl obchodní ceslující s nažloutlou pletí, který utápěl volné chvíle v slzách a lahvi alkoholu. O’Connell přicházel do styku většinou jen s domovníkem – starcem s nehty zanesenými letitou špínou a s nerozluštitelným přízvukem, kterého nebylo radno obtěžovat žádostmi o opravy. Chodil si za ním jen bezúspěšně stěžovat na kočky. Přemítal, jestli jej sousedé znají jménem. Bylo to takové tiché, špinavé, neosobní místo – pro jedny konečná, pro jiné přestupní stanice na cestě za lepším životem. Michaelovi ten náznak pomíjivosti vyhovoval, líbil se mu. Zadíval se na zem a zapřemýšlel, jak dalece se stařena ve svých kočkách orientuje. Pochyboval, že by přesně věděla, kolik jich tam je.

A že by poznala, když bude jedna scházet.

Rychle se sehnul a popadl černobílé zvíře pod břichem. Kočka leknutím zaječela a sekla po něm drápem.

Překvapeně pohlédl na rudý škrábanec na hřbetu ruky. Tenký pramínek krve, který pomalu stékal po kůži, mu to, co chce udělat, podstatně ulehčí.

Ashley Freemanová sebou praštila zpátky na postel.

„Jsem v průšvihu,“ řekla polohlasem.

Zůstala ležet téměř bez hnutí, dokud se oknem s nabíranými závěsy, které jí připomínaly dětský pokojík, nezačaly prodírat paprsky slunce. Pozorovala, jak se denní světlo posunuje po protější stěně. Pověsila si na ni pár vlastních prací, kresby uhlem z výtvarných lekcí. Jedna, její oblíbená, znázorňovala mužský trup, další smyslně prohnutá ženská záda. Visel tam i její autoportrét. Kresba byla zajímavá tím, že v detailu zachycovala pouze polovinu obličeje. Druhá polovina byla zastřená, jako by ji halil hustě tkaný závoj.

„Tohle nemůže být pravda,“ pronesla, tentokrát hlasitěji.

V tu chvíli však ještě netušila, jakých rozměrů ono tohle může nabýt.

Téhož dne jsem jí zavolal. Neztrácel jsem čas zbytečným klábosením a ihned jsem vyslovil první otázku: „Odkud přesně se v Michaelovi ta posedlost vzala?“

Povzdechla. „Na to musíte přijít sám, přesto… nevzpomínáte na to vzrušení, když jste v mládí objevil jedinečný okamžik vášně? Vztah na jednu noc, náhodná setkání. Nejste tak starý, abyste zapomněl na dobu, kdy nic nebylo nemožné.“

„Ale ne. Jasně že nezapomněl,“ odvětil jsem, možná trochu ukvapeně.

„Jenže tady se něco zvrtlo. Většinou takové zážitky bývají neškodné, přinejhorším vrcholně trapné. Chvíle, kdy člověk zrudne až na kost, kiks, se kterým se nikdy nikomu nesvěří. U nich to ale bylo trochu jinak. Ve slabé chvilce šlápla Ashley vedle a zničehonic se ocitla zapletená v trnových keřích. S tím rozdílem, že tmy nemusí být nutně smrtelně jedovaté, zatímco setkání s Michaelem O’Connellem bylo.“

Odmlčel jsem se a po chvíli řekl: „Našel jsem Willa Goodwina. Akorát že se nejmenuje Goodwin.“

Zaváhala, a když znovu promluvila, slova se zdráhavé linula ze sluchátka. „Fajn. Určitě jste se dozvěděl něco důležitého. Přinejmenším vám setkání s ním mohlo pomoct líp chápat Michaelův… no, řekněme potenciál. Tohle ale není začátek a pravděpodobně ani konec. Nevím. Na to musíte přijít sám.“

„Dobře, ale…“

„Musím končit. Ale vy jste teď vlastně ve stejné pozici, v jaké se nacházel Scott Freeman před tím, než se situace stala… jak to říct – napjatější? Nezvladatelná? Něco už věděl, ale moc toho nebylo. Informace mu čím dál víc spis chyběly, než že by je získával. Byl přesvědčen, že Ashley hrozí nějaké nebezpečí, ale nevěděl jaké či od koho a kdy, zkrátka nic z toho, na co se sami sebe ptáme, když se cítíme ohrožení. Scott znal jen pár znepokojivých slov, nad kterými si lámal hlavu. Věděl, že ani nestojí na začátku, ani se neblíží konci. Byl jako vědec, kterého postaví před rozpočítanou rovnici, a přemýšlel, jakým způsobem nejlépe dojít k řešení.“

Odmlčela se a já jsem poprvé na okamžik pocítil stejné zděšení, jaké právě popsala.

„Musím končit,“ řekla nakonec. „Brzy na slyšenou.“

„Ale…“

„Váhavost. Jednoduché slovo. Ale často vede k velkému neštěstí, nezdá se vám? Jasně že uspěchaná rozhodnost může být někdy stejně nebezpečná, ale právě to je víceméně podstata tohoto dilematu, ne? Jednat, či nejednat. Toť stále zajímavá otázka.“

/5

BEZMÉN

Jakmile Hope otevřela dveře, bezděčně dvakrát tleskla rukama. Slyšela, jak o zem zapleskaly psí tlapky. Čtyřnohý přítel na ni většinou čekával v obývacím pokoji a velkým oknem pozoroval, co se děje venku. Hope přesně věděla, co který zvuk znamená. Nejdřív žuchnutí, když seskočí z pohovky, na které měl zakázáno se povalovat – což ovšem dodržoval jen tehdy, pokud se v dosahu nacházel někdo, kdo mu ono „nesmíš“ mohl připomenout – pak škrábání drápků o tvrdé dřevo na podlaze, jak sklouzl po orientální předložce, kterou tak odsunul z místa, a nakonec nedočkavý úprk do haly. Věděla dobře, že s papíry či nákupem v rukou uvítání nezvládne.

Psímu pozdravu se nic nevyrovná, běželo jí hlavou. Jedině on za své city nežádá nic nazpět. Poklekla vedle chlupatého kamaráda a nechala si olizovat obličej, zatímco pes mlátil ocasem o stěnu. Hope naskočila otřepaná fráze, kterou majitelé psů s oblibou opakovali – ať se děje cokoliv, když otevřete dveře domova, váš pes pokaždé zavrtí ocasem. Ten její měl prapodivný rodokmen. Podle veterináře šlo o křížence zlatého retrívra a pitbull teriéra – měl kratší světlou srst a plochý čumák, byl neochvějně věrný, přitom však postrádal znaky nepříjemné agresivity. Jeho bystrá inteligence někdy překvapovala i ji samotnou. Získala ho z útulku, kam ho někdo strčil jako štěně. Když se ptala chovatele na jméno, oznámil jí, že ho ještě nikdo „nepokřtil“, a tak vlastně zůstal beze jména.

V záchvatu tvořivého myšlení jej Hope pojmenovala jednoduše Bezmén.

Když byl ještě štěně, naučila jej aportovat po skončení tréninku zakutálené fotbalové míče, čímž se bavila děvčata všech týmů, které kdy trénovala. Bezmén seděl spořádaně u lavičky, v psí tváři komicky směšný výraz, a trpělivě čekal, až mu Hope dá rukou znamení. Pak vyrazil na hřiště a pomocí svraštělého čumáku a předních tlapek dokutálel míč až k Hope, která na něj čekala s nastavenou sítí. Děvčatům s oblibou říkávala, že když se naučí zacházet ve stejné rychlosti s míčem tak dobře jako Bezmén, dotáhnou to všechny do národního týmu.

Od té doby však zestárl, zrak ani sluch už mu nesloužily tak dobře jako dřív a začínal trpět artritidou. Sesbírat dvanáct míčů by pro něj bylo příliš namáhavé, a tak ho brávala na tréninky jen občas. Nerada myslela na to, co bude, až jednou odejde – byl s ní stejně dlouho jako Sally Freemanová.

Často ji napadalo, že nebýt štěněte, tak jim to se Sally nevydrží. Právě Bezmén ji totiž donutil hledat společnou řeč s Ashley. Psi takové věci zvládají poměrně snadno. První dny po rozvodu, když se Sally přestěhovala s Ashley k ní, se rozmrzelé sedmileté děvče chovalo, co nejodmítavěji to šlo. Bezmén, nadšený příchodem dítěte, obzvlášť dítěte tak čilého jako Ashley, její vztek a ukřivděnost úspěšně ignoroval. Hope ji začala brávat s sebou, když štěně věnčila a cvičila. Společně dosahovaly střídavých úspěchů – Bezmén byl přeborník v aportování, ale zcela nepoučitelný, co se nábytku týká. Povídáním o štěněcích úspěších i nezdarech se podařilo odbourat počáteční napětí, časem si Ashley začala s Hope dobře rozumět a nakonec se mezi nimi vytvořilo pouto, díky kterému společně překonaly mnoho dalších překážek.

Hope škrábala Bezména za ušima. Za ty roky mu byla velkým dlužníkem. „Máš hlad?“ zeptala se. „Dal by sis něco pro pejsky?“

Bezmén radostně štěkl. Pěkná blbost, na tohle se ptát, pomyslela si Hope, ale na druhou stranu, psi tuhle otázku slyší rádi. Vešla do kuchyně a zvedla ze země misku na žrádlo. Začala uvažovat, co uvaří k večeři. Něco zajímavého, třeba lososa s fenyklovou omáčkou a rizotem. Byla výtečná kuchařka a ráda se svými výtvory pyšnila. Bezmén seděl poblíž a nedočkavě máchal ocasem po podlaze. „My dva jsem úplně stejní,“ řekla mu. „Oba na něco (Vkáme. S tím rozdílem, že ty víš přesně, že to bude večeře, zatímm já netuším, co se chystá pro mě.“

Scott Freeman se rozhlédl kolem sebe a přemýšlel o chvílích, kdy člověka zcela nečekaně ovládne pocit osamělosti.

Seděl zabořený ve starém, pohodlném křesle a oknem zíral na stromy, jejichž větve nesly poslední zbytky neopadaných listů. Venku se pomalu šeřilo a Scottovi vedle známkování několika esejů a přípravy přednášky zbývalo přečíst ještě další práce – z univerzitního vydavatelství přišel kolegův rukopis a on seděl ve výboru recenzentů a nejméně půl tuctu studentů, kteří si vybrali historii jako hlavní specializaci, jej žádalo o radu při výběru seminářů.

Kromě toho měl rozepsaný svůj vlastní esej o neobvyklém rázu bojů v průběhu války za nezávislost. V jednu chvíli se všichni nelítostně zabíjeli, a jindy se zase vraceli ke středověké rytířskosti, jako třeba když uprostřed bitvy u Princetonu vracel generál Washington svému britskému protivníkovi ztraceného pejska.

Tolik povinností, povzdechl si. Nahlas sám sobě řekl: „Nevíš, kam dřív skočit.“

Což v tu chvíli nebylo vůbec důležité.

Přehodnotil tuto myšlenku a došel k názoru, že to důležité být pouze nemusí.

Záleží na tom, co podnikne dál.

Odvrátil zrak od okna a znovu důkladně procházel dopis, který našel v Ashleyině psacím stole. Každé slovo četl už posté, ale cítil se stejně bezmocně, jako když psaní objevil. Pak si v mysli vybavil každé slovo z jejich telefonátu, její tón i zabarvení hlasu.

Opřel se do opěradla a zavřel oči. Musí se pokusit vžít do Ashleyiny pozice. Přece znáš svoji dceru, říkal si. Co se to děje?

Ta otázka mu neustále vrtala hlavou.

Hlavně musím přijít na to, kdo to napsal, říkal si odhodlaně. Pak bych se mohl zabývat jen tím člověkem samotným, aniž zasáhne dceři do života. Při troše snahy by do toho nemusel zatahovat vůbec nikoho – alespoň nikoho, kdo by mohl Ashley prozradit, že se jí přehrabuje v soukromých záležitostech. Až zjistí, jak doufal, že jde jen o znepokojivý, zcela neškodný vzkaz a nic víc, uleví se mu, přestane Ashley rýpat do života a nechá ji zase užívat svobody. Možná se mu dokonce povede všechno vyřešit bez toho, že by se na něčem podílela Ashleyina matka se svou partnerkou, což by uvítal ze všeho nejvíc.

Otázka zněla, kde začít.

Jedna z obrovských výhod studia historie, připomněl si, tkví v tom, že se člověk od velikánů a jejich počínání v průběhu staletí leccos naučí. Scott si uvědomoval, že je v nitru romantik, kterého vzrušuje myšlenka na zdánlivě marný boj a který se nezalekne ani situace, jež se od začátku jeví zcela beznadějně. Tomu odpovídal i jeho filmový a literární vkus. Líbil se mu prostý půvab a šarm, o něž v romantických příbězích nebyla nouze. Na kruté okamžiky dějinného vývoje v takových dílech nezbývalo místa. Historikové jsou jen chladně uvažující a lhostejní pragmatici, blesklo mu hlavou. Zato proslulé „Houby!“ generála McAuliffa, kterému Němci v Bastogne navrhovali, aby se vzdal, si lépe vybavili spisovatelé a filmaři. Dějepisci namísto toho zkoumali omrzliny, zasychající kaluže krve a bezradné, tělo i duši otupující zoufalství vojáků.

Ashley po něm bláhovou romantičnost podědila, stejně jako lásku k takto laděným příběhům. Hodiny strávila nad Malým domem v prérii a romány Jane Austenové. Napadlo ho, jestli její přílišná důvěřivost nepramení právě odtud.

Na jazyku ucítil natrpklou pachuť, jako by se napil hořkého dlkoholu. Vzpomínka na to, jak ji učil být sebevědomou a nezávislou a důvěřovat lidem, jej ničila. Kvůli tomu, že si všechny vlastnosti osvojila, se teď velice trápil.

Scott zakroutil hlavou a nahlas pronesl: „Moc domýšlíš. Nic nevíš najisto, respektive nevíš zhola nic.“

Chce to začít tím nejjednodušším, říkal si. Zjistit jméno.

Jak to však udělat, aby se o tom dcera nedozvěděla? Potřebuje jí vstoupit do života, ale nebýt při tom chycen.

Cítil se trochu jako zloděj, když zamířil po schodech nahoru k Ashley inu pokojíku. Chtěl jej pořádně prohledat a doufal, že objeví něco, co mu o dopisu řekne víc. Když vcházel dovnitř, pocítil bodnutí viny. Je zvláštní, že kvůli tomu, aby svou dceru trochu lépe poznal, musí narušovat její soukromí.

Sally Freemanová-Richardsová zvedla zrak od talíře a lhostejně pronesla: „Dneska odpoledne volal Scott. Vedl docela divné řeči“ Hope neurčitě zamručela a natáhla se pro kváskový chléb. Na vyhýbavé začátky určitých témat si už u Sally zvykla. Někdy jí po těch letech připadala partnerka zahalená tajemstvím – energická bojovnice ze soudní síně se v klidu a tichu společné domácnosti často ostýchala. Hope v jejich životech viděla spoustu rozporů. A rozpory vedou k napětí.

„Zněl ustaraně.“ pokračovala Sally.

„Co ho trápí?“

„Ashley.“

Hope odložila nůž na talíř. „Ashley? Jak to?“

Sally zaváhala. „Vypadá to, že v jejích věcech našel nějaký dopis, který ho rozrušil.“

„Proč se jí hrabal ve věcech?“

Sally se pousmála. „Přesně můj první dotaz. Velké mozky plodí stejné myšlenky.“

„A?“

„No, na tohle mi vlastně neodpověděl. Chtěl mluvit o tom dopise.“

Hope zlehka pokrčila rameny. „Tak co ti o něm řekl?“

Sally se na chvíli zamyslela a pak odvětila otázkou: „Stalo se ti někdy – třeba na střední nebo na vysoké – žes dostala milostný dopis, ve kterém ti někdo sliboval oddanost, nehynoucí lásku a vášeň, absolutní věrnost a tak podobně? Takové ty přehnané projevy typu nemohu bez tebe žít?“

„No, já jsem takové psaní nikdy nedostala. Ale mám za to, že se tak nestalo z poněkud odlišných důvodů. A tohle on našel?“

„Jo. Vyznání lásky.“

„To zní celkem neškodně, ne? Proč myslíš, že ho to tak vzalo?“

„Asi proto, jak vyzníval.“

„Hm…“ Následující otázla už zněla trochu podrážděně: „A to bylo přesně jak?“

Sally svou odpověď pečlivě zvažovala. Právnická obezřetnost. „No já nevím, tak nějak… majetnicky, možná i trochu poblázněně. Víš, co myslím, věty jako Když ne já, tak tě nemůže mít nikdo. Ale já myslím, že čte moc hluboko mezi řádky.“

Hope přikývla. I ona svá slova volila opatrně. „Asi máš pravdu. A zřejmě by,“ dodala rozvážně, „byla větší chyba takový dopis podcenit, že?“

„Myslíš, že si Scott dělá starosti oprávněně?“

„To jsem neřekla. Tvrdím jen, že nebrat něco na vědomí málokdy dovede člověka k řešení.“

Sally se pousmála. „Teď mluvíš jako výchovný poradce.“

„Já jsem výchovný poradce. Takže se asi není co divit, že tak taky čas od času promluvím.“

Sally se zarazila. „Nechci se kvůli tomu hádat.“

„Jasně že ne,“ přikývla Hope souhlasně. Sama sobě úplně nevěřila, ale byla to ta nejbezpečnější odpověď.

„Vypadá to, že pokaždé, když v hovoru vyvstane Scottovo jméno, začneme se o něčem hádat,“ hlesla Sally. „I po všech těch letech.“

Hope zavrtěla hlavou. „Nebavme se o něm. Nás a toho, co je mezi náma, se přece vůbec netýká, ne? Pořád je ale součástí Ashleyina života, a tak bysme k němu měly přistupovat. A i když se Scottem nevycházíme nejlíp, neznamená to ještě, že si myslím, že je cvok.“

„Dobře,“ řekla Sally. „Ale ten dopis…“

„Dělo se s Ashley poslední dobou něco? Byla odtažitá, vyhýbala se kontaktu, cokoliv nezvyklého?“

„To víš stejně dobře jako já. Odpověd zní ne. Pokud sis něčeho nevšimla ty sama.“

„Nevím o tom, že bych se nějak skvěle vyznala v citovém rozpoložení mladých dívek,“ poznamenala Hope, přestože dobře věděla, že opak je pravdou.

„A proč myslíš, že já ano?“ otázala se Sally.

Hope pokrčila rameny. Celý rozhovor se ubíral špatným směrem a ona si nebyla jistá, kdo za to může. Zadívala se Sally do obličeje. Vycítila určité napětí, ale nedokázala je pojmenovat. Jako by hleděla na hieroglyfy vytesané do kamene. Mluvily zdánlivě jednoduchým, jasným jazykem, ale Hope se jej zkrátka nedokázala naučit.

„Když se tu Ashley naposled objevila, nevšimla sis něčeho zvláštního?“

Při čekání na Sallyinu odpověď si Hope přehrávala v mysli každý okamžik Ashleyiny poslední návštěvy. Jako obvykle se přihnala s rámusem, sršela sebevědomím a měla naplánováno milion věcí najednou. Stát vedle ní se někdy podobalo snaze zachytit kmen palmového stromu zmítaného hurikánem. Byla zkrátka přirozeně hyperaktivní.

Sally kroutila hlavou a usmívala se. „Já nevím.“ začala, „dělala všechno možné, sešla se se spoustou lidí, kamarádů ze střední, které roky neviděla. Na starou nudnou matku si sotva udělala čas. Ani na její partnerku. A na svého otce nejspíš taky ne.“

Hope v odpověď mlčky kývla.

Sally se odsunula od stolu. „No, počkáme a uvidíme. Jestli má Ashley potíže, stejně nejspíš zavolá o radu nebo o pomoc nebo něco takového. Nebudeme číst mezi řádky, ano? A je mi líto, že jsem to vytahovala. Kdyby Scott nezněl tak ztrápeně… Respektive, ne ztrápeně, spíš znepokojeně. Možná jen na stará kolena začíná být trochu paranoidní. Ale co, kruci, to přece my všichni. No a Ashley, ta je pořád stejný živel. Nejlepší bude neplést se jí do cesty, ať si sama vybere, kterým směrem půjde.“

Hope pokývala hlavou. „To je řeč rozumné matky.“ Začala sklízet ze stolu. Když vzala do ruky sklenku na víno, dlouhá úzká nožka se zlomila vpůli, skleněný podstavec upadl a rozbil se o zem. Všimla si, že jí krvácí špička ukazováku. Pozorovala, jak se na bříšku prstu hromadí kapka krve a pak jí stéká po dlani, a za ní se s každým úderem srdce tvoří další.

Chvíli se ještě dívaly na televizi a pak Sally suše oznámila, že jde spát. Bylo to pouhé konstatování, žádné skryté pozvání, a nepřidala ani obligátní polibek na tvář. Hope sotva zvedla oči od prací, které opravovala, nicméně se Sally zeptala, jestli v následujících pár týdnech zvládne přijít aspoň na jeden dva zápasy. Sally něco vyhýbavě zamumlala a zamířila po schodišti do společné ložnice v patře.

Hope sebou žuchla na pohovku a dívala se, jak se k ní pomalu šourá Bezmén. Když pak slyšela vodu z koupelny nahoře, plácla párkrát dlaní o polštář, aby pes vyskočil nahoru. Před Sally tohle nikdy nedělala. Jí se totiž Bezménův přezíravý postoj k nábytku nezamlouval. Sally měla ráda jasně vytyčené role, přemítala Hope

– psi na podlaze, lidé na pohovkách. Co nejmenší nepořádek.

V tom se projevovalo partnerčino právnické založení, řešit nedorozumění a spory a logicky argumentovat bylo podstatou její práce. A vedle toho vytvářet pravidla a určovat směr dalšího vývoje.

Hope tak úplně nevěřila tomu, že pravidla zaručují svobodu. Sama měla ve svém životě ráda trochu nepořádku a jen s obtížemi se někomu či něčemu přizpůsobovala.

Bezmyšlenkovitě drbala Bezména na zádech. Párkrát spokojeně zamával oháňkou a zakoulel očima. Hope slyšela Sally chvíli pochodovat po patře, ale netrvalo dlouho a stín, který vrhalo světlo z ložnice, zmizel ze schodiště.

Hope zvrátila hlavu nazad a přemítala, jestli se jejich vztah nenachází v mnohem větší krizi, než je ochotná si připustit. Nedokázala říct, co přesně ji k takové úvaze vede. Připadalo jí, že poslední rok žije Sally svým vlastním životem, že je neustále myšlenkami jinde. Přemýšlela, jestli je možné někoho přestat mít rád stejně rychle, jako se zamilovat. Pomalu vydechla, neklidně poposedla a namísto starostmi s partnerkou se začala zaobírat Ashley.

Scotta příliš dobře nepoznala. Za patnáct let s ním mluvila sotva pětkrát šestkrát, což, jak si musela přiznat, bylo neobvyklé. Názor na něj si vytvořila zejména podle toho, jak se o něm vyjadřovaly Sally a Ashley, nicméně jí nepřipadal jako člověk, který by se znepokojoval ledačím, tím spíš jde-li o něco tak banálního jako anonymní milostný dopis. Při své práci, jak trenérské, tak poradenské, zažila už spoustu prapodivných, nebezpečných vztahů ci byla v tomto ohledu ostražitá.

Podrbala Bezména za ušima. Skoro se nepohnul, jen spokojeně vrněl.

Nedůvěra ke všem mužům se u lidí s její sexuální orientací vyskytovala často. Na druhou stranu si byla vědoma možných následků, které po sobě mohou city, jež se vymknou kontrole, zanechat. Zvlášť jde-li o tak mladého člověka jako Ashley.

Zvedla oči ke stropu, jako by dokázala prohlédnout omítkou i panelem a říct, na co Sally, jež už dávno leží v posteli, myslí. Věděla, že se partnerce nedaří usínat. A když konečně upadla do spánku, házela sebou a obracela se, jako by ji trápily zlé sny.

Hope napadlo, jestli stejné potíže se spaním trápí i Ashley. To by měla zjistit, jen nevěděla přesně, jak to udělat.

Nemohla tušit, že v tutéž chvíli se stejnými myšlenkami zaobírá i Scott.

Na rozdíl od ostatních měst se Boston dokáže měnit jako chameleon. Za jasného letního rána září energií, dýchá nápady, věděním a studiem, ve vzduchu jsou cítit měnící se dějiny i nehybnost města smíchaná s omamnou vůní příležitostí. Ale zkuste procházet týmiž ulicemi za pichlavého mrazu nebo když se od přístavu valí mlha či v době, kdy ulice pokryjí zbytky špinavého sněhu. Z Bostonu se stane studené, drsné místo čišící nelítostnou krutostí, pravý opak onoho přívětivého, teplého obrazu.

Pozoroval jsem, jak se stíny pozdního odpoledne pomalu plazí přes Dartmouth Street. Od řeky Charles vál horký vzduch. Z místa, kde jsem stál, nebylo vodu vidět, ale věděl jsem, že teče jen pár bloků odtamtud. Nedaleko se táhla Newbury Street s řadou módních obchodů a luxusních galerií. Stejně tak se v blízkosti nacházela hudební škola Berklee – přilehlé chodníky byly plné jejích studentů. Postávali tam muzikanti všech možných druhů, od začínajících punk rockerů přes folkové zpěváky ke ctižádostivým pianistům. Dlouhé vlasy, vlasy na ježka, melír. Viděl jsem taky jednoho bezdomovce. Stál u zdi v průchodu, částečně schovaný ve stínu, pohupoval se tam a zpět a něco si pro sebe mumlal. Možná mu v hlavě zněla spousta hlasů, nebo jen jedno přání, to se nedalo říct. Odvrátil jsem se. V sousední ulici zahoukalo na studenty, kteří přecházeli na červenou, zánovní BMW a pak s kvílením pneumatik odjelo.

Na okamžik jsem se zastavil a říkal si, že Boston je možná jedinečný v tom, jak dokáže pojmout tolik různých proudů najednou. Není divu, že Michael O’Connell našel domov právě tady, ve městě, kde každý dostal příležitost a kdo chtěl, mohl skrývat mnoho tváří.

Ještě jsem ho neznal tak dobře, ale začínal jsem s ním soucítit.

A se stejnou záhadou se samozřejmě potýkala Ashley.

/ 6

PŘÍSLIB TOHO, CO MĚLO TEPRVE PŘIJÍT

Neschopná vstát z postele čekala až do poledne, kdy pokoj zalilo sluneční světlo a z ulic pod okny bytu k ní doléhal uklidňující hukot velkoměsta. Několik chvil koukala přes ušmudlané sklo, jako by chtěla přesvědčit sama sebe, že když se venku neděje nic, co by dnešní den odlišovalo od ostatních, nemůže být přece nic v nepořádku. Pozorovala postavu, která kráčela po chodníku, a pak další a další, které vstupovaly do jejího zorného pole. Nikoho nepoznávala, a přesto jí všichni připadali povědomí. Každý z nich se dal jednoduše zařadit – podnikatel, student, číšnice. Tam venku čekal svět s přesně vymezenými cíli, na který nemohla dosáhnout. Lidé v něm kráčeli s odhodláním a jasným záměrem.

Ashley se mezi nimi cítila jako osamocený ostrov v širém oceánu. Na okamžik zatoužila po spolubydlící nebo nejlepší kamarádce. Po někom, komu by se mohla svěřovat, kdo by seděl na druhém konci postele, upíjel čaj a při sebemenším náznaku adekvátně reagoval – smíchem, překvapeným vydechnutím, starostlivým dotazem. Znala v Bostonu bezpočet lidí, ale nikomu nedůvěřovala natolik, aby se mu svěřovala se svými problémy, a už vůbec ne s tím, který se týkal Michaela O’Connella. Měla desítky kamarádů, ale žádného přítele. Obrátila se ke stolu, na kterém ležely nedočtené eseje z dějin umění, laptop a několik cédéček. Chvíli se ve věcech přehrabovala, až našla kousek papíru s několika naškrábanými číslicemi.

Se zatajeným dechem vytočila Michaelovo telefonní číslo.

Dvakrát zazněl vyzváněcí tón, než Michael O’Connell odpověděl.

„Ano?“

„Michaeli? Tady Ashley.“

Na lince se rozhostilo ticho. Měla si rozmyslet, co řekne, aby zněla rozhodně a přesvědčivě. Místo toho se nechala ovládnout citovým rozpoložením.

„Nechci, abys mi volal.“ vyhrkla.

Neodpověděl.

„Dneska ráno jsem ještě spala. K smrti jsi mě vyděsil.“

Čekala omluvu, nebo aspoň výmluvu či vysvětlení, ale mamě.

„Michaeli, prosím tě.“ To vyznělo jako prosba o laskavost.

Stále nic neříkal.

Koktala dál: „Podívej, šlo jen o jedinou noc, nic víc. Užili jsme si, dali jsme si pár skleniček a došlo to trochu dál, než mělo, i když to neznamená, že bych toho litovala, to tím nechci říct. Mrzí mě, jestli sis to vyložil jinak. Nemohli bysme se rozejít v dobrém? A jít si každý po svém?“

Ve sluchátku slyšela jeho dech, ale žádná slova.

„Takže,“ pokračovala, dobře si vědoma toho, že každá další věta zní méně přesvědčivě, zato mnohem žalostněji než ta předchozí, „neposílej mi už žádné dopisy, a vůbec ne takového rázu, jako ten minulý. Psals ho ty, že jo? Určitě byl od tebe. Vím, že máš spoustu práce a je toho na tebe dost. Já jsem zas zabraná do toho, co dělám já, snažím se dostat na magistra, prostě teď na nic vážnějšího nemám čas. Určitě mi rozumíš. Potřebuju svůj prostor. Chci říct, oba se věnujeme tolika věcem a pro mě teď zkrátka není ta správná doba a vsadím se, že pro tebe taky ne. To snad chápeš, ne?“

Otázka visela ve vzduchu, opět nastalo ticho. Chytila se jeho mlčení, jako by znamenalo souhlas.

„Vážím si toho, žes mě vyslechl, Michaeli. A přeju ti hodně úspěchů, fakt. Možná se nám někdy v budoucnu podaří se líp skamarádit. Ale teď ne, souhlasíš? Mrzí mě, jestli jsem tě zklamala. Ale jestli mě opravdu miluješ tak moc, jak říkáš, tak pochopíš, že teď právě potřebuju být sama a nemůžu se vázat. Nikdy nevíš, co přinese budoucnost, ale teď to nejde, vážně, nezvládla bych to. Ráda bych se s tebou rozloučila jako s kamarádem, šlo by to?“

Na druhé straně se ozýval jeho dech, pravidelný a klidný.

„Podívej.“ řekla s náznakem zoufalého vzteku v hlase, „vždyť se skoro ani neznáme. Stalo se to jen jednou a oba jsme byli opilí.

Jak můžeš říct, že mě miluješ? Jak můžeš říkat všechny ty ostatní věci? Jsme pro sebe stvoření? To je šílené. Nemůžeš beze mě žít? To nedává žádný smysl. Absolutně žádný. Prostě mě nechej na pokoji, ano? Podívej, najdeš někoho jiného, určitě najdeš tu pravou. Ale já to nejsem. Prosím tě, Michaeli, nech mě na pokoji, ano?“

Michael O’Connell neřekl ani slovo, jen se rozesmál. Ashley jeho smích vnímala vzdáleně, jako cosi nepatřičného. Na tom, co řekla, přece nebylo nic vtipného, dokonce nezamýšlela ani žádnou ironii. Úplně ji zamrazilo.

Pak zavěsil.

Chvíli nehnuté stála, zírala na sluchátko ve své ruce a přemýšlela, jestli se tento hovor vůbec odehrál. Na okamžik zapochybovala, jestli na druhé straně doopravdy byl, ale pak si vzpomněla na jeho jediné slovo, a to si nemohla splést, i když se téměř neznali. Rozpačitě zavěsila a rozrušeně se rozhlédla po bytě, jako by se bála, že na ni někdo odněkud vyskočí. Slyšela sice tlumený hukot aut, ale ani ten nedokázal přebít pocit naprosté osamělosti, kterému začala propadat.

Vyčerpaně se svezla na postel, do očí se jí draly slzy. Připadala si neuvěřitelně nicotná.

Postrádala kontrolu nad situací, tušila jen, že něco nabírá rychlost a řítí se nebezpečnou rychlostí kupředu – ještě ne neovladatelně, ale moc k tomu nechybí. Lehce si otřela oči. Ovládej se, přikazovala si a snažila se přebít bezmoc vrstvou odhodlání a vytrvalosti.

Prudce zatřásla hlavou. „Měla sis dopředu připravit, co budeš říkat,“ spílala si nahlas. Ozvěna vlastního hlasu v malém bytečku jí znejisťovala. Snažila se působit rozhodně – přinejmenším to byl její záměr – ale namísto toho z ní vyšla úpěnlivá, kňouravá prosba, o které se domnívala, že by ji nikdy nevypustila z úst. Přinutila se vstát. „Zatraceně,“ zamumlala a dodala: „Pěkně zasranej problém.“ Následoval divoký příval oplzlých sprostých slov. Jakýkoliv hrubý a nechutný výraz, který jí přišel na jazyk, prskala Ashley do nehybného vzduchu kolem sebe. Pak se snažila uklidnit. „Normální magor,“ pronesla nahlas. „Takové už jsi taky zažila.“

Někde uvnitř věděla, že se hluboce mýlí, přesto ji uklidnilo slyšet samu sebe mluvit tak rázně a neústupně. Z hromady šatů vyhrabala ručník a odhodlaně zamířila do malinké koupelny. Během pár vteřin se svlékla, vešla do sprchy a nechala se omývat proudy horké vody. Po rozhovoru s O’Connellem se cítila špinavá, a tak drhla kůži úplně do ruda, jako by se chtěla zbavit nepříjemného zápachu či snad zažrané špíny, která přes veškerou snahu nepouštěla.

Když vyšla ze sprchy, otřela páru ze zrcadla a dlouze se zadívala do vlastních očí. Vymysli plán, nabádala se. Ignoruj ho, a on prostě zmizí. Odfrkla si a protáhla svaly na rukou. Očima přejížděla křivky svého těla, od prsou přes ploché bříško až k vypracovaným nohám. Jsem štíhlá, hezká a v dobré kondici, říkala si. A taky silná.

Přešla do pokoje a oblékla se. Cítila potřebu vzít si na sebe něco nového, zvláštního, neokoukaného. Vrazila laptop do batohu a podívala se, jestli má v peněžence nějaké peníze. Ten den neměla v plánu nic zvláštního. Jako obvykle zamíří do muzea, v tamní knihovně se bude chvíli přebírat hromadou spisů o dějinách umění, a pak půjde do práce. Musela upravit několik esejů, a navíc, když se pohrouží do reprodukcí a snímků děl nezměrné krásy i do doprovodných textů, snáze na Michaela zapomene.

Zkontrolovala, jestli má vše, co potřebuje, popadla klíče a otevřela dveře do chodby.

A zůstala stát jako přikovaná.

Sklopila zrak a mráz jí přeběhl po zádech. Ledovou hrůzou se jí sevřelo hrdlo.

Na protější stěnu někdo pověsil kytici dvanácti rúží.

Uvadlých růží. Seschlých a zčernalých.

Zírala na ně a v tu chvíli se z jedné z nich oddělil krvavě rudý okvětní lístek. Snášel se k zemi, jako by ho tam poslal Ashleyin upřený pohled, žádný závan větru. Ashley od květin nedokázala odtrhnout oči.

Scott seděl za stolem ve své malé kanceláři, v pravé ruce si pohrával s tužkou a přemýšlel, jak se vetřít do života své téměř dospělé dcery, aniž by si toho všimla. Kdyby byla ještě dítě nebo dospívala, mohl by využít přirozené autority, přitlačit na ni a přinutit ji, aby mu řekla, co se děje, i za cenu slz a nadávek. Jenže Ashley se právě nacházela na pomezí mezi bezstarostným mládím a dospělostí, a Scott si pořádně nevěděl rady. A s každou vteřinou nečinnosti se jeho starost dvojnásobila.

Musí postupovat nenápadně, ale zároveň efektivně.

Obklopovaly ho police plné historiografických spisů a po stěnách měl rozvěšeno pár obyčejných rámečků s různými reprodukcemi Prohlášení nezávislosti. Roh stolu a protější stěnu zdobilo několik fotografií Ashley. Nejhezčí byla ta ze zápasu v košíkové. Ve výskoku přebírala dvěma protihráčkám míč, svaly v obličeji napjaté, zrzavé vlasy sepnuté v culíku rozlítané do všech stran.

V horní zásuvce pracovního stolu schovával Scott ještě jednu fotku. Byl na ní on sám ve svých dvaceti, jen o málo mladší než dnes jeho dcera. Seděl na krabici plné nábojů, vedle hromada třpytivých patron a za ním houfnice ráže 125 milimetrů. U nohou měl položenou helmu a v ruce držel cigaretu, což při množství výbušného materiálu v jeho těsné blízkosti nebyl moc chytrý nápad. Měl vyčerpaný výraz ve tváři a nepřítomný pohled. Někdy si říkal, že tenhle snímek je jeho jediná vzpomínka na dobu strávenou ve Vietnamu. Nejdřív si ho nechal zarámovat, a pak ho schoval. Dokonce ani Sally ho snad nikdy neukázal, ani v době, kdy čekala Ashley a oba žili v domnění, že jsou do sebe ještě zamilovaní. Zapřemítal, jestli se ho Sally na tu dobu kdy ptala, a neklidně se zavrtěl v křesle. Minulostí jiných se zaobíral rád, ale o své vlastní přemýšlel s nelibostí.

Scott se pohupoval v křesle a v mysli si znovu přehrával slova z anonymního dopisu dceři. V tu chvíli jej něco napadlo.

Jedna z jeho dobrých, a zároveň špatných vlastností byla, že nedokázal vyhodit jedinou vizitku či papírek se jménem a telefonním číslem. Skoro půl hodiny se přehraboval v zásuvkách stolu a skříňkách, než našel, co hledal. Doufal, že uvedené číslo na mobilní telefon bude stále funkční.

Po třetím zazvonění se ozval vzdáleně povědomý hlas. „Prosím?“

„To je Susan Fletcherová?“

„U telefonu. Kdo volá?“

„Susan, dobrý den, tady Scott Freeman, otec Ashley…, vzpomínáte? Z prvních dvou let?“

Po chvilkovém zaváhání se na opačném konci ozvalo překvapené: „Pan Freeman, no jasně! Už je to pár let.“

„Čas vážně letí, co?“

„To jo. To je překvapení, jak se má Ashley? Neviděla jsem ji už celé měsíce.“

„No, právě kvůli ní vám volám.“

„Má nějaký malér?“

Scott se odmlčel a pak řekl: „Možná jo.“

Susan Fletcherová byla jako tornádo. Neustále v hlavě nosila nejméně půl tuctu různých nápadů a plánů a kombinovala je s poznámkami na pracovním stole i daty ve svém počítači. Mladá, tmavovlasá žena malého vzrůstu byla neuvěřitelně vitální a možná až příliš rázná. Sotva dokončila školu, nabídla jí bostonská investiční banka First Boston pozici v oddělení finančního plánování. Neodmítla.

Stála u okna ve své kanceláři a dívala se, jak na Loganově letišti přistává jedno letadlo za druhým. Rozhovor se Scottem Freemanem ji trochu znepokojil; a přestože mu slíbila, že vezme záležitost do svých rukou, nebyla si jistá, jak postupovat.

Susan měla Ashley ráda, třebaže už se skoro dva roky neviděly. V prvním ročníku na univerzitě je přidělili na stejný pokoj; nejprve je zarazilo, jak jsou odlišné, a později příjemně překvapilo, jak dobře spolu vycházejí. Zůstaly spolu i následující rok, než se obě z kolejí odstěhovaly. Poté už se stýkaly méně, ale příležitostné schůzky vždycky provázel smích a uvolněná atmosféra. Dnes už měly jen málo společného. Kdyby měla Susan použít svatební test – pozvala by Ashley na svoji svatbu? – odpověď by zněla ne. Pořád však ke své dávné spolubydlící chovala silnou náklonnost. Alespoň si to myslela.

Vrhla letmý pohled na telefon.

Nedokázala přesně definovat proč, ale to, co po ní Ashleyin otec žádal, se jí příliš nezamlouvalo. V podstatě to bylo obyčejné špehování, i když na druhou stranu mohlo jít o přehnanou otcovskou péči. Jeden telefonát jí přece nic neudělá. Přesvědčí se, že je Ashley v pořádku, zavolá panu Freemanovi nazpátek a pak si všichni půjdou zase po své práci. Navíc si popovídá se starou kamarádkou, což nikdy není na škodu.

A jestli to bude mít nepříjemné důsledky, odrazí se v Ashleyině vztahu s otcem, nikoliv s ní. Sáhla po telefonu, naposled vyhlédla z okna na přístav, jenž se začínal nořit do tmy, a jen s nepatrným náznakem nervozity vytočila Ashleyino číslo.

Ashley se ozvala až po pátém zazvonění, když už si Susan myslela, že bude muset zanechat vzkaz v hlasové schránce.

„Ano?“ ohlásila se úsečně. Susan to trochu vyvedlo z míry.

„Zdárek, Freemanko,“ pozdravila ji. Ashley okamžitě věděla, o koho se jedná – nikdo jiný jí tak neříkal.

Čekala na ulici před restaurací, límec bundy před větrem vyhrnutý až po bradu. Od prochladlého chodníku ji záblo do nohou. Přišla o něco dřív, ale věděla, že ji Susan nenechá dlouho čekat. Chodit pozdě její bývalá spolubydlící prostě neměla v povaze. Zrovna se podívala na hodinky, když se ozvalo zatroubení klaksonu a přímo před ní zastavilo auto.

Susan Fletcherová stáhla okýnko a vyklonila se ven. Zdálo se, že její zářivý úsměv na chvíli rozjasnil smrákající se podvečer. „Nazdar, Freemanko!“ zahlaholila s upřímnou radostí v hlase. „Nemyslela sis snad, že bych tě nechala čekat, co? Běž dovnitř a urvi nám nějaký dobrý stůl. Já mezitím zaparkuju tady na konci ulice. Maximálně za dvě minuty jsem u tebe.“

Ashley na ni mávla a dívala se za odjíždějícím autem. Pěkný nový vůz, blesklo jí hlavou, a hezký odstín červené. Viděla ještě, jak Susan odbočuje k parkovací garáži na začátku sousedního bloku, a pak zašla dovnitř.

Susan vyjela až do třetího para, kde parkovalo mnohem méně aut, a nehrozilo tak velké nebezpečí, že někdo zastaví těsně vedle jejího nového Audi a odře jí dveře. Teprve dva týdny starý vůz, napůl dárek od pyšných rodičů a napůl její vlastní, ještě zářil novotou. Nehodlala ho nechat padnout za oběť bezohledným bostonským řidičům.

Aktivovala alarm, zamkla vůz a vyrazila. Nečekala na výtah, raději seběhla po schodech a za několik minut už byla v restauraci a sundávala si kabát. Zamířila ke stolku, u kterého na ni čekala Ashley se dvěma půllitry piva. Přátelsky se objaly.

„Zdárek, spolubydličko,“ pozdravila ji Susan ještě jednou. „To je dost.“

„Objednala jsem ti pivo, ale když jsi teď to velké zvíře a na Wall Street jako doma, říkám si, jestli by suché martini nebo skotská s ledem nebylo vhodnější.“

„Tahle noc patří pivu. Vypadáš skvěle, ženská.“

„Vážně?“ zareagovala Ashley. „Mně se ani nezdá.“

„Žere tě něco?“

Ashley váhavě pokrčila rameny a rozhlédla se po podniku. Zářivá světla na stropech a na stěnách naleštěná zrcadla. U vedlejšího stolku veselé přípitky, o kus dál důvěrný rozhovor zamilované dvojice. Místností se nesl spokojený šum hlasů a Ashley připadalo, jako by se ranní hovor odehrál v nějakém podivném paralelním světě. Teď ji obklopovala jen bezstarostná, uvolněná atmosféra.

„Ach jo, seznámila jsem se s jedním magorem, Susie,“ řekla s povzdechem. „To je všechno. Jenom mě trochu vyděsil, v podstatě o nic nejde.“

„Vyděsil? Co ti udělal?“

„To je právě ono, on totiž nic neudělal, spíš jde o to, co naznačuje. Tvrdí, že mě hrozně miluje, že jsem pro něho ta pravá, že nikoho jiného nechce a tak. Nemůže beze mě žít, a když mě nemůže mít on, tak nikdo. Prostě má spoustu takových nesmyslných keců. Snažila jsem se to v klidu ukončit, díky, ale nemám zájem. Doufala jsem, že to bude stačit. Jenže když jsem dneska odcházela z bytu, našla jsem přede dveřma kytky.“

„Kytky? To zní docela mile.“

„Hm. Zvadlé kytky.“

Susan se zarazila. „Tak to zas až tak milé není. Jak víš, že to byl on?“

„Nikdo jiný mě nenapadá.“

„A co s tím budeš dělat?“

„Dělat? Naopak, budu toho magora prostě ignorovat, dokud neodtáhne. Nakonec to stejně všichni vzdají.“

„Super plán, Freemanko. Je vidět, žes o tom hodně přemýšlela.“

Ashley se zasmála, i když jí to nepřipadalo moc vtipné. „Něco vymyslím.“

Susan se zašklebila. „Tak to mi připomíná ten seminář z matiky v prváku. Pokud si dobře pamatuju, měla jsi stejný plán i na test v půlce semestru. Ne že by ses z toho poučila, protože na konci jsi to udělala stejně.“

„Blbé bylo, že mi matika na střední vždycky šla, a do tohohle omylu mě navezla hlavně máma. To spíš ona dostala lekci. Od té doby už se mě ani nezeptala, jaké jsem si vybrala semináře.“

Obě se upřímně rozesmály. Člověka máloco uklidní tak, jako pokecat se starou kamarádkou, která dneska žije sice v úplně jiném světě, ale na staré časy nezapomněla, i když se obě změnily, běželo hlavou Ashley. „No ale dost o tom šílenci. Náhodou jsem teď potkala docela fajn kluka. Doufám, že mi ještě zavolá.“

Susan se pousmála. „Když jsme spolu začaly bydlet, jedno z prvních ponaučení o tobě znělo – tobě se chlapi vždycky ozvou.“ Na nic víc se nevyptávala a jméno Michael O’Connell už ten večer nezaznělo. Přesto slyšela docela dost. Uvadlé květiny?

Když se pořádně najedly, napily a pobavily, vyšly před podnik a rozloučily se. Ashley kamarádku dlouze objala. „Bylo skvělé tě zase vidět, Susie. Měly bysme se scházet častěji.“

„Až to vyřešíš se školou, ozvi se. Mohly bysme se domluvit na pravidelných schůzkách, co říkáš, třeba jednou týdně? Vyměním nadávky na přiblblé šéfy a otravné obchodní modely za umělecký vhled do problematiky.“

„Já jsem pro.“ Ashley poodstoupila a zadívala se před sebe do temné noci. Jasná, černomodrá obloha byla posetá hvězdami, které se schovávaly za baldachýnem záře pouličních lamp a vysokými domy.

„Ještě něco, Ashley,“ řekla Susan, zatímco štrachala v kabelce pro klíčky. „Trochu mě děsí ten chlápek, co tě otravuje.“

„Michael? Michael 0’Kretén,“ pronesla Ashley pohrdlivě tónem, kterému by nevěřila ani ona sama. „Během pár dní odpláchne, Susie. Chlapi jako on potřebují slyšet důrazné ne, aby si pak mohli zaskučet a po pár dnech vyrazit s kámošema do hospody, kde se jednohlasně shodnou na tom, že všechny ženské jsou mrchy. A tím to končí.“

„No, snad máš pravdu. Nicméně bych byla pěkně mizerná kamarádka, kdybych ti nenabídla pomoc. Dokud ti nezmizí ze života, můžeš mi kdykoliv zavolat. Ve dne v noci.“

„Jsi hodná, díky. Ale nedělej si starosti.“

„Však si vzpomeň, Freemanko, starosti mi šly vždycky nejííp.“

Zasmály se, naposled se objaly a pak, s tváří stále rozjasněnou úsměvem, vyrazila Ashley domů. Susan Fletcherová chvíli pozorovala, jak se kamarádka loudá ulicí mezi pruhy neonových světel, kterými zářily vývěsní štíty nad restauracemi a obchody. Poté se otočila na druhou stranu a zamířila k parkovišti. Nikdy nevěděla, co si o Ashley vlastně myslet. Komplikovanou osobnost pozoruhodně doplňovaly prvky naivity, což muže velice přitahovalo, ale ona si přesto žádného nepustila k tělu. Byla nepolapitelná, prchavá jako duše z jiného světa, mizela ve svém já, jako se teď ztrácela ve stínech mezi pruhy světel. Susan nasála do plic chladivý noční vzduch. Vyčítala si, že kamarádce neprozradila, kdo stojí za jejich setkáním, a že jí nezavolala jen tak, ale na popud jejího otce. Chvíli rozladěně přešlapovala. Nejenže k Ashley nebyla upřímná, navíc se jí ani nepodařilo zjistit žádné zásadní informace, jež by mohla sdělit Scottovi. Michael 0’Kretén. A uvadlé květiny.

Možná se z toho nevyvine nic závažného a Ashley zůstane jen nepříjemná vzpomínka. Může to však přerůst i v děsivou noční můru. Susan se k žádné verzi nedokázala přiklonit víc či míň a dělalo jí starosti, co říct Scottovi. Jsou jeho obavy zbytečné, nebo ne?

Nahlas vzdychla a vydala se rychlou chůzí k parkovišti v sousedním bloku. V ruce držela kroužek s klíčky od auta, prst na spoušti rozprašovače se slzným plynem, který visel na řetízku připojeném ke klíčům. Susan nepatřila k ustrašeným bázlivcům, ale říkala si, že připravit se pro všechny případy na nenadálou situaci ničemu neuškodí. Měla si vzít praktičtější boty; klapot podpatků při každém kroku se mísil s běžnými zvuky ulice, přesto si najednou připadala opuštěná, jako by v celém centru města a snad i ve městě samotném stála jen ona. Nejistě se rozhlédla kolem sebe. Na chodníku nikoho neviděla. Se zatajeným dechem se rychle obrátila o sto osmdesát stupňů.

Nikdo. Ulice zela prázdnotou.

Susan potřásla hlavou. Nechala se vyděsit povídáním o nějakém šílenci. Čerstvý vzduch ji šimral na rtech; zvolna se nadechla. Uvadlé kytky. Ta dvě slova jí pořád zněla v hlavě, zneklidňovala ji a mátla. Byla vyděšená a byla jí zima, nad každým krokem jako by váhala. Přitáhla si kabát víc k tělu a opět vyrazila. Rychle se hnala skrze stíny na ulici.

Otáčela se vpravo vlevo, ale nikoho neviděla. Nedokázala se však zbavit pocitu, že ji někdo sleduje. Přesvědčovala se, že za ní nikdo nejde, ale příliš to nepomáhalo. Zrychlila tempo.

Po několika krocích ucítila podivné zamrazení. Pocit, že není sama, zesílil. Znovu zpomalila. Pohledem zkoumala okna kancelářských budov a hledala pár očí, o kterém byla přesvědčená, že sleduje každý její krok. Nevypozorovala však nic, co by ospravedlňovalo úzkostný strach, který jí svíral hrdlo.

Vzpamatuj se, přikazovala si. Opět přidala do kroku a kráčela tak rychle, jak jen jí podpatky dovolovaly. Začínala mít dojem, že všechno pokazila, že porušila všechna svá vlastní pravidla bezpečného chování ve městě, že se nechala rozptýlit a sama sebe teď vystavuje nebezpečí. Příčinu svých obav nedokázala identifikovat, což ji nutilo ještě více zrychlit.

Ztratila rovnováhu a uklouzla. Dokázala zabránit pádu, ale kabelku neudržela. Posbírala věci, které se rozletěly po chodníku – rtěnku, pero, diář a peněženku –, naházela je zpět a přehodila si kabelku přes rameno.

Vchod do budovy parkoviště byl už jen pár kroků daleko. Rozrazila skleněné dveře a do úzké vstupní chodby skoro vběhla. Na konci škvárobetonové zdi stála budka, ve které seděl hlídač, u něhož řidiči před odjezdem platili za parkování. Napadlo ji, jestli by ji vůbec slyšel, kdyby zakřičela.

Pochybovala o tom. A pochybovala také, že by něco udělal, i kdyby ji zaslechl.

Susan se zkoušela uklidnit. Vzpamatuj se, najdi auto a vypadni odsud. Přestaň vyvádět, chováš se jako malá.

Chvíli hleděla k potemnělému schodišti plnému černých stínů. Pak se obrátila, přivolala výtah a čekala, oči přilepené na sérii postupně se rozsvěcujících a zhasínajících čísel, která značila jeho pozici. Třetí patro, druhé, první, přízemí. Dveře se s rachotem otevřely.

Udělala krok dopředu a zarazila se.

Zevnitř se vyřítil muž ve sportovní bundě s kapucí a lyžařskou čepicí na hlavě a málem ji povalil na zem. Hlavu držel odvrácenou, aby mu neviděla do obličeje. Susan zalapala po dechu a zavrávorala.

Zvedla ruku, jako by se chtěla chránit před přicházející ránou, ale postava už zmizela za dveřmi, které vedly ke schodišti. Jako by se rozplynul. Susan neměla čas si jej ani pořádně prohlédnout. Na nohou měl džíny, ta čepice byla černá a bunda tmavě modrá. Nic víc. Netušila, jestli je vysoký nebo malý, robustní nebo hubený, mladý či starý, černoch, běloch…

„Kriste Ježíši,“ zasupěla nahlas. „Co to sakra bylo?“

Chvíli napínala sluch, ale nic neslyšela. Tak rychle, jako se objevil, muž zase zmizel, a Susan přepadl pocit opuštěnosti s dvakrát větší silou než prve. „Ježíši,“ zopakovala. Srdce jí divoce bušilo a pumpovalo adrenalin do spánků. Celou jí prostupoval strach, opanoval mozek, úsudek i vědomí vlastního bytí. Zoufale se snažila získat nad sebou kontrolu, silou vůle ovládat končetiny, uklidnit zběsilý tlukot srdce a uvolnit sevřené hrdlo. Na hlas už se ale spolehnout nemohla.

Dveře výtahu se začaly zavírat a Susan vymrštila ruku, aby je zarazila. Přinutila se vstoupit do kabiny a zmáčkla tlačítko s číslem tři. Když ji dveře zavřely samotnou uvnitř, trochu se jí ulevilo.

Výtah skřípavě stoupal nahoru přes první patro. Před dvojkou zpomalil a zastavil se. Při otevírání se lehce zachvěl.

Susan vzhlédla. Krkem se jí dral výkřik, ale nic se neozvalo.

Před výtahem stál týž muž, který ji dole málem porazil. Stejné kalhoty, stejná bunda. Jen čepici měl srolovanou přes obličej jako masku, takže viděla jen oči, které se do ní zabodávaly. Uskočila k zadní stěně kabiny. Jako by ustupovala před tlakem, jenž z muže vycházel, slábla a klesala k zemi. Netušená síla strachu jí podrážela nohy, chtěla ji smést a utopit. Susan si přála zaútočit, bránit se, ale najednou vnímala jen pocit bezmoci. Připadalo jí, že z muže za maskou musí vyzařovat oslepující světlo, které ji paralyzovalo. Na vlně přerývaného dechu vyhrkla pár slov, aniž tušila, co říká. Chtěla křičet o pomoc, ale nešlo to.

Maskovaný muž se ani nepohnul.

Nic nedělal. Jen tam stál a zíral na ni.

Susan ustoupila do rohu výtahu a přikrčila se, sotva udržela ruku před obličejem. Zdálo se jí, že už nedokáže ani dýchat.

Muž stále nic nedělal. Jen ji sledoval pohledem, jako by si do paměti vrýval její tvář, šaty i panický výraz. Nakonec zašeptal: „Teď už tě znám.“

A pak, stejně nečekaně, se dveře výtahu začaly pomalu zavírat.

Tentokrát její hlas naléhavý nebyl, když jsem jřzavolal. Mluvila nezvykle klidně, jako by moje otázky znala předem, v mysli si připravila všechny odpovědi a já jen četl předepsaný scénář.

„Nevím, jestli správně chápu Michaelovo chování. V jednu chvíli mám dojem, že už mu začínám rozumět, a potom…“

„Udělá něco, co byste nečekal?“

„Ano. Ty zvadlé kytky, to je jasný vzkaz, přesto…“

„Se někdy nebojíme nejvíc neznámého, ale toho, čemu rozumíme, a dokonce co můžeme čekat?“

Strefila se. Po chvíli mlčení navázala: „Takže Michael se nechová přesně podle vašich představ. Nechápete význam toho, proč kolem sebe šíří strach?“

„No ano, ale…“

„V jednu chvíli propadáte naprosté bezmoci a beznaději, strachem byste puknul, a hned nato ten pocit zase zmizí. Zdánlivě, lako mávnutím kouzelného proutku.“

„Jak si můžu být jistý, že to vůbec byl Michael O’Connell?“ ptal jsem se.

„To nemůžete. Ale jestli měl ten chlápek v lyžařské masce v úmyslu krást nebo znásilňovat, proč se o to ani nepokusil? Pro obojf měl ideální podmínky. Jen ten, komu šlo o něco jiného, by se choval neobvykle a nevypočitatelné.“

Dával jsem si s odpovědí načas a ona zaváhala, snad přemýšlela nad tím, co řekla.

„Možná byste se měl zaměřit nejen na to, co se stalo, ale také na to, jaký to mělo dopad.“

„Fajn. Ale to mě musíte vést tím správným směrem.“

„Susan Fletcherová je schopná, odhodlaná mladá dáma. Chytrá, obezřetná a v mnoha oblastech odbornice. Její strach ji ale hluboce ranil. To takové zděšení může způsobit. Panická hrůza je jedna věc, ale to, co po sobě zanechá, může být stejně zničující. Ten okamžik ve výtahu v ní vytvořil pocit zranitelnosti. Neschopnosti. Jakákoliv možnost pomoci Ashley, která by do budoucna připadala v úvahu, se rázem rozplynula.“

„Začínám asi chápat…“

„Člověk s takovými schopnostmi a odhodláním, přesně ten, který mohl stát Ashley oporou, byl najednou odsunutý do pozadí. Jednoduché a účinné. A děsivé.“

„Pravda…“

„Co se ale odehrávalo ve skutečnosti?“ otázala se nečekaně. „Co bylo ještě horší? Co bylo ještě děsivější než všechno, co doposud provedl?“

Chvíli jsem nad odpovědí rozmýšlel. „Že se tím učil.“

Zůstala zticha. Před očima jsem viděl, jak jednou rukou svírá sluchátko a druhou se něčeho přidržuje, aby se uklidnila. Klouby prstů má celé bílé, jak zápasí s něčím, čemu jsem ještě nerozuměl. Když konečně promluvila, spis šeptala, jako by každé slovo představovalo obrovskou námahu. „Ano, máte pravdu. Učil se. Ale pořád ještě nevíte, co se se Susan dělo dál.“

/ 7

KDYŽ VŠE ZAČÍNALO DÁVAT SMYSL

Když Susan Fletcherová po osmačtyřiceti hodinách konečně zavolala, Scott si skoro přál, aby to neudělala.

Ty dva dny se snažil zabavit tak, jak lze od akademika očekávat – procházel sylabus nadcházejícího letního semestru, upravil několik přednášek a dal do pořádku korespondenci s různými historickými a badatelskými spolky. Při vší upřímnosti, od Susan Fletcherové brzkou odpověď nečekal. Uvědomoval si, že ji postavil do nepříjemné pozice, a část jeho já se dokonce obávala běsnícího telefonátu od Ashley. Na otázku Proč se mi mícháš do života? by uspokojivou odpověď dát asi nedokázal.

A tak nechal čas plynout a snažil se nepropadat úzkostlivým obavám. Ty ničemu nepomohou, napomínal se, když se přistihl, jak očima příliš často utíká k černému telefonu, který stál tiše na kraji stolu.

Když se přístroj konečně rozezvonil, Scott se vylekal. Susanin hlas navíc hned nerozeznal.

„Profesor Freeman?“

„Ano?“

„Tady Susan…, Susan Fletcherová. Nedávno jste mi volal… kvůli Ashley.“

„Jasně, Susan. Omlouvám se. Nečekal jsem, že se ozvete tak brzo.“

To samozřejmě nebyla pravda. Doufal, že si pospíší.

Odmlčela se a Scott postřehl, že má stažené hrdlo. „Děje se něco?“ otázal se. Hlas ho trochu zrazoval.

„Nevím. Možná. Nevím jistě.“

„Co je s Ashley?“ vyhrkl Scott a okamžitě ho zamrzelo, že tak rychle odvedl pozornost od znepokojeného tónu v jejím hlase.

„Má se dobře,“ odvětila Susan pomalu. „Teda, aspoň to tak vypadá. Ale má problém s jedním chlápkem, přesně jak jste se domníval. Respektive, domnívám se tak i já. Nechtěla o tom moc mluvit.“

Mluvila ustrašeně, jako by se bála, že ji někdo odposlouchává.

„Zníte velmi nejistě,“ poznamenal Scott.

„Posledních pár dní pro mě bylo dost náročných. Vlastně už od toho večera, kdy jsem se sešla s Ashley. Schůzka s ní byla ta poslední příjemná věc před tou hrůzou.“

„Co se stalo?“

„Nevím. Nic. Všechno možné. Nemůžu o tom mluvit.“

„Nechápu. Co tím míníte?“

„Stala se mi taková nehoda.“

„Ach můj bože,“ vydechl Scott. „To je strašné. Není vám nic?“

„Ne, jsem jen otřesená. Auto to docela odneslo, ale naštěstí nemám žádné zlámané kosti. Slabý otřes mozku, možná. Přes hruď se mi táhne velký šrám, mám nějaká pohmožděná žebra. Ale krom těch pár ran a šoku jsem v pořádku, zdá se.“

„Ale co…“

„Odpadlo mi pravé přední kolo. Jela jsem asi sto deset…, no, možná rychleji, spíš tak kolem sto třiceti, když se začalo uvolňovat. Měla jsem ale velké štěstí. Když jsem cítila, že se auto začíná stáčet a předek kmitá ze strany na stranu, dupla jsem na brzdy a hodně zpomalila, než kolo odpadlo úplně. Pak jsem nad vším ztratila kontrolu, a bylo.“

„Proboha…“

„Všechno se točilo, byl tam hrozný rámus. Jako by mi někdo křičel přímo do ucha. Vnímala jsem všechno rozostřeně, to, co se dělo, jsem nemohla nijak ovlivnit. Ale měla jsem velké štěstí. Narazila jsem do takových těch přenosných mantinelů, víte, co myslím, ty velké žluté barely plné písku, co zmírňují náraz.“

„To kolo celé odpadlo?“

„Jo. To mi řekla policie. Našli ho půl kilometru před místem nehody.“

„Nic takového jsem nikdy nezažil.“

„Jo, to mi ten policajt říkal taky. Navíc u skoro nového auta.“

Scott se odmlčel.

„Myslíte, že…“ Pak se zarazil.

„Netuším, co si mám myslet. Jednu chvíli se řítím po dálnici, a pak…“

Scott opět nic neříkal. Po chvíli Susan zašeptala.

„Jela jsem takhle rychle, protože jsem se bála.“

Při tomto slově začal Scott pozorně naslouchat. Susan vyprávěla o večeru, kdy se sešla s Ashley, a on ani nemukl, na nic se neptal. Nereagoval ani na zmínku o Michaelovi 0’Kreténovi, což bylo to jediné, na co si dokázala Susan vzpomenout. Vzpomínky měla zpřeházené a často propadala zoufalství, když se snažila správně poskládat všechny detaily do jednoho celku. Domnívala se, že s tím má potíže v důsledku slabého otřesu mozku. Omlouvala se mu, což Scott nepokládal za nutné.

Nevěděla, jestli jsou události, kterými prošla, jakýmkoliv způsobem svázané s Ashley. Jistá si byla jen tím, že poté, co se s ní rozloučila, se začaly dít hrůzostrašné věci. Měla štěstí, že přežila.

„Myslíte, že s tím mohl mít něco společného ten chlápek, co otravuje Ashley?“ otázal se Scott. Žádnou spojitost si nepřipouštěl, ale znepokojovalo ho, co slyšel, ačkoliv nedokázal říct proč.

„Nevím. Opravdu nevím. Asi to bude jen shoda náhod. Nevím. Ale pokud by vám to nevadilo.“ dodala Susan se slzami na krajíčku, „raději bych teď Ashley chvíli nevolala. Aspoň než si dám život zase do pořádku.“

Scott zavěsil. Hlavou mu běžely dvě možnosti: neděje se nic, anebo se děje to nejhorší, co si kdy dokázal představit.

Byli jsme pro sebe stvořeni.

Chtěl polknout, ale v ústech měl sucho.

Ashley spěchala ulicí, jako by se její kroky mohly rychlostí vyrovnat víření myšlenek v její hlavě. Slova Někdo tě sleduje jí hlavou ještě neběžela, ale nedokázala se zbavit divného pocitu, že se něco děje. V náručí nesla papírovou tašku s nákupem a na zádech batoh nacpaný knihami o umění. Bylo jí trochu trapné se s takovým nákladem co chvíli zastavovat a rozhlížet po ulici, ale snažila se přijít na to, co ji tak zneklidňuje.

Nezahlédla nic, co by se nějak lišilo od normálu.

Je to zkrátka tím městem, pomyslela si. Doma na západě Massachusetts mělo všechno jasnější řád, a tak, když se něco změnilo, bylo to víc vidět. Nezdolná energie Bostonu a nepřetržitý proud změn oslabily její schopnost vnímat i drobné nesrovnalosti. Začalo jí být horko, jako by okolní teplota stoupala. Mátlo ji to, protože opak byl pravdou.

Očima přejížděla silnici – auta, autobusy, chodci. Nic neobvyklého. Napnula uši – běžný hukot a šum pracovního dne. Postupně zapojila všechny smysly a nepřišla na nic, co by zavdávalo příčinu slabým návalům úzkosti, které ji přepadaly.

A tak je prostě ignorovala.

Znovu rázně vykročila a po chvíli sešla z hlavní silnice do ulice mezi bloky. Uprostřed stál dům, v němž bydlela.

Oblasti, kde bydlí studenti, se od těch, které obývají zaměstnaní lidé, dají v Bostonu dobře rozlišit. Ashley žila stále ve studentském světě. Ulice s pronajatými byty nebyla příliš udržovaná, ale ta trocha špíny dodávala prostředí v mladých očích osobitý ráz. Ti, kteří už odešli, vzpomínali na to místo jen jako na dočasné útočiště. Stromy zasazené v úzkých pruzích trávy se zdály zakrslé, jako by se jim nedostávalo slunečního světla. Do ulice se vkrádal nádech váhavosti a nerozhodnosti, jejž jí propůjčovali lidé, kteří sem přicházeli.

Ashley se dopotácela ke svému bytu. Nákupní tašku podpírala kolenem a druhou rukou odemykala dveře. Když za sebou zabouchla, cítila se znenadání úplně vyčerpaná.

Potěšilo ji, že nedostala další dárek v podobě uvadlých květin.

Uklidit mušli, jogurt, minerálku a salátové dresinky do lednice jí zabralo sotva pár minut. Ze zásuvky na zeleninu vytáhla plechovku piva, otevřela ji a dlouze se napila. Pak se přesunula do obývacího pokoje. Ulevilo se jí, když na záznamníku neobjevila žádný nový vzkaz. Znovu se napila a napomenula se za svou pošetilost. Je přece spousta lidí, jejichž hlas by slyšela ráda. Rozhodně taková Susan Fletcherová, se kterou by si ráda zase vyšla. Doufala taky, že jí zavolá Will Goodwin a pozve ji na další schůzku. Jak tak v mysli procházela seznamem kamarádů, došlo jí, že by bylo velice hloupé nechat se Michaelem izolovat. A když s ním mluvila naposledy, byla docela přímočará. Třeba to tím skončilo.

Čím častěji si rozhovor přehrávala v hlavě, tím zdařilejší se jí zdál. Možná neoprávněně.

Skopla boty, svezla se na židli za pracovním stolem a zapnula počítač. Zatímco se rozbíhal operační systém, tiše si pro sebe pobrukovala.

V elektronické poště na ni k jejímu překvapení čekalo padesát nových zpráv. Očima přeletěla odesílatele. Ukázalo se, že jí psali téměř všichni, jejichž adresy má v programu uloženy. Najela kurzorem na první dopis, který byl od Anne Armstrongové, kolegyně z muzea, a otevřela ho. Naklonila se k monitoru a přemítala, copak asi potřebuje. Jenže Anne Armstrongová e-mail nenapsala.

Ahoj, Ashley. Chyběla jsi mi víc, než si umíš představit. Brzo ale budeme spolu navždy, a to bude skvělé. Jak vidíš, za touto zprávou následuje padesát šest dalších. Nemaž je, jsou v nich obsažené důležité informace, které budeš potřebovat. Dnes té miluji více než včera, a zítra tě budu milovat ještě víc.

Navždy tvůj Michael

Ashley se chtělo křičet, ale z hrdla jí nevyšla ani hláska.

Zezačátku se majitel benzinové pumpy netvářil příliš sdílně.

„Aby bylo jasno.“ začal a otřel si olejem umaštěné ruce do stejně umaštěného hadru, „jestli chcete vědět něco o Michaelu O’Connellovi, řekněte mi proč.“

„Jsem spisovatel.“ odvětil jsem. „A jednu z postav píšu podle něj.“

„O’Connell a v knížce?“ Řečnickou otázku následoval krátký nucený smích. „Tak to musí být detektivka.“

„Máte pravdu, něco takového. Ocením jakoukoliv informaci.“

„Za opravu auta si tu účtujem padesát dolarů na hodinu. Jak dlouhou dobu budete potřebovat vy?“

„To záleží na tom, kolik mi toho řeknete.“

Muž si odfrkl. „No tak v tom případě záleží na tom, co chcete vědět. Makal jsem s O’Connellem celou tu dobu, co tu dělal. Je to sice už hodně dávno a spoustu let jsem ho neviděl – a rozhodně jsem rád ale…, no, to já jsem ho tu zaměstnal, tak bych vám o něm něco říct moh. Ale místo toho bych taky moh opravovat tuhle převodovku, jestli mě chápete.“

Neustále jsme se motali v kruhu a já jsem usoudil, že se nikam nedostaneme, dokud nesáhnu do zadní kapsy kalhot, nevytáhnu peněženku a rychle neodpočítám sto dolarů. Což jsem udělal. Položil jsem bankovky na přepážku, u které jsem stál. „Chci jenom pravdu.“ poznamenal jsem, „a jenom informace z první ruky.“

Mechanik se zadíval na peníze. „Všechno o tom hajzlovi, jasný.“ Natáhl ruku pro bankovky, ale já jsem je přitiskl dlaní k přepážce. Připadal jsem si jako chladnokrevný hrdina z hollywoodského trháku. Muž se usmál a odhalil díry v řadě bílých zubů.

„Nejdřív jednu otázku,“ pronesl. „Vy víte, kde je teď?“

„Zatím ne. Ale dřív nebo později ho najdu. Proč?“

„Není to člověk, kterýho bych chtěl schválně nasrat. Aby tak přišel a sám se pak vyptával. Jako třeba proč jsem s váma vůbec mluvil. Nebylo by příjemný, kdyby se ptal zrovna na tohle. A ještě aby z toho byl naštvanej.“

„Tento rozhovor zůstane jen mezi námi dvěma.“

„To jsou silný slova a dobře se poslouchaj. Ale jak si můžu bejt jistej, pane spisovatel, že dodržíte slovo?“

„Budete se muset spolehnout.“

Zavrtěl hlavou, ale nestrhával zrak z bankovek. „Nic moc vyhlídky, zvlášť co se zrovna tohohle chlápka týká. Nechce se mi měnit duševní klid za usmolenou stovku.“ Chvíli přemýšlel a pak pro sebe zamumlal: „Seru na to.“ Pokrčil rameny a spustil: „Michael O’Connell tu dělal tak rok. Zhruba po dvou minutách bylo jasný, že bude dělat ve směnách se mnou. O všechno by mě obral. Byl to ten nejmazanější grázl, co tu kdy měnil svíčky, to bezpochyby. A taky kradl peníze, docela sprostě. Byl hrozně sympatickej, ale prohnanej zároveň, jestli si to umíte představit. Sotva jste si všimnul, že vám něco vzal. Většina kluků, co tady zaměstnávám na pumpu, jsou bud studenti, co si chtěj přivydělat, nebo chlápci, co neprolezli rekvalifikačním kurzem u nějaké velké společnosti, a tak se místo toho upíchnou tady. Takže na to, aby kradli, jsou bud moc mladí, nebo moc hloupí. Chápete?“

Místo odpovědi jsem si majitele stanice dlouze prohlížel. Byl přibližně mého věku, ale kolem očí a koutků úst se mu tvořily vrásky od věčného ležení pod podvozky aut v každém počasí. Kouření mu taky neprospívalo. Rozvážně si vložil cigaretu do úst a ostentativně tak ignoroval nápadný nápis NEKOUŘIT, jejž nejspíš sám pověsil na protější zed. Hovořil přímo ke mně, ale hlavu měl nakloněnou na stranu, takže to znělo, jako by mluvil zboku.

„Takže tu začal pracovat…“

„Jo. Pracoval tu, ale vlastně tu nepracoval. Sledujete mě?“

„Ne tak úplně.“

Mechanik obrátil oči v sloup. „O’Connell tu trávil předepsanou dobu. Ale opravovat staré karburátory a dělat udržovací kontroly, to nebylo jeho parketa. Rozhodně tím nechtěl zaplácnout budoucnost.“

„A co byla jeho parketa?“

„Třeba výměna perfektně fungujícího čerpadla za starší a jeho následný prodej. Rozdíl si samozřejmě strčil do kapsy. Stejně jako dvacet babek od kohokoliv, kdo sem nakráčel se žádostí, aby jeho stará herka prošla v Massachusetts emisní kontrolou. Taky například s radostí rozbil kardanový kloub kladivem, aby pak nějakému studentíkovi z Bostonské mohl oznámit, že potřebuje nové brzdy a taky že si musí nechat udělat geometrii.“

„Takový šikovný podvodníček.“

Majitel se usmál. „Přesně tak. Ale to jsme teprve u jeho slupky.“

„Fajn. Co dál?“

„Po večerech chodil na počítačový kurzy a zajímalo ho všechno, co se týkalo notebooků. V tomhle byl dokonalej, úplná studna vědomostí. Podvody s kreditními kartami, zneužití osobních údajů, dvojí fakturace, podvody po telefonu…, co vás napadne, v tom měl prsty. A ve volném čase prolízal internet a pročítal noviny, časopisy a všechno možné, z čeho by se dalo zjistit víc o nejnovějším vývoji na poli virtuálních podvodů. Míval takový složky se spoustou výstřižků, jenom aby držel krok. A víte, co říkával?“

„Co?“

„Nemusíte nutně někoho zabít, abyste ho odrovnal. Ale jestli vážně chcete, tak můžete. A jestli doopravdy víte, co děláte, nikdo na vás nepřijde. Nikdy.“

To jsem si zapsal.

Když si majitel pumpy všiml, že si něco zapisuji, usmál se a natáhl ruku pro peníze. Nechal jsem ho, ať si těch sto dolarů strčí do kapsy. „Víte, co na tom bylo nejpitomější?“

„Copak?“

„Člověk by si myslel, že chlápek jako on bude mířit vysoko, že se bude pídit po tom, jak zbohatnout. Ale s O’Connellem to bylo trochu jinak.“

„A jak tedy?“

„Jeho cíl byla dokonalost. Jako by chtěl dosáhnout něčeho velkýho. Ale zároveň zůstat v anonymitě.“

„Třeba se bál, že mu to nevyjde,“ napadlo mě.

„Kdepak, to je blbost. Ten si byl jistej, že dokáže něco velkýho. Byl závislej na ambicích, byly pro něho jako droga. Umíte si představit, jaký to je bejt s člověkem, kterej se v podstatě chová jako narkoman, jenom s tím rozdílem, že si do žil nepouští zrovna heroin nebo kokain? Celou dobu tady se opíjel těma svýma plánama, pořád se připravoval na nějakou velkou věc. Jako by na něj někde něco čekalo a on se k tomu přibližoval. Práce tady, nebo cokoliv dělal někde jinde, sloužila jen jako výplň prázdnejch míst po cestě za jiným cílem. Ale zároveň nestál ani o peníze, ani o slávu, chtěl něco úplně jinýho.“

„Takže jste se rozloučili?“

„Jo. Nechtěl jsem se nechat využít, až by si ten hajzlík uvědomil, co vlastně chce. Víte, co se říká: účel světí prostředky. No, přesně tím se O’Connell řídil a někdo na to určitě doplatil. Jak říkám, ten kluk měl velký plány.“

„Vy ale nevíte…“

„Nemám páru, jak skončil. Ale viděl jsem dost na to, aby mě to jednou pro vždy pořádně vyděsilo.“

Překvapeně jsem na mechanika pohlédl. Nevypadal na to, že by slovo vyděšený používal běžně. „To nechápu,“ řekl jsem. „On vás děsil?“

Potáhl dlouze z cigarety a vyfoukl dým nad hlavu. „Setkal jste se někdy s někým, kdo neustále dělá něco jinýho, než co vlastně dělá? Možná to nedává smysl, asi ne, ale přesně to byl O’Connell. Když jste to na něj vytáh, jen se na vás tak díval, vlastně zíral jakoby skrz, jako byste tam ani nestál. Ale vryl si o vás něco do paměti, a jakmile dostal příležitost, využil toho proti vám.“

„Proti vám konkrétně?“

„To je jedno, prostě to nebyl člověk, kterýmu byste chtěl křížit cestu. Stát kousek stranou, to ještě šlo, ale zkřížit mu cestu nebo plány na to, co chtěl…, no, tomu bych se radši vyhnul.“

„Choval se násilnicky?“

„Choval se tak, jak se mu zrovna hodilo. Možná právě to na něm bylo tak děsivé.“

Muž znovu zhluboka potáhl ze smrtící cigarety. Na nic už jsem se nezeptal, ale sám od sebe doplnil: „No, pane spisovatel, něco vám řeknu. Asi tak před desíti lety jsem tu jeden den zůstal dlouho do noci, tak do dvou do tří do rána, a najednou se tu objeví dva kluci. Ani jsem se neotočil a už jsem měl před obličejem nablejskanou ocelovou devítku. Jeden z nich byl samý ‚zkurvysyn sem/ a ‚čůrák tam‘ a furt řval něco jako ‚Nechám ti proletět kulku hlavou, starouši,‘ a podobný kraviny. V tu chvíli jsem si opravdu myslel, nekecám, že je se mnou konec, že to fakt udělá, zatímco jeho kumpán mi to tu vybílí. A jak nejsem věřící, tak tehdá jsem koktal všechny zdrávasy a otčenáše, co mě napadly, protože bylo jasný, že je po mně. Pak ale ti kluci skoro bez jedinýho slova odešli a já zůstal ležet na zemi za přepážkou. O svým spodním prádle bych radši pomlčel. Umíte si to představit?“

Přikývl jsem. „Nic příjemného.“

„To máte pravdu, vůbec nic příjemnýho.“ Pousmál se a zatřepal hlavou.

„Ale co s tím má společného O’Connell?“

Muž pomalu zavrtěl hlavou a vydechl.

„V podstatě nic,“ řekl rozvážně. „Vůbec nic. Jenom to, že kdykoliv jsem s ním mluvil a on mi nic neodpověděl, jen poslouchal a koukal na mě tím svým pohledem, připomínalo mi to tu černou díru v hlavni pistole. Měl jsem z něho naprosto stejnej pocit. Pokaždý, když jsem s ním mluvil, mě napadalo, jestli si tím, co říkám, nepodepisuju rozsudek smrti.“

/8

PANIKA PROPUKÁ

Ashley se nakláněla k monitoru a zkoumala každé slovo, které na ni blikalo z obrazovky. Seděla tak už přes hodinu a pomalu jí začínala tuhnout záda. Lýtkové svaly se jí trochu chvěly, jako by toho dne uběhla mnohem delší vzdálenost, než je zvyklá.

E-mailové zprávy obsahovaly závratné množství milostných vzkazů, elektronických srdíček a balónků, nepovedených O’Connellových básniček a mnohem lepší poezie, kterou ukradl Shakespearovi, Andrewovi Marvellovi, a dokonce i Rodu McKuenovi. Všechny zprávy se zdály neuvěřitelně dětinské a vyznívaly jako otřepané fráze, přesto naháněly strach.

Pokusila se z e-mailů vypisovat různá slova a věty, aby přišla na to, co jí chce Michael říct. Nesnadný úkol jí nic neulehčovalo, žádná slova psaná kurzivou či tučně, nic do očí bijícího. Když už se zprávami zabývala téměř dvě hodiny, znechucená zbytečnou námahou rozčileně odhodila tužku. Připadala si hloupá, jako by jí unikalo něco zřejmého, co by každý nadšený křížovkář odhalil hned na první pohled. Nenáviděla tyhle hry.

„Co tam je?“ zakřičela do obrazovky. „Co mi chceš říct? Co mi tam píšeš?“

Hlas jí přeskakoval do nezvyklých výšek.

Myší rolovala v textu zpět nahoru a začala znovu procházet všechny zprávy jednu po druhé. Otevírala je a zase zavírala, ve vteřině se objevily na obrazovce a hned zase mizely.

„Co? Co? Co?“ křičela u každé z nich.

A pak jí to došlo.

Michaelovo sdělení nebylo ukryto ve zprávách, které poslal. Spočívalo v tom, že je vůbec poslal.

Každá z nich přišla z adresy uvedené v jejím seznamu. Každá pocházela od něj. To, že se jedná o vyznání lásky hodné žáka základní školy, roli nehrálo. Podstatné bylo, že dokázal proniknout do jejího počítače a vhodnou volbou slov ji pak přinutit, aby si všechny zprávy přečetla. Ashley pochopila, že když jednu z nich otevřela, pravděpodobně také otevřela nějakou skrytou elektronickou bránu. Michael O’Connell se podobal viru. Zrovna v této chvíli jí byl tak blízko, jako by seděl přímo vedle ní.

Vydala krátký vzdech a práskla sebou do opěradla. Měla pocit, že ztrácí rovnováhu, hlava se jí motala a točil se s ní celý pokoj. Popadla opěrky židle a pokoušela se ovládnout. Několikrát se zhluboka nadechla ve snaze zmírnit zběsilý tlukot srdce.

Pomalu se otočila a očima klouzala po svém malém bytě. Michael O’Connell tu strávil jedinou noc, a to ještě ne celou. Měla za to, že byli tenkrát oba opilí, když ho pozvala nahoru. Snažila se teď ve své ustrašené střízlivé mysli přehrát události oné noci. Spílala si, že si nedokáže přesně vzpomenout, kolik toho vypila. Jeden drink? Pět? Držel se snad zkrátka, zatímco ona se opíjela? Podrážděné nervy jí nedovolovaly jasně přemýšlet. Ta noc zůstávala zahalená nepříjemnou, neproniknutelnou mlhou a lehkovážností, která pro Ashley vůbec nebyla typická. Neohrabaně ze sebe strhali šaty a pak divoce souložili na posteli. Rychlé a nervózní, nepříliš něžné splynutí skončilo během pár vteřin. A pokud se v průběhu čistě fyzického aktu projevila určitá náklonnost, ona si to nepamatovala. Pro ni znamenal jen okamžitý projev vzpurnosti, a to zrovna ve chvíli, kdy mohla lehce sklouznout ke špatným rozhodnutím – v době po nehezkém, bouřlivém rozchodu s přítelem, jehož poznala v prvním ročníku. Jejich vztah přes mnohé hádky a oboustrannou nespokojenost vydržel téměř do konce studií. Teď ji na každém kroku pronásledoval nejistý pocit z dokončení školy, z kariéry i akademické budoucnosti. Cítila se osamocená, vzdálená rodičům i přátelům. Směr, kterým se její život ubíral, se jí zdál vynucený okolím, a všechno v něm jí připadalo jaksi zdeformované a nesourodé. A do toho zmatku přišla tahle hloupá noc s Michaelem O’Connellem, jedna jediná. Byl pohledný a svůdný a lišil se od všech studentů, se kterými během studia na vysoké chodila. Neušel jí ani zvláštní pohled, kterým si ji přes stůl prohlížel, jako by se snažil zapamatovat si každičký milimetr jejího těla, a to ne zrovna v tom romantickém smyslu slova.

Potřásla hlavou.

Když bylo po všem, svalili se oba na postel. Ashley popadla polštář a s pocitem, že se s ní točí celý pokoj, a kyselou chutí v ústech okamžitě usnula. A co dělal on? ptala se sama sebe. Zapálil si cigaretu? Ráno vstala s výmluvou, že spěchá na schůzku. Ani ho nepolíbila, natož aby znovu souložili. Nenabídla mu ani snídani, jen zmizela do sprchy a pod horkou vodou vrstvou pěny zuřivě omývala každičký kousek pokožky. Jako by ji provázel nezvyklý, nepříjemný zápach. Přála si, aby už Michael odešel, ale on tam pořád byl.

Pokoušela se vybavit si jejich krátký ranní rozhovor. Udržovala chladný odstup, vymýšlela si lži a roztržitě vysvětlovala, proč s ním nechce nic mít. Nakonec na ni zůstal nepříjemně a dlouho mlčky zírat, pak se usmál, kývl hlavou a bez dalších řečí odešel.

A teď pořád mluví o lásce, blesklo jí hlavou. Kde se to v něm vzalo?

Představila si ho ve dveřích, když odcházel. Při vzpomínce na ledový výraz v jeho tváři se neklidně zavrtěla.

Každý jiný chlap by po takové noci odešel bud naštvaný, nebo se špetkou naděje, možná s hraným chvástáním, říkala si. O’Connell se ale choval úplně jinak. Jednoduše ji zmrazil svým mlčením a pak zmizel. Jako by tušil, že neodchází nadlouho.

Přemýšlela dál. Spánek, sprcha, spousta času, kdy byla otočená zády. Nechala počítač zapnutý? Co měla poházené po stole? Výpisy z účtů? Jaká čísla a hesla? Co ještě stačil najít a sebrat?

Co dalšího jí vzal?

Ta otázka se nabízela, ale Ashley si ji za žádnou cenu nechtěla pokládat.

Pokoj se s ní na okamžik znovu zatočil. Ashley vyskočila ze židle a co nejrychleji utíkala do koupelny. V malé místnosti se vrhla nad vycíděnou záchodovou mísu a prudce zvracela.

Když se umyla, přehodila si přes ramena deku a posadila se na okraj postele. Přemítala, co dál. Cítila se jako utečenec, který po několika bouřlivých dnech na lodi zmítané větrem uprostřed oceánu konečně ztroskotal.

Čím déle seděla, tím byla naštvanější.

Michael O’Connell nemá žádné právo si ji nárokovat. Nemá právo ji obtěžovat. Vyznání nehynoucí lásky z jeho úst znělo víc než hloupě.

Většinou byla Ashley tolerantní člověk, nesnášela konflikty a hádkám se snažila vyhýbat téměř za každou cenu. Ale tohle šílenství – příhodnější slovo ji nenapadlo – po vztahu na jednu noc zachází příliš daleko.

Odhodila deku a vyskočila na nohy.

„Zatraceně,“ zaklela nahlas. „Tohle skončí. Přesně dneska. Už mám těch pitomin tak akorát dost.“

Přešla k psacímu stolu a popadla mobilní telefon. Aniž si rozmyslela, co přesně chce říct, vytočila O’Connellovo číslo.

Zvedl to téměř okamžitě.

„Ahoj lásko,“ ozval se docela vesele, navíc natolik důvěrně, že ji to ještě víc rozzuřilo.

„Nejsem tvoje láska.“

Ticho.

„Podívej, Michaeli, tohleto musí skončit.“

Stále nic neříkal.

„Rozumíš?“

Neodpověděl.

Po chvíli už si nebyla jistá, jestli tam ještě je. „Michaeli?“

„Jsem tady,“ odvětil chladně.

„Je konec.“

„Nevěřím ti.“

„Je po všem.“

Krátká odmlka. Pak prohlásil: „To bych neřekl.“

Ashley ho chtěla zkoušet přesvědčovat dál, když jí došlo, že zavěsil.

„Ty zkurvysyne zasranej!“ zanadávala a vytočila znovu jeho číslo.

„Chceš tomu dát ještě šanci?“ ozvalo se tentokrát.

Ashley se zhluboka nadechla.

„Tak fajn,“ pronesla odměřeně, „když to s tebou nepůjde po dobrém, holt to bude muset jít po zlém.“

Slyšela, jak se zasmál, ale neřekl nic.

„Bezva, takže si spolu dáme oběd.“

„Kde?“ vyhrkl.

Okamžik v hlavě vybírala to nejvhodnější místo. Měla by ho dobře znát a taky by tam měli znát ji – O’Connell si tam musí naopak připadat jako nezvaný host. Klidně i nějaké bistro na univerzitě. Zkrátka podnik, kde bude mít Ashley na každém rohu spojence. To vše jí dodá potřebnou odvahu a jistotu ve chvíli, kdy ho bude jednou pro vždy odmítat, říkala si.

„Restaurace u muzea umění.“ navrhla. „Dneska v jednu?“

Vycítila, jak se na druhé straně usmívá. Mráz jí přeběhl po zádech, jako by prasklinou v okenním rámu profoukl studený závan větru. Návrh tedy přijal, uvědomila si, když opět zavěsil.

„Mám dojem.“ začal jsem, „že svým způsobem jde hlavně o poznání. Všichni museli přijít na to, co se vlastně děje.“

„Ano,“ přitakala. „Lehce se řekne, hůř udělá.“

„Proč myslíte?“

„Všichni si rádi myslíme, že dokážeme odhalit nebezpečí, až bude na dohled. Každý je schopen vyhnout se něčemu, co na první pohled přináší neštěstí, hlasitě píská, červeně bliká a ze sirén pouští varovné signály. Jenže vypořádat se s něčím, o čem v podstatě nic nevíte, je mnohem složitější.“

Chvíli přemýšlela a já mlčel. Popíjela ledový čaj a zvedla skleničku ke rtům.

„Ashley to věděla,“ zkusil jsem.

Zavrtěla hlavou. „Kdepak. Bála se, to ano. Ale jak byla vystrašená, tak jí lezl na nervy, což poněkud zastíralo pravý rozměr beznadějné situace, ve které se nacházela. Mimo to, co vlastně o Michaelovi věděla? Nic moc. Zdaleka ne tolik, kolik věděl on o ní. Scott, ačkoliv všechno sledoval zdálky, měl překvapivě větší šanci chápat, proti čemu doopravdy stojí, protože se spoléhal na instinkt. Hlavně v počátcích.“

„A co Sally? A ta její partnerka, Hope?“

„Ty strach ještě neovládl, ovšem netrvalo dlouho a i to se změnilo.“

„A O’Connell?“

Zaváhala. „Nechápali ho. V té chvíli jim to ještě nedocházelo.“

„Nedocházelo co?“

„Že teprve teď se začíná opravdu bavit.“

/ 9

DVĚ SCHŮZKY

Scott se nemohl dovolat Ashley na pevnou linku ani na mobil, což ho okamžitě znervóznilo. Hned si ale řekl, že to určitě nic neznamená. Je poledne a nejspíš bude někde venku. Znal svou dceru a věděl, že mnohdy nechává mobilní telefon zapnutý doma v nabíječce.

Nechal jí několik vzkazů na téma Jen mě zajímalo, jak se máš‘, a dál zatím nic nepodnikal. Má si vůbec dělat starost? Cítil, jak se mu zrychluje tep. Vstal a přecházel po malé kanceláři tam a zpět. Pak se zase posadil a zabýval se prací, která by klidně mohla počkat – odpovídal studentům na e-maily a vytiskl si pár esejů. Snažil se zabít čas v době, kdy nevěděl jistě, zda si může dovolit jím plýtvat.

Chvíli se pohupoval v křesle za stolem a myslí mu běžely vzpomínky z Ashleyina dětství. Neradostné vzpomínky. Když byl dceři asi rok, schvátil ji ošklivý zánět průdušek. Měla vysoké horečky a bez ustání kašlala. Celou noc ji držel v náručí, snažil se ji utěšovat a chlácholivými slovy zklidnit suchý kašel, který otřásal jejím tělíčkem. Poslouchal, jak jí slábne dech a je pro ni stále obtížnější nabírat vzduch do plic. V osm ráno zavolal pediatrovi a dostal příkaz ji okamžitě přivézt. Doktor se nad Ashley sehnul, poslechl si hrudní koš, pak se zprudka obrátil ke Scottovi a chladně se otázal, proč ji se Sally už dávno nevzali na pohotovost. „Co?“ tázal se. „To jste si myslel, že když ji budete celou noc držet v náručí, tak se uzdraví?“

Scott neodpověděl, ale dával mu zapravdu. Ano, myslel si, že když ji bude objímat, uzdraví se.

Antibiotika byla samozřejmě mnohem lepší volbou.

Když začala Ashley bydlet střídavě v domě své matky a pak u něj, býval Scott často dlouho vzhůru, přecházel po ložnici a čekal, až se vrátí. Přitom si bezděčně představoval ty nejhorší nástrahy, jaké na ni mohou čekat: srážka s automobilem, přepadení, drogy, alkohol, sex – všemožná nebezpečí dospívajících. Věděl, že Sally, na rozdíl od něj, dokázala v době, kdy se Ashley na protest proti bůh sud čemu toulala po nocích venku, klidně spát. Nedokázala zvládat vyčerpávající únavu, kterou s sebou starosti o dceru přinášely. Možná to vnímala tak, že když ty vypjaté situace zaspí, jako by ani neexistovaly, napadlo ho.

To nesnášel. Už před rozvodem se cítil osamělý.

Popadl obyčejnou tužku a obracel ji v prstech tak dlouho, až ji nakonec zlomil.

Zhluboka se nadechl. „Co? To jste si myslel, že když ji budete celou noc držet v náručí, tak se uzdraví?“

Dělat si starosti ničemu nepomůže, došlo mu. Musí něco podniknout, i kdyby to měla být úplná hloupost.

Ashley přišla do práce o deset minut dřív než obvykle. Poháněl ji vztek, a tak obvykle pohodovou chůzi vystřídal rychlý krok podnícený tokem myšlenek na Michaela O’Connella. Pár vteřin hleděla na obrovské dórské sloupy, které stály před vchodem do muzea, pak se obrátila a očima přeletěla ulici. Měla ze sebe radost. Místo, kde pracuje, se nachází v jejím světě, nikoliv v jeho. Mezi uměleckými díly jí bylo dobře, vyznala se v nich a cítila energii, která provázela každý tah štětcem. Plátna byla stejně jako celé muzeum obrovská a zabírala ohromnou část zdí. Každý z návštěvníků se vedle těchto obrazů musel cítit nicotný a mnohým z nich to nahánělo strach.

Pocítila lehké uspokojení. Vybrala ideální místo, kde se bude moct z Michaelových potrhlých vyznání konečně vymanit. Je obklopena svým světem, nic tady není jeho. V muzeu jí ve srovnání s množstvým ohromných děl bude připadat bezvýznamný a slabý. Očekávala, že setkání proběhne rychle a pro oba bezbolestně.

Přehrávala si schůzku v hlavě. Bude stát nekompromisně za svým, bude slušná, ale neústupná.

Žádné zajíkání, žádné nářky. Žádné ukňourané prosbičky, ať ji nechá na pokoji.

Bude přímá a půjde rovnou k věci. Hotovo. Konec.

Žádné diskuse o lásce, žádné ústupky. Nebude se mluvit o té noci, ani o e-mailových zprávách. Nezmíní zvadlé květiny a nenakousne nic, co by mohlo vést ke zdlouhavější debatě. Nebude mu nic vyčítat. Jasný, čistý rozchod, prostě Nezlob se, je po všem. Díky. A nikdy na shledanou.

Ve svých představách došla tak daleko, že si dovolila doufat, že až bude tohle všechno za ní, zavolá jí Will Goodwin. Překvapilo ji, že se neozval. Popravdě řečeno, ona na takové jednání u mužů zvyklá nebyla, a tak ji trochu znejisťovalo. Odvedla na chvíli myšlenky od Michaela O’Connella a přemítala o Willovi, zatímco kráčela prostorami muzea a kývala na pozdrav známým tvářím. Dokonce se dokázala nechat trochu unést obyčejným, příjemným dnem.

V přestávce na oběd zamířila do kantýny, usadila se u malého stolečku a objednala si předraženou perlivou vodu. K jídlu si nedala nic. Vybrala si místo tak, aby měla výhled na schody před vchodem do muzea a široká skleněná vrata, kterým se Michael nevyhne, až bude vcházet. Mrkla na hodinky. Přesně jedna hodina. Opřela se o židli a čekala. Věděla, že přijde včas.

Začaly se jí trochu třást ruce a v podpaždí se neznatelně potila. Žádný polibek na tvář, připomněla si, a žádné potřesení rukou, prostě za žádných okolností žádný fyzický kontakt. Ukáže jen na protější židli, toť vše. Jednoduché, stručné, přímé. Hlavně se nenechat zmást.

Připravila si pětidolarovou bankovku, která na zaplacení sklenice vody bohatě postačí, a strčila ji do kapsy. Pokud bude chtít rychle odejít, nesmí ji nic zdržovat. V duchu si za svou prozíravost gratulovala.

Ještě něco? tázala se sama sebe. Hlavně žádné otevřené konce. Byla rozrušená, ale zároveň bez energie. Procházet dokola v duchu svůj plán ji úplně vyčerpalo.

Pohlédla ven okenními tabulemi. Už by se měl každou chvílí objevit. Venku stálo několik dvojic a mladí rodiče, s nimiž se vleklo znuděné šestileté dítě. Po schodišti pomalu stoupali dva podivně vyhlížející postarší muži, kteří najednou jako na povel zastavili, aby si odpočinuli.

Očima přeletěla chodník a pak se zadívala na vzdálenější konec ulice. Po Michaelu O’Connellovi ani památky.

Deset minut po jedné se začala neklidně vrtět.

Ve čtvrt na dvě přišel číšník a slušně, ale rozhodně se jí zeptal, zda si chce objednat něco k jídlu.

V půl druhé už věděla, že nepřijde. Stále však čekala.

Ve dvě hodiny položila na stůl pětidolarovou bankovku a odešla.

Naposledy se rozhlédla kolem sebe, ale Michaela O’Connella neviděla. S pocitem bezvýchodné prázdnoty uvnitř zamířila zpět do práce. Když se posadila za stůl, okamžitě sáhla po telefonu. Chtěla mu zavolat a zeptat se, co to mělo znamenat.

Prsty ale váhaly.

Hlavou jí blesklo, že z toho mohl vycouvat. Pochopil, že se s ním jednou pro vždy rozejde, a nechtěl tu špatnou zprávu slyšet na živo. Možná už z mého života zmizel sám od sebe. V tom případě by byl tento telefonát zbytečný a naopak by její záměr pokazil.

Nevěřila sice, že by ji potkalo takové štěstí, ale vyloučit to také nemohla. Byla by nečekaně, nenadále a nádherně volná.

S nejasným názorem na to, co se vlastně stalo, se vrátila k práci a snažila se zaplnit mysl monotónní činností.

Ten den pracovala déle, než musela.

Když vyšla z muzea, padal venku sice slabý, ale studený, nepříjemný déšť. Velké kapky hrály osamělou serenádu na tvrdém dláždění ulice. Ashley si narazila pletenou čepici, povytáhla límec kabátu a s hlavou skloněnou před deštěm vyrazila na cestu. Opatrně sešla po kluzkých schodech na chodník a užuž chtěla přidat do kroku, když v protější výkladní skříni zachytila koutkem oka odraz červeného neonu z vývěsního štítu. Když kolem projížděl osobní automobil, slila se neonová záře se světlem z předních reflektorů. Netušila, proč se tím směrem zadívala, ale pohled jí náhle utkvěl na přízračné, temné postavě.

Stál jednou polovinou těla v záři světla a druhou skrytý v šeru. A čekal. Michael O’Connell.

Zarazila se.

Jeden ze druhého nespustili zrak.

Michael měl na hlavě tmavý kulich a šedozelenou sportovní bundu vojenského střihu s kapucí. Byl zahalen neosobní anonymitou, ale zároveň z něj vyzařovala jasná síla, kterou Ashley nedokázala pojmenovat.

Přepadl ji nával horka a téměř se zalykala dechem.

Nepohnul se. Kromě neústupného pohledu, kterým ani nenaznačil, že ji poznal, neudělal jediné gesto.

Na silnici před ní náhle jeden automobil prudce změnil směr, aby se vyhnul taxíku, a oslnil ji světlomety. Ozvalo se troubení klaksonů a zaskřípění brzd na mokré dlažbě. Událost odvedla její pozornost jen na malý okamžik, přesto když se otočila zpět, Michael O’Connell už byl pryč.

Bezděčně ucukla.

Rozhlédla se kolem sebe, ale po Michaelovi jako by se slehla zem. Okamžik váhala, co vlastně viděla. Vypadal spíš jako halucinace než reálná osoba.

Nejistě se rozešla dál. Nepotácela se, jako kdyby byla opilá, ale kráčela roztřeseně plná pochyb. Nedokázala se zbavit pocitu, že jí jde v patách. Zničehonic se zprudka otočila. Málem se tak srazila s podnikatelem, který spěchal proti ní. Jak se mu snažila rychle vyhnout, střetla se s dvojicí mladých lidí. „Hej, dávej pozor!“ zvolali nakvašeně a obešli ji.

Ashley se obrátila a kráčela za nimi. Nedávala pozor, kam šlape, ignorovala vodu z kaluží, která jí šplíchala pod nohama. Otáčela hlavu napravo nalevo, ale nikde nikoho neviděla. Chtěla se otočit a podívat za sebe, jenže na to se příliš bála. Místo toho pořád zrychlovala, už téměř utíkala.

Za pár vteřin doběhla ke stanici metra. Prorazila turniketem, vděčná za dav lidí na pronikavě osvětleném nástupišti. Natahovala krk a snažila se mezi nimi najít O’Connella. Nikde jej neviděla. Obrátila se k východu a sledovala další cestující, kteří se hrnuli po schodech k východu. Po Michaelovi ani stopy. Přesto si nebyla jistá, zda tam někde opravdu nestojí. Do všech hloučků pohledem nepronikla a sloupy i všemožné plakáty jí bránily v rozhledu. Naklonila se z nástupiště a modlila se, aby už přijel vlak v žádaném směru. V tu chvíli netoužila po ničem tolik, jako zmizet, utéct pryč. V duchu se ujišťovala, že ve stanici plné lidí se jí nemůže nic stát. Právě si znovu opakovala, že je v bezpečí, když v zádech ucítila silné šťouchnutí. Na omračující vteřinu se vyděsila, že ztratí rovnováhu a spadne do kolejiště. Zalapala po dechu a trhla sebou zpátky.

Ztěžka polkla a sklonila hlavu. Napjala svaly v očekávání přímého fyzického kontaktu, jako by Michael O’Connell stál přímo za ní a chystal se do ní strčit. Napínala uši a snažila se zachytit jeho dech, ale na to, aby se obrátila, byla příliš vystrašená. Šum nástupiště proťalo kvílení brzd přijíždějící soupravy. Když vlak konečně zastavil a před ní se s typickým zasyčením otevřely dveře vagonu, vydechla úlevou.

Nechala se unášet proudem pasažérů a sklouzla na sedačku. Okamžitě se ocitla v sevření spolucestujících, z jedné strany těžce dosedla postarší žena a ze druhé student, jenž odpudivě páchl cigaretovým kouřem. Další půltucet lidí stál nad ní a držel se kovových úchytů a tyčí nad hlavou.

Ashley zvedla hlavu a rozhlédla se kolem sebe. Zkoumala každý obličej.

Dveře se zase se zasvištěním zavřely a vlak se zakymácel při rozjezdu.

Netušila proč, ale jak souprava nabírala rychlost, ještě jednou se otočila a vrhla pohled na zvýšené nástupiště. Co spatřila, jí vyrazilo dech, tak tak že nevykřikla úděsem – přesně tam, kde před několika vteřinami sama stála, teď viděla O’Connella. Nepohnul se. Vypadal jako socha s naprosto lhostejným výrazem ve tváři. Znovu se setkali pohledem. Vlak stále zrychloval a vzdaloval se od stanice, až jí O’Connell zmizel z dohledu.

Vlak ji spěšně odvážel pryč a při jízdě se rytmicky kymácel. Bez ohledu na to, jak rychle ujížděl, však Ashley pochopila, že nikdy neuteče dost daleko, aby se dostala z dosahu muže, jenž ji pronásledoval.

Část Massachusettské univerzity v Bostonu, která nabízí veřejnosti širokou škálu večerních kurzů, se nachází ve čtvrti Dorchester, přímo vedle přístavu. Domy jsou tam ohyzdné a zanedbané, jako by šlo o nějaké středověké opevnění, a mezi tmavými cihlovými zdmi a šedými betonovými chodníky byla v parných dnech počátkem léta učiněná výheň. Šeredná nevlastní sestra univerzity slouží všem zájemcům, kteří se chtějí vrátit ke studiu, stejně dobře jako bezpečný zákop vojákům – místo ne zrovna nejhezčí, ale v rozhodujících chvílích nepostradatelné.

V tom betonovém bludišti jsem zabloudil a musel se ptát na cestu. Hledal jsem schodiště, po kterém bych se dostal do nepříliš udržované společenské místnosti před jídelnou. Chvílí jsem rozpačitě postával, ale pak jsem konečně spatřil profesora Corcorana, jak na mě mává z klidnějšího koutu místnosti.

Rychle jsme přešli představovací formule, potřásli si rukou a chvilku vedli nezávaznou konverzaci o nezvykle horkém počasí.

„Tak,“ prohodil profesor, když se usadil za stolkem a dal si hlt vody z láhve. „S čím přesně vám mohu pomoct?“

„Jde o Michaela O’Connella,“ odvětil jsem. „Před pár lety k vám chodil na dva počítačové kurzy. Doufal jsem, že byste si ho mohl pamatovat.“

Corcoran přikývl. „To ano. Vlastně se tomu docela divím, ale skutečně si ho pamatuju, což samo o sobě o něčem svědčí.“

„Jak to?“

„Za posledních pár let prošly těmi kurzy desítky, ne-li stovky posluchačů. Hromady testů, hromady závěrečných esejů, spousty tváří. Po chvíli všichni splynou v jediný standardizovaný obraz studenta v modrých džínách a baseballové čapce s kšiltem dozadu, který pracuje na dvě směny, aby se při škole uživil.“

„Ale O’Connell…“

„No, řekněme, že mě nepřekvapuje, že se na něj někdo vyptává.“

Profesor byl malý, šlachovitý muž s ustupujícími vlasy pískové barvy a bifokálními brýlemi na očích. Kapsu košile lemovala vyrovnaná řada tužek a per a ošuntělou hnědou plátěnou aktovku nosil nacpanou k prasknutí.

„Aha, a čím to, že vás to nepřekvapuje?“ zajímal jsem se.

„No vlastně, spíš jsem to tipoval na nějakého detektiva, který ho bude vyšetřovat. Někoho z FBI, nebo třeba asistenta státního návladního. Víte, kdo hlavně chodí na moje kurzy? Lidé, kteří věří – a docela oprávněně – že informace, které se tam dozví, výrazně zlepší jejich finanční situaci. Potíž je v tom, že čím jsou zkušenější, tím snadněji přijdou na to, jak svých znalostí zneužít.“

„Zneužít?“

„A to zní líp než realita.“ pokračoval. „Mám sice celou jednu přednášku o porušování zákona, ale stejně…“

„O’Connell?“

„Většina studentů, kteří se rozhodnou jít, no, po scestí, řekněme.“ zasmál se, „jsou přesně takoví, jak si je představujete. Přerostlí burani a kriminálníci na n-tou. Potížisti, co se nabourávají do nepřístupných systémů, stahují videohry, přičemž licenční poplatek jim samozřejmě nic neříká, kradou hudební soubory a někdy dokonce kopírují filmy z Hollywoodu, ještě než je vydají na DVD. A tak podobně. O’Connell se od nich ale zásadně lišil.“

„Co myslíte tím zásadně?“

„Byl mnohem nebezpečnější a mnohem děsivější.“

„Proč?“

„Protože počítač pro něj představoval přesně to, čím ve své podstatě je: nástroj. Jaké nástroje zločinec potřebuje? Nůž? Pistoli? Únikový vůz? To záleží na tom, jaký zločin plánuje, ne? Ve správných, respektive špatných rukou může počítač napáchat stejné škody jako devítimilimetrová pistole. A jeho ruce, věřte, byly ty špatné.“

„Jak jste na to přišel?“

„Věděl jsem to od první chvíle. Nebyl tak ucouraný a neměl tak vyjevený výraz jako ostatní. Čišela z něj taková, jak to říct, jakási volnost, nevázanost. Dobře vypadal, byl nad věcí. Ale také v něm byl nádech čehosi nebezpečného. Jako by mu záleželo jen na nějakém nevysloveném cíli. Když jste se mu zadíval přímo do očí, oplatil vám to tím svým zneklidňujícím pohledem, který říkal jdi mi z cesty.

Jednou mi donesl úkol o pár dní později, tak jsem udělal to, co vždycky a co taky každé skupině oznámím první den kurzu. Za každý den prodlení jsem mu strhl jeden stupeň z celkového hodnocení. Přišel za mnou a tvrdil, že to není fér. Samozřejmě to nebylo poprvé, co si student stěžoval na známku, to si jistě umíte představit. Jenže rozhovor s O’Connellem se odvíjel v trochu jiném duchu. Nechápu, jak se mu to povedlo, ale najednou jsem se ocitl v pozici, kdy jsem obhajoval, co jsem udělal, místo aby to bylo naopak. A čím víc jsem vysvětloval, že je to spravedlivé, tím víc mhouřil oči. Dokázal vás pohledem omráčit tak, jak by k tomu někdo jiný využil tvrdý úder. Dopad byl stejný – věděl jste, že nechcete stát proti němu. Nikdy nevyhrožoval, nic nenaznačoval, nic neříkal a nic konkrétního neudělal. Ale každou vteřinu našeho rozhovoru jsem přesně věděl, co se děje. Dával mi výstrahu.“

„A na vás to zapůsobilo.“

„Byl jsem vzhůru celou noc. Moje žena se mě pořád vyptávala, co se děje, a já musel odpovídat, že nic, ačkoliv jsem věděl, že opak je pravdou. Měl jsem dojem, že jsem se na poslední chvíli vyhnul něčemu mimořádně děsivému.“

„Opravdu nikdy nic neudělal?“

„No, jednou mi tak během řeči řekl, že náhodou zjistil, kde bydlím.“

„A?“

„To je všechno. Tím to skončilo.“

„Jak?“

„Porušil jsem všechna svá pravidla, což považuji za velkou morální prohru. Po hodině jsem si ho zavolal, oznámil mu, že jsem se zmýlil, že má ve všem naprostou pravdu, a dal jsem mu áčko. Jak z úkolu, tak z celého kurzu.“

Na to jsem nic neřekl.

„Takže,“ uzavřel profesor Corcoran a sbalil si věci, „koho zabil?“

/10

NESLAVNÝ ZAČÁTEK

Hope zkoušela vařit podle nového receptu. Čekala, až přijde Sally domů z práce, a krátila si čas. Když ochutnávala omáčku, spálila si jazyk. Potichu pro sebe zaklela. Nedokázala jídlo správně dochutit a obávala se, že bude večeře odsouzena k nezdaru. Na okamžik ji přepadla bezmoc, která obyčejnému kuchařskému neúspěchu vůbec neodpovídala, a do očí jí vhrkly slzy.

Nechápala, proč se Sally procházejí tak složitým obdobím.

Při zběžné úvaze neviděla pro chvíle dlouhého ticha a kamenných výrazů žádný důvod. V Sallyině právní praxi ani v její škole se nedělo nic znepokojivého. Dařilo se jim dobře i po finanční stránce – z úspor by si mohly pořídit exotickou dovolenou nebo nové auto či nechat rekonstruovat kuchyni. Jenže kdykoliv o možném využití peněz na nějaký požitek začaly hovořit, smetlo se dané téma ze stolu. Sally pokaždé odůvodnila, proč by to či ono neměly dělat, a Hope připadalo, že její partnerka najde překážku prostě pro každý návrh. Velice ji to trápilo.

Chvíle, kdy něco podnikaly společně, jí připadaly jako dávná minulost.

Ani milování, které bývalo plné něhy a nevázanosti, už nebylo stejné. Povrchnost sexuálního aktu konaného z povinnosti ji naplňovala smutkem. A ubývalo i příležitostí.

Pramálo vášně by ukazovalo na to, že se Sally uspokojuje jinde. Představa milostného poměru byla v jejím případě směšná, ale zároveň docela pochopitelná. Hope zatnula zuby. Přemýšlet o pohromě v citové oblasti je nejlepší způsob, jak ji přivolat, říkala si, a podezřívavost ji jen znejistí. Nesnášela pochybnosti, neměla je v povaze a připustit si je bez obalu právě v této chvíli by byla chyba.

Pohlédla na nástěnné hodiny a náhle ji přepadla touha vypnout sporák, nazout sportovní boty a vyrazit si ostře a rychle zaběhat.

Venku bude ještě chvilku světlo, a přestože byla po celém dni ve škole a fotbalovém tréninku vyčerpaná, nápad dát si pár kilometrů lehkým sprintem ji okamžitě povzbudil. Dokud ještě závodně hrála, na jednu věc se mohla vždycky spolehnout – ke konci zápasu měla víc energie než soupeřky. Nevěděla, jestli je to výsledek extra tréninků, jak tvrdil trenér. Spíš se domnívala, že to má něco společného s vrozenou emocionální odolností a s jejím vnitřním motorem. Když ostatním docházely síly, ona je ještě měla odkud čerpat, a zatímco jiné hráčky sotva popadaly dech, ona únavu dokázala porazit.

Zeslabila oheň na hořáku a svižným krokem vyběhla nahoru do ložnice. Svléct šaty, hodit na sebe šortky a staré červené triko s nápisem Manchester United a nazout běžecké boty jí trvalo pár vteřin. Chtěla odejít dřív, než se Sally vrátí, aby nemusela vysvětlovat, proč se žene ven, když v tuto dobu obvykle připravuje večeři.

Bezmén stál pod schody a v nejistém očekávání vrtěl ocasem. Rozpoznal ale sportovní úbor a věděl, že dnes už se ho tato aktivita netýká. Bývaly doby, kdy nadšeně poskakoval kolem ní a těšil se ven, ale teď se spokojil s tím, že ji doprovodí ke dveřím, vrátí se na své místo a bude klidně čekat. Hope se domnívala, že přesně takto si vykládá svou psí povinnost vůči majitelce.

Zastavila se u něj, aby ho pohladila po hlavě, když zazvonil telefon.

V ten okamžik si přála utéct od všech starostí, které se v ní nahromadily, i kdyby jen na chvíli. Určitě volá Sally, že se opozdí.

V poslední době už nevolávala, že přijde z práce dřív. Hope to teď nechtěla poslouchat a instinkt jí napovídal, aby zvonění ignorovala.

Telefon zazvonil podruhé.

Vyrazila ke dveřím a otevřela je. Pak se ale zarazila. Obrátila se, několika svižnými kroky došla do kuchyně a zvedla sluchátko.

„Haló?“ ozvala se úsečně.

„Hope?“

Nebyl to jen Ashleyin hlas, ale i spousta starostí v něm.

„Nazdárek, Raketo pozdravila ji žertovnou přezdívkou, kterou používaly jen mezi sebou. „Děje se něco?“ zeptala se. Veselý tón, který nasadila, neodpovídal ani její náladě, a už vůbec ne pocitu prázdnoty, jenž jí právě sevřel žaludek.

„Ach jo, Hope.“ hlesla Ashley. Hope v jejím hlase rozpoznala dozvuk zoufalého pláče. „Asi mám problém.“

Sally měla po cestě v autě puštěnou alternativní rockovou stanici. Když pustili „Poor, Poor Pitiful Me“, cynickou píseň nedávno zesnulého Warrena Zevona, zastavila u obrubníku a nehybně s výjimkou prstů, jimiž vyťukávala rytmus na volant, ji poslouchala až do konce. Netušila, proč zastavila. Zkrátka měla pocit, že teď nemůže jet dál.

Zvedla ruce před obličej a zkoumavě se na ně zadívala. Na hřbetech vystupovaly modré žíly, vypadaly jako čáry, kterými se na mapách značí mezistátní dálnice. Prsty měla strnulé, téměř artritické. Promnula je ve snaze vrátit jim trochu ztracené ohebnosti a vláčnosti. Za mlada, vzpomínala nostalgicky, mívala krásnou pleť, okouzlující oči i ladné křivky. Ale nejpyšnější bývala na své ruce – ruce rozené hudebnice, které se hmaty a tóny učily samy od sebe. V mládí hrávala na violoncello a zvažovala přihlášku na jednu z vyhlášených konzervatoří, ale nakonec se rozhodla pro všeobecnější vzdělání, což s sebou časem přineslo manžela, dceru, poměr se ženou, rozvod, titul z právnické fakulty, advokátní kancelář a status quo.

Na cello už nehrála. Nedokázala vyloudit tak čisté a jemné tóny jako dřív, a než aby poslouchala, jak jí to nejde, raději se o to vůbec nepokoušela. Nesnesla být v něčem nedokonalá.

Píseň pomalu končila. Sally zachytila odraz svých očí na okraji zpětného zrcátka. Natáhla se a nastavila je tak, aby viděla celou tvář. Zanedlouho oslaví padesátiny. Pro někoho zlomový věk, pro ni hrůzný okamžik v blízké budoucnosti, jenž ji naplňoval úzkostí. Nenáviděla změny, kterými její tělo procházelo, od náhlého mravenčení po ztuhlé klouby. Nelíbily se jí vrásky v koutcích očí, nesnesla pohled na povislou kůži pod krkem a v zadních partiích. Aniž o tom řekla Hope, přihlásila se do místního sportovně-relaxačního klubu a kdykoliv jí to čas umožnil, mořila se na šlapacích strojích.

Začala pročítat inzeráty a články o kosmetické chirurgii a uvažovala i nad tím, že by se pod záminkou služební cesty na pár dní vytratila do nějakého luxusního lázeňského zařízení. Nevěděla jistě, proč tohle všechno před svou partnerkou tají. Na druhou stranu si ale uvědomovala, že jí takové jednání poskytne odpověď na všechno, co potřebuje vědět.

Povzdechla si a vypnula rádio.

Jako by jí někdo ukradl celé mládí. V ústech cítila hořkou pachuť. Připadalo jí, že se její život zasekl v zajetých kolejích, že všechno v něm už je vybudované, předvídatelné a jednou pro vždy dané. I její vztah, jenž by mohl způsobit rozruch v některých venkovských oblastech, kde by ho považovali za něco exotického a nebezpečného, byl v západním Massachusetts stejně nudnou záležitostí jako nevyhnutelné střídání ročních dob. Ani sexuální orientací už pomalu nevybočovala.

Sally sevřela volant a hlasitě zařvala vzteky. Nebyl to výkřik, spíš řev člověka trpícího bolestí. Potom se spěšně rozhlédla kolem sebe, aby se ujistila, že ji neslyšel žádný náhodný kolemjdoucí.

Se supěním zařadila rychlost.

A co přijde dál? ptala se sama sebe, když se řadila zpět do provozu, dobře si vědoma toho, že zase přijde pozdě k večeři. Nějaká nemoc? Rakovina prsu, osteoporóza či chudokrevnost? Ať však přijde cokoliv, nebude to horší než nekontrolovatelný vztek, úzkost a zuřivost, s nimiž nedokázala bojovat.

„Takže ty dvě ženy měly problémy.“

„Dalo by se říct. Problémy. Ale tohle slovo zdaleka nevystihuje okamžik, kdy do jejich života vstoupil Michael O’Connell, ani způsob, jakým pouhá jeho přítomnost ovlivnila všechno, co se dělo.“

„Chápu,“ přikývl jsem.

„Vážně? Protože mně se úplně nezdá.“

Seděli jsme v malé restauraci blízko vchodu, odkud měla okny výhled na hlavní třídu univerzitního městečka, ve kterém jsme bydleli. Pousmála se a obrátila se zpátky ke mně.

„Při našich příjemně bezpečných, středostavovských životech bereme spoustu věcí jako samozřejmost,“ pronesla, a aniž mi dala prostor k reakci, pokračovala dál: „Potíže se někdy objeví nejen v době, kdy je nejméně očekáváme, ale taky tehdy, když nemáme prostředky na to, abychom se s nimi vypořádali.“ Nabroušená jízlivost v jejím hlase se vůbec nehodila do líného, poklidného odpoledne.

„No dobře,“ vydechl jsem. „Scottův život měl teda k dokonalosti daleko, ačkoliv ve srovnání s jinými na tom nebyl tak špatně. Měl dobrou práci, měl uznání a slušný plat, který mu alespoň částečně pomohl vynahradit osamělost muže středního věku. A Sally s Hope procházely sice náročným obdobím, ale měly určité možnosti. Spoustu možností. A Ashley, přestože byla vzdělaná a atraktivní, se zrovna nacházela ve stavu, kdy moc nevěděla, co se životem. Ale tak to prostě chodí, ne? Jak se to…“

Přerušila mě uprostřed věty zvednutou rukou jako policista uprostřed křižovatky. Druhou natáhla pro sklenici ledového čaje, a než odpověděla, napila se.

„Musíte zaujmout úplně jiné stanovisko. Jinak ten příběh nebude dávat smysl.“

Na to jsem nic neřekl.

„Umírání,“ pronesla nakonec, „je velmi jednoduchý proces. Ale musíte pochopit, že všechny události, které mu předcházejí, a vše, co následuje, je příšerně komplikované.“

/11

PRVNÍ REAKCE

Domovní dveře otevřené dokořán Sally překvapily. Bezmén sebou pleskl u vchodu; sice nespal, ale ani nedržel hlídku, a přitom se mu dařilo dělat od obojího trochu. Při Sallyině příchodu zvedl hlavu a párkrát plácl ocasem o zem. Ona ho na oplátku podrbala za ušima, což zhruba charakterizovalo míru náklonnosti, kterou k němu cítila. Měla za to, že pokud by se u nich objevil Jack Rozparovač s psím sucharem v jedné ruce a zakrváceným nožem v druhé, Bezmén by se nadšeně vrhl na suchar.

Vešla do předsíňky, a právě když odkládala svůj kufřík, zaslechla posledních pár vět Hopina rozhovoru.

„Ano…, ano. Dobře, mám to. Ještě ti večer zavoláme. Neboj, všechno se spraví…, jasně. Tak zatím.“

Sally slyšela, jak sluchátko dopadlo na vidlici. „Kriste Ježíši,“ vydechla Hope.

„O co šlo?“ zajímala se Sally.

Hope se s leknutím obrátila. „Vůbec jsem tě neslyšela přijít.“

„Nechalas otevřené dveře.“

Sally si ji prohlédla od hlavy k patě. „Chystala ses ven? Nebo jsi zrovna přišla?“ zeptala se.

Hope se rozhodla partnerčin tón i dotazy ignorovat. „To byla Ashley,“ oznámila. „Je dost rozhozená. Vypadá to, že se v Bostonu zapletla s jakýmsi pomateným magorem a začíná se docela bát.“

Sally chvíli mlčela, a pak se otázala: „Co přesně znamená zapletla?“

„Na to by ses musela zeptat jí. Ale pokud tomu dobře rozumím, jednou se s ním vyspala, a od té doby jí nedá pokoj.“

„Tentýž chlap, co napsal ten dopis, který našel Scott?“

„Vypadá to tak. Neustále jí říká, jak pro sebe byli stvořeni a tak podobně, přitom to nedává ani trochu smysl. Ten chlápek se zdá trochu mimo, ale jak říkám, to by ti zase musela vysvětlit sama. Od ní by to znělo, jak to říct, no, asi věrohodněji.“

„No, mně sice připadá, že děláte z komára velblouda, ale…“

Hope ji zarazila. „Tak to nevyznívalo. Obě víme, že Ashley umí přehánět, ale tentokrát zněla opravdu ustrašeně. Podle mě bys jí měla hned zavolat. Promluvit s mámou ji určitě povzbudí. Zkus ji trochu uklidnit nebo tak.“

„No a ublížil jí ten chlap nějak? Vyhrožuje jí?“

„Ne tak úplně. Ano i ne. No, ono to je těžké říct.“

„Co myslíš tím ne tak úplné?“ zeptala se Sally úsečně.

Hope zakroutila hlavou. „Tím myslím, že za výhrůžku se dá brát třeba Zabiju tě. Jenže Budeme spolu navždy může znamenat to samé, akorát těžko soudit, dokud to neslyšíš na vlastní uši.“

Zaráželo ji, jak může Sally reagovat tak chladně a stoicky. Překvapovalo ji to a rozčilovalo zároveň.

„Zavolej jí,“ naléhala.

„Tak asi jo, no,“ souhlasila Sally zdráhavé a přistoupila k telefonu.

Scott se stále snažil dovolat Ashley na pevnou linku, ale bylo obsazeno a už potřetí se mu ozval záznamník. Zkoušel dceru zastihnout také na mobilu, ale i tam jej vítal jen veselý pozdrav a prosba volajícímu, aby zanechal vzkaz. To ho štvalo a odrazovalo. Kde je význam všech těch moderních komunikačních přístrojů, rozčiloval se v duchu, když se tím stejně nic neurychlí? V osmnáctém století, když někomu přišel dopis, tak to zatraceně něco znamenalo. A čím blíže si jsou lidé na celém světě, tím více se jeden druhému vzdalují.

Než ho stačil zcela pohltit pocit marnosti, rozezvonil se telefon. Scott vymrštil ruku po sluchátku a vyhrkl: „Ashley?“

„Ne, to jsem já, Sally.“

„Ahoj, Sally. Děje se něco?“

Okamžik, po který nic neříkala, stačil Scottovi na to, aby se mu sevřel žaludek a svět kolem něj potemněl.

„Když jsme spolu mluvili naposled,“ začala Sally a každé slovo provázel profesionálně klidný, právnický odstup, „vyjádřil jsi jisté znepokojení ohledně dopisu, na který jsi narazil. Možná že tvoje reakce byla opodstatněná.“

Scott chvíli mlčel. Rozvážný tón Sallyina hlasu jej přiváděl k šílenství. „Jak to? Co se stalo? Kde je Ashley?“

„Je v pořádku. Ale možná má opravdu problém.“

Na cestě domů se Michael O’Connell stavil v obchůdku s výtvarnými potřebami. Krabičku uhlů, které mu docházely, si strčil do kapsy v bundě a k pokladně odnesl středně velký skicář. Za přepážkou seděla znuděná mladá prodavačka s okázalým piercingem v obličeji a černočervenými obarvenými pruhy ve vlasech a četla knihu Anne Riceové o upírech. Na sobě měla černé triko s nápisem SVOBODU TROJICI Z MEMPHISU* vyvedeným gotickými znaky.

(* „Free the West Memphis Three,“ spolek na obranu Jessieho Misskelleye, Damiena Echolse a Jasona Baldwina, kteří byli r. 1993 odsouzeni za údajnou rituální vraždu tří osmiletých hochů. Soudní řízení i jeho závěry dosud provázejí protesty a nejasnosti.)

O’Connell si v duchu spílal, že si nenacpal kapsy k prasknutí, když viděl, jakou pozornost příchozím i odcházejícím zákazníkům slečna věnuje. Přehraboval se ucouranými dolarovkami za skicář a vryl si do paměti, že se sem musí za pár dní vrátit.

Dobře věděl, že prodavačku by nikdy nenapadlo prohledávat kapsy někomu, kdo chce za zboží zaplatit.

Má úplně vychýlenou mušku, pomyslel si. Vzpomněl si na střední školu, kdy hrál americký fotbal a nejvíc ho bavily takové zápasy, při kterých bylo možné oklamat soupeřův tým tím, že uvěřil, že se k něčemu chystají, zatímco oni vyrukovali s docela jinou strategií. Přihrávky na střed, double reverse a další triky. Podvodem řídil velkou část svého života a klamu využíval při každé příležitosti. Je dobré, když vás lidé podceňují. Jen ať věří, že máte něco v plánu, zatímco ve skutečnosti jde o něco úplně, úplně jiného.

Právě kvůli té hře to stálo za námahu.

Když mu prodavačka vracela drobné, zeptal se: „Co to je trojice z Memphisu?“

Podívala se na něj, jako by pro ni samotný akt konverzace představoval nesmírnou fyzickou námahu. Povzdechla. „Pár kluků, který usvědčili z vraždy jinejch kluků. Oni to ale neudělali. Odsoudili je za to, jak vypadaj, a taky kvůli náboženskejm fanatikům, kterejm se nelíbilo, co ti kluci nosej na sobě a že mluví o satanovi a o gothic rocku. Odsoudili je k smrti, a to není fér. HBO o nich natočilo dokument.“

„Oni se nechali chytit?“

„Není to správný. To, že vypadaj jinak než ostatní, z nich ještě nedělá vrahy.“

Michael O’Connell přikývl. „Přesně tak. Akorát pro policajty seš pak snadnější kořist. Když se odlišuješ, nic ti neprojde. Ale jako jeden z davu si můžeš dělat, cokoliv se ti zachce. Cokoliv.“

Michael odešel z obchodu a cestou procházel v mysli pravdila, která se naučil dodržovat. Na okraji společnosti existuje prostor, v němž se člověk může pohybovat relativně beztrestně. Stačí se držet dál od prodejen, které zaměstnávají ostrahu. Najít si práci u čerpací stanice, jejíž majitel svou práci odbývá a dokáže přimhouřit oko. V Dairy Martu a 7-Eleven raději nekrást, protože se tam krade v jednom kuse a mohlo by se stát, že dají melouch policistovi mimo službu, který bude čekat za dvoustranným zrcadlem s dvanáctkou kalibrem v ruce. Buď nevyzpytatelný, ale přitom opatrný. Tím vyvedeš lidi z rovnováhy, ovšem ne tolik, aby si na tebe dávali extra pozor.

Nikdy se na nikoho nespoléhej.

To všechno mu připadalo naprosto přirozené.

Michael O’Connell se vlekl ulicí k domu, kde bydlel, a pak nahoru po schodech ke svému bytu. Chodbou se jako vždy rozléhalo mňoukání a kňourání sousedčiných koček a jako vždy jim tam stařena nachystala misky s vodou a žrádlem. Podíval se na ně a několik zvířat se mu rychle odklidilo z cesty. To byly ty chytřejší, rozeznaly nebezpečí, i když přesně nevěděly, odkud přijde. Ostatní se mu motaly pod nohama. Klekl si a s nataženou rukou čekal, až k němu přijde ta nejméně podezřívavá a nechá se podrbat na hlavě. Zkušeným rychlým pohybem ji pak popadl za zátylek a odnesl si ji domů.

Kočka chvíli bojovala, pokoušela se vytrhnout a sekala po něm drápem, ale O’Connell ji držel pevně. Vešel do kuchyně a vytáhl velký samouzavíratelný sáček. Hodí ji dovnitř a pak ke čtyřem dalším do mrazáku. Až jich bude šest, zbaví se jich v nějakých vzdálenějších kontejnerech. A potom začne nanovo. O schopnosti staré sousedky vést přehled o všech kočkách silně pochyboval, a koneckonců ji několikrát slušně žádal, aby jejich počet omezila. Právě ženina neochota vyhovět jeho požadavku kočky ve skutečnosti zabíjela. On sám působil jako pouhý posel smrti.

Scott zuřil víc a víc s každou vteřinou, kdy svou bývalou manželku poslouchal.

Nevadilo mu, že ignorovala jeho předtuchu, ani to, že měl celou dobu pravdu. Rozzuřil ho především nevzrušený tón jejího hlasu. Dobře si však uvědomoval, že hádka se Sally by teď ničemu neprospěla.

„Takže,“ uzavřela, „myslím si, a na tom jsme se s Ashley shodly, že by bylo nejlepší, kdybys pro ni zajel do Bostonu a odvezl ji na víkend domů. Bude mít aspoň prostor popřemýšlet, jakou hrozbu pro ni ten chlap představuje, a vymyslet způsob, jak to zvládnout.“

„Fajn,“ přitakal Scott. „Zítra tam zajedu.“

„Malý odstup obvykle pomůže člověku změnit stanovisko,“ poznamenala Sally.

„Což ty víš nejlíp,“ rýpnul si Scott nazpět. „A jaké je to tvoje?“

Sally napadla podobně sarkastická odpověď, ale nakonec se rozhodla nechat to být.

„Heled, můžeš ji prostě vyzvednout a nechat to tak? Já bych jela, ale…“

„Ne, zajedu tam. Předpokládám, že máš slyšení u soudu nebo něco podobného, co se nedá odložit.“

„Ano, to ses trefil.“

„Cestou zpátky budu mít aspoň možnost ji pořádně vyzpovídat. A pak můžeme vymyslet nějaký plán nebo tak, přinejmenším něco komplexnějšího, než že ji přivezu na víkend domů. Třeba bude stačit, když si s tím člověkem promluvím sám.“

„Já bych řekla, že než se do toho začneme Ashley míchat, měli bychom jí dát možnost, aby si to vyřešila sama. To taky patří k dospívání, víš.“

„Přesně takhle rozumný a uvážlivý náhled z duše nesnáším.“

Sally neodpověděla. Nestála o to, aby se rozhovor vyvíjel dál tímto směrem, a také uznávala, že se Scott rozčiluje po právu. Její mysl ale fungovala jinak. Každé vyřčené slovo vnímala jako proud světla, jehož odraz pronikal prizmatem vědomí, a důležitý byl pro ni každý paprsek zvlášť. To z ní dělalo výbornou právní zástupkyni, ale někdy bohužel obtížnou osobnost.

„Možná bych tam měl zajet hned.“ přemýšlel nahlas Scott.

„To ne.“ zarazila ho spěšně Sally. „To by vypadalo, jako že panikaříme. Zatím zkusíme postupovat rozvážně.“

Chvíli oba mlčeli, až Scott přišel s otázkou: „Poslyš, máš s tímhle tím nějaké zkušenosti?“

Měl na mysli zkušenost z právnické praxe, ale Sally to pochopila jinak. „Vůbec ne,“ odvětila překvapeně. „Jediný muž, který mi kdy řekl, že mě bude vždycky milovat, jsi byl ty.“

Posledních pár dní žili obyvatelé údolí, kde jsem bydlel, příběhem z místních novin. Třináctileté dítě umístili do jedné pěstounské rodiny, kde za podezřelých okolností zemřelo. Vyšetřování se ujala policie, kancelář okresního návladního a vedle nich spousta neohrabaných pisálků z místních plátků. Fakta, která se v případu objevila, byla tak pochmurná, zamotaná a skrytá pod neproniknutelnou vrstvou smyšlenek, že pravda možná nikdy nevypluje na povrch. Chlapec zemřel v důsledku zranění způsobeného jediným výstřelem z pistole v těsné blízkosti těla. Pěstouni tvrdili, že osvojený syn našel otcův revolver a hrál si s ním, přičemž střela vyšla náhodou. Mohlo to však být také tak, že si se zbraní nehrál a spáchal sebevraždu. A možná že čerstvé modřiny na chlapcových pažích a hrudníku, které odhalila pitva, svědčily o tom, že ho někdo mlátil nebo pevně držel, zatímco se odehrávalo ještě něco mnohem odpornějšího. Pistole mohla být i důvodem k roztržce mezi dítětem a jedním z rodičů, a výstřel mohl vyjít jen nešťastnou náhodou. Anebo ještě hůř, mohla to být vražda. Vražda v důsledku vzteku či frustrace. Nebo touhy? Vražda, k níž se rozhodne člověk, jemuž osud rozdal špatné karty a v ruce drží jediný trumf. Pistoli.

Zdálo se mi, že pravda je mnohdy nezachytitelná.

Celý týden na mě den co den zírala z novin černobílá fotografie mrtvého kluka. Měl na tváři roztomile zkřivený, až stydlivý úsměv a v očích záblesk naděje. Možná právě to byla hnací síla onoho příběhu a možná proto zaujal tolik čtenářů, než zmizel v nekonečném proudu nových zpráv. A v té dětské smrti zůstalo cosi zahnilého. Někdo byl podveden.

O dítě se nikdo nezajímal. Alespoň ne dostatečně.

Od lidí, kteří si přečetli články v novinách nebo případ znali z večerních zpráv a pak ho zasvěceně rozebírali u piva, jsem se příliš nelišil. Zasáhl každého, kdo se kdy podíval na spící dítě a uvědomil si, jak je život křehký a jak nepatrný máme vliv na jeho běh. A došlo mi, že podobným způsobem uvažovali a ke stejnému závěru docházeli i Scott, Sally a Hope.

/12

PRVNÍ, ZBRKLY PLÁN

Nazítří ráno vyrazil Scott na cestu dost brzy. Přední sklo jeho porsche zalila záře paprsků vycházejícího slunce, které se odrážely od přehrady za městem Gardner. Na mezistátní silnici číslo dvě se spoustou prázdných, táhlých rovin, jež se vlnila nejškaredšími místy Nové Anglie, obvykle nechával vůz po silnici letět. Jednou dostal pokutu za překročení povolené rychlosti; policista, jenž zcela postrádal smysl pro humor, mu naměřil přes sto sedmdesát kilometrů v hodině, a jak se dalo čekat, neodpustil si na dané téma přednášku. Scott ji samozřejmě ignoroval. Jedině za volantem svého porsche, když se řítil po dálnici jako král silnic – což dělal hodně často – se nechoval, jak by se na jeho věk slušelo. Zbytek jeho života se nesl v duchu zodpovědnosti a dospělosti. V hloubi duše si uvědomoval, že jeho neukázněnost svědčí o hlubším problému, ale dál se tím odmítal zaobírat.

Porsche vydávalo při jízdě charakteristický hukot, který jako by říkal Já můžu jet i rychleji, jen mě musíš nechat. Pohodlně se opřel a přemýšlel nad krátkým rozhovorem s Ashley, jenž se udál předchozího večera.

O důvodu, proč pro ni pojede, nepadlo ani slovo. Zkoušel se jí na něco ptát, ale došlo mu, že už mluvila s Hope i s matkou, a tak by ji znovu zatěžoval otázkami, které už několikrát slyšela. Domluvili se, že přijede hned ráno a že si nemá dělat starosti s parkováním, jen zatrub a já rychle seběhnu dolů. Rozpovídá se v momentě, kdy sedne do auta, říkal si Scott. Alespoň natolik, aby si o situaci mohl udělat jasnější představu. Pořádně nevěděl, co si myslet, a zjištění, že ho nezklamaly instinkty, ho nijak neuspokojovalo.

Nevěděl ani, jak dalece se má o dceru, pro kterou právě jede, strachovat. Těšil se na ni i s trochou zlomyslnosti, neboť příležitostí, kdy bude moci opět vstoupit do role otce se vším všudy, už nebude mnoho. Dospívala a své rodiče už zdaleka nepotřebovala tolik jako v dětství.

Nasadil si sluneční brýle a přemítal dál. Co teď Ashley potřebuje nejvíc? Trochu peněz navíc. V budoucnu možná svatební hostinu. Rady? To není pravděpodobné.

Šlápl na plyn a auto s trhnutím zrychlilo.

Je to hezký pocit, když člověka někdo potřebuje. Scott pochyboval, že to ještě někdy zažije. Přinejmenším už ne s dcerou. Malé dítě dokáže za každou maličkostí vidět nepřekonatelný problém a běží s brekem za tátou. Ashley se s problémy dokázala vypořádat sama a jeho role, obával se, se časem s největší pravděpodobností omezí na pouhé povzbuzování od postranní čáry a jeden dva nesmělé návrhy.

Když si ten milostný dopis přečetl poprvé, přepadla ho touha Ashley znovu ochraňovat, jako když byla malá. Ale teď, když se jeho obavy víceméně potvrdily a on pro ni jel, si otráveně uvědomil, že nejlepší bude nechat si své pocity pro sebe. Přesto se kus jeho já tetelil radostí při pomyšlení na to, že se na chvíli zase stane velkou součástí života své dcery. Vesele se zazubil a s nápisem Mě nechytíte, jenž mu blikal před očima, uháněl dál.

Když se ozvalo dvojí zatroubení, vykoukla Ashley z okna a spatřila důvěrně známou siluetu otce za volantem černého porsche. Mávl jí na pozdrav a gestem naznačil, aby si pospíšila. Blokoval totiž silnici. Tomu, kdo zná bostonské úzké jízdní pruhy, netřeba vysvětlovat, jak dokáže auto zaparkované u krajnice vadit provozu – i nervům. Bostonští řidiči milují troubení klaksonů a pokřikování. V Miami či Houstonu by takové chování mohlo vést ke krvavé přestřelce, tady si naštěstí vystačili s tou slovní.

Popadla malé zavazadlo a ujistila se, že dobře zamkla. Předtím ještě odpojila záznamník a vypnula počítač i mobilní telefon.

Žádné zprávy, žádné e-maily. Žádný kontakt, běželo jí hlavou, když se velkými kroky řítila ze schodů a hlavními dveřmi ven.

„Nazdar, krásko.“ pozdravil Scott a vydal se jí naproti přes ulici.

„Ahoj, tati,“ usmála se Ashley. „Můžu řídit?“

„No,“ zdráhal se Scott, „možná příště.“

To byl jejich soukromý žertík. Scott by za volant porsche ni* kdy nikoho nepustil. Tvrdil, že je to kvůli pojistce, ale Ashley věděla své.

„To je všechno, co si s sebou bereš?“ zeptal se Scott při pohledu na její tašku.

„To stačí. Stejně mám dost věcí u tebe i u mámy.“

Scott zakroutil hlavou a s úsměvem ji objal. „Pamatuju si,“ pronesl schválně přehnaně strojeným hlasem, „že bývaly doby, kdy jsem převážel kufry a krabice spolu s batohy a obřími vojenskými vaky nacpanými zcela zbytečnými kusy šatstva až k prasknutí, jenom aby ses mohla minimálně dvanáctkrát za den převlíct.“

Ashley se usmála a přistoupila ke dveřím spolujezdce.

„Pojedme, než se přivalí nějaký tirák a rozhodne se tvůj angličák pořízený v důsledku krize středního věku rozmačkat napadri,“ řekla se smíchem.

Opřela si hlavu o koženou opěrku a na okamžik zavřela oči. Poprvé za několik posledních hodin si připadala v bezpečí. Pomalu vydechla a cítila, jak se celá uvolňuje.

„Díky, žes přijel, ta ti.“ Pár slov, která hodně prozradila.

Nechala odvést svou pozornost hovorem s otcem, který opatrně vyjížděl od obrubníku. Že si nevšiml osoby, která rychle uskočila pod strom do stínu, když projížděli kolem, to se nebylo čemu divit. A Ashley by musela mít otevřené oči a být trochu ostražitější, aby neunikl i jí.

Michael O’Connell se za nimi díval, dokud nezmizeli z dohledu, a vryl si do paměti podobu řidiče i auta včetně poznávací značky.

„Pouštíte si někdy zamilované písničky?“ zeptala se zčistajasna a já s odpovědí chvíli otálel.

„Zamilované písničky?“

„Jo. Zamilované písničky. Znáte to, ‚Ná ná ná, jsem láskou nemocná‘, anebo třeba ‚Maria… potkal jsem dívku jménem Maria…“ a tak dále a tak dále.“

„No, každý tyhle věci asi čas od času poslouchá, ne?“ odvětil jsem. „Pětadevadesát procent popových, rockových, countryových a co já vím, klidně i punkových písniček se přece týká lásky. Ztracené a neopětované, krásné a nešťastné lásky…, ale nějak mi nedochází, co to má společného s tím, o čem se bavíme.“

Byl jsem trochu podrážděný. Chtěl jsem vědět, jak postupovala Ashley dál, a taky jsem se chtěl líp vyznat v Michaelu O’Connelovi.

„Většina písní o lásce se vůbec lásky netýká. Jsou o všem možném, ale hlavně o pocitu marnosti. Taky o chtíči a touze. O potřebě lásky a o zklamání. Jenže málokdy jsou o tom, co láska doopravdy znamená, což, když odmyslíte všechno ostatní, je… no, vzájemná závislost. Potíž je v tom, že se na to hodně často zapomíná, protože člověk se nechá strhnout jiným aspektem a zamění ho za pravou podstatu lásky.“

„Dobře,“ přitakal jsem rozvážně. „A O’Connell?“

„Zaměňoval lásku se vztekem. S vášnivou zlostí.“

Mlčel jsem.

„A tenhle pocit patřil k jeho životu stejně neodmyslitelně jako dýchání.“

/13

NEJMÉNĚ NÁROČNÝ CÍL

Hukot auta téměř okamžitě ukolébal Ashley ke spánku. Hodinu se skoro nepohnula, ale pak najednou otevřela oči, napřímila se a zmateně zalapala po dechu. Než se svezla zpět do sedačky, rozhlížela se divoce kolem sebe a mávala rukama, jako by se chtěla bránit. Otřela si dlaněmi obličej, aby se pořádně probrala.

„Probůh,“ vydechla. „Já jsem usnula?“

Scott odvětil otázkou: „Jsi unavená?“

„Asi. No, spíš jsem se poprvé za posledních pár hodin dokázala uvolnit, takže to na mě nějak dolehlo. Mám takový divný pocit. Ne děsivě divný, ale ani hezky divný. Prostě tak divně divný.“

„Nechceš si o tom promluvit?“

Ashley váhala. S každým kilometrem dálnice, který je dělil od Bostonu, jehož obraz se pomalu vytrácel ze zpětného zrcátka, jako by se vzdalovaly i všechny její potíže a začínaly se zdát méně vážné. „Tak mi třeba řekni jenom to, cos řekla mámě a její přítelkyni,“ pobídl ji Scott jemně. Došlo mu, že se o Sallyině vztahu s Hope vyjádřil příliš škrobeně. „Aspoň budeme všichni vědět to samé. Mohli bysme dát hlavy dohromady a pomoct ti vymyslet nějaký plán.“ Že by Ashley jela domů přemýšlet nad plány, tím si nebyl tak docela jistý, ale určitě od něj podobnou reakci očekávala, a to samo o sobě ji mohlo uklidnit.

Ashley chvíli nic neříkala, pak pokrčila rameny a spustila: „Zvadlé kytky. Přilepil mi zvadlé kytky zvenku na dveře. Pak jsme spolu měli domluvený oběd v jednom bistru, kde jsem se ho chtěla zbavit, ale on se nejdřív neukázal a pak mě pronásledoval. Připadala jsem si jako zvíře. Zdrhala jsem před lovcem, který mě neustále doháněl.“ Dívala se bočním okýnkem ven a zdálo se, že přemýšlí, jak formulovat slova, aby její řeč dávala smysl. S táhlým povzdechem pak řekla: „Tak já začnu od začátku, abys to pochopil.“

Scott zpomalil, zařadil se do pravého pruhu, kam s porschem skoro nikdy ne vjížděl, a mlčky naslouchal.

Ashley stačila popsat svůj vztah, dá-li se to nazvat tak vzletně, s Michaelem CXConnellem, než dorazili do univerzitního městečka, kde stál Scottův dřevem obkládaný dům. Okamžiky seznámení se snažila co nejvíce zlehčovat. Nebylo jí příjemné otci popisovat, jak se opila, ani před ním rozebírat svůj sexuální život, a tak místo trapných explicitních pojmů volila mírnější výrazy, jako například dali jsme se dohromady nebo něco jsme vypili.

Co se Scotta týkalo, věděl přesně, o čem Ashley mluví, ale zdržel se jakýchkoliv přímých otázek. Některé detaily lepší nevědět, usoudil.

Sjeli z dálnice na polní cestu a Scott musel několikrát přeřadit. Ashley ztichla a znovu se zadívala ven z okýnka. Byl krásný jasný den a na bledě modré obloze nenašla jediný mráček.

„Je to fajn, být zas doma.“ prohodila. „Člověk snadno zapomene, jak dobře to někde zná, když se zahltí spoustou jiných záležitostí. Ale tady se nic nemění. Stará náves, stará radnice. Stejné restaurace, kavárny a děcka s frisbee na trávníku. To se pak zdá, že se nikde nemůže dít nic špatného.“ Odfrkla si. „No, tak teď víš všechno. Co si o tom myslíš?“

Scott se ve snaze zakrýt znepokojení nuceně pousmál.

„Myslím, že se nám podaří vymyslet způsob, jak pana O’Connella zarazit, aniž by nás to stálo příliš úsilí,“ odvětil, ačkoliv si tím, co říkal, vůbec nebyl jistý. Přesto si ale dával záležet, aby jeho hlas zněl co nejpřesvědčivěji. „Možná postačí, když si s ním promluvíš. Anebo když budeš určitou dobu mimo, což by tě mohlo stát čas, než bys pokračovala ve studiu. To se holt někdy v životě stává, že se člověk octne v pěkné bryndě a chvíli trvá, než se z ní vyhrabe ven. Ale určitě to zvládneme. A zbavit se ho mi navíc nepřipadá tak složité, jak jsem se zezačátku obával.“

Zdálo se, že se Ashley trochu ulevilo. „Fakt?“

„Jo, a vsadím se, že máma by mi dala za pravdu. V praxi už zažila pěknou řadu podobných týpků, však víš, při rozvodech, nebo když řeší nějaké podřadné zlodějíčky. Navíc už se dostkrát setkala s týráním ve vztahu – i když s tím označením bych byl opatrný –, takže si s jeho chováním určitě bude vědět rady.“

Ashley pokývala hlavou.

„No a… neuhodil tě nebo tak, že ne?“ otázal se Scott ještě, i když už mu na to v průběhu svého vyprávění odpověděla.

„Vždyť jsem říkala, že ne. Jenom tvrdí, že jsme pro sebe stvořeni.“

„Jo, no jo. Sice nevím, kdo stvořil jeho, ale vím, kdo stvořil tebe, a že by to bylo pro něj, o tom silně pochybuju.“

Ashley inu tvář zkřivil náznak úsměvu.

„A věř mi,“ pokračoval Scott a pokusil se zažertovat, aby oběma zvedl náladu, „nejeví se to jako problém, se kterým by si uznávaný historik nedokázal poradit. Chce to malý výzkum, pár originálních dokumentů, možná nějaké očité svědectví. Primární zdroje a kus práce v terénu. A hned mu budeme v patách.“

Ashley se trpce pousmála. „Nebavíme se tu o odborné stati, tati.“

„Fakt ne?“

To ji rozesmálo. Scott otočil hlavu, aby ten úsměv nepromeškal. Připomněl mu tisíce radostnějších okamžiků a znamenal pro něj víc než cokoliv na světě.

Sobota patřila v soukromé škole, kde Hope působila, fotbalovým zápasům, a ona se nedokázala rozhodnout, jestli dál čekat, až Scott přiveze Ashley, nebo jít na hřiště. Ze zkušenosti věděla, že ranní sluníčko je pomůže vysušit, ale určitě ne úplně, takže se její svěřenkyně stejně budou brodit v blátě. Ještě v předcházející generaci by jen pomyšlení na to, že by dívky hrály na rozmočeném hřišti, bylo tak nepřijatelné, že by se zápas pravděpodobně zrušil.

V dnešní době se však hráčky na obtížné podmínky vyloženě těšily – být zacákaný, špinavý a zpocený patřilo k přednostem. No, i bahnitá cesta může vést kupředu.

Přecházela po kuchyni, po očku sledovala hodiny na zdi a co pár vteřin vyhlédla z okna ven. Sluch měla nastavený na nezaměnitelné hučení Scottova auta, když za rohem podřazuje a přijíždí mezi bloky. Bezmén čekal u dveří, příliš starý na to, aby netrpělivě poskakoval, ale také nechtěl být úplně mimo hru. Zázračná formulka Chceš se mnou jít na fotbal? dokázala psa probrat z téměř komatózního stavu k divoké radosti.

Od sousedů doléhaly škvírou v pootevřeném okně typické zvuky sobotního dopoledne: škytnutí při zapínání sekačky na trávu, hukot fukaru listí, pokřikování spokojených dětí, které si hrály na nedalekém dvoře. Že by jejich klidným životům hrozilo nějaké nebezpečí, byla téměř nemyslitelná představa. Hope nemohla tušit, že před několika minutami táž myšlenka bleskla hlavou Ashley.

Když odvrátila zrak, spatřila ve dveřích kuchyně Sally.

„Nepřijdeš pozdě?“ otázala se partnerka. „V kolik to začíná?“

„Ještě mám trochu času.“

„Je dnešní zápas hodně důležitý?“

„Všechny jsou důležité, akorát některé trochu víc. Bude to v pohodě.“ Hope se odmlčela a pak dodala: „Měli by přijet každou chvíli. Neříkal Scott, že pojede brzo ráno?“

Sally s odpovědí také nespěchala. „Asi bysme měly Scotta pozvat dál. Jestli se bude o něčem rozhodovat, určitě se na tom bude chtít podílet.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasila Hope, ačkoliv jistá si tím nebyla.

Cokoliv se řešilo za účasti Scotta, ji stavělo do pozice, kterou by nazvala nejistá, ale jejíž pravý rozměr sahal mnohem dál a byl mnohem složitější. Byla přesvědčena, že ji Scott nenávidí, třebaže se v takovém smyslu nikdy otevřeně nevyjádřil.

Přinejmenším nesnášel samotný pohled na ni, nebo možná na to, co představovala. Anebo cítil zášť za to, že přitahovala Sally, nebo za to, co se mezi nimi stalo. Ať to bylo jakkoliv, prostě ji neměl rád a Hope se obávala, že to nikdy nedokáže změnit.

„Jenom mě napadá,“ pokračovala Sally, „jestli by bylo dobré, abys při tom byla, až ho pozvu.“

Tímhle Sally Hope rozčílila a zklamala zároveň. Připadalo jí to nefér. Uplynulo už mnoho let, a i když se k sobě se Scottem chovali zdvořile, stále mezi nimi přetrvávalo hmatatelné napětí. Dovádělo ji k zuřivosti, že by Sally raději vyšla vstříc bývalému manželovi, ačkoliv věděla, že jí tím ublíží. Hope s ní Ashley roky vychovávala, a přestože nepocházela z její krve, nepodílela se na jejím životním štěstí o nic méně než ostatní.

Kousla se do rtu. Nenech se vytočit.

„No, to mi nepřipadá moc fér. Ale jestli si myslíš, že by to hrálo roli, tak holt budu muset ustoupit. Ostatně, ty máš pro dané záležitosti mnohem lepší cit než já.“

Tu druhou větu mohla mínit upřímně nebo sarkasticky. Sally se nedokázala rozhodnout.

Zarazila se. Samotnou ji překvapilo, jak mohla po Hope vůbec chtít, aby se držela stranou, až Scott přijede. Co to dělám?

„Ne…,“ začala, ale než mohla větu dokončit, ozval se zvenčí zvuk přijíždějícího auta. „Už jsou tu.“

„V tom případě,“ pronesla Hope odměřeně, „nejspíš počkám tady.“

Bezmén při zvuku kol ukrajujících vzdálenost mírného svahu k jejich domu nedočkavě nadskočil. Všichni přešli ke dveřím a ve chvíli, kdy Scott odbočil na příjezdovou cestu, si Bezmén proklestil cestu mezi ženskýma nohama a vyběhl ven. Ashley stejně nedočkavě vystoupila z auta a vrhla se k němu. Strčila mu obličej před čumák a nechala se zahrnovat psí láskou. Scott také vystoupil a trochu nejistě čekal, jak bude setkání probíhat. Mávl Sally na pozdrav a Hope pokynul hlavou.

„Tak jsme tu. Živí a zdraví,“ řekl.

Sally přešla trávník a objala se s dcerou. „Nechceš jít dál a dohodnout se na nějakém postupu?“ vybídla Scotta.

Ashley vzhlédla a na moment se na své rodiče zadívala. V tu chvíli si uvědomila, jak málo se stávalo, aby si jeden druhého připustili k tělu. Jejich setkání vždy provázela jasně daná pravidla a dodržovaný odstup patřil k těm nejzákladnějším.

„To záleží na Ashley,“ odvětil Scott. „Možná se tím vším nebude chtít zabývat hned teď. Třeba by si radši dala oběd a trochu se odreagovala.“

Oba na ni pohlédli a Ashley pokývala hlavou na znamení souhlasu, ačkoliv si uvědomovala, že je to od ní zbabělé.

„Dobře,“ řekla Sally a plynule přešla k formální právnické dikci. „Pak tedy dnes odpoledne. Ve čtyři, půl páté, řekněme?“

Scott přikývl. Pohodil hlavou k domu a zeptal se: „Tady?“

„Proč ne?“ prohodila Sally.

Scotta napadlo alespoň tucet dobrých důvodů, ale nechal si je pro sebe. „Dobře, tak v půl páté. Můžeme si dát čaj, když jsme tak zdvořilí.“

Sally poznámku ignorovala a obrátila se k Ashley. „To je všechno, co sis přivezla?“ zeptala se s pohledem na dceřino malé zavazadlo.

„Jo,“ přitakala Ashley.

Přivezla si s sebou mnohem víc, napadlo Hope, která je mlčky sledovala zpovzdálí. Jen to nebylo na první pohled patrné.

Ashley nesměle poskakovala u kraje rozbláceného hřiště. Zvolila místo, odkud měla dobrý výhled na Hope a její tým. Bezmén, přivázaný k lavičce, při příchodu Ashley zavrtěl ocasem, ale hned zase složil hlavu mezi tlapy. Jako lev, napadlo Ashley při pohledu na něj, V Africe prospí lvi až dvacet hodin denně. Bezmén se k tomuto standardu rychle blížil, ačkoliv ke lvímu charakteru měl daleko. Někdy si říkala, jestli by bez něj vůbec přežili. Mrzelo ji, že ho matka nikdy pořádně nedocenila. Pes záchranář, napadlo ji. Slepecký pes, hlídač. Obrazně řečeno zastal Bezmén všechny role, a i když už zestárl a odcházel do výslužby, nepřestávala ho vnímat jako právoplatného člena rodiny.

Očima klouzala po vzdáleném hřebenu hor. Místní obyvatelé říkali pohoří Holyoke Range poněkud přemrštěně horský masiv. Skalisté hory, to je horský masiv. Místní kopce nezaslouženě získaly přílepek majestátnosti, i když pravdou bylo, že za krásných podzimních odpolední výškové nedostatky více než vynahrazovaly širokými pruhy červené, hnědé a okrové barvy.

Obrátila se zpátky k hřišti a sledovala hru. Nebylo těžké vrátit se v představách o pět let zpátky, kdy se v bílomodrém proháněla na levé straně hřiště. Bývala dobrá hráčka, i když Hope se nevyrovnala. Hope do hry vždycky nastupovala s dávkou bezstarostné volnosti, Ashley naopak něco nutilo držet se zpátky.

Pocítila zvláštní zamrazení, když dívka působící na jejím starém postu dala vítězný gól. Pozorovala rozvášněné veselí a nadšené potřásání rukama, a pak postřehla, jak Hope pouští Bezména z vodítka a háže doprostřed hracího pole míč. Pouze jeden, uvědomila si, a vůbec ne tak daleko jako kdysi. Sledovala, jak Bezmén míč dobíhá a vrhá se na něj a pomocí čumáku a předních tlapek jej dovádivě, plný psí radosti, tlačí k Hope. Trenérka sebrala míč ze země a vhodila ho do sítě. Teprve pak si všimla Ashley, která mezitím došla až k ní.

„Nazdárek, Raketo, tak ti to vyšlo. Co na ně říkáš?“

Při přezdívce, kterou jí Hope dala první rok, kdy začala trénovat, se musela Ashley pousmát. Nedokázala se na hřišti projevit a před staršími hráčkami se styděla. A tak si ji jednou vzala Hope stranou a vybídla ji, aby při hře zapomněla na Ashley, která si dělá starosti o pocity všech ostatních, a proměnila se v bezohlednou Raketu, která bude hrát vždy tvrdě, nebude mít slitování a taky nebude žádné očekávat a udělá všechno pro to, aby po skončení zápasu odcházela z hřiště s vědomím, že do hry dala maximum. Tenhle osobnostní rozměr si nechaly pro sebe a nikdo jiný, ani Sally, ani Scott, a dokonce ani žádná členka týmu, o něm nevěděl. Ashley to nejdřív připadalo hloupé, ale s postupem času začala přízvisko oceňovat.

„Jsou dobré. Silné.“

Hope se zadívala někam za ni. „Sally s tebou nepřišla?“

Ashley zavrtěla hlavou.

„Jsou ještě mladé a nezkušené,“ odvětila matčina partnerka s těžko skrývaným zklamáním v hlase. „Ale pokud se nenechají zastrašit, mohly by si vést docela dobře.“

Ashley přikývla. Napadlo ji, jestli by se totéž dalo říct i o ní.

Scott se uprostřed pohovky v obývacím pokoji cítil trochu nesvůj. Všechny tři ženy seděly naproti němu, každá ve svém křesle. Mělo to poněkud formální ráz, připadal si jako v soudní síni před velkou porotou.

„Tak,“ začal věcně, „nejdřív bysme si asi měli říct, co o tom chlápkovi, co obtěžuje Ashley, vlastně víme. Co je to zač? A odkud? Shrnout základní informace.“

Pohlédl na Ashley, která seděla jako na trní.

„Už jsem řekla všechno, co vím,“ hlesla. „Což opravdu není moc.“

Stoicky čekala, až někdo z těch tří poznamená něco ve smyslu ale na to, aby ses s ním vyspala, jsi ho znala dost. Nikdo však nic takového neudělal.

„Jde mi o to,“ pokračoval Scott spěšně, aby vyplnil nepříjemný okamžik ticha, „že nevíme, jestli tomuhle O’Connellovi postačí něco říct. Možná jo, možná ne. Mohlo by stačit dát mu jasně najevo…“

„To jsem zkoušela,“ skočila mu do řeči Ashley.

„Já vím, a jednala jsi správně. Ale já mám na mysli trochu rozhodnější zásah. Třeba můj,“ řekl Scott. „Možná bude nejlepší nedělat z toho hned od začátku větší problém, než to ve skutečnosti je. Co myslíš? Třeba mu bude stačit něco předvést. Například tátovy svaly.“

Sally souhlasně přikývla. „Možná bychom si to mohli pojistit z více stran. Mohl bys mu říct, ať se klidí, a pro zmírnění tlaku mu zároveň nabídnout nějaké peníze. Mělo by to být dost, tak pět tisíc například, což je vysoká částka pro někoho, kdo vydělává po benzinkách a vedle toho se snaží dodělat si titul z informatiky.“

„Uplatit ho, aby nechal Ashley na pokoji?“ řekl Scott překvapeně. „To by vážně fungovalo?“

„Ze zkušenosti vím, že u spousty rodinných svárů, rozvodů nebo sporů o opatrovnictví a podobných záležitostí dokáže tenhle jednoduchý počin zajistit klid na dlouhá léta dopředu.“

„V tom případě ti budu věřit.“ Což samozřejmě nemohl. A taky pochyboval o tom, že promluvit s O’Connellem bude něco platné. Uvědomoval si však, že je lepší vyzkoušet napřed ty nejjednodušší kroky. „Ale co když.

Sally jej gestem ruky zarazila. „Nenechávejme se unést. Ten chlap se sice chová divně, ale ať se na to dívám, z jaké strany chci, zatím neporušil žádný zákon. Časem se můžeme bavit o soukromém očku, policii, soudním zákazu…“

„To je všechno hrozně platné,“ podotkl Scott jízlivě. Sally jeho poznámku ignorovala.

„… a dalších právních krocích. Ashley by se taky mohla odstěhovat z Bostonu, což by pro ni samozřejmě byla trochu brzda, ale je to možnost. Podle mě bysme ale měli nejdřív zkusit jít tou nejlehčí cestou.“

„Souhlasím,“ uzavřel Scott. Potěšilo ho, že Sally uvažuje podobně jako on. „Jaký je plán?“

„Ashley mu zavolá a domluví další schůzku. Půjdete spolu a vezmete peníze. Setkáte se někde na veřejnosti, prohodíte pár věcných, přesvědčivých argumentů. Doufejme, že to bude stačit.“

Scott chtěl užuž nesouhlasně zavrtět hlavou, ale zarazil se. Vlastně to dávalo smysl, alespoň natolik, aby se o to pokusili. Rozhodl se Sallyin plán – s drobnými úpravami – vyzkoušet.

Hope do rozhovoru nijak nezasahovala. Sally se k ní obrátila s otázkou: „Co si o tom myslíš?“

„Docela dobrý nápad,“ řekla Hope, ačkoliv ani trochu nevěřila, že by mohl vyjít.

Scotta okamžitě rozlítilo, že Hope dostala možnost se k záležitosti vyjádřit. Nejraději by nahlas poznamenal, že v tom pokoji vůbec nemá co dělat. Zachovej klid, nařídil si. I když je to o nervy. „Takže máme plán. Aspoň něco pro začátek, než zjistíme, že nestačí.“

Sally přikývla. „A chtěl jsi opravdu ten čaj, nebo jsi předtím žertoval?“

„Nechce se mi zkrátka věřit, že…“ začal jsem, ale zarazil jsem se. Zkusím to jinak. „Chci říct, museli přece tušit…“

„S kým mají tu čest?“ doplnila, ale na odpověď nečekala. „Nevěděli nic o přepadení Ashleyina přítele. Neměli ponětí o, eh, nehodě, která se stala její kamarádce po společné večeři. Neznali CXConnellovu pověst, a nevěděli, jak na lidi dokáže působit. To jsou podstatné informace, díky kterým by se mohli rozhodovat jinak. Oni však věděli jen tolik, že to byl – jak mu to Ashley říkala? – magor. Docela nevinné slovíčko.“

„Přesto – promluvit si? Dát mu peníze? Jak si mohli myslet, že by něco takového mohlo fungovat?“

„A proč by ne? Copak to normálně lidi nedělají?“

„Ale jo, jenže…“

„Jo, po bitvě je každý generál. Každý si vždycky myslí, že zná na všechno odpověď, ale když pak přijde na věc, skutečnost je úplně jiná. Jaké asi měli tehdy možnosti?“

„Mohli být trochu smělejší.“

„To ale nemohli vědět!“ Hlas měla najednou plný vášně. Naklonila se ke mně a přivírala oči planoucí vztekem, v nichž se zračil i pocit marnosti. „Proč je tak těžké pochopit, jak silné emoce dokáže v každém člověku rozdmýchat odmítnutí? My zkrátka nechceme věřit tomu nejhoršímu!“

Odmlčela se a zhluboka se nadechla. Chystal jsem se něco říct, ale pozvedla ruku ve výmluvném gestu.

„Nesnažte se vykrucovat,“ řekla. „A nechtějte si namluvit, že byste raději nevěřil té krásnější verzi, kdyby na vás ve skutečnosti číhalo to nejhorší nebezpečí.“

Znovu se nadechla. „Jediná Hope poznala, že se něco děje. Prostě něco vytušila…, měla takovou nejistou předtuchu. Ale ze spousty důvodů, nesmyslných a hloupých důvodů, nemohla nic říct. Tehdy ještě ne.“

/14

POŠETILÝ NÁPAD

Scott seděl, tedy spíš neklidně poposedával, u baru a usrkával ze sklenice piva. Jedním okem sledoval dveře a druhým Ashley, která seděla o samotě v klidném boxu opodál. Pohledem těkala kolem sebe, nervózně si pohrávala s příbory a prsty bubnovala do stolu.

Vysvětlil jí, co má Michaelovi říct do telefonu a co má dělat, až přijde. V kapse sportovního saka měl obálku s pěti tisíci dolary ve stodolarových bankovkách. Obálka byla nacpaná k prasknutí a Scott spoléhal na to, že až ji hodí na stůl, zapůsobí představa takového balíku peněz víc než částka samotná. Jak tak přemýšlel o penězích, ucítil v podpaží nepříjemné krůpěje potu. Ale pořád na tom byl lépe než Ashley, které se nervozitou svíral žaludek. Věřil, že ji dramatické nadání přes nepříjemnou schůzku lehce přenese. Odkašlal si a napil se piva. Protáhl svaly pod sakem a snad podesáté si připomněl, že člověk, který zastrašuje ženy, se tváří v tvář někomu stejně silnému, navíc staršímu a pohotovějšímu, nejspíš zbaběle otočí k odchodu. Za dobu, kdy přednáší na univerzitě, se s podobnými typy studentů setkal nespočetněkrát a mnoha z nich dokázal nahnat strach. Pokynul barmanovi, aby mu načepoval další pivo.

Ashley cítila mrazení v zádech a návaly horka z nahromaděného napětí zároveň.

Když se jí konečně podařilo dovolat na Michaelův mobilní telefon, počínala si velmi opatrně. Úzkostlivě se držela jednoduchého scénáře, který s otcem vymysleli během zpáteční cesty do Bostonu. Nehádat se, ale ani se nepoddávat. Cílem je přimět ho k osobnímu setkání, aby v případě potřeby mohl zasáhnout Scott.

„Ahoj, Michaeli, tady Ashley.“

„Kdes byla?“

„Musela jsem si něco zařídit mimo město.“

„Zařídit co?“

„Něco, o čem bychom si měli promluvit. Proč jsi nepřišel tehdy do muzea?“

„Protože se mi nelíbily okolnosti. A taky jsem nechtěl slyšet, co ses mi chystala říct. Máme před sebou něco ohromného, Ashley, já to vím.“

„Tak jestli tomu opravdu věříš, pojď se mou dnes na večeři. Třeba tam, kde jsme byli na našem prvním a jediném rande. Jsi pro?“

Jediném,“ zopakoval zasněně. „Ale jedině pokud mi slíbíš, že nejde o rozchod. Potřebuju tě, Ashley, a ty potřebuješ mě.“

Mluvil jako malý kluk, téměř jako dítě, což ji trochu zmátlo.

Zaváhala. „Dobře, slibuju. Tak v osm?“

„Výborně. Máme si tolik co říct, můžeme začít třeba o budoucnosti.“

„To bude skvělé,“ zalhala nenuceně a zavěsila. Nepadlo ani slovo o tom, jak ji vystrašil, když ji sledoval v dešti ke stanici metra. Ani zmínka o zvadlých květinách. Nic o tom, co ji skutečně děsilo.

Teď se vědomě nutila k tomu, aby jí pohled nesklouzával k baru, kde seděl otec, a pozorovala vchod. Bylo už skoro osm. Doufala, že se nebude opakovat to, co minule. Plán, který s otcem vymysleli, byl poměrně jednoduchý. Přijde brzy a usadí se v boxu, aby se po Michaelově příchodu mohl Scott nečekaně připojit a nepustit ho dřív, než si promluví. Budou jako dva zápasníci, kteří ho přinutí přistoupit na to, že ji nechá na pokoji. Výhodu jim poskytne početní převaha i veřejné místo. Z psychologického hlediska podle otce neměl šanci. Celou situaci budou mít od začátku do konce pod kontrolou. Jen bud silná, neústupná a vyjadřuj se naprosto jasně. Tak, aby nezůstal žádný prostor pro pochybnosti. Scott přesvědčeně předpovídal, co se stane. Pamatuj, jsme na něj dva. Jsme chytřejší, máme lepší vzdělání a máme k dispozici víc finančních prostředků. A tím to hasne. Natáhla ruku a usrkla ze sklenice vody. Rty měla celé vysušené. Najednou si připadala jako na větrem zmítaném záchranném člunu.

Právě když pokládala sklenici zpátky na stůl, vešel O’Connell dovnitř. Nadsedla a mávla na něj. Postřehla, že očima rychle přeletěl místnost, ale jestli u baru zahlédl otce, nedokázala určit. Vrhla tím směrem kradmý pohled a všimla si, že otec viditelně ztuhl.

Zhluboka se nadechla a šeptem pro sebe pronesla: „Tak, Ashley, opona jde nahoru, hudba hraje. Teď předved, co umíš“

O’Connell rychle přešel přes místnost a posadil se naproti ní.

„Ahoj, Ashley,“ pozdravil ji nadšeně. „Bože, tak rád tě zase vidím.“

Neudržela se a spustila: „Proč jsi tehdy nepřišel na ten oběd, jak jsme se domluvili? A pak, když jsi mě sledoval…“

„Vystrašilo tě to?“ přerušil ji s úsměvem, jako by vyprávěla nějaký vtip.

„Ano. Když tvrdíš, že mě miluješ, tak proč to děláš?“

Jen se pousmál. Ashley napadlo, že bude možná lepší odpověď na tuto otázku neznát. Michael pohodil hlavou lehce nazad a pak se naklonil dopředu. Pokusil se natáhnout přes stůl a chytit Ashley za zápěstí, ona však pohotově složila ruce do klína. Nechtěla, aby se jí dotkl. Napůl si odfrkl, napůl se zasmál a zase se odtáhl.

„Takže podle všeho nepůjde o romantickou večeři ve dvou, co?“

„Ne.“

„Takže jsi mi lhala, když jsi říkala, že nepůjde o schůzku na rozloučenou, co?“

„Michaeli, já…“

„Nesnáším, když mi lidi, které miluju, neříkají pravdu. Dohání mě to k šílenství.“

„Snažila jsem se…“

„Mám dojem, žes mě pořádně nepochopila, Ashley,“ pronesl nevzrušeně. Nezvedl hlas. Nic nenasvědčovalo tomu, že by mohli rozebírat něco závažnějšího než počasí v Bostonu. „Ty si myslíš, že já nemám žádné city?“

Řekl to s klidem, skoro věcně. Přesně to si myslím, blesklo jí hlavou, ale nahlas řekla: „Podívej, nemusíme si to dělat těžší, než to je.“

Znovu se pousmál. „Mně to vůbec těžké nepřipadá, nic se přece neděje. Miluju tě, Ashley, a ty miluješ mě. Jenom to ještě nevíš. Ale brzo na to přijdeš.“

„Ne, Michaeli, nemiluju „ Už když ta slova pouštěla z úst, věděla, že to neměla říkat. Vyjadřovala se ke konkrétní věci, nadto k lásce, kterou vůbec neměla rozebírat, namísto toho, aby mluvila úplně o něčem jiném.

„Nevěříš v lásku na první pohled?“ otázal se skoro hravě.

„Prosím tě, nemůžeš mi prostě dát pokoj?“

Chvíli mlčel. Ashley si všimla, že mu po tváři přeletěl náznak úsměvu. On si to vychutnává, uvědomila si s úděsem.

„Vypadá to, že ti budu muset svou lásku dokázat,“ ušklíbl se.

„Nic mi dokazovat nemusíš.“

Hlasem plným samolibosti odvětil: „Mýlíš se, vůbec nic jsi nepochopila. Skoro bych řekl, že je to jako mluvit s mrtvolou, ale nerad bych, aby sis to nějak špatně vyložila.“

Ashley zalapala po dechu. Došlo jí, že setkání se nebude vyvíjet podle jejích představ. Pravou rukou si dvakrát odhrnula vlasy z čela, signál pro otce, aby se vložil do situace. Koutkem oka viděla, jak sesedl z barové židle a třemi dlouhými kroky přešel k nim. Podle plánu se postavil tak, aby O’Connellovi mohl v případě nutnosti zabránit v odchodu.

„Zdá se, že ji neposloucháte.“ promluvil Scott. Hlas měl ledově klidný a rozhodný, stejně jako když jednal se studenty, kteří si nechtěli dát říct.

O’Connell nespustil oči z Ashley.

„Tak tobě se zdálo, že potřebuješ pomoct?“ otázal se.

Ashley přikývla.

Michael se pomalu otočil ke Scottovi a měřil si ho pohledem.

„Dobrý den, pane profesore,“ pravil tiše. „Přisednete si?“

Hope pozorovala, jak Sally v novinách z minulého týdne luští křížovku. Nikdy nepoužívala obyčejnou tužku a než do prázdných okýnek něco vepsala, poklepávala si koncem pera o zuby. Hope si už na chvíle ticha zvykla, ale vadilo jí, že jsou čím dál častější. Dívala se na ni a přemítala, proč je partnerka tak nešťastná.

„Neměly bysme si promluvit o tom chlápkovi, co otravuje Ashley, Sally?“

Sally při Hopině otázce zvedla hlavu. Zrovna se chystala vyplnit políčka u zadání VODOROVNĚ – Vraždící klaun. Čtyřpísmenná odpověď zněla Gacy. Po chvilce odpověděla: „Nevím, jestli je o čem. Scott to snad zvládne s Ashley sám. Doufám, že někdy k večeru zavolá a oznámí nám, že dali všechno do pořádku. Hotovo. Finito. A my se zase vrátíme ke svým záležitostem – s tím rozdílem, že budem o polovinu z pěti tisíc chudší.“

„Nebojíš se, že by ten chlap mohl být horší, než si myslíme?“

Sally pokrčila rameny. „Zdá se mi sice docela hnusný, ale Scott je zvyklý jednat se studenty všech charakterů, takže se podle mě ten chlápek právě teď s Ashley navždy loučí.“

Další otázku formulovala Hope velice opatrně. „Když se podíváš na zkušenosti z vlastní praxe, třeba rozvody a domácí násilí, dají se lidi fakt takhle snadno uplatit?“

Dobře věděla, že odpověď zní ne. Nespočetněkrát si jí Sally u večeře, a někdy i v posteli, stěžovala na umíněnost klientů a jejich rodinných příslušníků, která bránila jakékoliv dohodě.

„No tak,“ odvětila Sally s klidem, který Hope doháněl k zuřivosti, „já myslím, že nejlepší bude počkat. Uvidíme, jak se to bude vyvíjet. Ještě nevíme, jestli bouře opravdu udeří, tak proč se starat o svíčky, baterky a zásoby jídla? Nemá smysl připravovat se na problém, když ani nevíme, jestli skutečně nastane.“

Hope už se neudržela. „To je ta největší pitomost, co jsem za poslední dobu slyšela,“ odvětila a hlas jí přerůstal v křik. „Nevíme, jestli udeří bouřka, tak proč kupovat svíce, baterky a jídlo? Nevíme, jestli tu chřipku opravdu dostaneme, tak proč se dávat očkovat?“

Sally odložila křížovku. „Fajn,“ odsekla podrážděně, „a jaké baterky máš přesně na mysli? A z jakých očkovacích látek si můžeme vybírat?“

Hope probodla svou dlouholetou partnerku pohledem. Hlavou jí běželo, jak málo ji i sebe zná. Žily ve světě, kde slovo normální mělo zcela atypický význam; někdy si připadala jako v minovém poli.

„Dobře víš, že ti na tohle nedokážu odpovědět,“ supěla. „Jenom si myslím, že bysme měly něco dělat, a místo toho tu jen sedíme a čekáme na Scotta, až nám zavolá, že je všechno v nejlepším pořádku. Já osobně ani trochu nevěřím, že takový telefonát přijde. Anebo že si ho vůbec zasloužíme.“

„Zasloužíme?“

„Přemýšlej o tom při luštění. Já si teď půjdu na chvíli číst.“ Hope se zhluboka nadechla. Možná bys mohla řešit i jiné hádanky, Sally, napadlo ji.

Sally pokývala hlavou a sklopila zrak ke křížovce. Chtěla říct Hope něco uklidňujícího, něco laskavého, co by pomohlo uvolnit rostoucí napětí v jejich vztahu, ale místo toho se zahleděla na legendu u čísla 3 VODOROVNĚ: O čem zpívala múza a vzpomněla si na úvodní část Homérovy Iliady, kde se píše: „Zpívej, múzo, o zlobě Achillově.“ Měla tam pět prázdných políček, z nichž v posledním už stálo písmeno T. Nebylo obtížné přijít na zlost.

Scott vklouzl do boxu vedle Michaela a přitlačil ho do rohu, přesně jak to plánoval. Seděli těsně vedle sebe. Přesně v té chvíli se ke stolu přitočila servírka s jídelními lístky v ruce.

„Dejte nám chvilku, prosím,“ požádal ji Scott.

„Mně jedno pivo,“ objednal si O’Connell a otočil se ke Scottovi. „Předpokládám, že tahle runda je na vás.“

Na okamžik se rozhostilo ticho, a poté se O’Connell obrátil k Ashley. „Jsi dnes samé překvapení. Nemyslíš ale, že tohle se týká jen nás dvou?“

„Snažila jsem se ti to říct,“ zaúpěla Ashley, „ale nechceš mě poslouchat.“

„Takže sis myslela, že přivolat na pomoc otce…“ Michael se pootočil a zahleděl se na Scotta. „No, nevím. A jaká přesně má být jeho role?“

Otázku směřoval spíš k Ashley, ale slova se ujal Scott. „Jsem tady, abych vám pomohl pochopit, že když říká, že je po všem, tak to znamená, že je po všem.“

Michael si Scotta znovu dlouze měřil pohledem.

„Nic moc svaly, přesvědčovací schopnosti taky chabé. Tak co mi chcete nabídnout, profesore? Co máte v plánu?“

„Myslím, že je na čase nechat Ashley na pokoji. Starejte se o svůj život a ji nechte žít ten její. Nemá čas, pracuje, chystá se na magisterský program. Na vážný vztah nemá prostor, rozhodně ne na nic takového, jak si asi představujete. A já jsem tu proto, abych vám to co nejlépe vysvětlil.“

CKConnella tím nevyvedl ani na okamžik z rovnováhy. „A proč si myslíte, že je to vaše starost?“

„Odmítáte pochopit, co vám říká moje dcera. Je to moje starost.“

O’Connell se pousmál. „Možná. A možná ne.“

Číšnice přinesla pivo a Michael vypil jedním hltem celou polovinu. Zašklebil se. „A čím se chystáte mě donutit, pane profesore, abych Ashley přestal milovat? Jak víte, že se k sobě dokonale nehodíme? Co víte o mně? Já vám to řeknu: nic. Možná nevypadám podle vašich představ a možná nejsem manažírek s MBA z Harvardu a klíčky od BMW, ale dokážu se postarat o spoustu věcí. Mohla dopadnout i hůř a jen to, že nezapadám do vaší šablony, nemusí ještě nic znamenat.“

Scott nevěděl, co odpovědět. O’Connell svedl rozhovor jiným směrem, než očekával.

„Nestojím o to vás poznávat,“ řekl nakonec. „Chci jen, abyste nechal Ashley na pokoji. A udělám, cokoliv bude třeba, abyste to pochopil.“

O’Connell se odmlčel a poté rázně prohlásil: „O tom si dovoluju pochybovat. Cokoliv bude třeba? Tohle tvrzení se nezakládá na pravdě.“

„Řekněte cenu,“ opáčil Scot chladně.

„Cenu?“

„Dobře víte, co myslím. Řekněte cenu.“

„Chcete, abych své city k Ashley vyjádřil penězi?“

„Přestaňte se vykrucovat,“ řekl Scott. O’Connellův škleb a lehkost, s jakou zcela po svém rozhovor řídil, ho dráždily k nepříčetnosti.

„To bych si nikdy nedovolil. A svoje peníze si nechte.“

Scott vytáhl z kapsy bílou obálku naditou bankovkami.

„Co to má být?“ otázal se Michael.

„Pět tácu. Za vaše slovo, že zmizíte z jejího života.“

„To mě chcete uplatit?“

„Přesně tak.“

„Já se vás ale o žádné peníze neprosil, nebo jo?“

„Ne.“

„Takže to není reakce na něco, o co bych žádal, ano?“

„Ne. Chci po vás jen vaše slovo.“

O’Connell se obrátil k Ashley. „O žádné peníze jsem se tě přece nikdy neprosil.“

Zakroutila hlavou.

„Nic neslyším,“ řekl.

„Ne, nikdy jsi po mně žádné peníze nechtěl.“

O’Connell se natáhl přes stůl pro obálku. „Kdybych si to vzal, bude to jako dárek, ano?“

„Výměnou za váš slib.“

Usmál se. „Fajn. Peníze nechci, ale slib vám dám. Slibuji.“

O’Connell stále držel obálku v ruce.

„Dáte jí pokoj? Necháte ji žít? Odejdete a už se nikdy nevrátíte?“

„Tohle chcete, je to tak?“

„Přesně tak.“

O’Connell se zamyslel, a pak řekl: „A každý dostane, co chce, že?“

„Správně.“

„Kromě mě.“ Věnoval Ashley mrazivý, nelítostný pohled, jehož ostrý účinek znásoboval nepochopitelný, bezstarostný úsměv. Ashley jeho výraz považovala za nejbezcitnější grimasu, jakou kdy viděla.

„Stála vám ta cesta za to, profesore?“

Scott neodpověděl. Napůl čekal, že O’Connell hodí obálku zpátky na stůl nebo přímo jemu do obličeje, a tak napjal svaly a snažil se vší silou ovládnout.

Místo dramatické scény se však mladík otočil zpět k Ashley a dlouze se na ni zadíval. Probodával ji očima tak dlouho, až se začala neklidně vrtět. „Víš, co v dobách mládí tvého otce zpívali Beatles?“

Ashley zavrtěla hlavou.

„‚I don’t care too much for money, money can’t buy me love…‘“

(* Z písně Can’t buy me love: „Nestojím vám o peníze, ty mi lásku nekoupí…“.)

S pohledem upřeným na Ashley strčil obálku do kapsy v bundě, a oba je tím zmátl. Aniž z ní spustil zrak, řekl: „Tak jo, profesore, abych šel. Na večeři asi nakonec nezůstanu, ale dík za to pivo.“

Scott mu uvolnil cestu. Zůstal stát u kraje stolu a O’Connell se překvapivě hbitě protáhl ven. Chvíli ještě postál, pohled stále upnutý k Ashley. Pak se s neznatelným posměškem náhle otočil a bez jediného slova zamířil restaurací k východu.

Ticho, které se u stolu po jeho odchodu rozhostilo, přerušila Ashley. „Co se to tu vlastně stalo?“ pronesla řečnicky.

Scott neodpověděl; sám si nebyl jistý. Ke stolu se přitočila servírka a se slovy „Takže nakonec večeře jen pro dva?“ jim podala jídelní lístky.

Noc se rozlila městem a v ulicích kolem Ashleyina domu probíhal boj podzimní temnoty se zbloudilými paprsky světla pouličních lamp, jehož výsledkem byla napínavá stínohra. Scott nenašel parkovací místo, a tak zajel s autem před požární hydrant. Motor nechal běžet a obrátil se k dceři.

„Možná bys měla na pár dní odjet, aspoň dokud neuvidíme, jestli ten chlap dodrží, co slíbil. Můžeš být pár dní u mě a pak třeba nějakou dobu u mámy. Časový i fyzický odstup by mohl pomoct.“

„Já bych přece neměla být ta, která bude utíkat a schovávat se,“ vzdychla Ashley. „Chodím do školy. Mám práci.“

„Vím. Ale možná bychom teď neměli zbytečně riskovat.“

„Tohle nesnáším. To prostě nesnáším.“

„Ano. Ale já fakt nevím, zlato, co jiného ti říct.“

Ashley si zhluboka povzdechla, ale pak se na otce usmála. „Jenom mě trochu vyděsil. Bude to v pohodě. Chlapi jako on bývají přece v hloubi duše zbabělci. Možná se chtěl vytáhnout, jak si vzal ty peníze, ale stejně ho to dost zaskočilo. Půjde do hospody, zanadává na mě s kamarády a bude. Moc se mi to sice nelíbí a vy jste přišli o peníze…“

„To na tom bylo nejdivnější,“ přerušil ji Scott. „Nejdřív tvrdí, jak je nechce, a pak si je strčí do kapsy. Jako by si ten rozhovor nahrával – jednu věc říkal, ovšem úplně jinou dělal. Dost děsivé.“

„No, doufejme, že to skončilo.“

„Snad jo. Poslyš, plán je následující. Kdyby se ukázal, kdyby tě jakkoliv otravoval, zavoláš domů. Ať se toho může okamžitě ujmout máma, Hope nebo já. Volat můžeš ve dne v noci, když budeš mít sebemenší podezření, že tě sleduje nebo ti volá, sebemenší náznak, že by tě chtěl obtěžovat, nebo se na tebe jen díval, í kdybys měla jen špatný pocit, zavolej, ano?“

„Dobře. Podívej, tati, mě Michael taky vyděsil. A nechci si tu hrát na hrdinku, jenom bych ráda zpátky svůj život, i když možná nebyl dokonalý.“

Znovu si povzdychla, odepnula bezpečnostní pás, sáhla pro kabelku a vytáhla klíče od bytu.

„Mám tě doprovodit?“

„Ne, ale počkej prosím tě, než zajdu do vchodu, jestli ti to nevadí.“

„Nevadí mi vůbec nic. Chci, abys byla šťastná. A nejradši bych, abys na tenhle zážitek a O’Connella zapomněla, dostudovala magistra a třeba šla dál na doktorát z dějin umění a měla báječný život. To si s tvou matkou oba moc přejeme, a taky to tak bude. Věř mi. A než se nadáš, potkáš někoho skvělého a tohle všechno bude jen stín minulosti, na který si sotva vzpomeneš.“

„Taková malá noční můra.“ Nahnula se k otci a dala mu pusu na tvář. „Díky, tati. A dík, žes sem přijel, žes mě odvezl a pomohl mi a vůbec tak, prostě, že jsi takový, jaký jsi.“

To byl pro Scotta báječně hřejivý pocit, ale zatřepal hlavou a řekl: „To ty jsi úžasná.“

Ashley vystoupila a Scott s pokynutím k domu dodal: „Dobře se vyspi a zítra zavolej, jen ať o tobě víme.“

Přikývla, ale Scottovi bez varování vyplula z potemnělého koutku na mysl ještě jedna myšlenka. Než tomu stačil zbránit, vyletělo mu z úst: „Ještě jedna věc mě trochu mate.“

Zrovna se chystala přibouchnout dveře, ale zarazila se a sklonila se k němu. „A co?“

„Mluvila jsi s Michaelem o mně nebo o mámě?“

„Ne…,“ odvětila Ashley váhavě.

„Ani na tom prvním a jediném příšerném rande? Vůbec ses o nás nezmínila?“

Zakroutila hlavou. „Proč?“

Usmál se. „Jenom tak, prostě se ptám. Teď už běž dovnitř a zítra se ozvi.“

Ashley se pousmála, odhrnula si vlasy z čela a přikývla. Scott úsměv opětoval. „Dneska budu doma za pár minut, v tuhle dobu mají všichni policajti půlnoc.“

„Doufám, že nikdy nedospěješ, tati. To bys mě zklamal.“ S těmito slovy přirazila dveře od auta a vyběhla po schodech ke vchodu. Během pár vteřin si odemkla, vešla dovnitř a otevřela druhé vstupní dveře. Otočila se a zamávala otci, jenž čekal, dokud ji neuvidí stoupat po schodech do patra, a pak teprve zařadil rychlost a vyjel. A nepřestávalo mu vrtat hlavou, odkud Michael O’Connell zjistil, že ho má titulovat profesore.

„Takže měli dojem, že jsou v bezpečí?“

„No ano, docela ano. Neoddávali se sice radostnému veselí, ale pro tu chvíli byli spokojeni. Určité starosti a pochybnosti přetrvávaly, stejně jako zbytky úzkostlivých obav, nicméně obecně vzato mezi nimi zavládl pocit bezpečí.“

„Ale oprávněný nebyl?“

„Copak bych vám všechno tohle vyprávěla, kdyby tady příběh končil? S pěti tisíci dolary a sbohem, měj se krásně?“

„To jistě ne.“

„Říkala jsem vám přece, že tohle je příběh o smrti.“

Když jsem neodpovídal, vyhlédla oknem ven. Sluneční paprsky jí zalily tvář a zvýraznily profil. „Nenapadlo vás,“ pokračovala pomalu, „jak je možné, že lze člověku tak snadno převrátit život na ruby? Chci říct, co nás vlastně ochraňuje? Náboženští fanatici by nejspíš ukázali na víru, akademici na vědomosti. Lékař by mohl uvést dovednosti a znalosti, policista poloautomat ráže devět milimetrů a politik právní systém. Ale ve skutečnosti nás chrání co?“

„Nečekáte, že vám na tu otázku odpovím, že ne?“

Zvrátila hlavu nazad a rozesmála se. „Ne, vůbec ne, tedy aspoň ne hned. Ashley odpověď samozřejmě taky neznala.“

/15

TŘI STÍŽNOSTI

Nikdo z nich se v následujících dnech nedokázal zbavit neurčitých obav; jako by se jejich životy zahalily šedivou mlhou pochyb. Když si Scott setkání s O’Connellem znovu přehrával v hlavě, zdál se mu jeho závěr jednou nepřesvědčivý, jindy neobvykle rozhodný.

Požádal Ashley, aby o sobě dávala vědět každý den, jen tak, ať má jistotu, že je vše v pořádku. Ashley, přestože si ničeho necenila víc než nezávislosti, nic nenamítala, a tak si denně v podvečer volá vali. Scott netušil, že o totéž dceru poprosila i Sally.

Sally samotná si zničehonic uvědomila, že nic v jejím životě nefunguje tak, jak by mělo. Připadalo jí, že ztratila všechny záchytné body, o které se dřív mohla opřít. Jedinou výjimkou byla Ashley, ale ani s ní nemohla počítat najisto. Postupem času zjistila, že každodenní telefonáty s Ashley jí vedle ujištění, že je dcera v pořádku, pomáhají znovu nalézt pevnou pudu pod nohama. A ta záležitost s O’Connellem, říkala si, je stejně jen nepříjemná banalita, kterou dříve či později zažije každý mladý člověk.

Mnohem víc ji znepokojovala mizivá efektivita práce, kterou vykonávala ve své právní praxi, a rostoucí napětí mezi ní a Hope. Bylo jasné, že něco není v pořádku, ale nemohla se přinutit na tento problém soustředit. Místo toho se po hlavě vrhala do dalších a dalších případů, jenže ani ty nedokázala dotáhnout do konce. Neustále se nechala rozptylovat a u mnoha případů věnovala příliš mnoho času drobným detailům, zatímco mnohem závažnější problémy, které volaly po naléhavém řešení, zcela ignorovala.

Hope každý den vstávala s jediným cílem – přežít do večera – a přemýšlela, co se to vlastně děje. Sally jí žádné detaily nesdělovala, Scottovi volat nemohla a poprvé za celou dobu soužití se Sally jí připadalo nevhodné zavolat i Ashley. Plně se věnovala týmu, který se postupně přibližoval k vyřazovací fázi mistrovství, a zbytek času vyplňovala poradenstvím pro studenty nižších ročníků, kteří zápasili se školou. Měla dojem, že kráčí po střepech rozbitého skla.

Když obdržela naléhavý vzkaz od ředitele poradenského oddělení pro studenty, velice ji to překvapilo. Z nařízení se nic konkrétního nedozvěděla: Dostavte se do mé kanceláře přesně ve 14.00.

Po břidlicově šedé obloze se táhla jemná oblaka. Hope pospíchala, aby nepřišla pozdě, ale stačila zaregistrovat nevlídnou podzimní vlhkost prostupující ovzduším. Kancelář se nacházela v hlavní budově školy, přestavěném viktoriánském domě se širokými hnědými dřevěnými vraty a krbem ve vstupní hale, ve kterém vždy plápolal oheň. Studenti tam chodili jedině v případě, že s nimi byly vážné problémy.

Vrazila dovnitř, pokynula asistentům na pozdrav a vyběhla do druhého patra, kde měl ředitel malou kancelář. Sám byl bývalý absolvent a stále učil několik hodin latiny a starořečtiny, i když se klasická studia těšila čím dál menší oblibě.

„Pane Mitchelle?“ oslovila jej Hope, když opatrně nakoukla dovnitř. „Chtěl jste se mnou mluvit?“

Za dobu svého působení ve škole prohodila s Mitchellem sotva pár slov. Dřív spolu seděli v několika komisích a také se někdy přišel podívat na zápas dívčího týmu o mistrovský titul, přestože obecně preferoval chlapecké družstvo. Hope v něm viděla trochu zvláštního, bručounského chlapíka, o kterém ale mohla s jistotou tvrdit, že nemá předsudky. Podle tohoto měřítka Hope posuzovala většinu lidí – pokud ji brali takovou, jaká je, byla ochotná je akceptovat. I takové překážky s sebou nesl její alternativní životní styl Ohavnou frázi, kterou lidé z jejich okolí rádi používali, Hope z duše nenáviděla, neboť smazávala veškeré prvky romantiky.

„Á, Hope, ano ano, prosím, pojdte dál.“ Mitchell dával pečlivý důraz na každé slovo, neexistoval pro něj slang ani žádné zkratky. Byl proslulý komentáři, kterými častoval studentské práce. Ten nejznámější zněl Mnohdy ztrácím naději v intelektuální budoucnost lidstva. Pokynul k červenému čalouněnému křeslu potaženému kůží. Hope si v obrovském ušáku připadala směšně malinká.

„Dostala jsem váš vzkaz,“ řekla Hope. „Děje se něco?“

Ředitel chvíli nervózně poposedával, pak se obrátil k oknu a zahleděl se ven, jako by hledal správná slova. Nemusela čekat dlouho.

„Máme tu jeden vážný problém, Hope.“

„Problém?“

„Ano. Někdo na vás podal neobvykle závažnou stížnost.“

„Stížnost? Jakou stížnost?“

Mitchell se odmlčel, jako by jej už předem urážela slova, která musí vypustit z úst. Rukou prohrábl řídké šediny, posunul brýle na nose, a pak promluvil srdceryvným tónem, jako by někomu oznamoval úmrtí v rodině.

„Takovou, která spadá do neblahé a nuzné kategorie sexuálního obtěžování.“

Přibližně ve stejnou dobu, kdy Hope usazená v křesle v kanceláři poradenského centra poslouchala slova, jichž se děsila skoro celý svůj dospělý život, končil Scott konzultaci se studentem vyššího ročníku, jenž chodil na jeho seminář Dokumenty ve Válce za nezávislost. Mladík se v oblasti trochu ztrácel. „Necítíte z Washingtonova textu obezřetnost?“ tázal se Scott. „Zároveň doprovázenou nezměrným odhodláním?“

Student přikývl. „Ale pořád to na mě působí strašně abstraktně. Vyhodnotit motiv, pochopit moment příležitosti. Všechno to, o čem předpokládáme, že Washington chápal úplně přirozeně.“

Scott se pousmál. „Dnes večer se má prudce ochladit, očekávají se mrazíky, možná i sněhové přeháňky. Zkuste si vzít Washingtonovy dopisy ven a kolem půlnoci se usaďte doprostřed kampusu a čtěte si je při baterce, nebo ještě lépe při svíčce. Pak vám možná začnou dávat větší smysl.“

Student roztáhl ústa v úsměvu. „To myslíte vážně? Venku v té tmě?“

„Naprosto vážně. A za předpokladu, že nedostanete zápal plic

– měl byste si totiž na zahřátí vzít jen jedinou vlněnou deku a na nohou mít boty s proděravělými podrážkami – si o tom můžeme popovídat znovu, řekněme, vprostřed týdne. Co vy na to?“

V kanceláři zazvonil telefon. Jakmile se za studentem zavřely dveře, Scott zvedl sluchátko. „Scott Freeman, prosím.“

„Ahoj, Scotte, William Burris. Z Yale.“

„Dobrý den, pane profesore. To je ale překvapení.“

Scott ztuhl. V akademickém světě americké historie je telefonát od Williama Burrise skoro totéž jako hovor od boha. Vážený profesor jedné z nejproslulejších univerzit, laureát Pulitzerovy ceny, autor bestsellerů a příležitostný poradce prezidentů a jiných vysokých státních představitelů se mohl chlubit neposkvrněnou pověstí. Zakládal si na drahých zakázkových oblecích šitých předními londýnskými krejčími, ve kterých pak přednášel v Cambridgi, Oxfordu a jiných institucích, které si mohly dovolit zaplatit žádaný šesticiferný obnos.

„Ano, už je to nějakou dobu. Kdy jsme se viděli naposled? Na schůzi nějaké asociace?“ Burris měl na mysli jeden z mnoha historických spolků, jichž byl Scott členem a z nichž každý by byl schopen udělat cokoliv, aby měla Burrise na seznamu svých členů.

„Už to bude pár let. Jak se daří?“

„Dobře, dobře,“ odvětil Burris. Scott si představil prošedivělého muže, jak pánovitě sedí za stolem v podobné kanceláři jako ta jeho, jen mnohem větší a její chod obstarává sekretářka, která přebírá vzkazy od různých agentů, producentů, vydavatelů, králů a ministerských předsedů a vedle toho odhání dotěrné studenty. „Jde to, dokonce i přes rostoucí zoufalství z možné prohry našeho fotbalového týmu proti těm dáblům z Princetonu a Harvardu. Letos je tahle hrozná představa bohužel docela pravděpodobná.“

„Třeba se přijímací komise polepší a pro příští rok zajistí lepšího rozehrávače.“

„To by bylo výborné. No, Scotte, kvůli tomu ale nevolám.“

„To bych také nečekal. Co pro vás mohu udělat, pane profesore?“

„Vzpomínáte na článek, který jste nám poslal asi před třemi lety pro Žurnál americké historie? Týkalo se to vojenských manévrů v průběhu dní po bitvách u Trentonu a u Princetonu, kdy Washington učinil tolik zcela zásadních a, troufám si říct, předvídavých rozhodnutí.“

„Samozřejmě.“ Scott publikoval jen málo a tento článek obzvlášť dopomohl k tomu, aby jeho domovská katedra nesnížila počet stěžejních předmětů v oboru americké historie.

„Byla to dobrá práce, Scotte,“ pravil Burris pomalu. „Vyzývavá, provokativní.“

„Děkuji. Nechápu ale…“

„K té práci, ehm, k tomu článku, no, využíval jste pro formulaci tezí a závěrů nějakých sekundárních informačních zdrojů?“

„Asi vám teď nerozumím.“

„Ten článek…, ten text je celý vaše práce? A výzkum také?“

„Ano. Měl jsem pár studentů, zejména z vyšších ročníků, kteří mi pomáhali s citacemi. Ale text i závěry jsou mé vlastní. Nechápu, kam míříte.“

„Byl jste v souvislosti s tímto článkem bohužel nepříjemně obviněn.“

Obviněn?“

„Ano. Obviněn z vědecké nepoctivosti.“

„Cože?“

„Z plagiátorství, Scotte. Je mi líto.“

„Ale to je absurdní!“

„Obvinění, které mám před sebou, uvádí několik znepokojujících příkladů z vašeho článku nápadně podobných eseji z doktorandského semináře jiné školy.“

Scott se zhluboka nadechl. Začala se mu točit hlava a musel se zachytit okraje stolu, aby se uklidnil.

„Kdo tu stížnost podal?“

„V tom je ta potíž,“ odpověděl Burris. „Dostal jsem ji elektronicky a je anonymní.“

„Anonym!“

„Bez ohledu na její původ ji však nelze ignorovat. Rozhodně ne při současném akademickém ovzduší, a už vůbec to neutajíme před veřejností. Noviny po chybných krocích a prohřešcích univerzit přímo prahnou. Dokonce bych řekl, že se klidně vrhnou do chybných závěrů, což bude nejenom velice nepříjemné, ale v konečném důsledku to samozřejmě nepovede k ničemu dobrému. Takže já bych navrhoval, abychom toto obvinění utnuli hned v zárodku. Což samozřejmě předpokládá, že budete schopen předložit poznámky a řádek po řádku, část po části projít článkem tak, abyste Žurnál přesvědčil o tom, že veškerá obvinění jsou chybná.“

„Ano, ale…,“ koktal Scott. Nedokázal se vyjádřit.

„V době, kdy každý rád dělá ukvapené závěry a vedle toho se všechno podrobuje úděsné mikroskopické analýze, musíme být žel bohu čistší než lilie.“

„Chápu, ale…,“ Scott se při řeči zadrhával.

„Pošlu vám tu stížnost s přesným zněním citovaných částí hned ráno kurýrem. A pak bychom si, myslím, měli znovu promluvit.“

„Ano, ano, určitě.“

„A Scotte,“ pronesl profesor odevzdaně, jako by náhle ztratil veškerou energii, „opravdu doufám, že se nám to podaří vyřešit mezi sebou, nicméně vás prosím, nepodceňujte možné nebezpečí. Radím vám to jako přítel i jako kolega historik. Už jsem viděl dost nadějných kariér, které zničilo mnohem menší zlo. Mnohem, mnohem menší.“ Zdůrazňovat poslední slova nebylo potřeba, i když byla nepopiratelně pravdivá.

Scott pokýval hlavou. Slovo přítel by on sám nepoužil, protože až o tomto obvinění uniknou informace do akademických kruhů, o čemž nebylo pochyb, nejspíš mu žádní nezůstanou.

Sally se dívala z okna, jak se v pozdním odpoledni pomalu stmívá. Nacházela se ve zvláštním rozpoložení, kdy ji trápilo mnoho věcí najednou, a přesto na nic konkrétního vlastně nemyslela. Někdo zaklepal a Sally se rychle otočila. Mezi dveřmi stála rozpačitá asistentka s velkou bílou obálkou v ruce.

„Sally,“ řekla, „tohle pro vás přišlo kurýrem. Napadlo mě, že by to mohlo být důležité…“

Sally neočekávala žádný soudní zápis nebo podobně naléhavý dokument, který by nesnesl odkladu, nicméně pokývala hlavou a otázala se: „Od koho to je?“

„Z advokátní komory.“

Sally obálku převzala a zaraženě si ji prohlížela. Nevzpomínala si, kdy naposled obdržela od komory něco jiného než upomínku o zaplacení členských příspěvků či pozvánku na večírek, seminář nebo přednášku, na které stejně nikdy nechodila. Nic z toho ale neposílali kurýrem s doručenkou.

Roztrhla obálku a vytáhla jediný list dopisu, který byl adresován jí osobně a podepsán předsedou komory. Sally ho znala jen podle toho, co se o něm vypráví – přední člen prominentní právní kanceláře v Bostonu a aktivní člen demokratické strany se také často objevoval v televizních talk show i ve společenských rubrikách různých periodik. Tomu ona nesahá ani po kotníky.

Krátký dopis četla pečlivě slovo po slovu a s každou vteřinou se kolem ní rozprostírala hlubší a hlubší tma.

Vážená paní Freemanová-Richardsová,

rád bych Vás informoval o stížnosti, kterou na Vás obdržela Advokátní komora státu Massachusetts v souvislosti s právě probíhajícím případem Johnsonová versus Johnson, který se projednává před rodinným soudem pod dohledem soudce V. Martinsona.

Ve stížnosti se praví, že finanční prostředky, které se týkají tohoto sporu, byly poukázány na soukromý účet vedený na Vaše jméno. Tímto došlo k porušení Massachusettského právního řádu, čl. 302 odst. 43, a také k závažnému trestnému činu podle čl. 112 odst. 11 právního řádu Spojených států.

V důsledku tohoto žádá Advokátní komora Vaše místopřísežné prohlášení, které celou záležitost vysvětlí a které musí být komoře doručeno do jednoho týdne. Nebude-li tak učiněno, bude záležitost postoupena k trestnímu stíhání úřadu okresního prokurátora a státnímu návladnímu pro federální oblast západního Massachusetts.

Sally měla pocit, že jí každé slovo vázne v hrdle, jako by jí zaskočil kus jídla, až skoro nemohla dýchat. „To není možné,“ řekla nahlas, „tohle, do prdele, není možné.“

Nadávka se rozlehla místností. Sally se zhluboka nadechla a přiskočila k počítači. Do vyhledávacího řádku rychle naťukala název rozvodového řízení uvedeného v dopise a nechala si vyjet data ze systému. Podle popisu se nejednalo o nijak obtížný případ, přestože jej komplikovalo silné nepřátelství mezi Sallyinou klientkou, rozváděnou manželkou, a jejím odloučeným manželem. Otec dvou předpubertálních dětí byl místní oční chirurg a notorický podvodník. Sally přišla na to, že se snaží společné jmění poslat na účet v daňovém ráji na Bahamách. Dělal to ovšem dost nemotorně – vybíral velké sumy peněz v hotovosti ze společného investičního konta, a pak si účtoval platbu letenek na Bahamy na svou Visa kartu, aby získal extra míle. Sally se podařilo přesvědčit soud, aby aktiva zabavil a převedl je na účet její klientky do té doby, než bude manželství rozvedeno, což se očekávalo těsně po Vánocích. Podle svých výpočtů odhadovala, že na klientčině účtu by teď mělo být něco přes čtyři sta tisíc dolarů.

Jenže nebylo.

Zírala na obrazovku a na zůstatek, který ukazoval ani ne polovinu předpokládané částky.

„To není možné.“ řekla znovu nahlas.

Začala propadat panice, jakou nikdy v životě nezažila. Zkoumala každou transakci, která na účtu proběhla. V posledních pár dnech někdo elektronicky převedl v součtu víc než čtvrt milionu dolarů téměř na tucet jiných účtů. Na ony účty se ze svého počítače nedostala, neboť odkazovaly k řadě neznámých jmen, a to jak fyzických osob, které jí nic neříkaly, tak na první pohled fiktivních společností. S rostoucím znepokojením zjistila také, že poslední transakcí bylo patnáct tisíc dolarů převedeno na její běžný účet. Stalo se tak sotva před čtyřiadvaceti hodinami.

„To není možné,“ opakovala. „Jak…“

V tu chvíli se zarazila, protože odpověď na tuto otázku jistě nebyla jednoduchá a ona žádnou poskytnout nemohla. Věděla jen, že se řítí do velkého průšvihu.

„Jedna věc mi pořád nedochází.“

„A to je?“ zeptala se trpělivě.

„Odkud pramenila Michealova láska? Chci říct, pořád opakoval, jak ji miluje, ale co z toho všeho, co dělal, se dalo z nějakého úhlu pohledu chápat jako láska?“

„Nic moc, co?“

„Právě. Připadá mi, že měl v úmyslu něco úplně jiného.“

„V tom máte možná mít pravdu,“ odvětila. Rezervovaně i svůdně zároveň, jako vždy.

Jak bylo jejím zvykem, na chvíli se odmlčela, nejspíš aby si uspořádala myšlenky. Vytušil jsem, že chce udržet příběh pod kontrolou, ale nechápal jsem jak. Neklidně jsem poposedával a měl jsem nepříjemný pocit, že mě k něčemu využívá.

„Myslím.“ začala pomalu, „že bych vám mohla dát jméno muže, který by v tomhle ohledu mohl hodně pomoct. Je to psycholog, odborník na obsedantní lásku.“ Znovu zaváhala. „Což je samozřejmě jen naše pojmenování, k lásce to má hodně daleko. My si pod pojmem láska představíme květiny na svátého Valentýna a sentimentální texty na přáníčkách. Čokoládové bonbony v červených krabičkách ve tvaru srdce a okřídlené Amorky s pidiluky a pidišípy v rukou. Hollywoodskou romanci. Ale s tím vším to má podle mě jen málo společného. Láska má v podstatě mnohem blíž k našim temným stránkám.“

„To zní dost cynicky,“ poznamenal jsem, „a necitelně.“

Pousmála se. „Jo, asi to tak působí. Když člověk zná někoho jako Michael O’Connell, hned získá jiný náhled na to, co přesně může za naše štěstí. A jak už jsem řekla, on dával běžným věcem docela jiný význam.“

Potřásla hlavou. Otevřela malou zásuvku ve stole a okamžik se v ní přehrabovala, než vytáhla kousek papíru a tužku. Napsala na něj jméno a řekla: „Tady to je. Promluvte s ním, řekněte, že vás posílám.“

Zasmála se, ačkoliv na tom nic legračního nebylo. „A ještě mu vyřidte, že netrvám na žádném lékařském tajemství a konflikt zájmů neberu v úvahu. Anebo ještě lépe,“ dodala a něco bryskně připsala na papírek, „udělám to sama.“

/16

SÉRIE GORDICKÝCH UZLŮ

Tak jako každý den v posledních dvou týdnech ustoupila Ashley opatrně od okna do bezpečí svého pokoje.

Netušila, čím procházejí tři lidé, kteří tvoří její rodinu, zaobírala se sama sebou. Neustále ji provázel neodbytný dojem, že ji někdo sleduje. Potíž byla v tom, že kdykoliv ji ten pocit přepadl, nedokázala přijít na nic konkrétního, co by její přesvědčení potvrdilo. Když se cestou do školy či do muzea zkoušela nečekaně otočit a zkontrolovat situaci za zády, docílila jen toho, že obtěžovala překvapené kolemjdoucí. V metru se naučila naskakovat do vagonu v poslední vteřině, než se zavřely dveře, a pak si každého cestujícího bedlivě prohlížela, jako by stařenka s novinami Herold či snad dělník v odrbané kšiltovce Red Sox mohl být O’Connell v dokonale propracovaném převleku. Doma se přibližovala ze strany ke kraji okna a škvírou mezi zdí a záclonou nahlížela do ulice. Když odcházela ven, stála za dveřmi a poslouchala, jestli neuslyší nějaký nápadný zvuk, než je konečně otevřela. Měnila směr chůze a trasy, i když šla jen do samoobsluhy nebo lékárny. Koupila si telefon s displejem, na kterém se objevovalo číslo a jméno volajícího, a tutéž službu si pořídila i do mobilního telefonu. Vyptávala se sousedů, jestli si nevšimli něčeho neobvyklého, a obzvlášť jestli neviděli někoho, kdo by odpovídal popisu Michaela O’Connella, jak se potuluje bud u vchodu, nebo na rohu ulice či dokonce ve dvoře za domem. Nikdo však nic nevěděl, respektive nepostřehl, že by se někdo, kdo by popisu odpovídal, choval nějak podezřele.

Čím víc se však snažila sama sebe přesvědčit, že Michael O’Connell nadobro zmizel z jejího života, tím blíž jí připadal.

Nedokázala ukázat prstem na něco konkrétního a říct: „Za tím stojí on,“ ale spousta maličkostí a náznaků svědčila o tom, že Michael z jejího života nejenže nezmizel, ale také nedrží nijak velký odstup. Jednou se vracela domu a na dveřích ji přivítalo velké X vyryté do laku, k čemuž někomu postačil obyčejný kapesní nůž, možná i klíč. Jindy zase našla otevřenou schránku a pár účtů, letáků, nabídek kreditních karet a časopisů rozházených po chodbě.

V muzeu, kde pracovala, jí někdo neustále přesouval věci na pracovním stole. Jednou měla telefon po pravé ruce, druhý den stál nalevo. Horní zásuvku našla jednoho dne zamknutou, přestože ji sama nikdy na klíč nezavírala, protože v ní neschovávala nic ani vzdáleně cenného.

Jak doma, tak v práci jí čas od času jednou dvakrát zazvonil telefon a hned utichl. Když zvedla sluchátko, ozval se oznamovací tón. Když kontrolovala údaje na identifikačním zařízení, objevilo se jí bud „skryté číslo“, nebo číslo, které jí nepřipadalo nijak povědomé. Několikrát zkusila zmáčknout *69, čímž vytočila číslo příchozího hovoru, ale pokaždé se jí ozval obsazovací tón nebo elektronický rušič.

Nevěděla, co dělat. Něco z toho řekla Sally i Scottovi do telefonu, ale určité věci se jí zdály příliš divné na to, aby je vůbec zmiňovala. Další jí připadaly jako všední starosti, které se čas od času přihodily každému – jako třeba když jeden profesor nemohl otevřít ve školním systému její esej, nebo když služba výpočetní techniky nedokázala zjistit, proč má zablokované studijní záznamy. Odblokovat je dokázali za drahnou chvíli a s maximálním úsilím.

Večer se houpala v křesle sama ve svém bytě a pozorovala, jak se venku stmívá. Hlavou jí běželo, že O’Connell není nikde, a zároveň je všude kolem ní. S nejistotou obvykle přicházela úzkost a nakonec se dostavoval bezmocný vztek.

Dal nám přece své slovo, namlouvala si. Nepřestávala se o tom přesvědčovat, přestože sama ničemu nevěřila. Čím víc o tom přemýšlela, tím víc ji to znepokojovalo.

Scott strávil bezesnou noc. Jen málo věcí dokázalo ohrozit akademickou kariéru tolik jako nařčení z plagiátorství; věděl, že musí nutně podniknout rychlé a účinné kroky, aby tomu zabránil. Ze všeho nejdřív doma ve sklepě vyhrabal krabici plnou poznámek k článku pro Žurnál americké historie. Pak poslal e-mail oněm dvěma studentům, kteří mu před třemi lety pomáhali s výzkumem a citacemi, aniž přesně specifikoval, z čeho je obviněn. Uvedl pouze, že vyvstaly otázky týkající se článku, pod který se podepsal, a že bude možná potřebovat, aby se rozpomněli na práci, kterou pro něj vykonávali. Chtěl je jen včas upozornit, zatímco čekal na sporné dokumenty.

Nic jiného dělat nemohl.

Seděl za stolem ve své kanceláři a nervózně vyčkával. Když dorazil kurýr s velkou obálkou, rychle podepsal převzetí a zrovna ji začal trhat, když se rozezvonil telefon.

„Profesor Freeman?“

„Ano. Kdo volá?“

„Teď Morris, ze školních novin.“

Scott se odmlčel. „Účastníte se nějakého mého semináře, pane Morrisi? Pokud ano…“

„Ne, pane profesore.“

„Mám docela dost práce. Nicméně, mohu vám nějak pomoct?“

Postřehl letmé zaváhání, než student odpověděl.

„Dostali jsme tip, no… na obvinění, a já se snažím zjistit podrobnosti.“

„Tip?“

„Ano.“

„Nevím jistě, jestli vám rozumím,“ řekl Scott, ale byla to lež. Moc dobře věděl, co přijde.

„Jste obviněn, že, no, že jste plně nedostál akademické cti, abych tak řekl.“ Teď Morris si dával dobrý pozor na jazyk.

„Odkud to máte?“

„No, záleží na tom, pane profesore?“

„Mohlo by.“

„Vypadá to na rozladěného studenta z jižanské univerzity. Bohužel, víc vám říct nemůžu.“

„Nevím o tom, že bych znal nějaké studenty z jihu,“ řekl Scott s falešnou lehkovážností v hlase. „Přídomek rozladěný‘ se ovšem dá v určité fázi studia připsat komukoliv. To k akademickému prostředí prostě patří, nemyslíte, Tede?“ Oslovil studenta křestním jménem, aby zdůraznil rozdílnost jejich pozic. Scott měl autoritu a moc – tedy alespoň tak chtěl na Teda Morrise ze školních novin působit.

Teď se odmlčel, ale odradit se, ke Scottově velké nelibosti, nenechal.

„Ale otázku, která před námi stojí, lze jednoduše zodpovědět. Byl jste obviněn…“

„Nikdo mě z ničeho neobvinil. Alespoň pokud vím,“ vyštěkl Scott. „Neděje se nic, co by v akademických kruzích nebylo zcela běžné…“

Zarazil se a dlouze se nadechl. Teď Morris si pravděpodobně zapisuje každé jeho slovo, došlo mu.

„Rozumím, pane profesore. Zcela běžné. Stejně bych si s vámi ale rád promluvil osobně.“

„Teď mám hodně práce, ale můžete přijít v pátek do konzultačních hodin.“ Tím by získal pár dní.

„Musíme tu dodržet termín, pane profesore.“

„To není moje starost. Moje zkušenost praví, že uspěchané věci vedou v nejlepším případě ke zmatku, v tom nejhorším k chybným závěrům.“

To byla jasná výmluva, ale musel ho konečně nějak odbýt.

„Tak dobře, v pátek. A ještě jedna věc.“

„Ano, Tede?“ pravil Scott blahosklonně.

„Měl byste možná vědět, že mám konexe na Globe a Timesy.“

Scott ztěžka polknul. „No,“ pronesl s co možná největším nadšením, jaké dokázal zahrát, „to je skvělé. Máme tu ve škole několik skvělých esejů, které by je mohly zajímat. Uvidíme se v pátek,“ uzavřel a doufal, že dostatečně odvrátil pozornost a zamlžil dost informací na to, aby Teď počkal alespoň do pátku, než se rozhodne zvednout telefon a pár větičkami v jedněch či druhých novinách mu zničí kariéru.

Zavěsil a hlavou mu blesklo, že by si nikdy nemyslel, že jej takhle vyleká, co víc, vyděsí řadový student. Pak se rychle vrátil k dokumentům od profesora Burrise. A s každým přečteným slovem v něm rostla úzkost.

Hope dovrávorala na ženské záchodky vedle studijního oddělení. Bylo to asi jediné místo, kde mohla být na pár chvil úplně sama. Jakmile se za ní zavřely dveře, přestala se ovládat a nezadržitelně se rozplakala. Nekontrolovatelné vzlyky byly plné zoufalství.

Anonymní obvinění přišlo řediteli elektronickou poštou. Tvrdilo se v něm, že po jednom tréninku přitlačila Hope do rohu dívčí šatny studentku, která tam zůstala jako poslední. Mělo jít o místo plné páry vedle sprch a dopis barvitě líčil, jak trenérka patnáctileté dívce osahávala prsa a strkala jí ruce do rozkroku, přičemž jí celou dobu šeptem objasňovala přednosti sexuálního styku se ženou. Když studentka vzdorovala, měla jí pohrozit, že pokud si bude komukoliv z učitelů nebo rodičům stěžovat, zhorší jí známky. Na konci neznámý pisatel naléhal, aby vedení školy přijalo opatření, která zabrání tomu, aby se případ dostal před soud či aby došlo k trestnímu stíhání. V popisu Hopina chování se objevovala slova jako trestný čin pohlavního zneužití či otevřená homosexualita.

Jediné slovo se nezakládalo na pravdě. Ani jedna ze scén, které připomínaly úryvky z pornografického románu, se nikdy neodehrála.

Hope pochybovala, že by jí pravda mohla nějak pomoct.

Nechutný výčet událostí nahrával všemožným obavám a nesmyslným, neopodstatněným předsudkům. Sprostý popis a hrozivě vylíčené detaily útočily pouze na stinné stránky lidské předpojatosti.

To, že k tomu nikdy nedošlo, že neměla sebemenší ponětí, o jakou dívku se jedná, že přesně z tohoto důvodu nikdy nevstupovala do dívčích šaten bez doprovodu dalšího člena učitelského sboru, ani to, že když se ve škole dělo něco s byť jen vzdáleně sexuálním podtextem, přistupovala k tomu jako jeptiška, a že vztahem se Sally se nikde nechlubila – nic z toho najednou nic neznamenalo.

Ani to, že dopis přišel od anonyma, nic neznamenalo. Fámy a narážky se rozletí školou co nevidět a lidé si budou lámat hlavu s tím, komu se to stalo, nikoliv zda vůbec. V prostředí středních škol se nic nešíří tak rychle jako zprávy o nařčení z protizákonného sexuálního chování. Hope bylo jasné, že pečlivého posouzení obviňujícího dopisu s využitím logických argumentů se nedočká. A její okamžité dementi všech obvinění přímo řediteli asi také nebude nic platné. Obávala se též reakce okolí v místě, které se Sally považovaly za svůj domov. Mnoho žen, které žijí v podobných svazcích jako ona, jí bude nejspíš chtít vyjádřit podporu a budou se v případu hlasitě a s vervou angažovat. Dokázala si představit mítinky, veřejné přednášky i záplavu článků v novinách a demonstrace před branami školy na její podporu. Ženy v Hopině kůži nenáviděly svou společensky ocejchovanou pozici a budou se chtít postavit na odpor. Nesmíří se s tím, že nebudou brány na vědomí. Taková situace nevyhnutelně nastane, a tím, obávala se Hope, ztratí veškerou naději na to, aby se záležitost vyřešila v tichosti.

Přistoupila k umyvadlu a dlouho si oplachovala obličej studenou vodou, jako by vše hrozné, co se jí může stát, mohla smýt. Nepřála si být předmětem diskuzí a nechtěla ztratit důvěru studentů, kterou tolik let budovala.

„Nic takového se nikdy nestalo.“ bránila se ještě v kanceláři. „Vůbec nic. Jak můžu beze jmen, dat, časů a jiných údajů dokázat svoji nevinu?“

Souhlasil s ní a slíbil také, že celou záležitost zatím podrží v tajnosti, ačkoliv bude muset informovat ředitele školy a možná i předsedu dozorčí rady. Hope věděla, že se nevyhne klepům. Užuž se k tomu chystala něco říct, ale pak se zarazila. Nic proti tomu nezmůže. Ředitel poradny navrhl, aby nadále plnila své povinnosti, dokud nebudou známy další podrobnosti. „Trénujte dál, Hope,“ pravil. „Jde o ligu. Nerušte ani plánované poradenské schůzky se studenty. Jen…,“ hlas se mu vytratil.

„Jen co?“ otázala se Hope.

„Nechávejte otevřené dveře.“

Hope zírala do zrcadlového odrazu zarudlých očí. Nikdy v životě se necítila tak zranitelná. Vycházela z toalet s vědomím, že vstupuje do světa plného nebezpečných nástrah.

Sally se pokoušela přijít na smysl dokumentů, které měla rozložené na stole před sebou. Měla dojem, že teplota v místnosti nesnesitelně stoupla. Pot jí stékal po těle, jako by absolvovala náročný trénink.

Nepochybovala o tom, že někdo dokázal zjistit heslo do systému a následně nadělat paseku s klientčiným účtem. Zlobila se sama na sebe, že nevymyslela obtížnější kombinaci, kterou by nebylo tak snadné rozluštit. Případ, o který se jednalo, byl rozvodové řízení, a tak přišla se slovem ROZŘÍZ. Kontaktovala bezpečnostní poradce v bankách, kam byly ze zdánlivě nedotknutelného účtu převedeny různé částky, a větší část peněz se jí podařilo získat nazpět, nebo je alespoň zablokovat. Banky vyhověly její žádosti a některé účty nechaly sledovat, takže budou vědět o každém, kdo by se z nich pokusil elektronicky nebo i osobně vybrat jakýkoliv obnos. Dokonalý úspěch však neslavila. Několik transakcí zahrnovalo sérii složitých vkladů a výběrů, aby nakonec zmizely na účtu nějaké banky v daňovém ráji, do kterého Sally nedokázala proniknout. Když tamní peněžní ústavy kontaktovala, k jejímu zklamání neprojevily nad neblahým případem krádeže osobních údajů žádnou lítost.

Instinkt jí radil najmout si vlastního právníka, nicméně se ještě rozhodla vyčkat. Namísto toho vybrala v plné výši peníze z úvěru, který garantovala domem, jejž sdílela s Hope, a všechny převedla na klientčin účet, čímž dosáhla zvýšení zůstatku na původní úroveň. Tím také ovšem sebe i nic netušící partnerku významně zadlužila. Bude trvat několik měsíců, než se jí podaří finanční deficit zacelit, říkala si, ale prozatím se alespoň nemusí ničeho obávat.

Pečlivě sepsala odpověď advokátní komoře, ve které nastínila průběh několika transakcí a uvedla, že se jedná o konání neznámé osoby. K tomu dodala, že finanční deficit vzniklý na účtu klientky uhradila z vlastních prostředků a společně s bankou přijala taková opatření, aby s ním už nikdo nemohl manipulovat. Doufala, že tímto dopisem zabrání podání žaloby nebo vyšetřování advokátní komorou alespoň do doby, než zjistí, kdo za tím stojí. Napadlo ji zeptat se na komoře, kdo stížnost podal, ale věděla, že dokud se sami nerozhodnou záležitostí dále zabývat, informaci o tom, jak se k nim stížnost dostala, jí nikdo neposkytne. A tak jí nezbývalo, než ještě nějakou dobu čekat v nevědomí.

Sally se nikdy nepokládala za tvrdohlavou, neústupnou právničku. Její nejsilnější stránkou bylo vyjednávání, přesvědčování stran ke smíru. Nesnášela okamžik, kdy kompromis přestával být reálnou možností.

Když se otáčela v kancelářském křesle a zírala na hromadu papírů potištěných výpisy transakcí, propadala beznaději. Člověk, který to udělal, mě musí doopravdy nenávidět, pomyslela si.

Nabízela se otázka, kterou si nechtěla položit. Každý právník s vlastní praxí si nutně nadělá nepřátele, obzvlášť když se zabývá rozvody, opatrovnictvím a řízeními v trestních věcech. Naprostá většina rozezlených klientů nebo těch, jež se jí podaří porazit u soudu, se jen rozčílí a postěžuje si. Někteří se však rozhodnou podniknout ráznější kroky.

Ale kdo? tázala se sama sebe.

Od doby, kdy jí naposled vyhrožoval někdo, kdo by se dal brát vážně, uplynulo už mnoho měsíců. Při pomyšlení na to, že by někdo měl dost trpělivosti i schopností k tomu, aby proti ní plánoval útok, se bezděky kousla do rtu.

Opřela se do křesla a otáčela se ze strany na stranu. Došlo jí, že o tom bude muset říct Hope. Moc se jí do toho nechtělo. Napětí mezi nimi by se dalo krájet, a teď je navíc nečekaně postihly finanční potíže.

Napadlo ji zavolat na policii; koneckonců, došlo k loupeži.

To se jí však příčilo, a mnoho advokátů by uvažovalo stejně jako ona. Než bude znát víc podrobností, nechtěla, aby se v jejím případu přehraboval nějaký upachtěný detektiv.

Vyřeš to ty, pobízela se. Zvládneš to sama.

Sally popadla kufřík, nacpala do něj co nejvíc dokumentů, vyskočila z křesla a rychle zamířila ke dveřím. Vzala si kabát a zamkla za sebou dveře. Kanceláře už byly opuštěné, když sbíhala po schodišti ven z budovy. Studený vzduch ji na okamžik vyvedl z rovnováhy. Nedokázala si vzpomenout, kde zaparkovala auto.

V náhlém návalu úzkosti se s ní zatočil celý svět. Zalapala po dechu, ruce sevřela v pěst a náhle ucítila bolestné píchnutí. Srdce jí bilo jako o závod, ve spáncích pulsovala krev. Jednou rukou se musela opřít o zeď, aby nevrávorala, a druhou si položila na čelo.

Musíš se uklidnit, nabádala se, srovnej si myšlenky. Neztrácej nad sebou kontrolu.

Auto měla jako obvykle na krytém parkovišti. Zapnula si kabát a přinutila se normálně dýchat. Cítila, jak povoluje bolest na hrudi i sevření žaludku. Jakmile však znovu získala vládu nad pocity, kterým před chvílí téměř podlehla, začalo se jí zdát, že na ulici nestojí sama. Rychle se otočila, ale chodník byl až na pár studentů u nedaleké kavárny prázdný. Provoz byl na hlavní městské spojnici docela normální. Na druhé straně silnice zasyčely vzduchové brzdy autobusu, který právě stavěl před starou divadelní budovou.

Všechno, co viděla, bylo v naprostém pořádku, všechno bylo na svém místě jako obvykle.

Jenže přitom tak nic nebylo.

Zhluboka se nadechla a pevným krokem se vydala k parkovišti. Část jejího já by se nejraději rozběhla, a když se na zem sneslo večerní šero a jediné útočiště poskytovaly pruhy bledého světla pouličních lamp a výkladních skříní, měla Sally co dělat, aby se udržela.

„Víte, i přes tohle takzvané osvobození od povinnosti, dokonce podepsané, je mi trochu nepříjemné mluvit o věcech, které mi někdo svěřil v důvěrném rozhovoru.“

„Na to máte plné právo,“ pravil jsem s falešnou vstřícností v hlase. „Vaši pozici naprosto chápu.“ Svými slovy jsem chtěl samozřejmě docílit přesně opačného rozhodnutí.

Psycholog byl malý muž s rozpustilým výrazem ve tváři a neupravenými, kudrnatými, prošedivělými vlasy, které mu padaly až k límci a téměř jako by vyrůstaly z všelijakých nesourodých myšlenek, které držel pod nimi. Nosil brýle, ve kterých vypadal jako nějaký brouk, a svá slova doprovázel prapodivnými gesty. Když dokončil myšlenku, mávl rukou ve vzduchu, aby svým slovům dodal patřičný důraz.

„Nicméně,“ pokračoval, „zdá se mi, že si ještě nikdo neuvědomil, jak velký vliv Michael O’Connell na všechny zainteresované skutečně měl.“

„Jak to myslíte?“ otázal jsem se.

Povzdechl si. „Podle mě se na to z jedné strany můžete dívat tak, že se v jejich životě zjevil stejně nečekaně jako automobilová nehoda zaviněná například opilým řidičem. Doba ztrát, doba obav, sporů, to je na vás. Ale následky se táhnou spoustu let, možná navždy. Změnil se jim život, utrpení a bolest přetrvávají. A takto se na to, v tomto případě, musíte dívat.“

„Ale…“

„Já prostě nevím, jestli o tom mohu mluvit.“ přerušil mě. „Některé věci řečené v téhle místnosti by se neměly nahlas opakovat, i když plně podporuji vaši snahu ten příběh převyprávět. Ačkoliv, nejsem si tím tak jistý. Vlastně jsem nad tím moc nepřemýšlel. Zatraceně jistě ale vím, že bych teď nerad něco řekl, a pak najednou dostal soudní obsílku nebo otevřel dveře a za nima stáli dva Columbové ve špatně padnoucích baloňácích, kteří ze sebe budou dělat naprosté pitomce. Je mi líto.“

Vzdychl jsem a nevěděl, jestli k muži cítit vztek nebo respekt. Jako by vytušil, co se mi honí hlavou, usmál se a pokrčil rameny.

„No.“ řekl jsem, „tak abych sem nejel úplně zbytečně, mohl byste mi aspoň vysvětlit tajemná zákoutí O’Connellovy obsedantní lásky k Ashley?“

Psycholog si odfrkl a nečekaně pohrdlivě vyštěkl: „Láska. Láska/ Probůh, co to má s tím slovem společného? O duševním stavu Michaela O’Connella musíte vědět jednu věc. Jde o posedlost.“

„Ano,“ odvětil jsem, „to mi dochází. Ale co tím získal? Nebyly v tom peníze, ani touha, ani vášeň. Ale podle toho, co zatím vím, to přitom bylo od každého trochu.“

Opřel se do křesla, a pak se znovu prudce předklonil.

„Vy mluvíte moc konkrétně,“ řekl. „Bankovní loupež, to říká něco konkrétního. Možná i prodej drog nebo postřelený prodavač z večerky. Mnohonásobný vrah a opakované znásilňování. Takové zločiny se definují mnohem jednodušeji. Tohle bylo jiné. O’Connellova deklarovaná láska byl zločin identity. Tudíž mnohem závažnější, mnohem složitější. A měl mnohem drtivější dopad.“

Přikývl jsem. Chystal jsem se ještě něco dodat, ale mávl rukou jako prve a zarazil mě.

„A ještě jedna věc, na kterou u O’Connella nesmíte zapomínat,“ pronesl váhavě. „Musíte pochopit, že byl…,“ zhluboka se nadechl, „…vytrvalý.“

/17

TOTÁLNÍ CHAOS

Poprvé za svůj nedlouhý život měla Ashley pocit, že její svět je nejen neuvěřitelně malý, ale teď je v něm navíc tak málo záchytných bodů, že jí chybí i místa, kam by se mohla schovat, kam by mohla utéct, volně se nadechnout a nabrat sílu.

Nepostřehnutelné náznaky toho, že ji někdo sleduje, nemizely. Z telefonu se stala zbraň, která útočila mlčenlivým sípotem, a data ve svém počítači už Ashley také nepovažovala za důvěryhodná. Přestala si kontrolovat i příchozí zprávy v elektronické poště, neboť se nedalo ověřit, od koho ve skutečnosti jsou.

Správci domu řekla, že ztratila klíče od bytu, a i když pochybovala, že to k něčemu bude, nechala si vyměnit všechny zámky na dveřích. Zámečník jí sdělil, že nové zámky odradí většinu potenciálních vetřelců, ale stěží někoho, kdo přesně ví, co dělá. O’Connella samozřejmě nebylo těžké zařadit – do kategorie těch druhých.

Pár kolegů z muzea si začalo stěžovat, že jim někdo volá a e-mailem jim chodí anonymní udání na Ashley, která měla za jejich zády pracovat sama na nějakém projektu nebo na ně donášet nadřízeným. Když se Ashley pokoušela vysvětlit, že je to lež, nezdálo se, že by jí ostatní věřili.

Jednoho rána ji kolega gay z ničeho nic rozezleně nařkl ze skryté homofobie. Bylo to tak absurdní obvinění, že na něj Ashley zůstala jen zmateně civět, neschopná odpovědi. Den nato si ji podezřívavě prohlížela spolupracovnice černé pleti a odmítla s ní jít na oběd. Když se Ashley snažila zjistit, co se děje, povýšenecký ji odrazila: „Nemáme se o čem bavit. Nech mě na pokoji.“

Po večerním semináři o moderních evropských impresionistech si ji vyučující zavolala do kanceláře a upozornila ji, že pokud nezačne chodit pravidelně na hodiny, nebude moci kurz dokončit.

Ashley zaraženě otevřela pusu a němě zírala na přednášející, která sotva zvedla zrak od kupy papírů, průsvitek a objemných knih o umění na křídovém papíře rozložených po pracovním stole. Ashley se rozhlížela kolem sebe ve snaze najít bod, na který by se mohla soustředit, a najít tak ztracenou rovnováhu.

„Ale to není možné,“ vypravila ze sebe nakonec. „Byla jsem na všech seminářích. Na docházkových listech by měl být můj podpis přímo uprostřed.“

„Prosím vás, nelžete mi tu,“ pravila vyučující odměřeně.

„Já vám nelžu.“

„Jeden náš pomvěd přepisuje údaje z každého listu do katederního systému,“ odvětila žena chladně. „Za dvacet týdenních seminářů a dodatečných přednášek s promítáním jsme vaše jméno objevili celkem dvakrát. Z toho jednou dnes.“

„Ale já jsem byla na každé hodině,“ hájila se Ashley. „Nechápu to. Mohu vám ukázat poznámky.“

„Ty by si mohl opatřit každý.“

„Ale já jsem sem opravdu chodila, vážně. Věřte mi, někde se musela stát chyba.“

„Jasně. Někde, chyba. Přesně tak. To my za to všechno můžeme,“ odsekla přednášející jízlivě.

„Paní asistentko, myslím, že moji docházku někdo schválně sabotuje.“

Pedagožka zaváhala, ale pak zavrtěla hlavou. „Nic takového se tu ještě nestalo. Kdo by měl mít zájem…“

„Bývalý přítel,“ hlesla Ashley.

„Znovu se ptám, slečno Freemanová, co by z toho měl?“

„Chce mě ovládat.“

Žena znovu zaváhala. „No a,“ pravila rozvážně, „můžete to nějak dokázat?“

Ashley se pomalu nadechla. „Netuším jak.“

„Chápete, že vám prostě nemohu jen tak věřit?“

Ashley se začala obhajovat, ale žena ji gestem ruky vprostřed věty zarazila. „Všem jsem na samém začátku při první přednášce řekla, že docházka je povinná. Nejsem bezcitná, a když někdo potřebuje jednou, možná i dvakrát chybět, dokážu to pochopit. Sem tam se překryje rozvrh, může se přihodit něco jiného. Ale chodit na semináře a připravovat se na ně je vaše povinnost, slečno Freemanová. Myslím, že tento kurz nebudete moci ukončit. Popravdě, sama nejsem příliš nakloněna…“

„Můžete mi dát test. Nechat mě napsat esej. Cokoliv, na čem budu moci prokázat, že jsem pochytila základní body každé hodiny.“

„Nedělám zvláštní ústupky a s nikým taky nehodlám zvláštně zacházet,“ odmítla rázně přednášející. „Kdyby tomu tak bylo, musela bych ustupovat všem lenochům a nenadšeným absentérům, kteří kdy seděli tam, kde právě vy, slečno Freemanová. Musela bych si nechat lhát do očí a uznávat výmluvy typu můj domácí úkol sežral pes a umřela mi babička. Už podruhé. V mých předmětech umírají lidem babičky nepříjemně často, do značné míry s velkou pravidelností a nejméně jedenkrát do semestru. Takže, slečno Freemanová, žádné smlouvání. Začněte chodit na přednášky, závěrečný test napište na plný počet bodů – pokud to zvládnete, o čemž pochybuju, protože se to ještě nikdy nikomu nepovedlo

– a pak možná budu uvažovat nad tím, že bych vás nechala projít. Ještě uvidíme. Nechcete raději zvolit jinou oblast? Chci říct, že katedra umění pro vás možná není to pravé.“

„Ale umění pro mě vždycky bylo…“

Pedagožka Ashley opět přerušila.

„Vážně? No tak se možná mýlím. Bez ohledu na to vám přeju hodně štěstí, slečno Freemanová, budete ho potřebovat.“

Štěstí tu nemá s ničím naprosto co dělat, blesklo hlavou Ashley.

Vyšla z kanceláře do prázdné chodby, v níž se odrážela dutá ozvěna jejích kroků. Odkudsi ze schodiště či snad z jiného patra zazněl něčí smích – odosobněný, téměř přízračný skřehot. Zůstala stát jako přimražená. Je tu a pozoruje mě. Pomalu se otáčela, jako by pořád o kousek unikal jejímu zraku, jako by byl jejím stínem. Napínala uši a snažila se zachytit nějaký zvuk, nadechnutí či zašeptání – konkrétní důkaz toho, že tam někde opravdu stojí. Nic však neslyšela.

Oči se jí zalily slzami. Neměla pochyb o tom, že se O’Connellovi nějakým způsobem podařilo vymazat její jméno ze seznamu studentů. Unaveně se svezla ke stěně a zalapala po dechu. Hodiny, které strávila na přednáškách, pozornost, jakou jim věnovala, všechny poznámky, informace, znalosti i pochopení barev, tvarů a stylů i krás autorů probíraných v semináři, to vše se dalo tak jednoduše vymazat, zpochybnit. Připadalo jí, že šťastnější chvíle už existují jen v nějakém paralelním světě, kde se ta Ashley, kterou považovala za své já, protloukala životem tak, jak si sama přála.

On se snaží mě vymazat ze světa.

Vztek ji zaplavil stejnou měrou jako zoufalství. Prudce se odrazila od stěny. Tohle musí přestat.

Scott seděl za stolem zcela ochromen tím, co četl. Nervy měl napjaté k prasknutí, slova se mu mihotala před očima jako horký vzduch nad asfaltovou silnicí a hruď se mu začínala svírat prvním náznakem paniky.

Profesor Burris mu poslal kopii jeho vlastního článku otištěného v Žurnálu a počítačový výtisk dizertační práce Louise Smithe z Univerzity Jižní Karolíny. Student práci odevzdal tamní katedře historie přibližně osm měsíců před tím, než vyšel Scotův článek, a zabýval se v podstatě stejným materiálem. Nápadně podobné části se nedaly přehlédnout a obě práce také využívaly několika shodných sekundárních zdrojů.

Zdaleka nejhorší ale bylo, že půl tuctu klíčových odstavců se slovo od slova shodovalo. A i když byly rozeznatelné na první pohled, profesor Burris dané části ještě označil žlutým zvýrazňovačem.

V rozvláčném článku v uznávaném časopise a stošedesátistránkové dizertační práci tvořily problematické pasáže jen malé procento textu a závěry, ke kterým v nich autoři docházeli, nebyly nijak závratně důležité. Jenže Scott dobře věděl, že tyto body v dané věci vůbec nehrají roli. Věty se přesně shodovaly, a právě o to šlo.

Scott si náhle vybavil vzpomínku na Červenou královnu z Alenky v říši divů. Nejprve popravu, a pak bude soud!

O tom, že věty, které právě četl, také sám napsal, Scott ani na okamžik nezapochyboval. Naděje, že je třeba jeden z asistentů omylem zaznamenal bez uvedení zdroje a on je pak přepsal aniž si ověřil jejich původ, se úplně rozplynula. Studenty vinit nemohl.

Sám sebe ovšem ano.

Rozrušením se začal v křesle svíjet.

Profesor Burris nespecifikoval, kdo Scotta obvinil, ale on sám předpokládal, že se jedná bud o onoho doktoranda, anebo o někoho z příslušné fakulty Univerzity Jižní Karolíny. Možná nějaký nadšenec do historie, kterých jsou po celých Spojených státech stovky tisíc, nelenil a obě práce pilně srovnával, nicméně Scott pochyboval o tom, že by se takový člověk dokázal přímo spojit s někým tak významným jako Burris.

Až téměř v poledne se Scottovi – neoholenému, se skelnýma očima a čtvrtým šálkem kávy před sebou – podařilo konečně telefonicky spojit s vedoucím katedry historie Univerzity Jižní Karolíny. K jeho velkému překvapení se mu snažil vyjít vstříc a o tom, že někdo zpochybňuje autenticitu Scottova článku, očividně neměl ponětí. Dokonce se původně domníval, že se jedná o opačné obvinění.

„Tu práci si samozřejmě pamatuji.“ oznámil mu vedoucí katedry do telefonu. „Celá komise ji hodnotila výrazně kladně, byla dobře napsaná, založená na slušné rešerši a myslím, že by bylo dobré ji vydat. A toho mladíka, výborného studenta a taky fajn člověka, podle mě čeká opravdu slibná kariéra. Vy ale říkáte, že se ohledně jeho dizertace vyskytly nějaké pochybnosti? Nechce se mi věřit…“

„Chtěl bych si jen ověřit pár shodných pasáží. Koneckonců, věnujeme se stejnému oboru.“

„Samozřejmě,“ přitakal vedoucí katedry. „I když bych velice nerad zjistil, že se náš student zapletl do nějakých podvodů…“

Scott se odmlčel. Byl si vědom toho, že kolega historik stále žije v domnění, že možné obvinění se týká jejich studenta, nikoliv volajícího. „No, kdybych si s tím studentem mohl promluvit, možná by se všechno ujasnilo,“ řekl.

„Ale jistě. Podívám se…“

Téměř bez hnutí čekal Scott několik nervy drásajících minut na hovor, který mohl zničit všechno, na čem roky dřel.

„Haló, pane profesore? Omlouvám se, že jste musel čekat tak dlouho. Louise je teď dost těžké sehnat, ještě s horkým doktorátem se hned připojil k Teach For America.* (*Teach For America je organizace USA, která se zabývá vzděláváním jedinců pocházejících z nemajetných poměrů a obvykle sdružuje nadprůměrné absolventy vysokých škol či úspěšné odborníky.)

Takovou dráhu si samozřejmě vybere jen málo studentů. Nicméně na něj máme kontaktní adresu a telefonní číslo, je to někde na sever od Landeru ve Wyomingu, v indiánské rezervaci. Nadiktuju vám to.“

Hned poté Scott zavolal do Wyomingu, kde mu oznámili, že Louis bude ještě několik hodin s osmou třídou, a tak jim dal své telefonní číslo a vysvětlil, že jde o neodkladnou záležitost. Když se telefon na stole rozezvonil, nedočkavě chňapl po sluchátku.

„Pan profesor Freeman? U telefonu Louis Smith.“

„Díky, že voláte,“ vydechl Scott.

Mladíkův hlas zněl potěšeně. „Je mi ctí, že jste mi volal, pane profesore. Četl jsem všechny vaše práce, obzvlášť ty o počátečních dnech války za nezávislost. Taky se tím obdobím zabývám a musím říct, že mě nepřestává fascinovat. Vojenské manévry, politické intriky, nepravděpodobné úspěchy… Spousta z toho se dá aplikovat i na dnešní dobu. Určitě si umíte představit, jak jiné je pojetí historie, které je pro nás nedotknutelné, tady v indiánské rezervaci.“ Čerstvý doktor historie,mluvil rychle a bez přestávky. Než stačil Scott něco říct, Smith se nadechl a dodal omluvu: „Promiňte, hrozně plácám. Tak, čemu vděčím za tu čest, že mi voláte, pane profesore?“

Scott váhal. Energie, kterou začínající učitel jen sršel, jej trochu vyvedla z míry. „Četl jsem vaši dizertaci…“

„Opravdu? To je skvělé! Totiž, líbila se vám? Myslíte, že jsem došel ke správným závěrům?“

„Je výborná,“ pravil Scott nejistě. „Dokázal jste proniknout přímo k podstatě věci.“

„Děkuju, pane profesore. Ani neumím říct, jak moc to pro mě znamená. No, víte, dáte si s tím takovou práci, a možná to někdy někdo vydá – v což pořád ještě doufám – ale nakonec tu práci čte jen komise a možná tak ještě vaše přítelkyně. Když vím, že jste ji opravdu četl…“

„Vynořily se jisté pochybnosti.“ přerušil jej Scott strnule. „Některé části vaší dizertace se shodují s článkem, který jsem několik měsíců poté publikoval.“

„Ano, vím, v Žurnálu americké historie. Přečetl jsem si ho se zaujetím, protože v podstatě rozebíráte to samé. Ale nechápu, o jakých shodách to mluvíte.“

Scott se zhluboka nadechl. „Obvinili mě, že jsem z vaší práce opsal několik odstavců. Pravda to není, ale obvinění existuje.“

Odmlčel se a vyčkával. Louisi Smithovi trvalo pár vteřin, než se vzpamatoval.

„To je šílené,“ řekl. „Kdo vás obviňuje?“

„Netuším. Myslel jsem, že vy sám.“

„Já?“

„Ano.“

„Ne, to v žádném případě. Vyloučeno.“

Scottovi se zatočila hlava. Nevěděl, co si o tom má myslet. „Mám před sebou kopii vaší dizertace a opravdu jsou v ní slovo od slova shodné pasáže. Netuším, jak se to mohlo stát, ale…“

„To je vyloučeno,“ opakoval Smith. „Váš článek sice vyšel až za několik měsíců, ale rešerši jste musel dělat zhruba ve stejné době a taky to v tu dobu psát. A taky jsem několikrát posunul termín odevzdání. Vedle toho je kromě univerzitní sítě, která je napojená na pár historických webstránek, dost obtížné si moji práci stáhnout. Představa, že byste ji vyhledal a ještě kusy přepsal… no, je mi to záhadou. Mohl byste mi přečíst ty shodné odstavce?“

Scott se podíval na žlutě vyznačené odstavce. „Ano. Ve svém článku na straně dvaatřicet píšu…“ A přečetl obě verze.

Louis Smith zamyšleně odpověděl: „No, to je opravdu zvláštní, protože ten odstavec, který jste právě přečetl a který má údajně být v obou pracích, se v té mojí nikde neobjevuje. Respektive, já jsem to určitě nepsal, tohle z mojí disertace nepochází. Tedy, podstata sdělení je dost podobná mým vlastním závěrům, ale konkrétně taková část tam prostě není.“

„Ale já jsem to četl z výtisku vaší práce.“

„Nevím to jistě, pane profesore, ale v této chvíli mi připadá, že někdo ten dokument, co držíte v ruce, schválně změnil. Máte ponětí, kdo by to mohl udělat?“

Na západě se začalo stmívat a svět kolem Hope se zachmuřil, když svolávala družstvo po tréninku. Vítr nabral na síle a řezal hráčky do tváří. Dívkám se lepily rozlétané vlasy ke zpocenému čelu, jak jim dávala zabrat. Možná je ke konci sezóny trápila víc než jiné roky, ale když s nimi běžela po trati, přestala vnímat rychlost. Cítila úlevu, když nemohla popadnout dech, a studený vzduch jako by jí nabízel jediné rozptýlení.

„Dobrá práce,“ pochválila svěřenkyně. „Jako ostatně po celou sezónu. Máme dva týdny do vyřazovacích zápasu a bude těžké vás porazit. Opravdu těžké. To je dobré, nicméně utká se dalších sedm týmů a ty můžou trénovat stejně tvrdě jako vy. Teď musíte k fyzické kondici přidat ještě něco dalšího, touhu. Jak byste chtěli, aby si lidi tento rok, tuto sezónu a váš tým zapamatovali?“

Rozhlédla se po rozzářených obličejích dospívajících žen, které stačily pochopit, že cíle a ocenění dosáhne člověk tvrdou prací a odhodláním. To poznání, jež se jim zračí v očích, se rozlévá pod kůži, až nakonec vyzařuje z těla jako sálavé teplo, říkala si.

Usmála se na ně, ale uvnitř cítila obrovské prázdno.

„Podívejte, holky,“ pokračovala opatrně, „jestli chceme vyhrát, musíme držet při sobě. Takže pokud chce někdo z vás něco říct před celým týmem, do toho. Vadí vám něco, nebo vás něco brzdí?“

Dívky se po sobě nechápavě podívaly, některé potřásly hlavou.

Hope netušila, jestli už o ní kolují nějaké řeči, ale připadalo jí nepravděpodobné, že by se na veřejnost vůbec nic nedostalo.

V některých prostředích se zkrátka žádná tajemství neudrží, pomyslela si.

Hráčky jen krčily rameny, což se Hope snažila vyložit jako podporu.

„Fajn,“ vydechla. „Ale pokud je mezi vámi někdo, kdo by si chtěl o něčem promluvit, opravdu kdokoliv, koho něco trápí a chtěl by mi to říct, než začneme hrát, může za mnou klidně kdykoliv přijít. Dveře kabinetu budou pořád otevřené. Anebo, pokud byste nechtěly mluvit přímo se mnou, můžete zajít za šéfem sportovního oddělení.“

Nevěřila svým uším, když se poslouchala, a došlo jí, že by měla změnit téma.

„Tak takhle tiché jste všechny pohromadě snad ještě nikdy nebyly. Dokonce jste tak zticha, že si budu myslet, že jste ztratily hlas kvůli maximálnímu nasazení při tréninku. Dneska teda zrušíme závěrečná kolečka, dejte si jenom pokřik, pochvalte se, vemte tašky a upalujte.“

Tahle zpráva vyvolala salvu potlesku. Zrušit závěrečný běh vždycky zabralo.

Hope jim pokynula rukou, čímž trénink ukončila. Jsou dobře připravené. Jenom jestli já taky.

Během pár vteřin se dívky posbíraly k odchodu a utvořily skupinky, ze kterých se ozýval smích. Hope se svezla na lavičku u postranní čáry a dívala se za nimi.

Vítr ještě zesílil, a tak se nahrbila před zimou a přemýšlela. Být něčeho součástí, třeba školy a týmu, pro ni bylo v životě velmi důležité a teď je její pozice ohrožena. Po travnatém porostu hřiště zvolna postupoval stín a země pomalu černala. Jen málo věcí dokáže člověka otupit tak jako křivé obvinění, pomyslela si a pocítila nával syrového vzteku. Toužila najít člověka, který ji takto nařkl, a ztlouct ho pěstmi.

Ať to byl ale kdokoliv, v danou chvíli byl stejně beztvarý a neuchopitelný jako houstnoucí tma, a tak Hope nezbývalo než bezmocně složit hlavu do dlaní a začít nezadržitelně vzlykat.

„Ashley? Ashley Freemanovou? Tu už jsem dlouho neviděla. Pár měsíců, možná i přes rok. Žije pořád tady ve městě?“

Místo odpovědi na otázku jsem položil další: „Pracovala jste v muzeu ve stejné době jako ona?“

„Ano. Dost nás tu dělalo na půl úvazku, než jsme na různých oborech skončili školu.“

Stál jsem ve vstupní hale muzea nedaleko bistra, ve kterém kdysi Ashley marně čekala na Michaela O’Connella. Mladá žena na recepci měla vlasy ostříhané na ježka s delším pruhem od prostředku čela po týl. Účesem připomínala kohouta. V jednom uchu měla nejméně půl tuctu náušnic, zatímco druhé zdobil jediný, jasně oranžový kruh. Vypadala, jako by se měla každou chvílí převrátit na stranu. Vzhlédla ke mně s mladistvým úsměvem ve tváři a konečně položila otázku, která se nabízela.

„Proč se o ni zajímáte? Děje se něco?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Zajímá mě případ, který se jí týkal, a dělám jen takový průzkum prostředí, ve kterém se pohybovala. Chtěl jsem vidět, kde pracovala. Znala jste ji tehdy?“

„Nijak zvlášť…,“ odvětila dívka váhavě.

„Jak to myslíte?“ otázal jsem se.

„Myslím, že ji tu nikdo neznal moc dobře, nebyla moc oblíbená.“

„Opravdu?“

„No, kdysi jsem zaslechla, jak někdo říká, že Ashley vůbec není taková, jak se dělá, nebo tak něco. Na tom se asi shodla většina. Když odešla, hodně se to propíralo a spoustu se toho namluvilo.“

„Co třeba?“

„Kolovaly fámy, že jí něco objevili v pracovním počítači, a to ji pak dostalo do maléru. To se aspoň doneslo ke mně.“

„Něco?“

„No jako, něco úplně jiného. Má zas potíže?“

„Ne tak docela,“ odpověděl jsem tentokrát. „I když… potíže možná není to správné slovo.“

/18

KDYŽ SE SITUACE ZHORŠILA

Michael O’Connell byl přesvědčen, že jeho nejsilnější zbraní je umění vyčkávat.

Nešlo jen o čekání na správnou chvíli nebo o trpělivost. Skutečné vyčkávání v sobě zahrnovalo zevrubné přípravy a plánování, aby měl před ostatními podstatný náskok, až dlouho očekávaný okamžik konečně přijde. Viděl sám sebe jako jakéhosi režiséra, člověka, kterému před očima běží scénu po scéně celý příběh až do úplného konce. On jediný znal všechna možná zakončení, protože právě on je vymýšlel.

Byl svlečený do trenýrek a na těle se mu leskly krůpěje potu. Před několika lety narazil v antikvariátu na knihu o správné životosprávě, která bývala populární v šedesátých letech minulého století. Čerpala z příručky Královského kanadského letectva o fyzické zdatnosti a byla plná zastaralých kreseb mužů v šortkách, jak dělají dřepy, kliky na jedné ruce a zdvihy. Objevovaly se tam i nezvyklé cviky, které sám prováděl, například výskok do vzduchu se skrčením kolen a dotekem prstů na rukou a nohou. Pravý opak všech „Pilátů“, aerobiků a spinningů a šestiminutových posilovacích cvičení, kterými hýří všechny televizní kanály. Cviky letců Michael dokonale ovládal a pod volným obnošeným oblečením skrýval tělo zápasníka. Žádné snobské členství ve fitness dubu či snad oduševnělá běžecká aktivita podél řeky Charles. Nejraději pěstoval svaly v soukromí svého pokoje a někdy si k tomu do sluchátek pouštěl hudbu okázale satanských skupin jako AC/DC či Black Sabbath.

Lehl si na podlahu na záda, zvedl nohy nad hlavu a pak je pomalu spouštěl dolů, přičemž pohyb třikrát přerušil. Těsně nad dřevěnou podlahou se zarazil, nohy opět skrčil k bradě a cvik celkem pětadvacetkrát zopakoval. Při posledním tahu zůstal několik minut bez hnutí s nohama těsně nad zemí a pažemi nataženými podél těla. Věděl, že po třech minutách začne cítit napětí, dvě minuty na to nepříjemné pnutí a po šesti minutách bolest.

Napadlo ho, že teď už ani tak nejde o svalovou hmotu. Jde o překonávání možností.

Zavřel oči a snažil se nevnímat spalující bolest v břiše. Namísto toho si představoval Ashley, vykresloval si ji v mysli do nejmenších detailů, trpělivě jako umělec odhodlaný vytvořit dokonalou kopii každé křivky i všech drobných, skrytých záhybů. Začal od chodidel a prstů na nohou a přes klenbu a Achillovu šlachu pokračoval nahoru k lýtku a stehnu.

Zatnul zuby a ústa se mu roztáhla v úsměvu. Obvykle vydržel v dané pozici přes poprsí – poté, co se dlouhé vteřiny zaobíral jejím rozkrokem – až ke smyslně dlouhé šíji, pak teprve pustil nohy na zem. S přibývající silou si uvědomil, že jednoho dne si bude schopen namalovat v duchu celý Ashleyin portrét i s obličejem a vlasy. Těšil se na moment, kdy to dokáže.

S prudkým vydechnutím povolil svaly a nohy ztěžka dopadly na podlahu. Chvíli jen tak ležel; po hrudi mu stékal pramínek potu.

Určitě zavolá, říkal si. Možná dnes, možná zítra, ale nakonec to bude nevyhnutelné. Vynaložil mnoho úsilí, aby ji lapil do pasti. Bude rozčílená, připomínal si, naštvaná a bude po něm žádat věci, které vůbec nebral v potaz. Důležitější ale bylo, že tentokrát bude sama. Šílená strachy a zranitelná.

Zhluboka se nadechl a na okamžik si dopřál vidinu Ashley po svém boku, úplně cítil její hebkou, teplou kůži. Zavřel oči a nechal se tou představou unášet. Když se rozplynula, znovu se usmál.

Zůstal ležet na zádech a bezvýrazně zíral na bíle nalíčený strop, ze kterého visel kabel s nezakrytou stowattovou žárovkou. Kdysi někde četl, že v jedenáctém a dvanáctém století takto lehávali mniši dávno zapomenutých řádů. Bez ohledu na teplo, chlad, hlad a žízeň či bolest zůstávali nekonečné hodiny a bez jediného slova ve stejné pozici, zažívali halucinace a vidiny, rozjímali o neměnnosti nebe a nevyhnutelnosti božího slova. Dávalo mu to dokonalý smysl.

Sally stále trápil účet v bance v daňovém ráji, na který bylo z účtu klientky převedeno několik menších částek, jež v konečném součtu dávaly dohromady asi padesát tisíc dolarů.

Zaměstnanci banky na Grand Bahama nebyli ochotni jí pomoci, do telefonu jí oznámili, že by potřebovala povolení vydané jejich vlastním peněžním ústavem, a naznačili, že není nijak jednoduché je získat. I Americký inspekční úřad či Federální finanční úřad by se potýkaly s velkými potížemi a samotná advokátka bez soudního příkazu a podpory ministerstva zahraničí nezmůže nejspíš vůbec nic.

Sally nedokázala pochopit, proč když je někdo schopen nabourat se do bankovního účtu její klientky, odčerpal sotva pětinu celkové částky. Zbylé transakce, byť prováděné přes závratné množství různých účtů v bankách po celých Spojených státech, se daly dohledat a částky půjde pravděpodobně, alespoň pokud mohla soudit, vymáhat zpět. V desítce různých bankovních institucí se jí podařilo zmrazit různá konta pod evidentně falešnými jmény, na kterých ležely netknuté peníze. Proč někdo jednoduše nepřevedl celou částku do daňového ráje, odkud by ji s největší pravděpodobností nikdo nedostal zpět? Většina peněz se prostě netknuté vznášela v éteru, nikdo je neukradl. Jako by čekaly na to, až je Sally s obrovskými problémy vytáhne zpět. Velice ji to znepokojovalo. Nedokázala přesně říct, o jaký trestný čin, jehož se stala obětí, se vlastně jedná. S určitostí věděla jen to, že její pověst tím přinejmenším utrpí, pokud ji celá záležitost nezničí úplně.

Stejně tak nedokázala s jistotou ukázat na člověka, který ji do této situace dostal.

První podezření padlo pochopitelně na protistranu rozvodového řízení. Nedávalo však smysl, proč by se odpůrce tolik namáhal právě s ní – tím by jen zdržel a zkomplikoval vlastní případ, což by všechny zúčastněné stálo další peníze. Při rozvodu se lidé chovali divně, na to byla zvyklá, ale tohle jí vyrazilo dech. Když chtěl člověk někomu způsobit potíže, dělal to obvykle mnohem okázaleji a urážlivěji. Rafinovanost tohoto činu jí unikala.

Poté se začala zaobírat myšlenkou, že by mohlo jít o jinou soudní při a někoho, koho se jí podařilo potopit.

To ji znepokojovalo ještě víc. Že by někdo měsíce, možná i roky živil svou pomstychtivost, než s veškerou silou udeří? To mělo nádech sicilského podsvětí; jako by někdo vystřihl kapitolu z Kmotra.

Sally odešla z kanceláře poměrně brzy a centrem města došla pěšky k restauraci, která se pyšnila falešným irským jménem a tichým, potemnělým barem, u nějž teď seděla a dopíjela druhou whisky s vodou. V pozadí zněla píseň „Friend of the Devil“ skupiny Grateful Dead.* (*“Ďáblův přítel.“ Název skupiny česky „Vděční mrtví.“

Kdo mě tolik nenávidí? ptala se sama sebe.

Ať to byl kdokoliv, věděla, že o tom musí říct Hope, a toho se děsila zdaleka nejvíc. V napjatém vztahu, který teď mezi nimi panoval, to bylo to poslední, co potřebovaly. Sally se dlouze napila hořké tekutiny. Někdo mě nenávidí a já se chovám jako zbabělec, pomyslela si. Ďáblův přítel je také přítel můj. S pohledem na skleničku usoudila, že na celém světě se nenajde takové množství alkoholu, aby zahnalo její mizernou náladu, a zbytek skotské nechala stát. Sebrala zbytky sil a vydala se na cestu domů.

Scott dopsal dopis profesoru Burrisovi a pozorně si ho po sobě přečetl. Celou situaci označoval slovy falešná zpráva a obvinění vysvětloval jako výsledek spletitého a dost nepochopitelného žertu nějakých studentů.

Až na to, že v tomto případě Scottovi vůbec nebylo do smíchu.

Jediná část pečlivě formulovaného dopisu, která se Scottovi psala příjemně, byl odstavec vyzdvihující akademické úspěchy Louise Smi the a upřímná prosba, aby se na ně adresát podíval. Scott doufal, že to mladému historikovi pomůže lépe odstartovat kariéru.

Připojil k e-mailu podpis a odeslal ho. Pak šel domů, posadil se do svého starého, odrbaného křesla a hlavou nechal vířit myšlenky o tom, co se vlastně stalo. Nechtělo se mu věřit, že by ho jediný, byť přesvědčivý dopis dokázal zbavit všech problémů. Ke konci týdne ho ještě čeká schůzka s tím dotěrným redaktorem. Venku se začínalo stmívat a pokoj potemněl. Scott si uvědomoval, že se v budoucnu tak jako tak bude muset obhajovat. Fakt, že se obvinění nezakládá na pravdě a jeho důvěryhodnost nelze ověřit, nehrál v podstatě žádnou roli. Někdo se rozhodne mu i přesto věřit.

Narůstal v něm vztek, když přemítal, kdo mu to mohl udělat. Bezmocně zatínal ruce v pěst a bojoval s ukrutnou bolestí hlavy. Netušil, že podobné problémy sužují také Hope a Sally a že kdyby si o nich navzájem řekli, mohli mnohem snáze odhalit jejich původce. Shodou nešťastných okolností však všichni zůstávali uzavření ve svém vlastním světě.

Ashley si zrovna balila pár věcí a chystala se k odchodu, když si všimla, že pár metrů od jejího stolu postává zástupce ředitele muzea, což samozřejmě nebylo nic příjemného.

„Ashley,“ oslovil ji nadutě a očima těkal po místnosti. „Potřeboval bych si s vámi promluvit.“

Odložila kabelku a poslušně následovala muže do kanceláře. Ve ztichlých prostorách muzea, jimiž se nesla ozvěna jejich kroků, se najednou cítila jako v podzemní hrobce. Nástěnné malby v šeru ztrácely tvar a barvy se zdály ohyzdné.

V kanceláři pokynul zástupce ředitele k přistavené židli a sám se usadil za pracovním stolem. Chvíli mlčel, poupravil si kravatu, ostentativně povzdechl a pak teprve se na ni zpříma podíval.

V nepříjemných chvílích si obvykle mnul ruce. „Ashley, dostali jsme na vás pár stížností.“

„Jakých stížností?“

Nadřízený se vyhnul odpovědi a pokračoval: „Procházíte teď nějakým těžkým obdobím?“

Pravdivá odpověď zněla ano, ale Ashley si ho nechtěla pouštět do soukromí víc, než bylo bezpodmínečně nutné. Podle ní to byl vtíravý muž s prázdnou duší, kterému dvě děti doma v Somerville nebránily v tom, aby vesele flirtoval s každou novou zaměstnankyní muzea. „Ne, nic neobvyklého se neděje,“ lhala otevřeně. „Proč se ptáte?“

„Takže podle vás,“ pravil rozvážně, „je ve vašem životě všechno zcela normální? Nic se neděje?“

„Nechápu, kam tím míříte.“

„Váš názor na, no, váš světonázor, tedy, nepřehodnotila jste v poslední době nějak radikálně svůj názor na svět?“

„Za svými názory si stojím,“ řekla Ashley opatrně.

Zástupce znovu zaváhal. „Toho jsem se bál. Nijak dobře vás, Ashley, neznám, takže by mě vlastně nemělo nic překvapit, ale musím říct… zarazil se. „No, řeknu to takhle. Víte, že tady v muzeu se snažíme být hodně tolerantní k názorům a, jak to říct, možná životním stylům ostatních. A, no, nechceme nikoho odsuzovat, ale existují určité meze, které by se neměly překračovat. Souhlasíte se mnou?“

Skutečně neměla ponětí, kam míří, ale přikývla. „Samozřejmě, určité hranice tu jsou.“

Zástupce ředitele vypadal smutně a naštvaně zároveň. Naklonil se k ní a pokračoval.

„Vy si opravdu myslíte, že k holocaustu nikdy nedošlo?“

Ashley se vyděšeně odtáhla. „Cože?“

„Šest milionů zavražděných Židů byla pouhá propaganda a ve skutečnosti se nic takového nestalo?“

„Nechápu…“

„A černoši jsou opravdu podřadná rasa? Méně než mongoloidi? O něco víc než divoká zvěř?“

Šokovaná Ashley na něj jen němě zírala.

„Opravdu Židé velí celé FBI i CIA? A podle vás je čistota rasy skutečně tím nejdůležitějším bodem dnešního světa?“

„Není mi jasné, co tím…“

Rudý v obličeji ji zarazil zvednutím ruky. Pokynul k počítači na svém pracovním stole. „Pojdte sem a přihlaste se pod svým uživatelským jménem a heslem,“ přikázal stroze.

„Nechápu…“

„Jen mi tu radost udělejte,“ přerušil ji úsečně.

Ashley vstala ze židle, přešla za jeho stůl a udělala, oč ji žádal. Monitor rozjasnila fotografie muzea, zazněla známá fanfára a poté se na obrazovce objevil nápis Vítejte, Ashley následovaný větou Ve vaší e-mailové schránce jsou nové zprávy.

„Tak,“ špitla Ashley a narovnala se.

Nadřízený se prudce protlačil kolem ní a vrhl se ke klávesnici.

„Tady.“ zasupěl. „Historie otevíraných stránek.“

Přihlášen pod jejím jménem a heslem něco rychle naťukal na klávesnici. Obrázek muzea zmizel a místo něj zalily obrazovku dvě barvy – černá a červená. Z reproduktorů hřměl vojenský pochod a na červenočerném pozadí se objevil obrovský hákový kříž. Poté se rozezněla „Píseň Horsta Wessela“, kterou Ashley sice neznala, ale okamžitě odhalila její povahu. Údivem otevřela ústa a chtěla promluvit, ale nedokázala odtrhnout oči od obrazovky, na níž teď běžel starý, černobílý filmový týdeník. Záběr ukazoval řadu lidí, kteří zvedali paži v nacistickém pozdravu „Sieg Heill“, a to nejméně pětkrát. Ashley došlo, že sleduje Triumf vůle proslulé Leni Riefenstahlové. Když skončil, otevřela se před uživatelem nová webová stránka s uvítací zprávou Vítejte na stránce árijského národa. Během vteřiny vyskočilo další okno se slovy Vítejte, sturmfiihrerko Ashley Freemanová. Pro vstup zadejte prosím své heslo.

„Musíme pokračovat?“ otázal se zástupce.

„Tohle je šílené.“ hlesla Ashley. „To vůbec není moje. Netuším, jak se to…“

„To není vaše?“

„Ne. Netuším, jak se to stalo, ale…“

Nadřízený ukázal na obrazovku. „Napište heslo, jakým se přihlašujete v muzeu.“

„Ale…“

„Udělejte mi tu radost,“ opakoval chladně.

Sklonila se a zadala heslo. Obrazovka se změnila a stránky se otevřely. Ozval se další pochod, tentokrát něco od Wagnera.

„Tomu nerozumím.“

„Jasně,“ ucedil. „Jasně že ne.“

„Někdo to na mě ušil. Můj bývalý přítel. Nechápu, jak to dokázal, ale umí hrozně dobře zacházet s počítačem a musel nějak…“

Muž ji úsečně přerušil. „Vy jste mi ale tvrdila, že se ve vašem životě nic neobvyklého neděje. To bylo to první, na co jsem se ptal, a vaše odpověď byla záporná. Nic se neděje. Bývalý přítel, který vám zařídí členství v nenávistné neonacistické skupině, no, já osobně bych to za neobvyklé považoval.“

„No to, on, já nechápu…“

Zástupce zavrtěl hlavou. „Přestaňte mě, prosím, urážet dalšími chabými výmluvami. Dneska jste tady naposled, Ashley. I kdybyste měla pravdu, tohle tady prostě za žádných okolností trpět nemůžeme. Ať je to mstivý přítel, nebo vaše upřímné přesvědčení, obojí je nepřípustné v prostředí vzájemné tolerance, které se tu snažíme budovat. Tohle je propagace nenávisti, kterou nepřipustím. A při vší upřímnosti vám moc nevěřím. Poslední výplatu vám zašleme šekem na vaši adresu. Na shledanou, slečno Freemanová, a už se tu, prosím, neukazujte. A ještě něco.“ dodal s ukazovákem namířeným ke dveřím, „nečekejte, že od nás dostanete doporučení.“

Venku se rychle stmívalo, když Ashley kráčela domů s očima zalitýma slzami zoufalství i neovladatelného vzteku. S každým krokem hněv narůstal tak, že houstnoucí tmu ani nevnímala. Pochodovala ulicemi města jako voják při přehlídce a snažila se přitom naplánovat další postup, jenže zlost ji zcela ovládala a nebyla schopná jasně přemýšlet. Nakonec se svým pocitům podvolila a celá se roztřásla. Nikdo alespoň trochu při smyslech by nedopustil, aby mu někdo jiný totálně zruinoval život. Ashley o svém duševním zdraví ani na okamžik nezapochybovala a rozhodla se to zarazit, ještě tu noc.

Batoh a bundu hodila na postel a šla přímo ke stolku, na kterém ležel mobilní telefon. Vyťukat Michaelovo číslo zabralo pár vteřin.

Měl ospalý hlas a mluvil trochu nesouvisle.

„Ano? Kdo volá?“

„Zatraceně dobře víš, kdo volá,“ vzkřikla Ashley hlasem plným nenávisti.

„Ashley! Já věděl, že zavoláš.“

„Ty hajzle! Posral jsi moje školní záznamy, a teď jsem kvůli tobě přišla o práci. Co ty seš za magora?“

Neodpovídal.

„Dej mi pokoj, sakra! Zmiz z mého života!“

Stále nic neříkal.

Ashley se rozlítila. „Nenávidím tě, Michaeli! Jdi do prdele! Řekla jsem ti, že je konec, a tak to taky je! Už tě nechci nikdy vidět a nedokážu věřit, žes mi něco takového provedl. Ty tvrdíš, že mě miluješ? Jsi nemocný a odporný k tomu, vypadni z mého života, rozumíš? Navždycky!“

Pořád mlčel.

„Slyšíš mě, Michaeli? Je po všem! Je konec, máme to za sebou, nic víc nebude. Něco z toho snad chápeš, prostě jsme skončili. Tím to hasne. Chápeš to?“

Odpovědi se nedočkala. Rozhostilo se ticho, které ji svazovalo jako šlahouny vinné révy.

„Michaeli?“ Napadlo ji, že se spojení přerušilo a že celou dobu mluví do nekonečného virtuálního prázdna. „Je ti to jasný? Je po všem.“

Jedinou odpovědí jí stále bylo ticho.

Zdálo se jí, že slyší jeho dech.

„Prosím tě, Michaeli. Tohle musí skončit.“

Překvapilo ji, když konečně promluvil.

„Ashley,“ řekl radostně a trochu se zasmál. Jako by mluvil nějakým jiným jazykem, kterému absolutně nerozuměla. „Já tě tak strašně rád slyším. Počítám dny do chvíle, kdy se zase dáme dohromady.“

Odmlčel se, pak dodal: „Navždy,“ a zavěsil.

„Něco se ale stalo?“ otázal jsem se.

„Ano,“ odvětila. „Něco se stalo, vlastně se toho stalo docela dost.“

Pozoroval jsem její obličej. Prozrazoval, že bojuje s tím, co chce říct. Maskou zdráhání se bránila stejně jako většina lidí vlněným svetrem – v očekávání chladu, větrných poryvů a veskrze horšího počasí.

„No a,“ řekl jsem trochu podrážděně – vadila mi její vyhýbavost, „jak to spolu souvisí? Vtáhla jste mě do příběhu, kterému jsem měl dát hlavu a patu, ale zatím ani nevím jistě, co jsem se vlastně dozvěděl. Zhruba chápu, jakou hrál Michael hru, ale čeho chtěl docílit? Rýsuje se i kriminální zápletka – ale o jakém zločinu to vlastně mluvíme?“

Rozhodila rukama. „Vy byste to chtěl mít všechno moc jednoduché. Jenže zločin je trochu složitější. Když se na něj podíváte zblízka, zjistíte, že v něm působí několik sil zároveň. A napadlo vás někdy, že možná taky trochu přispíváme k takovému duševnímu a citovému rozpoložení lidí, ve kterém se ideálně daří hrozným myšlenkám, které pak pěkně koření, kvetou a vedou ke strašlivým činům? Každý z nás je jako skleník, ve kterém se pěstuje zlo. Nezdá se vám někdy?“

Neodpověděl jsem. Jen jsem se díval, jak upírá zrak k šálku kávy, jako by jí snad černá tekutina mohla něco prozradit.

„Nepřipadá vám, že každý žijeme neuvěřitelně rozpolceným životem? A každý jen sám za sebe? Kdysi dávno, ve šťastnějších dobách, člověk dospěl a zůstal, kde byl. Koupil si třeba dům přes ulici od rodičů, pomáhal s rodinným podnikem. Všichni zůstávali v kontaktu, žili ve stejném světě. Naivní doby. Situační komedie a televizní seriály jako Táta to ví nejlíp. To je krásná myšlenka, táta to ví nejlíp. Dneska všichni vystudujeme a jsme pryč.“

Odmlčela se, a pak se zeptala: „A co byste dělal vy, kdyby se ukázalo, že se někdo rozhodl zničit vám život?“ a dodala: „Copak to nechápete? Z našeho pohledu je hrozně jednoduché vidět, že za vším stojí konkrétní osoba, my jsme v bezpečí. Ale oni to nepoznali.“

„Ale jak to, že ne?“ tázal jsem se zoufale.

„Protože to odporuje rozumu. Protože to nedávalo smysl. A proč? Proč jim to dělal?“

„No, proč?“

„K tomu se ještě vrátíme, musíte na to přijít sám. Ale pár věcí je jasných: Michael O’Connell neměl ani z poloviny tak dobré vzdělání, ani takové zdroje či takové uznání jako oni. A přesto měl nad nimi moc. Byl mnohem prohnanější, protože byl jiný než ostatní, a oni ne. Spadli do pavučiny zla, ze které se nedokázali vymotat, ale ani tak ji neviděli. Nechápali, co se ve skutečnosti děje. Co byste dělal vy? Nejde právě o tohle? Stala se spousta hrozných věcí, ale co je skutečná hrozba?“

Odpovědi jsem se vyhnul a místo toho zopakoval svou prvotní otázku: „Něco se ale změnilo?“

„Ano, ve světlé chvilce.“

„A jak?“

Usmála se. „Hezké slovní spojení. Světlá chvilka v čím dál ponuřejším příběhu.“

/19

ODLIŠNÝ PŘÍSTUP

Ashley nejdřív zcela ovládl vztek.

Vteřinu poté, co Michael zavěsil, mrštila telefonem o zed. Roztříštil se na tisíc kousků. Ashley se zlomila v pase, skřípala zuby, zatínala ruce v pěst a do tváře zkřivené vypětím se jí nahrnula krev. Popadla učebnici a poslala ji za telefonem. Kniha se odrazila od stěny a s žuchnutím dopadla na zem. Dívka přešla do ložnice, z postele vzala polštář a začala do něj mlátit hlava nehlava jako boxer v posledním kole zápasu, až jej nakonec roztrhla. Ve vzduchu se vznášely kousky umělé výplně, které jí padaly do vlasů a chytaly se na šaty. Do očí se jí hnaly slzy, a nakonec se jí z hrdla vydral výkřik zoufalství, než upadla do hluboké deprese.

Spadla na postel, stočila se do klubíčka a usedavě se rozplakala. Nechala se přemoct všemi zdrcujícími pocity, které se v ní míchaly; cloumala jí zuřivost a lapala po dechu, jako by každičký kousek jejího těla ovládal pocit marnosti, jako by ji sklátila zákeřná infekce.

Když už neměla slzy a nemohla brečet, přetočila se na záda, tiskla k hrudi cáry polštáře a zírala na strop. Zhluboka se nadechla. Bylo jí jasné, že pláčem se nic nevyřeší, ale přesto se cítila o něco lépe.

Počkala, až se jí zklidní tep, a posadila se.

„Fajn,“ pronesla nahlas. „Teď se pěkně seber, holčičko.“

Vrhla pohled na rozmlácený telefon a v duchu si za záchvat vzteku blahořečila. Bude si muset pořídit nový přístroj a s ním i nové číslo. Takové, které Michael O’Connell nedokáže zjistit, řekla si. Otočila se ke stolu, na kterém stál telefon pevné linky. „Ten zruším.“

Vedle ležel její laptop. „Tak jo,“ mluvila k sobě jako k malému dítěti, „budeš muset změnit poskytovatele internetu, založit nový e-mail, zrušit všechny platební příkazy. Začít od začátku.“

Rozhlédla se po bytě. „A pokud to bude nutné, přestěhuješ se.“

Zhluboka si povzdechla. Ráno by mohla zajít za tajemníkem fakulty a požádat ho o opravu dat v systému. Věděla, že by s tím měla značné nepříjemnosti, ale někde měla schované kopie všech svých výsledků, a ať na ni Michael O’Connell připravil jakoukoliv špínu, hodlala se bránit. Semináře v nynějším semestru – a neexistující absence – už asi nezachrání, ale nakonec se to týká jen jednoho předmětu a následky nebudou úplně katastrofální, i když ji to zdrží.

Horší bylo, že přišla o práci. Zástupce ředitele jí klidně mohl dělat problémy i nadále, a zrovna s tímhle diletantem a skrytým sexistou by se znovu setkávala jen velmi nerada. Usoudila, že nejlepší bude požádat některého z přednášejících, aby mu napsal dopis a vysvětlil, že došlo k omylu, na jehož základě si o ní utvořil nesprávnou představu. A že by si zasloužila mít v životopise i tuto pracovní zkušenost. Věřila, že se jí podaří někoho přesvědčit, když objasní všechny okolnosti. Propuštění z práce asi nesmaže, ale daly by se aspoň zmenšit jeho negativní důsledky.

Konec konců, muzeum přece není jediné místo na světě, kde se může věnovat umění a zabývat se barvami. Najde si jinou práci, která ji bude bavit a ve které se bude moci realizovat.

Čím více plánovala, tím jí bylo lépe. Čím více řešení nacházela, tím více jí rostlo sebevědomí, tím více se cítila sama sebou, byla silnější a odhodlanější. Po chvilce vstala, otřepala se a zamířila do koupelny.

Dívala se na sebe do zrcadla a potřásla hlavou nad napuchlýma, zarudlýma očima. „Tak fajn,“ řekla nahlas, napustila umyvadlo horkou vodou a začala si omývat obličej. „Kvůli tomu zkurvysynovi už neukápne ani slza.“

Žádný strach, už se nenechá vyděsit. Žádné skřípání zuby a nezvladatelné pocity úzkosti. Vezme svůj život zpátky do vlastních rukou. Do háje s Michaelem O’Connellem.

Najednou dostala hlad. Omyla si tvář a s odtékající vodou se snažila zbavit únavy i zoufalství. Potom zamířila do kuchyně a z mrazničky vytáhla zmrzlinu. Nabrala si obrovskou lžíci a vychutnávala sladkou chuť studené lahůdky. Hned se jí zlepšila nálada a mohla jít z funkčního telefonního přístroje zavolat otci. Trochu znejistěla, když s kelímkem zmrzliny v ruce přecházela kolem okna, a vrhla letmý pohled do nočních ulic. Už žádné zírání do tmy. Odvrátila se, zvedla sluchátko a začala vytáčet číslo. Netušila, že bledé světlo v jejím bytě sleduje pár očí, který se snaží zachytit i matný záblesk jejího těla a spokojí se i nespokojí s každým letmým náznakem její přítomnosti. Pár očí muže, kterému tma vůbec nebránila v tom, aby si užíval pocit těsné blízkosti. Tomu ona nikdy neporozumí, říkal si Michael v duchu. S každým krokem, kterým se snažila vymanit z jeho moci, po ní toužil tím víc. Zvedl límec kabátu a ustoupil do hlubšího stínu. Může tam stát spokojeně třeba až do rána.

Hope překvapilo, že už na ni Sally čeká, když přišla večer domů. Poslední dobou mezi nimi zela široká propast a soužití provázely dlouhé dny mlčení.

Při pohledu na svou dlouholetou partnerku náhle pocítila nával únavy a strachu. A je to tady, blesklo jí hlavou. Teď budeme hledat slova, která vystihují konce. Plná smutku se jí podívala do očí.

„Jsi tu brzo,“ pronesla bezbarvě. „Máš hlad? Můžu něco narychlo ukuchtit, ale nebude to žádná sláva.“

Sally se skoro nepohnula. V ruce držela další skotskou. „Hlad nemám.“ řekla trochu nervózně. „Ale musíme si promluvit. Máme problém.“

„To jo.“ hlesla Hope a beze spěchu si sundala batoh a bundu, „s tím souhlasím.“

„Víc než jeden.“

„Jo, víc než to. Možná si dám taky nějaký drink,“ řekla a odešla do kuchyně.

Zatímco si Hope nalévala sklenici bílého vína, snažila se Sally uspořádat myšlenky a rozmyslet si, Čím začne. Napadaly ji podivné souvislosti, spojovala okradení klientky a ohrožení své kariéry s nejistou lhostejností, kterou cítila k Hope. Kdo vlastně jsem? ptala se sama sebe.

Přepadaly ji stejné pocity jako v době před rozvodem. Mysl halila temná šed a jen silou vůle dokázala Sally zůstat sedět na místě.

Toužila vstát a utéct daleko odsud. Na právničku zvyklou řešit spousty nepříjemných sporů se náhle cítila velmi nekompetentní.

Když zvedla zrak, spatřila Hope stát ve dveřích.

„Musím ti říct, co se děje,“ řekla.

„Zamilovala ses do někoho jiného?“

„Ne, ne…“

„Do nějakého chlapa?“

„Ne.“

„Tak do jiné ženy?“

„Ne.“

„Takže už prostě nemiluješ mě?“ pokračovala Hope.

„Nevyznám se v sobě. Cítím se jako…, nevím, jako stará fotka, která rychle bledne.“

Hope připadalo takové vyznání změkčilé a přehnaně romantické. Rozezlilo ji a při tom tlaku, pod kterým se nacházela, se měla co držet, aby nevybuchlá. „No víš, Sally,“ pronesla chladně, až ji to samotnou překvapilo, „nerada bych teď zacházela do podrobností o tvém emocionálním stavu. Nic není dokonalé. Co chceš teda dělat? Připadám si jak v minovém poli a v takové domácnosti já prostě žít netoužím. Takže to vypadá, že se bud rozejdeme, nebo – já nevím, nebo co? Co navrhuješ? Ale na tuhle psychologickou houpačku já skutečně nemám nervy.“

Sally potřásla hlavou. „Moc jsem o tom nepřemýšlela.“

„To ti určitě věřím,“ odsekla Hope a cítila se trochu provinile za to, jak dobře jí dělá být na Sally naštvaná a nepříjemná.

Sally začala něco povídat, ale zarazila se a řekla: „Je tu ještě něco jiného. Něco, co se týká nás obou a našeho života.“

V rychlosti vyložila Hope, jakou stížnost obdržela z advokátní komory, a seznámila ji s krutou realitou, co se jejich finanční situace týká. Že – tedy zatím dočasně – přišly o podstatnou část úspor a že bude určitou dobu trvat, než se jí podaří je získat zpět.

Hope ji zděšeně vyslechla. „Děláš si srandu, doufám?“

„Ráda bych.“

„Ale to nebyly tvé peníze, ty přece byly naše. Měla jsi to nejdřív probrat se mnou!“

„Musela jsem jednat co nejrychleji, abych se vyhnula šetření advokátní komory.“

„To je výborná omluva. Ale nevztahuje se úplně na to, žes nezvedla telefon a neřekla mi, co se děje.“

Sally zůstala zticha.

„Takže nejenže stojíme před rozchodem, najednou jsme k tomu i na mizině?“

Sally přikývla. „Ne tak docela, ale než se nám to podaří vyřešit…“

„No, to je skvělé. Super. Do prdele nádhera. A co teď jako uděláme?“ Hope vstala a přecházela po pokoji sem a tam. Byla na partnerku tak nazlobená, až se jí skoro zdálo, že místnost na chvíli potemněla a pak se znovu rozjasnila. Jako by došlo k výkyvu elektrického proudu.

Než stačila Sally odpovědět nevím, rozezvonil se telefon.

Hope se prudce otočila a pohledem probodávala přístroj, jako by byl příčinou všeho neštěstí. S dusotem přešla na druhou stranu pokoje a každý krok doprovázela sprostými nadávkami, které si pro sebe potichu mumlala. Zvedla sluchátko.

„Ano,“ ohlásila se neurvale. „Kdo volá?“

I ze svého křesla a sklíčená ze života, který se zdál být v úplných troskách, Sally postřehla, jak Hope tuhnou rysy v obličeji. „Co se děje?“ zeptala se. „Stalo se něco?“

Hope mlčela, bylo jasné, že poslouchá hlas na druhém konci telefonu. Po chvíli kývla hlavou a vydechla: „Do prdele práce. Vydrž, zavolám ji.“

Obrátila se k Sally. „Ano. Ne. Tady, vem si to. Volá Scott. Ten hajzl se vrátil. A s velkou slávou.“

Asi hodinu na to dorazil Scott k nim domů. Zazvonil na zvonek a zaslechl Bezménův štěkot. Dveře přišla otevřít Hope. Jako obvykle se přenesli přes pár vteřin trapného ticha, než ho pozvala dál. „Ahoj, Scotte, jen pojď.“ Zdálo se mu, že Hope má uplakané oči, a trochu ho to zarazilo. Vždycky ji ve srovnání se Sally považoval za tu silnější. Ale jedno věděl jistě – jeho bývalá manželka byla v každém vztahu ta náladová a vrtkavá.

Bez pozdravu prošel do obývacího pokoje. „Mluvila jsi s Ashley?“

Sally přikývla. „Když jsi byl na cestě sem. Řekla mi to samé, co tobě. Nemá práci a ve škole bordel.“ Povzdechla si. „Asi jsme podcenili, jak dokáže být tenhle Michael O’Connell vytrvalý.“

Scott vytáhl obočí. „No, pravděpodobně ano, jenže téhle chyby se asi nedalo vyvarovat. Teď musíme pomoct Ashley se z toho vyhrabat.“

„Myslela jsem, že právě kvůli tomu jsi s ní jel do Bostonu,“ ucedila Sally s pohledem upřeným na bývalého manžela a i jí vyjelo obočí nahoru. „A mělo ti s tím pomoct pět tisíc dobrých důvodů.“

„To ano,“ reagoval Scott stejně lhostejně. „Úplatek zřejmě nevyšel. Takže, co teď s tím?“

Všichni tři chvíli mlčeli, až nakonec Hope vyhrkla: „Ashley je na tom fakt špatně a potřebuje pomoc. Ale co dělat? A jak? Jak jí můžem pomoct?“

„Přece musejí existovat zákony,“ prohlásil Scott.

„Existují, ale jak bysme je teď mohli využít?“ pokračovala Hope. „A mimo to, jaký zákon ten chlap podle nás porušil? Nezaútočil na ni. Neuhodil ji a ani jí ničím nevyhrožoval. Vyznal jí lásku a sleduje ji. A pak jí posral život pomocí počítače. Zatím jde pořád o újmu.“

„Újma způsobená počítačovým pirátem,“ upřesnil Scott. „To to sotva vystihuje.“

„Navíc to dělá anonymně,“ dodala Sally.

Nikdo nevěděl, co říct. Pak se Scott opřel do křesla a řekl: „Já sám jsem minulý týden řešil dost velkou nepříjemnost kvůli anonymnímu udání přes počítač. Snad už se to vyřešilo, ale stejně…“

Chvíli nikdo z nich nepromluvil. Nakonec se ozvala Hope: „Mně se stalo něco podobného.“

Při těch slovech Sally překvapeně vzhlédla.

Než však mohla cokoliv říct, Hope na ni ukázala a dodala: „A jí taky.“ Pak vstala a se slovy: „Zdá se mi, že by se nám všem hodila kapka něčeho silnějšího,“ odešla hledat další láhev vína. „A možná víc než jedna,“ prohodila přes rameno k Sally a Scottovi, kteří na sebe jen nechápavě zírali.

Naproti mně seděl detektiv Massachusettské státní policie a na první pohled ničím nepřipomínal typicky bezcitného, životem umláceného hrdinu kriminálních románů. Naopak, vypadal docela přívětivě. Nebyl nijak vysoký a nechlubil se obřími svaly, na sobě měl modré sako a obyčejné khaki kalhoty. Světlé vlasy měl sestříhané na ježka a nad horním rtem odzbrojující hustý knír. Nebýt blyštivě černé pistole ráže devět milimetrů v podpažním pouzdře, tipoval bych ho spis na učitele střední školy nebo pojišťovacího agenta.

Opřel se do křesla a ignoroval vyzvánějící telefon. „Tak vy byste se rád něco dozvěděl o pronásledování.“

„Ano. Dělám takový výzkum,“ přitakal jsem.

„Kvůli knize? Nebo nějakému článku? Nejste v tom nějak osobně zainteresován, doufám?“

„Teď vám moc nerozumím.“

Detektiv se zazubil. „No, to máte jako s tím chlápkem, co volá k doktorovi a říká: Jeden kolega z práce by se rád dozvěděl to, no, jak vypadají příznaky sexuálně přenosných chorob, například té, no, kapavky nebo syfilis. A jak k ní mohl přijít, ten můj kamarád, ne já, protože už má dost velké bolesti.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Myslíte si, že mě někdo sleduje a že chci…“

Ústa se mu roztáhla v rafinovaném úsměvu. „Spis že byste rád někoho sledoval vy sám a chcete vědět, jak se nejlíp vyhnout base. Taková šílenost by se totiž pravému, odhodlanému pronásledovateli mohla klidně podařit. Vždycky je chyba podceňovat jeho samotného i to, čeho může být schopen. Skutečně zapálený rušitel totiž ze své posedlosti dokáže udělat obrovskou vědu. Vědu a umění.“

Jak?“

„Nejenže detailně zkoumá svou oběť, ale zároveň sleduje celý její svět. Rodinu, přátele, práci, školu. Kam ráda chodí na jídlo, které si oblíbila kino, kde si nechává spravovat auto, ve které trafice kupuje noviny. Kam chodí věnčit psa. Aby získal co nejvíc informací, používá různé zdroje, legální i nelegální. Neustále odhaduje, kombinuje, předvídá. Oběti věnuje každou myšlenku dne a často dokáže dopředu uhádnout její další kroky, jako by jí viděl do hlavy. Nakonec ji zná lépe než ona sama sebe.“

„Co k tomu tyhle lidi vede?“

„Psychologové neznají přesnou odpověď. Obsedantní chování je vždycky tak trochu záhada. Snad špatné vzpomínky z minulosti?“

„To ale asi není všechno.“

„To asi ne. Já sám bych řekl – zkuste trochu poodhrnout slupku, a najdete pod ní hodně shnilé věci z dětství. Zneužívání, násilí, co vás napadne.“

Zavrtěl hlavou. „Tihle lidi jsou hodně nebezpečná sorta. Žádní podřadní zlodějíčkové. Slečna, co trhá lístky na parkovišti u supermarketu a sleduje ji bývalý přítel, a hollywoodská hvězda s tučnými bankovními konty, které zas nedá pokoj posedlý fanoušek, se můžou rázem octnout na jedné lodi – v pěkném maléru. Ať děláte cokoliv, když se k vám bude chtít rušitel dostat, dokáže to. Zákony, soudní příkazy i regule ošetřující kybernetické pronásledování jsou vymyšleny tak, aby zločin zhodnotily a potrestaly, ne aby se mu dalo předejít. Pronásledovatelé to vědí. A co nám nahání hrůzu zdaleka nejvíc – jim je to jedno. Úplně jedno. Proti běžným důsledkům a trestům jsou zcela imunní. Trapný pocit? Ani omylem. Finanční krach, vězení, smrt, nic z toho je nevyděsí. Jediné, z čeho mají strach, je, že ztratí cíl z dohledu. Ten se totiž stává jejich středobodem, který zastíní všechno ostatní, a je jediným důvodem, proč žít.“

„A co proti tomu zmůže oběť?“

Detektiv sáhl do zásuvky stolu a vytáhl leták s nadpisem „Sleduje vás? Rady Massachusettské státní policie.“

„Přečte si, co může dělat.“

„A to je všechno?“

„Dokud nedojde k trestnému činu. A pak už je obvykle pozdě.“

„Co třeba nátlakové skupiny nebo…“

„No, ty někdy pomůžou. Existují bezpečná místa, utajené byty, podpůrné skupiny, všechno možné. To všechno může v určitých případech pomoci. A já sám bych nikdy nikoho nezrazoval od toho, aby podobných služeb využíval – ale musíte si dát pozor.

Právě tím se totiž můžete mnohem rychleji přiblížit průšvihu, kterému se zuby nehty chcete vyhnout. Ale většinou je už stejně pozdě. A víte, co je fakt šílené?“

Pobídl jsem ho pokynutím brady.

„Hlavním zájmem našeho zákonodárného sboru je schvalovat takové zákony, které oběti ochrání. Jenže opravdu zanícený pronásledovatel je dokáže obejít. A co hůř, jakmile do toho vtáhnete úřady – jako například když podáte žalobu, případ se zaregistruje a vy obdržíte soudní příkaz, podle kterého se k vám pronásledovatel nesmí přiblížit můžete se taky vřítit do neštěstí. Aktéra to postrčí dopředu, začne jednat unáhleně a zbrkle. Sáhne po zbrani a prohlásí ‚Když tě nemůžu mít já, tak nikdo.“

„A…“

„Zapojte představivost, mistře spisovateli. Víte, co se stane, když se někde na pracovišti nebo doma nebo kdekoliv jinde objeví člověk ohozený jak Rambo v maskáčích, ozbrojený dvanáctkou brokovnicí a dvěma pistolemi a ověšený dostatečným množstvím nábojů na to, aby dokázal hodiny vzdorovat speciálním zásahovým jednotkám. To znáte z filmu.“

Neměl jsem co říct. Takové příběhy jsem skutečně znal. Detektiv se znovu zakřenil.

„A ještě něco byste měl vědět – profil skutečně odhodlaného pronásledovatele, tak jak se nám jej podařilo vytvořit ze závěrů policie i forenzní psychologie, víceméně odpovídá profilu sériového vraha.“

Opřel se do křesla a dodal: „To už je na pováženou, vidte?“

/20

KROKY SPRÁVNÉ I ŠPATNÉ

„Tuší někdo z vás, s čím tady máme tu čest?“

Sallyina otázka zůstala viset ve vzduchu.

„Tedy, krom toho, co nám řekla Ashley, což ovšem taky není mnoho, co vlastně o tom chlapovi, který jí ničí život, víme?“

Sally se obrátila k bývalému manželovi. V ruce stále držela skleničku skotské a měla být dávno opilá. Nervy napjaté k prasknutí jí to však nedovolily.

„Scotte, ty jediný jsi ho viděl. Kromě Ashley, samozřejmě. (Jrčitě sis v Bostonu udělal nějaký názor, měl jsi z něj nějaký pocit. S tím bysme mohli začít.“

Scott znejistěl. Z univerzity byl zvyklý diskuse vést a trochu ho zaskočilo, že se někdo ptá na jeho vlastní názor. „Vypadal jako někdo, s kým by se nikdo z nás asi nebavil,“ odpověděl váhavě.

„Jak to myslíš?“ zajímala se Sally.

„No, má vypracovanou postavu, dobře vypadá a zjevně je dost prohnaný, ale taky působí drsně, jak byste čekali třeba u motorkáře, který přes den dělá někde u pásu za bránou s píchačkama a po večerech si dodělává školu. Tipoval bych, že pochází ze zanedbaného prostředí – někdo takový by se sotva objevil třeba u nás nebo ve škole, kde učí Hope. A už vůbec se nepodobá týpkům, kterým Ashley nejdřív vyzná nehynoucí lásku, a za měsíc se s nima rozejde. To jsou vždycky umělci – úzká brada, dlouhé vlasy, roztěkaný pohled. Michael O’Connell je spíš tvrdák, dítě ulice. Možná jste už na někoho podobného narazily, i když podle mě se pohybujete spíš ve vyšších kruzích.“

„Zatímco tenhleten…“

„Je z těch nižších. Což ovšem nemusí být nutně nevýhoda.“

Sally se odmlčela. „Proč s ním vůbec Ashley byla?“

„Spletla se,“ poznamenala Hope. Nejprve jen mlčky seděla, hladila Bezména po hřbetu a tiše zuřila. Váhala, jestli se má do konverzace zapojit, ale nakonec si řekla, že na to má zatraceně stejné právo jako oni dva. Nechápala, jak se může Sally tvářit tak nezaujatě. Jako by stála vně všeho, co se odehrávalo kolem – včetně jejich katastrofální finanční situace.

„Čas od času udělá chybu každý. Špatné rozhodnutí, kterého později lituje. S tím rozdílem, že za nějakou dobu se zmátoří a jde dál. Jenže tenhle chlápek nechce Ashley pustit.“ Hope sklouzla pohledem od Scotta k Sally. „Ty ses možná spletla se Scottem, nebo možná se mnou. Anebo je tu ještě někdo další, o kom nikdo z nás nic neví a koho už roky držíš v tajnosti. Ale ať je to, jak chce, jdeš dál. Zato tenhle chlap žije v úplně jiném světě.“

„Dobře,“ pronesla Sally opatrně po chvíli trapného ticha. „Co uděláme?“

„Pro začátek bysme měli Ashley odvézt pryč z toho svince,“ navrhl Scott.

„Jenže v Bostonu studuje, má tam svůj život. To myslíš, že bysme ji měli přivézt zpátky sem jako nějaké děcko, které je poprvé na táboře a je mu smutno po mamince?“

„Jo, přesně tak.“

„A myslíte, že by to tak chtěla?“ vložila se do debaty Hope.

„Máme na takové věci ještě právo?“ tázala se Sally. Mluvila rychle a hned pokračovala: „Je dospělá, už to není malá holka.“

„To vím,“ reagoval Scott podrážděně. „Ale rozumnou úvahou…“

„Copak je něco z toho rozumné?“ přerušila jej Hope. „Jak by mohlo být fér hnát Ashley domů při prvním náznaku problému? Má právo žít tam, kde chce, a má právo na svůj vlastní život. A tenhleten O’Connell naopak nemá žádné právo nutit ji utíkat.“

„Pravda. Jenže tady nemluvíme o právu, mluvíme o faktech.“

„No,“ vložila se do toho Sally, „faktem je, že se budeme muset řídit tím, co chce Ashley. A to nevíme.“

„Je to moje dcera. A jestliže ji požádám, aby něco udělala, tak to snad sakra udělá,“ odsekl Scott odměřeně s náznakem hněvu v hlase.

„Je to tvoje dcera, ne tvůj majetek,“ utrousila Sally.

V místnosti se rozhostilo nepříjemné ticho.

„Měli bysme zjistit, co chce ona sama.“

„To je pěkně nanicovatá, možná politicky korektní, ale v konečném důsledku dost slabošská blbost.“ prohlásil rázně Scott. „Měli bysme něco podniknout, být agresivnější. Aspoň než zjistíme, s čím doopravdy bojujeme.“

Znovu se odmlčeli.

„Souhlasím se Scottem,“ řekla znenadání Hope. Sally se na ni překvapeně podívala.

„Měli bysme být, no, možná aktivnější.“ pokračovala Hope, „aspoň v rámci možností.“

„Tak co teda navrhujete?“

„Podle mě,“ pravil Scott uvážlivě, „bysme se měli pokusit zjistit něco o Michaelovi a zároveň dostat Ashley z jeho přímého dosahu. Takže uděláme, co bude v našich silách. A někdo z nás by se mu mohl podívat na zoubek.“

Sally rozhodila rukama. „Měli bysme najmout profesionála. Znám pár soukromých detektivů, kteří se podobnýma záležitostma zabývají. A nevyjdou draho.“

„Dobře,“ podpořil ji Scott, „najmi někoho a uvidíme, s čím přijde. Mezitím se pokusíme dostat Ashley fyzicky z jeho dosahu.“

„Ale odvézt ji domů? To se mi zdá dost nedospělé. A zbabělé,“ namítla Sally.

„A vedle toho se to zdá taky rozumné. Možná právě teď Ashley potřebuje, aby se o ni někdo trochu staral.“

Scott a Sally se do sebe zabodávali pohledem a v mysli si zřejmě přehrávali nějakou scénu ze společné minulosti.

„Odvezem ji k mojí mámě,“ vyrušila je Hope.

„Ke tvojí mámě?“

„Jo. Vždycky spolu dobře vycházely, a navíc žije na malém městě. Kdyby se tam někdo cizí příliš vyptával, rychle by se to rozkřiklo. Pro O’Connella by bylo dost obtížné ji sledovat až tam. Je to dost daleko, ale zároveň dost blízko. A navíc dost pochybuju, že O’Connell zjistí, kam odjela.“

„Ale školu má…,“ nadhodila znovu Sally.

„Podělaný semestr se dá vždycky nějak opravit,“ přerušila ji Hope rázně.

„To můžu potvrdit,“ přitakal Scott. „Fajn, takže plán máme, a teď jen do něj zapojit Ashley.“

Michael O’Connell si z MP3 přehrávače pouštěl do sluchátek písně skupiny Rolling Stones a při slovech Micka Jaggera „Láska je sladká závislost…“ začaly jeho kroky kopírovat rytmus hudby. Nedbal zvědavých pohledů náhodných kolemjdoucích a ulicí spíš tancoval, než šel. Bylo těsně před půlnocí, ale hudba jako by mu svítila na cestu. Nechal své myšlenky unášet hudbou a v jejím rytmu přemítal, co podnikne dál s Ashley. Něco nečekaného, něco, co jí ukáže, že je s ní opravdu na každém kroku.

Ještě jí to nedošlo. Ne tak docela.

Čekal před jejím domem, než za oknem zhaslo světlo, což znamenalo, že šla spát. Nechápe, říkal si v duchu, že je mnohem jednodušší pozorovat věci ve tmě. Světlo rozjasní jen omezený kus prostoru. Je přece mnohem rozumnější naučit se rozpoznávat tvary a pohyb v noční tmě.

Nejnebezpečnější predátoři jsou noční tvorové, připomněl si.

Když píseň skončila, zastavil se. Naproti přes ulici spatřil malé klubové kino, kde dávali francouzský film s názvem Nid de Guépes. Ustoupil zpět do stínu a sledoval, jak lidé vycházejí na ulici. Podle očekávání to byly většinou mladé páry. Zdáli se nabití energií a neměli ten typický pohled, jenž říkal Zrovna jsem viděl něco ohromně smysluplného a jejž Michael obvykle vídal, když pozoroval návštěvníky rádobyuměleckých kin, jak si je opovržlivě pojmenoval. Pohledem utkvěl na jednom mladíkovi s přítelkyní – vyšli z kina zavěšení do sebe a pobaveně se smáli.

To Michaela okamžitě vy dráždilo. Tep se mu zrychlil, ale nespouštěl z dvojice oči. Právě procházeli pod neónovým poutačem přímo naproti němu. Michael zaťal zuby a na jazyku ucítil kyselou pachuť.

Na těch dvou lidech nebylo pranic zvláštního, přesto jej doháněli k zuřivosti. Pozoroval, jak se dívka naklonila k chlapci a ovinula se kolem jeho paže. Dělali stejné kroky a kráčeli ulicí jako jedna bytost. Večerní chvilka veřejné intimity. Následoval je stejným tempem po druhé straně ulice a vztek v něm nezadržitelně rostl.

Chlapec s dívkou se choulili k sobě a otírali se o sebe rameny. Smích střídal vášnivý hovor a zamilované úsměvy.

Podle O’Connella spolu nebyli dlouho. Řeč těla a gesta, která hovor doprovázela, i způsob, jakým jeden druhému naslouchali a smáli se, svědčil o tom, že prožívají něco nového a vzrušujícího, že jsou na samém začátku. Teprve se poznávají, dvoří se. Všiml si, že dívka stiskla chlapci paži o něco silněji, a usoudil, že už spolu spali, i když možná jen jedenkrát. Každý dotek, každé pohlazení a poznání něčeho nového v sobě pořád skrývalo dobrodružný náboj a opojné kouzlo nekonečných možností.

K smrti je nenáviděl.

Dokázal si jasně představit, co budou dělat až do rána. Je už dost pozdě, takže nakonec nepůjdou ani na kávu, ani na zmrzlinu, ačkoliv budou chvíli ostentativně postávat před kavárnou a dělat, že se složitě rozhodují. A přitom jediné, na čem si chtěli opravdu pochutnat, byl jejich protějšek. Mladík povídal o filmech, knihách a seminářích, na které chodil, zatímco dívka pozorně naslouchala a sem tam prohodila pár slov. Spíš se ale soustředila na to, jaký má člověk vedle ní charakter, jaký je a co by pro ni mohl znamenat do budoucna. Chlapce stačilo povzbudit stisknutím paže, víc nepotřeboval. Se smíchem otevřou dveře bytu a potom už bude otázkou vteřin, než skončí v posteli a strhají ze sebe šaty. Únava po dlouhém dni zmizí jako mávnutím kouzelného proutku a do žil se vlije energie milostného aktu.

Oddechoval ztěžka, přesto neslyšně.

Přesně to se podle nich stane. Přesně to se dá čekat. Přesně to se stát má.

Michael roztáhl ústa v úsměvu. Jenom ne dnes v noci.

Stále kopíroval jejich pohyb po druhé straně cesty a nepřestával je sledovat. Na rohu ulice, když na semaforu pro chodce blikla zelená, přešel rychle na přechod přímo proti nim. Ramena shrbená, hlavu sklopenou mezi nimi, mířil zboku k nenáviděnému mladíkovi. Kráčeli směrem k němu. Byli jako dvě lodě v plavební dráze, které se mohou srazit, ale nakonec se jim podaří vyhnout. O’Connell poměřoval vzdálenost, která zbývá do setkání, a v duchu odpočítával centimetry. Ti dva si stále povídali a svému okolí nevěnovali pozornost.

Když se vzdálenost zkrátila na pár desítek centimetrů, trhl sebou O’Connell nečekaně do strany a tvrdě narazil do hochova ramene. Prudká rána mu vrátila sebedůvěru. Otočil se na patě a zařval: „Hej! Co to sakra bylo? Dívej se laskavě pod nohy!“

Dvojice se pootočila směrem k O’Connellovi, mladík řekl: „Jo, promiň. Moje chyba, sorry,“ a pokračovali dál.

„Debile,“ utrousil Michael dost nahlas na to, aby ho slyšeli, a rychle se odvrátil. Už se na ně vynadíval dost.

Hoch se obrátil. Stále do sebe byli s dívkou zakleslí, a tak i když měl původně v úmyslu na Michaelovu urážku reagovat, nakonec si to rozmyslel, aby si nekazili náladu, a otočil se zpět k ní. O’Connell pomalu napočítal do tří, aby získal trochu odstup, a pak je začal znovu sledovat. Náhle se ozvalo zatroubení klaksonu a dívka se ohlédla přes rameno. Všimla si ho a ve tváři se jí zračilo znepokojení.

To stačí, řekl si v duchu. Ještě pár metrů, podívat se, jak jsou překvapení, představit si, jak jsou zděšení.

Jakmile došel k chodníku a spatřil, že dívka rychle něco říká svému partnerovi, uskočil do tmy před výkladní skříní a zmizel jim z dohledu. Téměř neviditelný na takovém kousku země. Měl chuť se hlasitě rozesmát. Opět si pro sebe začal počítat.

Jedna, dvě, tři…

Tak akorát, aby hoch vyslechl dívku a zastavili se.

Čtyři, pět, šest…

Postává na místě a mžourá za sebe do tmy a světla neonových lamp.

Sedm, osm, devět…

V temnotě napíná zrak, ale nevidí ho.

Deset, jedenáct, dvanáct…

Obrací se zpět k dívce.

Třináct, čtrnáct, patnáct…

Letmý pohled přes rameno, aby se přesvědčil.

Šestnáct, sedmnáct, osmnáct…

Znovu se rozejdou.

Devatenáct, dvacet…

Poslední, ostražitý pohled kolem sebe, aby měl jistotu.

Michael O’Connell vystoupil ze stínu. Dvojice přidala do kroku a byla už téměř v polovině bloku domů. Rozběhl se za nimi po druhé straně ulice, aby mohl jít zase souběžně, a zpomalil, až se dostal na jejich úroveň.

Dívka si ho opět všimla první.

O’Connell si představoval, jak jí projel záchvěv úzkosti.

Mladá žena zakopla a nejistě zavrávorala. O’Connell upřel zrak přímo na ni, aby až se podívá jeho směrem, byl jeho nenávistný pohled to první, co uvidí. Tvář mu křivil vztek, když se setkali očima.

Mladík se otočil jeho směrem, ale to O’Connell předvídal. Vyrazil rychle vpřed a utíkal na konec bloku, aby získal náskok.

V náhlých zvratech v chování se přímo vyžíval. Byly neočekávané a matoucí.

Hoch s dívkou teď určitě rozmlouvali. Buď budou pokračovat dál ke svému domu, anebo se rozhodnou kousek vrátit a půjdou jinudy. Michael opět ustoupil do stínu a vydýchával se. Zběžně se rozhlédl po okolí a zjistil, že postranní uličku za jeho zády lemuje řada nízkých činžovních domů. Ne jako v Ashleyině ulici, kde se ve všudypřítomném veřejném osvětlení vinuly větve stromů a vypadalo to tam jako ve městě duchů. Auta zde parkovala jedno na druhém, kde se dalo, a na ulici dopadalo matné světlo ze vchodů domů.

Vystoupil ze stínu a rychle se přesunul do tří čtvrtin bloku, kde se opět skryl na temném místě a čekal. Na jednom konci stála pouliční lampa a Michael se domníval, že dvojice pod ní po cestě domů bude muset chtě nechtě projít.

Nemýlil se. Chlapec s dívkou se objevili na rohu ulice, na okamžik se zastavili a potom rychle zamířili ulicí dál.

Stále jsou vyděšení, říkal si v duchu. Nevědí jistě, jestli jsou v bezpečí, ale pomalu se začínají uklidňovat.

Vyšel ze tmy, nahrbil se a rychlým krokem zamířil přímo proti nim, aby jim zkřížil cestu.

Tentokrát ho spatřili oba téměř zároveň. Dívka zalapala po dechu, zatímco mladík si gentlemansky stoupl před ni a napřímil se, aby Michaelovi vzdoroval. Zaťal pěst a zaujal bojovný postoj jako zápasník, který čeká v ringu na zazvonění gongu.

„Zůstaň tam!“ zvolal a hlas mu přeskočil nejistotou. O’Connell slyšel, jak dívka těžce oddechuje.

„Co po nás chceš?‘“ zeptal se hoch a držel se mezi O’Connellem a svou přítelkyní.

Michael se na oko zarazil a tázavě se na něj podíval. „O čem to mluvíš?“

„Jdi dál!“ zvolal mladý muž znovu.

„Klídek, kámo,“ řekl O’Connell. „Co máš za problém?“

„Proč nás sleduješ?“ křikla dívka, v hlase náznak paniky.

„Sleduju? O čem to sakra mluvíš?“

Mladík pořád svíral ruce v pěst, ale vypadal překvapeně a ještě zmateněji.

„Jste blázni,“ utrousil O’Connell a svižně je obešel. „Normální paka.“

„Nech nás na pokoji,“ zahlaholil za ním mladík. To neznělo moc přesvědčivě, pomyslel si O’Connell. Poodešel o pár kroků dál, pak se zastavil a otočil se k nim. Jak předpokládal, stáli tam v objetí a nejistě hleděli jeho směrem.

„Máte velké štěstí.“

Oba na něj s údivem zazírali.

„Uvědomujete si vůbec, jak blízko smrti jste se dnes ocitli?“

Aniž Čekal na odpověď, obrátil se a zmizel jim z dohledu. Neběžel, ale pohyboval se mezi stíny co nejrychleji. Strach, který ti dva dnes večer prožili, si jistě budou pamatovat déle než radost, se kterou ho načali, říkal si v duchu.

„Potřebuju vědět víc o Sally a Scottovi. A o Hope taky.“

„O Ashley ne?“

„Ashley je ještě mladá. Nedospělá, nehotová.“

Svraštila čelo. „To je fakt. A Michael O’Connell jí podle vás dospět nepomohl?“

Nevěděl jsem, co na to říct, ale chladný tón v jejím hlase mi neunikl. „Řekla jste mi, že někdo umře. Určitě jste nemyslela Ashley…“

Otázka visela ve vzduchu, až nakonec řekla: „Ona byla v největším nebezpečí.“

„To ano, ale…“

Nenechala mě domluvit. „Vy si myslíte, že do Michaela () ‚Connella už vidíte dobře, vidte?“

„Ne. Ne úplně, a ani ne dostatečně. Ale váhám nad svým dalším postupem a přemýšlím o těch třech.“

Odmlčela se. Nervózně si pohrávala se sklenicí ledového čaje a znovu se zadívala ven z okna. „Často na ně myslím. Nedokážu si pomoct.“

Natáhla se pro krabici papírových kapesníků. Oči se jí zalily slzami, ale na tváři se objevil nepatrný úsměv. Pomalu a dlouze se nadechla.

„Nenapadlo vás někdy, jak to, že má zločin vždycky tak drtivé následky?“ zeptala se náhle.

Věděl jsem, že si odpoví sama.

„Protože na něj nejsme připraveni. Nezapadá do zažitého koloběhu. Jsme jím zaskočeni. A pak se z něj stane soukromá záležitost, docela důvěrná věc.“

„Ano, to je pravda.“

Upřeně se na mě zadívala. „Profesor historie na snobské humanitní škole a provinční právnička, odbornice na nepříliš složitá rozvodová řízení a jednoduché realitní obchody. Výchovná poradkyně a trenérka v jednom a mladá studentka dějin umění, holka do větru. O co se mohli opřít? Jaké měli možnosti?“

„Dobrá otázka. Jak zní odpověď?“

„Na to musíte přijít sám. Nejenom na to, co vymysleli a udělali, ale taky, jak na co přišli a odkud čerpali sílu.“

„Dobře,“ odvětil jsem a co nejvíc to slovo natahoval.

„Protože nakonec za to zaplatí vysokou cenu.“

Na to jsem nic neřekl.

Naštěstí ticho přerušila: „Z dnešního pohledu se zdá všechno tak jednoduché. Jenže když se to právě děje, nic není tak jasné, jak to zpětně vypadá. A už vůbec to není tak prosté, jak bychom si přáli.“

21 \

SÉRIE KROKŮ, KTERÉ MOHLY BÝT CHYBNÉ

Čím více se Scott dozvídal, tím byl vyděšenější.

Hned následujícího rána se po velmi neuspokojivém setkání s Hope a Sally ponořil jako správný akademik do studia fenoménu ztělesněného Michaelem O’Connellem. V místní knihovně nejprve sáhl po spisech o obsedantně-kompulzivním chování. Seděl v rohu studovny a stůl měl pokrytý knihami, odbornými časopisy i novinami. V hlubokém, skličujícím tichu náhle skoro nemohl dýchat.

V panice zvedl zrak. Srdce mu bušilo jako o závod, jako by se mělo každou chvíli roztrhnout.

To ráno zasvětil litanii zoufalství.

Obklopovala jej všudypřítomná smrt. Stále dokola četl o ženách, tu mladých, tu středního věku, dokonce i o jedné postarší, které se staly obětí mužů posedlých utkvělou touhou. Všechny trpěly a většina z nich byla zabita. A ty, které nezemřely, zůstaly do konce života zmrzačeny.

Místo bydliště podle všeho nehrálo žádnou roli. Mohly žít na severu či na jihu, ve Spojených státech i v jiné zemi. Některé byly mladé dívky, studentky jako Ashley. Jiné staré. Bohaté, chudé, vzdělané, zbídačené – na ničem z toho nezáleželo. Pár z nich se stalo obětí svého bývalého manžela nebo kolegy z práce. Pronásledovali je spolužáci, milenci. Všechny se snažily bránit, obracely se na policii, na rodiny a přátele, zkoušely jakoukoliv pomoc, pokoušely se vymanit z periferie nevítané a nepolevující pozornosti, jíž odborníci u pacientů trpících obsedantně-kompulzivní poruchou říkali vtíravá touha.

Všechny ženy došly k závěru, že hledání pomoci je marná snaha.

Byly postřeleny, pobodány, zmláceny. Některé přežily, mnoho z nich nemělo takové štěstí.

V některých případech s nimi umíraly i děti. Jindy kolegové nebo sousedé. Průvodní jev zuřivého běsnění, smrt.

Scott byl množstvím podobných informací naprosto šokován. Při pomyšlení na to, v jaké pasti se Ashley ocitla, se mu svíral žaludek. Na všech stránkách, ve všech knihách a odborných článcích se opakoval jediný společný jmenovatel, láska.

Nešlo samozřejmě o lásku v pravém slova smyslu, jak pochopil. Jednalo se o dokonale zvrácený cit, jenž vyzařuje z nejtemnějších koutů srdce a duše člověka, o emoci, která má své místo v odborných článcích z forenzní psychiatrie, nikoliv na sladkých, barevných přáníčkách. V každém případu, o kterém Scott četl, však tento podivný cit našel svůj opěrný bod, což jej děsilo ještě víc.

Otvíral jednu knihu za druhou a v záplavě tragických příběhů hledal ten, který by mu řekl, jak správně postupovat. Oči běhaly po slovech jako splašené. Namátkou vybral další spis a o překot jím listoval, než ho spěšně odložil a sáhl po jiném. Marně se snažil najít odpověď a znepokojení v něm stále narůstalo. Jako historik a akademický pracovník byl přesvědčen, že odpověď musí být někde napsaná, že ještě nenašel ten správný odstavec, tu správnou stranu. Pohyboval se ve světě rozumového uvažování a logicky strukturovaných argumentů. Něco z něj mu přece musí pomoci.

Čím víc o tom sám sebe přesvědčoval, tím víc si uvědomoval, jak marné je jeho hledání.

Odsunul se od stolu tak prudce, že těžká dubová židle spadla s rachotem na zem. Nečekaná rána dusivě tichou místností silně otřásla a Scott cítil, jak se na něj upírají oči všech přítomných. Odklopýtal od stolu jako raněné zvíře, hlava se mu motala a rukama se chytal za hrudník. Přemohla jej panika, které se nedokázal bránit. Divoce zagestikuloval k materiálům na stole a sevřelo se mu hrdlo. Obrátil se a dal se na útěk. Běžel kolem lístkových katalogů a informační přepážky, od níž ho sledovalo několik šokovaných knihovníků, kteří nikdy nezažili, aby obyčejné psané slovo člověka tolik poplašilo. Někdo za ním něco zavolal, ale Scott nic neslyšel. Vyrazil ven do mrazivého vzduchu pod zataženou oblohou. Krve by se v něm nedořezal. Netušil jak, ale věděl, že musí Ashley za každou cenu dostat z téhle situace a udělat to rychle.

I Sally se pustila toho rána do zařizování plná rozhodnutí, která považovala především za rozumná.

Prvním bodem na pořadu jednání bylo zjistit víc o člověku, kterého jim Ashley přivedla do života. Že uměl výborně zacházet s počítačem a pohrával si s jejich životy jako kočka s myší, se zdálo nadmíru jasné. Myšlenku, že by šla s těmito chabými informacemi na policii a všechno oznámila, Sally rychle zavrhla. Jednak si nebyla jistá, zda by ji prostě jen nevyslechli a dál stejně nic neudělali, a za druhé nechtěla ohrozit integritu vztahu mezi právním zástupcem a svými klienty, k čemuž by takový akt nevyhnutelně vedl. Kontaktovat policii jí v tu chvíli připadalo jako velmi špatný nápad.

Mnohem víc ji však znepokojovalo, že O’Connell umí – za předpokladu, že skutečně spáchal všechno, z čeho jej podezírali, čímž si nebyla stoprocentně jistá – podle všeho jednat velmi rafinovaně, s dokonalým citem pro jemné nuance, a teprve to pokládala za vrcholně nebezpečné. Zdálo se, že přesně ví, jak ubližovat způsobem, jenž není odhalitelný tak lehce jako rána pěstí či výstřel z pistole. Děsilo ji, jak těžko postižitelných postupů dokázal využít, aby jim všem bez velké námahy značně znepříjemnil život. Až souhrn těchto faktů přinutil Sally se jím vážně zabývat.

Přesto proti nám nemá O’Connell šanci, říkala si.

Respektive, určitě nestačí na ni. O Scottovi trochu pochybovala. Roky strávené prací v kultivovaném prostředí humanitních vědců obrousily drsnost a náznak hrubosti, která ji na něm přitahovala, když spolu žili. V době, kdy společnost nijak nadšeně veterány z války nepřijímala, se Scott tvrdohlavě pustil do studia a jeho neústupnost jí imponovala. Pak dokončil doktorát, vzali se a narodila se Ashley. V době, kdy se rozhodla pro studium práva, už viděla, jak se Scott změnil. Byl mírnější, shovívavější. Jako by s příchodem středního věku neměkly jen jeho svaly, ale i povaha.

„Tak jo, pane O’Connelle,“ řekla nahlas. „Vybral jste si špatnou rodinu. A teď pro vás nachystáme pár malých překvapení.“

Ztěžka dosedla do křesla a sáhla po telefonu. V otočné kartotéce našla potřebné číslo a spěšně je naťukala do číselníku. Sekretářka ji přepojila na vyčkávací mód a Sally trpělivě poslouchala líbivé melodie. Když se na druhém konci ozval známý hlas, dodalo jí to odvahu.

„U telefonu Murphy. Co pro vás můžu udělat, paní advokátko?“

„Zdravím, Matthew. Mám problém.“

„No, to je taky ten jediný důvod, proč lidi tohle číslo obvykle vytáčejí. K čemu by taky soukromý detektiv byl, že ano. Tak, oč se jedná? Máte tam v tom vašem krásném městečku nějaký ošklivý rozvod? Něco se snad vymklo z ruky a teď se to zdá horší, než zúčastnění doufali?“

Sally si ho představila, jak sedí za stolem ve své kanceláři, která se nacházela v nevýrazné zašlé budově na okraji zchátralé čtvrti Springfield, pouhých pár bloků od federálního soudu. Domnívala se, že si sídlo vybral kvůli anonymitě a neosobnosti, jež mu maximálně vyhovovala. Matthew Murphy neměl rád nic okázalého a nerad na sebe poutal pozornost.

„Kdepak, Matthew, o rozvod nejde.“

Mohla si vybrat i někoho víc „nóbl“, ale Matthew měl za sebou pestrou minulost a vyznačoval se především praktickým přístupem k řešení problémů. I proto se jí zdál nejvhodnější. Krom toho, když najme někoho odjinud, značně omezí šance, že se o ni u místního okresního soudu rozšíří nechtěné klepy.

„Takže něco jiného? Něco… ošidnějšího, řekněme?“

Z toho mála slov, co jsem řekla, vyčetl docela hodně, blesklo Sally hlavou.

„Jak jste na tom s konexemi kolem Bostonu?“ zajímala se.

„Pár přátel tam ještě mám.“

„Jakých přátel?“

Matthew Murphy se srdečně rozesmál. „Mám přátele na obou stranách barikády, jestli jde o tohle, paní advokátko. Pár týpků, co se vždycky budou snažit uhrát něco bez námahy, a pár na druhé straně, co je vždycky budou chtít zabásnout.“

Před tím, než si Murphy otevřel soukromou kancelář, pracoval jako detektiv státní policie na oddělení vražd. Odešel předčasně do výslužby a podle neoficiálních zvěstí dostal tučné odstupné, aby se mu lépe mlčelo o jistých aktivitách na worcesterském protinarkotickém oddělení, na které přišel náhodou při vyšetřování vraždy spojené s drogovými mafiány. Pohyboval se tehdy na tenkém ledě, jak věděla Sally z doslechu, a odešel s velkou pompou v pravý čas. Mohl taky skončit ve vazbě s obviněním, nebo hůř, někde v zapadlé uličce s kulkou mezi očima.

„Mohl byste mi tam něco zařídit?“

„No, mám teď rozjetých pár případů. O co se konkrétně jedná?“

Sally se pomalu nadechla. „Je to osobní záležitost. Jde o člena mé rodiny.“

Matthew se na chvíli odmlčel. „No, tak to vysvětluje, proč voláte starému pardálovi jako já, místo abyste se obrátila na jednoho z těch mladých, napomádovaných odpadlíků z FBI nebo z vojenské kriminálky tam u vás, kde si všichni hrají na něco extra. Tak povídejte, co přesnějc pro vás můžu udělat?“

„Moje dcera se zapletla s někým z Bostonu.“

„A vám se ten mladík moc nelíbí.“

„Jemně řečeno. Neustále jí vyznává lásku, nedá jí pokoj. Vytáhl na ni něco přes počítač a ona kvůli tomu přišla o práci. Změnil data ve školních výsledcích a nejspíš i další věci. S největší pravděpodobností ji sleduje na každém kroku. A s největší pravděpodobností zavařil i mně, mému exmanželovi a mojí kamarádce. Taky přes počítač.“

„Jak zavařil?“

„Dostal se k nějakým účtům, rozeslal anonymní udání. Celkově vzato toho podělal docela dost.“

A to možná zdaleka nevystihuje dosah škod, které napáchal, pomyslela si Sally.

„Takže tenhle, jak byste ho nazvala, exmilenec? Není úplně neschopný.“

„Jo, exmilenec docela sedí. I když to vypadá, že měli jen jedno rande.“

„Takže tohle všechno mu stálo zato kvůli čemu? Kvůli jediné noci?“

„Zdá se.“

Murphy váhal a Sally trochu znervózněla.

„Jo, je mi to jasný. Podle toho, jak to podáváte, to bude docela pěknej mizera.“

„Máte s tím nějaké zkušenosti? Myslím s těmihle obsedantními typy.“

Opět se odmlčel a Sallyina nervozita rostla.

„To mám, paní advokátko, to mám,“ pravil Murphy pomalu. „Narazil jsem na pár týpků, kteří byli podobní tomu, co popisujete. Ještě na vraždách.“

Při jeho poslední větě se Sally zatmělo před očima.

Hopina matka shrabovala listí a sotva se vrátila do domu, rozezvonil se telefon. Jako obvykle zvedla sluchátko s lehkým náznakem nejistoty.

„No ahoj, moje milá,“ pozdravila Catherine Frazierová svou dceru. „To je ale překvapení. Neslyšela jsem tě už týdny.“

„Já vím, mami,“ řekla Hope trochu provinile. „Měla jsem hodně práce ve škole a s týmem a čas najednou hrozně rychle utekl. Jak se máš?“

„Ale dobře. Trochu to tu dávám do pořádku a připravuju se na zimu. Místní říkají, že bude dlouhá.“

Hope se zhluboka nadechla. Ačkoliv na první pohled spolu vycházely dobře, vztah s matkou komplikovalo neustálé napětí. Hope pokaždé napadlo, že je to jako s uzlem, který drží plachtu lodi zmítané bouřlivým větrem – s každým poryvem se smyčka víc a víc utahovala. Catherine Frazierová strávila celý život ve Vermontu a co se politických názorů týká, byla velmi, možná až příliš liberální. S jedinou výjimkou, která byla pro její dceru ovšem nejdůležitější. Byla věrnou stoupenkyní katolického sboru v nedalekém Putney, městečku v sousedství přepychovějšího Brattleboro, které v minulosti proslulo početnou komunitou hippies a později vynikajícími možnostmi aktivního odpočinku a především zdravou výživou. Catherine překonala předčasnou smrt manžela, nikdy nepomyslela na to, že by se znovu vdala, a nyní si užívala osamělého života na okraji lesa. O vztahu své dcery se Sally měla stále určité pochybnosti, byť si je nechávala pro sebe. Civilní svazky mezi ženami neodmítala, ale po léta se každé nedělní ráno vroucně modlila za to, aby jim dokázala porozumět a přijmout je takové, jaké jsou. Neschopnost pochopit Hopinu odlišnost vztah s dcerou nutně poznamenala. Dřív se ze svých pocitů vykupovala u zpovědi, ale časem ji Zdrávasy a Otčenáše, které jí tak jako tak nepřinášely žádnou úlevu, omrzely.

Hope za příčinu všech neshod považovala zejména fakt, že není normální a že nebude moci matce „zajistit“ vnoučata, která si toužebně přála. Napětí mezi nimi rostlo, když spolu komunikovaly, stejně jako když se jedna druhé dlouho neozvala. O jeho pravých příčinách však spolu nikdy nemluvily.

„Chtěla bych tě o něco poprosit,“ řekla Hope.

„Cokoliv chceš,“ odvětila Catherine.

Čistá fráze. Hope věděla, že mnoha prosbám by matka nevyhověla.

„Týká se to Ashley. Potřebovala by na chvíli odjet z Bostonu.“

„A co se jí stalo? Není snad nemocná, že ne? Neměla nehodu nebo tak něco?“

„Ne, ne tak docela, ale…“

„Potřebuje peníze? Peněz mám dost, ráda vypomůžu.“

„Ne, mami, nech mě to vysvětlit.“

„Ale co škola?“

„Ta bude muset počkat.“

„Hrozně mě mateš, Hope. O co jde?“

Hope se netrpělivě nadechla a vyhrkla: „O chlapa.“

Když se Scott pokoušel večer dovolat Ashley na mobilní telefon, ozývala se mu automatická zpráva Volané číslo není v provozu. V záchvatu paniky vytočil číslo na pevnou linku. Jakmile uslyšel dceřin hlas, trochu se mu ulevilo, přesto pocítil záchvěv úzkostných obav. Nicméně se snažil, aby jeho hlas neprozradil ani náznak strachu.

„Ahoj, Ash,“ zahlaholil, „jak se vede?“

Ashley nevěděla jistě, jak odpovědět. Nedokázala se zbavit dojmu, že ji někdo stále sleduje a pozoruje každý její pohyb. Ze všechno, co řekne, někdo poslouchá. Bála se vyjít z bytu, pořád se ostražitě rozhlížela kolem sebe, děsil ji každý stín, každý roh ulic či uzavřený průchod mezi domy. Běžné zvuky velkoměsta, které tak důvěrně znala, jí najednou zněly jako nepříjemný hvizd píšťal a hraničily s bolestí.

Rozhodla se částečně zalhat, aby otce nezneklidnila.

„Docela fajn. Akorát se všechno trochu zkomplikovalo.“

„O’Connell se ti zase ozval?“

„Musela jsem přece něco podniknout,“ odpověděla vyhýbavě.

„Jasně,“ vybreptl Scott spěšně. „Jasně, samozřejmě.“

„Zrušila jsem mobilní číslo,“ oznámila, čímž se vysvětlila automatická zpráva.

„Výborně, a tohle zruš taky. Vedle toho bude asi potřeba podniknout další kroky. Mnohem zásadnější, než jsme si mysleli.“

„Budu se muset přestěhovat,“ hlesla rozmrzele. „Líbí se mi tu, ale…“

„Podle mě,“ začal Scott opatrně, „budeš muset udělat mnohem víc, než se jen přestěhovat.“

Ashley hned neodpověděla.

„A taky bys měla…“

„O čem to mluvíš?“ vyblekotala.

Scott se pomalu nadechl a snažil se o co nejlhostejnější tón hlasu, jakým obvykle mluvil se studenty o chybách, kterých se dopouštěli v esejích. „Trochu jsem četl a zjistil jsem pár věcí. Nerad bych tu docházel k ukvapeným závěrům, ale myslím, že existuje velmi reálná možnost, že časem bude O’Connell ještě víc, no, ještě agresivnější.“

„Agresivnější. To je eufemismus. Co mi podle tebe může udělat, ublížit mi?“

„Ženy v podobné situaci tak obvykle skončily, ano. Jenom říkám, že bysme se měli připravit.“

„Co navrhuješ?“ zeptala se Ashley po chvíli.

„Myslím, že bys měla na chvíli zmizet. Odjet z Bostonu někam do bezpečí, na chvíli se schovat a vrátit se, až se O’Connell pohne dál.“

„A jak můžeš vědět, že se skutečně pohne? Třeba si tu na mě prostě počká.“

„Máme určité možnosti, Ashley. Pokud se budeš muset z Bostonu odstěhovat natrvalo, tak se to dá zařídit. Můžeš jet do Chicaga, Miami, Los Angeles, kam chceš. Jsi mladá, máš dost času zvládnout, co sis naplánovala. Já si jen myslím, že bysme prostě měli zařídit, aby tě O’Connell už nikdy nenašel.“

Ashley kypěla zlostí. „Na to přece nemá právo.“ vyrazila. Hlas jí vzteky přeskakoval. „Proč bych tohle všechno měla podstupovat já? Co jsem já udělala blbě? Jakým právem mi ničí život?“

Scott dceru nepřerušoval. Ještě když byla dítě, velmi záhy se naučil, že když ji nechá se vynadávat a postěžovat si, rychleji se uklidní a nechá si věci logicky vysvětlit. Malý otcovský trik.

„Právo žádné nemá, ale schopen toho je. Takže bysme se měli pokusit podniknout kroky, které nečeká. A prvním z nich je dostat tě z jeho dosahu.“

Scott vycítil, že na druhém konci telefonu zvažuje Ashley své možnosti. Nemohl vědět, že mnohé z toho, co navrhoval, ji už taky napadlo. Přesto ji však nastíněný plán odrazoval, nezdál se jí fér. Oči se jí zalily slzami a rezignovaně odvětila: „Tak dobře, tati. Čas zmizet.“

„Takže si najali soukromé očko.“

„Ano. Extrémně schopného a zdatného chlapíka.“

„To dává smysl. Rozumný krok, přizvat si experta, to by nejspíš udělala každá slušně vzdělaná a slušně finančně zajištěná rodina. Měl bych si s ním promluvit. Určitě pro Sally připravil nějakou zprávu, to totiž tihle soukromí detektivové dělají vždycky. A ta musí být někde k dispozici.“

„Ano, to máte pravdu,“ přitakala. „Jednu zprávu sepsal, tu první. Mám kopii toho, co poslal Sally.“

„A?“

„Nejdřív si možná promluvte s Murphym. A když ji budete chtít vidět i pak, tak vám ji dám.“

„Mohla byste mi ušetřit námahu.“

„To asi jo,“ odvětila. „Jenže šetřit vám čas a námahu v tomto případě není můj hlavní úkol. A stejně tak si myslím, že zajít za soukromým detektivem bude docela dobrá…, jak to říct – dobrá lekce.“

Ústa se jí roztáhla v úsměvu, ale oči zůstaly chladné. Měl jsem dojem, že mě chce k něčemu popíchnout. Vstal jsem k odchodu a pokrčil rameny. Při pohledu na můj znechucený výraz si povzdechla*

„Dojmy někdy hrajf důležitou roli,“ dodala. „Co zaslechnete, co uvidíte, co se dozvíte – všechno se otiskne v představách. Tím také nakonec projde Scott, Sally Hope i Ashley. Až když se série událostí a momentů spojí dohromady, vytvoří jasnou vizi toho, jak by mohla vypadat budoucnost. Běžte za tím očkem.“ uzavřela rázně. „Pomůže vám to hodně pochopit. A pokud tu zprávu opravdu budete chtít i potom, dám vám ji.“

/22

ZMIZENÍ

Obyčejný hajzlík napadlo Murphyho okamžitě.

Pročítal nezáživný policejní spis Michaela O’Connella, ze kterého se dozvěděl akorát tolik, že se za svůj bezvýznamný život stačil párkrát dostat do křížku se zákonem. Podvod s kreditními kartami, což podle Murphyho mělo znamenat pouhé užívání kradených karet, krádež auta, když mu bylo sotva dvacet let, a jedno napadení, které vypadalo na hospodskou rvačku, jež podle všeho dopadla v Michaelův prospěch. Dále se dopustil několika méně závažných trestných činů, z nichž žádný neskončil hůř než podmíněným trestem. Pouze jednou, když neměl O’Connell peníze na zaplacení – nijak vysoké – kauce, strávil pět měsíců ve vězení. Tato doba stačila veřejnému obhájci na to, aby obvinění z úmyslného násilného útoku zmírnil na prosté napadení osoby. Pokuta, trest odpykán, šestiměsíční podmínka, psalo se v poznámce. Murphy si připomněl, že má zavolat sociálnímu kurátorovi, ačkoliv nevěřil, že by mu mohl být nějak nápomocný. Tihle lidé trávili většinu času závažnějšími případy, a pokud mohl Murphy soudit, Michael O’Connell – alespoň v očích zákona – závažným případem nebyl.

Existoval samozřejmě i jiný pohled na věc, a Murphy si to dobře uvědomoval: O’Connell je schopen všeho, jenom ho při tom ještě nikdo nechytil.

Zavrtěl hlavou. Protřelý zločinec. Jen trochu jiný typ, než na jaké jsi zvyklý.

Znovu sklopil zrak ke spisu na kolenou. Pět měsíců v okresním vězení. To k tomu, aby se z potížisty malého formátu stal mistr kriminálník, nestačí. Maximálně mohl pochytit něco z drahocenných zkušeností ostřílenějších vězňů, pokud měl otevřené oči i uši a nepadl za oběť nekalým praktikám tamních mazáků. Jako každý jiný obor, i zločin se musí dlouho studovat, aby v něm člověk vynikal, pomyslel si Murphy.

Před sebou měl černobílé kriminalistické fotografie Michaela O’Connella zepředu a z profilu. Tak tady jsi začal kariéru? tázal se v duchu.

O tom však pochyboval. Tech pět měsíců by se dalo úspěšně srovnávat s výzkumem pro diplomovou práci. Soudil, že O’Connell disponoval potřebnými znalostmi už předtím, než se ocitl ve vězení.

Policejní detektiv, který mu výpis z trestního rejstříku obstaral, se nedostal k zapečetěným záznamům O’Connella jako mladistvého, a to Murphyho nutilo k ostražitosti. Nevěděl, jaké tajemství by mohly ukrývat. Výstupy z počítače ale ukazovaly na minimální sklon k násilí, což soukromého detektiva uklidňovalo. Je to sice šmejd, říkal si, ale aspoň šmejd bez pistole.

Z policejních dokumentů se daly vyčíst i některé informace o O’Connellově minulosti: pocházel z New Hampshire a vyrůstal v obytné dělnické kolonii na pobřeží. Dětství si asi moc neužil. Žádný bílý dům obitý překládanými prkny, vůně jablečného závinu z trouby nebo kluci napodobující hráče amerického fotbalu na dvorku – spíš útěk před ranami. Měl docela slušné výsledky na střední škole – pokud tam zrovna chodil. V jeho vývoji se objevovala prázdná místa a Murphy přemýšlel, co za nimi mohlo stát. Pobyt ve výchovném zařízení pro mladistvé? Střední školu se O’Connellovi podařilo dokončit. Ale výchovní poradci s tebou jistě měli práce až nad hlavu, zamumlal si Murphy pro sebe. Mladík se dostal na dvouleté pomaturitní studium, ale nechal toho. Zkoušel to znovu, a znovu nedokončil; úspěšně splněné předměty si nechal uznat Massachusettskou univerzitou v Bostonu. Uměl dobře zacházet s různými nástroji a disponoval odbornými znalostmi jako automechanik. Stejných schopností jistě využil, když se učil zacházet s počítači. Murphy se měl rozhodně čím zabývat dál, pokud o to Sally Freemanová-Richardsová bude stát, ačkoliv tušil, na co přijde. Násilnický otec, matka alkoholička, nebo otec v rodině chyběl a matka šla s každým na potkání. Rozvod, podřadné dělnické nebo domácí práce a v sobotu večer místo televize popíjení alkoholu, tedy pravidelné hádky a násilí.

Bylo příjemné, slunečné odpoledne a Matthew Murphy seděl v autě před neudržovaným domem, ve kterém si Michael O’Connell pronajímal svůj byt. Průchody mezi zchátralými budovami rozjasňovaly pruhy jasné oblohy. Murphy přejel ulici pohledem z jednoho konce na druhý a neurčitě pokrčil rameny; nic zvláštního. Dočasné útočiště mladých, kteří se časem vypracují k lepšímu, a konečná stanice starších, kteří už mají to nejlepší za sebou. A přestupní stanice pro lidi jako O’Connell, kteří míří od špatného k ještě horšímu.

Najít mezi přáteli na policejní stanici toho pravého, kdo mu obstaral O’Connellův spis, z něhož mohl vyčíst spoustu užitečných informací včetně poslední známé adresy, nebylo pro Murphyho nic těžkého. Teď jen potřeboval pořídit co nejlepší snímky sledovaného objektu. Na sedadle spolujezdce ležel neodmyslitelný nástroj každého soukromého detektiva – moderní digitální fotoaparát s teleobjektivem.

Murphymu bylo kolem pětapadesáti. Nacházel se přesně v tom věku, kdy člověka začíná přepadat úzkost z nadcházejícího stáří. Byl rozvedený, bezdětný a stýskalo se mu po dobách, kdy jako mladík v uniformě s těsným límečkem křižoval řeku na lodi Mass. Za kormidlem výletní jachty se cítil jako ryba ve vodě, kterou rozrážela příď, a týdny navazujících směn v pohodě zvládal s pomocí kávy a adrenalinu. Chyběly mu časy, které strávil na oddělení vražd, ale samozřejmě si dobře uvědomoval, že při množství nepřátel, které si stačil nadělat, může být vděčný za to, že se snad v klidu dožije pokročilého věku. Pousmál se. Celý život se mu dařilo unikat ze zdánlivě beznadějných situací těsně předtím, než blesk udeřil plnou silou do místa, kde ještě před několika vteřinami stál. Rok poté, co nastoupil k policii, unikl jen s lehkým škrábnutím z honičky, při které se mu podařilo totálně zdemolovat svou loď, zatímco záchranáři marně bojovali o život zhýralých mladíků v podnapilém stavu, kteří mu chtěli uniknout v nablýskaných autech svých bohatých rodičů. Při jedné noční přestřelce vypálil zdrogovaný dealer celý zásobník pistole ráže devět milimetrů Murphyho směrem, ale trefil jen zeď za jeho zády. Jediná detektivova rána naopak našla svůj cíl v mužově hrudi. Z kolika nebezpečných situací se dokázal „vykecat“, už si ani nevzpomínal. V hlavě mu utkvěla ta, kdy stál tváří v tvář mnohonásobnému vrahovi s řeznickým nožem v jedné ruce a devítiletou holčičkou v druhé. U nohou tehdy zabijákovi ležela mrtvá manželka a v kuchyni v tratolišti krve jeho matka. Za toto zatčení obdržel vyznamenání. A vedle toho výhrůžku od zadrženého, podle které se měl stát jeho prvním cílem, pokud se kdy dostane ven – což nebylo moc pravděpodobné. Podle Murphyho se úspěchy nejlépe počítaly podle toho, kolikrát člověku někdo vyhrožoval. On sám by to nespočítal.

Vrátil se k policejnímu spisu.

Michael O’Connell je jen malá ryba ve velkém moři.

Hlasitě vydechl. Očima znovu projížděl řádky a hledal nějaký údaj, který by nasvědčoval tomu, že by se O’Connell nedal něčím zastrašit. Žádný nenašel. Může tedy Sally navrhnout následující postup. Se dvěma kamarády od policie, kteří budou mít po službě, zajde O’Connella navštívit. Nezvaní hosté přijdou v noci a nebudou se chovat nijak přátelsky. Pro tři chlapy jejich ražení bude snadné pohrozit mu tak, aby jasně pochopil, oč jde. Trochu si s ním pohrají a zároveň se prokážou podepsaným soudním příkazem. Jen ať vidí, že pronásledovat dceru Freemanových-Richardsových se mu absolutně nemůže vyplatit. A že za to vděčí hlavně Murphymu.

Pousmál se. To by mělo stačit.

V době své největší slávy zažil několik případů, kdy se pronásledovatel, naprosto posedlý svou obětí, nedal zastrašit výhrůžkami, zákonem ani pistolí, kterou mu mávali před očima. Ani ohnivá bouře by mu nezabránila v cestě za objektem svého zájmu. O’Connell se ale jevil jako docela neškodný kriminálník a s takovými měl Murphy bohaté zkušenosti. Čím víc se však zaobíral jeho záznamy, tím méně chápal, jak si tenhle druholigový ubožák může vůbec dovolit motat se kolem lidí, jako jsou Freemanovi-Richardsovi. Zakroutil nad tím hlavou. Zažil mnoho vražd, kdy si opuštěný milenec či manžel vybil vztek na ubohé ženské, která jen chtěla žít dál svůj život sama. Murphy měl přirozenou slabost pro ženy, jež se snažily vymanit z područí násilného vztahu. Nerozuměl ale tomu, odkud se bere jejich prvotní vášeň a vytrvalost. Z toho, co za roky praxe viděl, soudil jen, že láska je snad ten nejhloupější důvod, aby se člověk vzdal svobody, budoucnosti či v některých případech vlastního života.

Vrhl pohled ke dveřím činžovního domu. „No tak, chlapče.“ pronesl polohlasem, „pojď ven, ať si tě můžu pořádně prohlídnout. Mám i lepší věci na práci.“

Jako na zavolanou se dveře otevřely. Murphy natáhl krk a okamžitě poznal muže z fotografií pořízených před třemi lety.

Popadl fotoaparát a zaměřil O’Connellův obličej. Překvapilo ho, že se objekt na chvíli zastavil. Skoro jako by mu chtěl vyjít vstříc. Rychle pořídil několik snímků.

„A mám tě.“ zašeptal si pro sebe s úsměvem na tváři. „Tebe nebylo těžké dostat.“

Nemohl však tušit, že totéž se dalo říct i o něm.

Ten telefonát byl na celé logisticky poměrně složité akci to nejjednodušší, ale zároveň zcela zásadní. Fotbalový trenér seděl v kanceláři a se svým asistentem, koordinátorem obrany, se probírali herními plány. Scott se s trenérem setkal při několika společenských událostech a dával si záležet, aby se pravidelně ukazoval na zápasech jeho týmu. V situacích jako tahle se to náramně hodilo.

„Trenér Warner? Tady Scott Freeman.“

„Scotte! Rád vás slyším. Omlouvám se, ale mám teď dost práce…“

„Vymýšlíte, jak neuvěřitelně sofistikovanými kličkami v obraně dokonale zmást soupeřův tým, aby z něj zbyla jen změť popletených, neschopných pomatenců?“

Trenér se rozesmál. „Jo, přesně tak. Nebudeme spokojení, dokud se soupeř totálně nerozloží a nerozbrečí se z toho. Ale kvůli tomu určitě nevoláte.“

„Potřebuju vás o něco poprosit. Hodilo by se mi pár silných chlapů.“

„Těch tady máme víc než dost. Jenže kluci musí chodit do školy a na tréninky, nemají moc času.“

„A co v neděli? Potřeboval bych tak dva tři lidi. Nenáročná práce, jen přenést pár těžkých kousků z jednoho místa na druhé. Platím dobře a na ruku.“

„V neděli? To by šlo. O co přesně jde?“

„No, potřebuju odstěhovat dceru z bytu, co si pronajímá v Bostonu, a dát někam všechny její věci. Co nejrychleji.“

„Tak to je zaplaťpánbůh dostatečně primitivní práce, abychom ji zvládli i my fotbalisti,“ smál se trenér do telefonu. „Fajn, zeptám se dneska po tréninku, kdo by se toho ujal, a zítra vám je pošlu.“

Nazítří dopoledne se ve dveřích Scottovy kanceláře objevili tři mladíci jako hora. Všichni si rádi přivydělali. Zběžně jim vysvětlil, co od nich očekává. V neděli ráno vyzvednou zamluvený stěhovací vůz, pojedou do Bostonu, všechny věci z bytu zabalí do kartonových krabic a odvezou je do skladu za městem, kde už je vše domluveno.

„Spěchá to,“ kladl jim Scott na srdce, „tak žádné zdržování.“

„Co se děje?“ otázal se jeden z nich.

Tuto otázku Scott čekal, takže si předem připravil odpověď. Pravdu jim říct samozřejmě nechtěl.

„Dcera studuje v Bostonu a před časem se hlásila na stipendium do zahraničí. Nic od toho nečekala, ale ejhle, před pár dny jí přišlo, že ho dostala. Akorát že teď to má trochu naknap. No, každopádně, odjíždí minimálně na šest měsíců do Florencie studovat renesanční umění a během pár dní už musí sedět v letadle. A já za ni samozřejmě nechci platit nájem dýl, než bude třeba. Už tak přijdu o kauci. Ale co,“ dodal s hraným povzdechem, „když tak touží po umučených svátých a popravených věštcích, tak tam asi jet musí. No jo, slova jako práce nebo kariéra mojí dceři holt vůbec nic neříkají.“

Při těch slovech se sportovci rozesmáli – Ashleyin údajný přístup k životu jim byl totiž velice blízký. Domluvili ještě pár maličkostí a rozloučili se s tím, že se uvidí v neděli.

Když se za nimi zavřely dveře, musel se Scott v duchu pochválit. Kdyby se jich někdo ptal, odjela Ashley do Evropy, studovat umění ve Florencii. Věrohodný příběh, jistě si ho zapamatují.

Sice to nevěděl jistě, ale domníval se, že minimálně jeden člověk o tyto informace projeví velký zájem, pokud uvidí, co se v bytě děje. Určitě se nemýlí.

Ashley to celé připadalo absurdní.

Do černého plátěného vaku nacpala věci na týden pobytu mimo domov, do kufříku na kolečkách na druhý. Den předtím jí kurýr doručil balík, ve kterém jí otec posílal dva průvodce po Itálii, anglicko-italský slovník a tři knihy o renesančním umění, z nichž dvě už si pořídila dávno sama. Přidal i publikaci jejich univerzity nazvanou Průvodce studenta na zahraniční stáži.

Přiložil zvací dopis neexistujícího Institutu pro studia renesančního umění, na kterém si dal velice záležet. Na počítači vytvořil působivý hlavičkový papír včetně kontaktu na osobu, na kterou se má obrátit, až přiletí do Říma. To jméno bylo skutečné a patřilo profesoru Bolognské univerzity, s nímž se Scott kdysi setkal na nějaké historické konferenci. Věděl, že si dotyčný vzal roční vědeckou dovolenou a věnuje se vzdělávání v Africe, ale za prvé se domníval, že na to Michael O’Connell nemá jak přijít, a za druhé, i kdyby ano, zčásti pravdivé a zčásti nepravdivé informace by ho mohly alespoň trochu zmást.

Podle plánu měla Ashley nechat dopis v bytě. Jakoby omylem ho tam zapomenout.

Vedle dopisu obdržela podrobné pokyny, jak má postupovat dál. Zdály se jí sice trochu přehnané, ale slíbila, že se jimi bude řídit. Koneckonců všechno, co navrhoval, dávalo dobrý smysl, a pokud chtěli, aby jim plán vyšel, byly klamavé triky na místě.

Jednoho průvodce si měla zastrčit do vnější kapsy plátěné tašky tak, aby název nápadně vykukoval ven a dal se snadno přečíst, a ostatní knihy nechat rozložené po bytě, jako že si je ještě dobalí. Scott naléhal, aby je viditelně rozložila na psacím stole a na nočním stolku.

Než požádá telefonní společnost o zrušení stávajícího čísla, má zavolat na taxislužbu a objednat si vůz.

Jakmile se taxík objeví před domem, zamkne byt, sejde dolů a klíč položí na překlad vstupních dveří, kde ho tři sportovci-stěhováci lehce najdou.

Ashley se rozhlédla po bytě, jejž považovala za jeden ze svých domovů. Plakáty na stěnách, pokojové květiny, umazaný sprchový závěs, to všechno si pořizovala sama, byly to její první věci do domácnosti. Samotnou ji překvapilo, jak silný vztah cítí k nejprostším maličkostem. Někdy ještě nedokázala přesně definovat, kým je a kam směřuje, ale vlastní podnájem byl prvním krokem k dospělosti, a teď ho ztrácí.

„K čertu s tebou!“ řekla nahlas. Jméno adresáta dodávat nemusela.

Podívala se na otcův rukou psaný vzkaz. No proč ne, tak se do toho pustí.

Přešla k telefonu a zavolala si taxi.

Čekala nervózně ve vchodu činžovního domu. Podle otcových pokynů si nasadila tmavé sluneční brýle a na hlavu pletenou čepici. Límec bundy vyhrnula až k bradě. Snaž se vypadat jako někdo, kdo před něčím utíká a nechce, aby ho lidi poznali, napsal jí otec. Připadala si jako herečka na jevišti, ale na stranu druhou uznávala, že za daných okolností je takové počínání rozumné. Když taxi přirazilo k obrubníku, zaklapla hlavní dveře a odložila domovní klíč na určené místo. Pak rychle vyrazila přímo k autu, hlavu skloněnou, nedívala se nalevo ani napravo a snažila se být co nejméně nápadná. Stále předpokládala, že ji Michael O’Connell odněkud pozoruje. Bylo chvíli po poledni a příjemná sluneční záře nejenže oteplovala chladný vzduch, také si pohrávala se stíny domů v průchodech. Ashley otevřela zadní dveře vozu, tašku i kufr hodila dovnitř a vsoukala se na sedadlo.

„Na Loganovo letiště,“ řekla. „Mezinárodní odletový terminál.“

Potom sklopila hlavu a přikrčila se, jako by se chtěla před něčím či před někým schovat.

U letiště se s řidičem rozloučila slušným spropitným. „Letím do Itálie.“ stačila ještě dodat a účelově rozvedla informaci dál: „Do Florencie. Studovat umění,“ ale nevěděla jistě, jestli něčemu z toho muž porozuměl.

Naložila zavazadla na vozík a zamířila do odletové haly. Nad hlavou jí hučely motory letadel vzlétajících nad stožáry lodí zakotvených v přístavu. U odbavovacích přepážek stály řady natěšených cestujících a prostorem se nesl šum mnoha světových jazyků. Ashley se natočila k východu od letadel, ale pak náhle změnila směr a zamířila doprava k výtahům. Přidala se ke skupině zrzků s bledou pletí, kteří přiletěli ze Shannonu se společností Aer Lingus. Mluvili jeden přes druhého, ale i přes těžký přízvuk Ashley pochopila, že mají namířeno na rodinnou sešlost na jihu Bostonu.

Postavila se k zadní stěně výtahu, kde jí zbývalo alespoň trochu manévrovacího prostoru. Spěšně otevřela plátěný vak, vytáhla z něj hnědou koženou bundu a kšiltovku s logem baseballového týmu Bostonské univerzity. Čepici, fleecovou mikinu i sluneční brýle naházela dovnitř. Kvapně se převlékla. V duchu děkovala za to, že si jí ostatní pasažéři moc nevšímají.

Vystoupila ve třetím patře, odkud byl přístup k centrální garáži. Co nejrychleji prošla ponurým, šedivým parkovištěm, v němž se nepříjemně rozléhal hvizd pneumatik z příjezdových ramp, a pokračovala k vnitrostátním terminálům. Odtud následovala šipky k autobusu, který ji dovezl ke stanici bostonského metra.

Ve vagónu soupravy sedělo šest lidí, z nichž žádný nebyl Michael O’Connell. Není možné, že by ji stále pronásledoval, přesvědčovala se v duchu, teď už ne. Náhle pocítila vzrušení a opojnou radost. Konečně je volná. Vnímala, jak jí buší srdce, a poprvé za několik dní se rozpačitě usmála.

Přesto se rozhodla i nadále postupovat podle otcových pokynů. Možná jsou bláznivé, říkala si, ale až doted fungovaly. Vystoupila na zastávce Congress Street a stále se dvěma zavazadly v ruce směřovala k Dětskému muzeu. U vstupní brány si koupila vstupenku, kufr a vak nechala v šatně a vyrazila do spletitého prostoru plného chichotavých, neposedných dětí s doprovodem rodičů a učitelů. Přecházela od Lego místnosti k vědeckým exponátům a uprostřed té nadšené, radostné vřavy se na chvíli zastavila. Najednou začal otcův plán dávat dokonalý smysl a ona pochopila jeho logiku. Ani přes všelijaká zákoutí, točitá schodiště a důmyslné skluzavky by se tady Michael O’Connell nedokázal skrýt. V tomto prostředí by vždycky vyčníval, vůbec by nezapadl. Ona však, i díky pomalé a vyčerpané chůzi, přirozeně splynula se skupinkou vychovatelek předškolních dětí a pomocnic v domácnosti.

Zkontrolovala si čas. Stále se držela plánu. Přesně ve čtyři hodiny vyzvedla zavazadla a od východu z muzea zamířila přímo do jednoho z přistavených taxíků. Tentokrát se pozorně rozhlédla kolem sebe a v duchu sobě i otci gratulovala k perfektní volbě místa – žádné průchody, žádné temné kouty. Muzeum se nacházelo v oblasti, kde dřív stávala skladiště, a široká příjezdová silnice byla na obou stranách otevřená a přehledná. Tady nebylo kam se ukrýt.

Ashley se pousmála a nařídila řidiči, aby ji odvezl na autobusové nádraží Petera Pana. Muž zamručel, protože stálo, co by kamenem dohodil, ale Ashley si ho nevšímala. Poprvé za dlouhou dobu se dokázala zbavit pocitu, že ji někdo pronásleduje. Cestou si dokonce začala pobrukovat oblíbenou melodii.

Na nádraží si koupila jízdenku do Montrealu. Autobus odjížděl během deseti minut a ve vermontském Brattleboro měl poslední zastávku před kanadskými hranicemi. Ashley zkrátka vystoupí daleko před cílovou stanicí. Těšila se, až uvidí Catherine.

Nos měla plný pachu výfukových plynů a motorového oleje, když nastupovala. Venku už se setmělo a stříbrný autobus se v umělém osvětlení zářivě leskl. Ashley našla volné místo vzadu u okna, usadila se a chvíli zírala do houstnoucí tmy. Překvapilo ji, že nepropadá pochybám a nejistotě. Cítila se skoro svobodná. Jakmile za sebou řidič přirazil dveře a zařadil zpátečku, aby vycouval ze stanoviště, zavřela oči. Zaposlouchala se do rytmu motoru. Vnímala, jak nabírají rychlost a nechávají město za sebou. A přestože večer teprve začínal, upadla do hlubokého, bezesného spánku, ještě než vjeli na dálnici.

Zaparkoval jsem pár bloků od Murphyho kanceláře. Slunce neúnavně pálilo a horký, stojatý vzduch se ani nepohnul, jako by zůstal uvězněn mezi svahy údolí. I těsně nad chodníkem se jen neúprosně chvěl.

V mnoha městech Nové Anglie bylo dobře znát, odkud už se nedostávalo peněz na rekonstrukce a kde byly místním politikům získané volební hlasy málo platné při rozdělování dotací. Po pár blocích se místo luxusních podniků začaly objevovat omšelejší, mnohdy polorozpadlé objekty. Nikdo je nenechával chátrat úmyslně, nehnily zevnitř jako zkažený zub. Šlo spíš o formu rezignace.

Dům, ve kterém se měla nacházet Murphyho kancelář, stál v ještě o něco zanedbanější oblasti než ostatní. Pochybný prostorný bar na rohu ulice lákal rukou psaným nápisem SERVÍRKY NAHOŘE BEZ 24 HODIN DENNĚ ledabyle zastrčeným pod jasně rudou neonovou reklamou hlásající BUDWEISER. Naproti němu se o přízeň zákazníků ucházela malá bodega s typicky španělskými potravinami, jíž nad vchodem vlála honduraská vlajka a která vedle vína nabízela i smažené lupínky, mexické pivo a různé druhy konzervovaných pokrmů. Zbylé domy se mohly pyšnit jen oprýskanými červenými cihlami, kterými se nijak nelišily od stovek jiných budov v každém městě. Kolem projel policejní vůz.

Došel jsem zhruba doprostřed bloku a vstoupil do nenápadné budovy s jediným výtahem, vedle něhož visel seznam čtyř společností rozmístěných ve dvou podlažích.

Matthew Murphy měl kancelář naproti pečovatelské službě. Na stěně vedle dveří visela laciná dřevěná tabulka obarvená na černo, na které měl zlatými písmeny vyvedené své jméno a pod ním nápis Diskrétní služby všeho druhu.

Vzal jsem za kliku, ale bylo zamčeno. Zkusil jsem to ještě několikrát a pak jsem důrazně zaklepal.

Nikdo se neozval.

Zabouchal jsem na dveře a neslyšně zaklel.

Poodstoupil jsem a potřásl rezignovaně hlavou. V duchu jsem si spílal, jaká to byla ztráta času strávit den na cestě za zamčenými dveřmi, když odnaproti vyšla na chodbu žena středního věku s náručí plnou papírů. Při pohledu na mé marné snažení vzdychla. „Tam nikdo není,“ sdělila mi.

„Odešel jinam?“

„Něco na ten způsob. Psali o tom v novinách.“

Zarazil jsem se. Žena svraštila obočí a otázala se: „Murphy pro vás měl něco zařídit?“

„Chtěl jsem mu položit pár otázek.“

„No,“ řekla suše, „tak to vám můžu říct, kam jít. Je to jen pár bloků odsud.“

„Bezva. Kde ho najdu?“

Pokrčila rameny a oznámila: „Na hřbitově. River View.“

/ 23

ZLOST

Zůstaň klidný, nabádal se.

To však pro Michaela O’Connella nebylo jednoduché. Jednalo se mu lépe, když se ocitl na prahu vzteku, když se jeho mysl řídila záblesky zuřivosti a spolehlivě ho přivedla tam, kde se cítil dobře. Rvačka, hádka, urážka. Při tom všem zažíval skoro stejnou radost jako při vymýšlení důmyslných plánů. Jen málo věcí dokáže člověka uspokojit tak, jako odhadnout další krok jiné osoby a následně se na vlastní oči přesvědčit, že se chová přesně podle jeho představ.

Sledoval, jak Ashley pokradmu vychází z domu a nasedá do taxíku. Zapamatoval si jméno taxislužby a identifikační číslo vozu. Ashleyin útěk ho nijak nepřekvapil, lidé jako ona často prchali i s celými rodinami. Považoval je za zbabělce.

Zavolal dispečerovi taxislužby, nahlásil číslo vozu a odvykládal vymyšlenou historku o tom, že našel na chodníku pouzdro s dioptrickými brýlemi, které určitě vypadly té mladé dámě z tašky, když odjížděla. Rád by jí je předal.

Dispečer se na chvíli odmlčel a procházel záznam telefonických objednávek v počítači.

„Ajaj, tak to asi nepůjde.“

„Proč ne?“ zajímal se O’Connell.

„Podle zápisu se nechala odvézt na Loganovo letiště, mezinárodní terminál. Tak je nejspíš hodte do koše. Anebo do takových těch charitních krabic, co se do nich vybírají staré brýle.“

„No,“ utrousil O’Connell a pokusil se o vtip, „tak to toho někdo na prázdninách moc neuvidí.“

„To má holt smůlu.“

Mírně řečeno, dodal Michael O’Connell v duchu a hněv v něm vřel.

Teď se usadil asi půl bloku od jejího vchodu a pozoroval tři statné mladíky, jak zevnitř odnášejí krabice plné věcí. Vypadali, že mají naspěch. Na silnici před domem parkoval ve druhé řadě pronajatý stěhovací vůz. O’Connell se znovu snažil přimět ke klidu. Potřásl rameny ve snaze povolit napětí v šíji a několikrát sevřel a rozevřel pěsti, aby se uvolnil. Potom vstal a pomalu se loudal ulicí k otevřenému vchodu.

Když došel ke vstupnímu schodišti, vycházel zrovna zevnitř jeden z mladíků, v náručí dvě krabice plné knih. Pod tíhou nákladu nejistě zavrávoral a noční lampička, kterou mu někdo na poslední chvíli přihodil nahoru, se nebezpečně zakymácela.

„Ahoj, stěhujete se?“ zajímal se O’Connell.

„Stěhujeme někoho,“ odvětil dotázaný.

„Ukažte, já vám to vemu,“ řekl O’Connell a zachytil lampu, než spadla na chodník. Když prsty obemkl chladivý kov, tělem mu projel záchvěv vzrušení; dotýkat se Ashleyiných věcí na něj působilo stejně, jako kdyby ji hladil po kůži. Prsty objímal stojánek a ve své mysli si přesně vybavil, kde lampička stávala – na nočním stolku vedle postele. Viděl před sebou, jak její světlo kopíruje nádhernou křivku Ashleyina těla a každý jeho záhyb. Dech se mu zrychlil, a když předmět stěhovákovi vracel, trochu se mu točila hlava.

„Díky,“ utrousil mládenec a nacpal lampičku mezi krabice. „Ještě ten zatracenej stůl, postel a pár koberců.“

O’Connell ztěžka polkl. Pokynul bradou k růžové pokrývce.

V hlavě si přehrával, jak ji tu jedinou noc zprudka odhrnul a pak se nahnul nad Ashleyino pružné tělo. „Tohle není vaše?“

„Kdepák,“ zavrtěl hlavou mladík a protáhl si záda. „Stěhujeme dceru jednoho profesora. Hodí to docela slušný prachy.“

„Tak to je dobrý,“ procedil O’Connell mezi zuby. Vší silou se snažil nedat nic najevo a dál hrál obyčejného zvědavého souseda. „To musí být ta holka ze druhého patra. Já bydlím kousek odsud,“ dodal a ukázal někam mezi budovy. „Docela kost. Odjíždí z města?“

„Do Florencie, někde v Itálii, říkal otec. Že prej studijní stipendium.“

„Ty bláho, fakt třída.“

„No nekecej.“

„Tak se mějte.“ O’Connell mávl rukou na rozloučenou a kráčel dál. Po chvíli přešel na druhou stranu ulice. Srdce mu divoce bušilo a musel se opřít o kmen stromu.

Ostře oddechoval. Začala ho ovládat ledová touha něco podniknout, zmocňovalo se ho nekontrolovatelné nutkání k činu a on se svým emocím nebránil. Díval se, jak Ashleyin nábytek mizí v útrobách nákladního vozu, a sám sebe se ptal, jestli je ta scéna, která se mu odehrává před očima, opravdu skutečná. Bylo to jako stát před promítacím plátnem a vnímat iluzi reality. Taxík na mezinárodní letiště. Trojice studentů, která v poklidném nedělním dopoledni balí věci do krabic a stěhuje je neznámo kam. Soukromý detektiv ze Springfieldu, jenž parkuje kousek od jeho domu a fotí jej. Michael O’Connell tušil, že všechny kousky skládanky do sebe nějak zapadají, jen ještě nevěděl jak. Jedním si však jistý byl. Jestli si Ashleyini rodiče myslí, že ho odradí letenkou do Florencie, tak jsou na velkém omylu. Docílili tím jenom toho, že se situace zajímavě zkomplikovala, a o to víc ho bude bavit ji rozplétat. Najde Ashley, i kdyby to mělo znamenat letět za ní do Itálie.

„Mě nikdo okrádat nebude,“ zašeptal polohlasem. „Nikdo mi nebude brát, co mi náleží.“

Catherine Frazierová si přitáhla fleecovou bundu těsněji k tělu. Od úst jí stoupala pára a vlnila se k nebi jako cigaretový dým. Večerní vzduch s sebou nesl předzvěst nadcházejících večerů. Ve Vermontu je to dobře zařízeno, říkala si v duchu. Pokud člověk pozorně vnímá, co se děje kolem něj, vždycky pozná, na co se má připravit. Do rtů ji píchal slabý mráz, tváře měla ztuhlé chladem, nad hlavou chrastily opadané větve stromů a zrána vídala na rybnících slabou krustu ledu. Během pár dní vítr zesílí a poryvy budou přicházet čím dál častěji. Zapsala si do paměti, že má /kontrolovat zásobu nasekaných polen naskládaných za domem, a hlavou jí blesklo, že by bylo skvělé umět se vyznat v lidech tak jako v počasí.

Autobus z Bostonu měl malé zpoždění. Místo aby Catherine čekala uvnitř prostorné místnosti s kuželkářskou dráhou a restaurací, u které autobus stavěl, než zamířil dál do Burlingtonu a Montrealu, vyšla ven do chladivého večera. Příliš jasná světla podniku ji podivně znervózňovala, mnohem lépe se cítila v závoji šera či mlhy.

Těšila se na Ashley, ale zároveň si jako pokaždé, když přijela na návštěvu, lámala hlavu s tím, jak ji představovat ostatním. Není to její vnučka ani neteř a neměly mezi sebou žádný, ani vzdáleně příbuzenský vztah, jako kdyby byla například adoptovaná. I když podle Catherine se tomu jejich vztah podobal nejvíce. Mezi obyvateli Vermontu nebylo zvykem, aby se lidé pletli druhým do života; věrni heslu ‚čím méně toho člověk ví, tím lépe‘ si šli každý svou cestou. Přesto bylo jasné, že se budou ptát – farníci, prodavači v obchodech, kde ji dobře znají, i jiní. Obyvatelé oblasti Nové Anglie měli výborný čich na cokoliv, co jenom trochu zavánělo pokrytectvím. Vítat s otevřenou náručí dítě dceřiny partnerky, zatímco vyjadřovala tichý, přesto zjevný nesouhlas s tímto způsobem života, jim přesně nahrávalo.

Catherine zaklonila hlavu a očima přejížděla po noční obloze. Jestlipak se v člověku může mísit tolik rozporuplných pocitů, jako je hvězd na nebi, napadlo ji.

Ashley byla ještě dítě, když jí vstoupila do života. Rozpomněla se na jejich první setkání a musela se pro sebe pousmát. Byla jsem tak navlečená; i v horku jsem na sobě měla vlněnou sukni a svetr. Taková hloupost! Určitě jsem vypadala nejmíň na sto.

Když jí jedenáctiletou dívenku představovali, chovala se Catherine odměřeně, skoro nadutě, a nesmyslně zachovávala formální odstup. Seznámila se s ní chladným potřesením rukou, ale přesto ji Ashley dokázala okamžitě odzbrojit. Catherine věděla, že za zklidnění rozbouřených vod ve vztahu s Hope i za to, že navenek přijala její partnerku – kteréžto slovo nesnášela, neboť jí pak připadalo, jako by dceřin svazek byl založen na obchodní smlouvě – může z velké části děkovat právě Ashley. Účastnila se jejích hlučných narozeninových oslav, i za protivného deště chodila na fotbalové zápasy, a dokonce ji jednou při školním představení viděla hrát Julii. Nutno dodat, že scéna, kdy na konci umírá, se jí nikdy nezamlouvala. Když se Ashley v patnácti rozešla se svým prvním přítelem, proseděla s ní bezesnou, uplakanou noc na kraji postele a o několik let později neváhala porušit dopravní předpisy, aby stihla Ashley vyfotit v šatech na maturitní ples. Starala se o ni, když ji sklátila chřipka a Sally si kvůli náročnému případu nemohla vzít dovolenou. Spala tehdy na zemi v jejím pokojíku – tedy spíš jen ležela. Celou noc nezamhouřila oka a naslouchala dívčině přerývanému dechu. Poskytla jí střechu nad hlavou, když se neohlášená ukázala ve dveřích s tábornickým vybavením a dvěma kamarádkami v závěsu na cestě do Green Mountains. A konečně, několikrát se sešly i v Bostonu. Společné večeře si také užívala, ale nikdy nezapomene na to báječné odpoledne na nejlevnějších sedačkách nekryté tribuny baseballového stadionu Fenway Park. Catherine si tehdy našla jakousi výmluvu, aby musela narychlo odjet do Bostonu, a pak Ashley nečekaně zavolala. V hloubi duše však věděla, že za její návštěvou stojí stesk po Ashley.

Špičkou boty rozrývala štěrk na parkovišti a přemýšlela. Osud jí sice nepřinesl vnoučata, která si vroucně přála a která automaticky očekávala, ale místo toho jí do cesty postavil Ashley. Věřila, že v okamžiku, kdy malá Ashley stydlivě vykoukla ze svého pokoje poté, co se seznámily, a špitla: „Nechceš se sem kouknout? Mohly bysme si spolu třeba číst,“ vstoupila do úplně jiného světa, osvobozeného od těžkostí a zklamání, které zakoušela s Hope.

„Zatraceně,“ zaklela Catherine nahlas. „Jak dlouho to tomu autobusu bude ještě trvat?“

V tu chvíli uslyšela typický, sípavý rachot dieselového motoru, když autobus zpomaloval před zatáčkou, a potemnělé parkoviště ozářily kužely světel předních reflektorů. Nedočkavě vykročila k vozidlu a na pozdrav už mávala rukama nad hlavou.

„Volá jakýsi pan Murphy a tvrdí, že pro vás má nějaké informace,“ oznámila sekretářka vnitřní telefonní linkou.

„Přepojte ho,“ přikázala Sally. Když se ozvalo charakteristické cvaknutí, pokračovala: „Dobrý den, tak co pro mě máte?“

„No,“ protáhl Murphy unaveně a s náznakem cynismu v hlase, „ještě ne tolik, co bych mít mohl a taky mít budu, za předpokladu, že budete chtít, abych pokračoval. Ale říkal jsem si, že byste možná radši věděla míň, dřív než víc později vzhledem k tomu, že jde o vaši, ehm, osobní záležitost.“

„To jste si říkal správně.“

„Chcete nejdřív slyšet můj závěr, nebo podrobnosti?“

„Řekněte mi prostě, co víte.“

„Podle mě se nemáte až tolik čeho obávat. Určité starosti jsou samozřejmě na místě, netvrdím, že ne, no ale, zkrátka, řeknu to takhle – už jsem viděl i horší.“

Sally s úlevou vydechla. „Fajn, to je dobrá zpráva. A teď ty detaily.“

„No, má záznam v rejstříku. Ne sice nijak závratně dlouhý nebo plný výstražných vykřičníků, jestli chápete, co tím myslím, ale zase dost vážný na to, aby se před ním měl člověk na pozoru.“

„Násilné činy?“

„Pár, ale nic moc. Rvačky a tak podobně. Podle obvinění usuzuj u, že neozbrojené, což je sice dobrá zpráva, ale klidně to může znamenat i tolik, že ho při nich ještě nikdo nechytil. No, podívejte,“ pokračoval, „tenhle O’Connell asi nebude žádné neviňátko, ale mám dojem, že je to amatérský zelenáč. Teda, miliónkrát jsem podobné typy zažil. Člověk se ani nemusí moc snažit a složí se mu pod rukama jako domeček z karet. Stačí jim nahnat strach. Jestli chcete, můžu za hotové sehnat pár chlápků a zajdeme ho navštívit. Trochu ho vyděsíme, názorně mu vysvětlíme, že si zahrává s těma nepravýma, a pak mu možná dojde, že by se měl pohnout o dům dál a vůbec změnit celý přístup k životu.“

„Chcete mu vyhrožovat?“

„To ne, paní advokátko. Taky bych se za žádných okolností nepřikláněl k násilnému řešení.“ Murphy se odmlčel, aby měla Sally čas si uvědomit, že naznačuje přesný opak svých slov. „To už by byl totiž zločin. A jelikož reprezentujete právo, jistě byste mě nenajímala, abych někomu schválně ubližoval. To já samozřejmě chápu. Jenom navrhuju, že bysme ho mohli, řekněme… zastrašit. Nic víc. Prostě zastrašit. Všechno v mezích zákona. Uděláme to ale tak, aby si napříště dobře rozmyslel, do čeho se pouští.“

„To bychom možná měli zvážit.“

„Taky si myslím. Ani vás to nevyjde moc draho – pro mě běžná denní sazba a cestovní výdaje, a něco extra pro moje dva kolegy.“

„No,“ řekla Sally trochu váhavě, „není mi moc příjemné zatahovat do toho další lidi. Ani přátele, o kterých jste přesvědčen, že dokážou zachovat diskrétnost. A obzvláště ne příslušníky státní policie, kteří by mohli být i mnohem později nuceni svědčit u soudu, a to pravdivě, samozřejmě. Snažím se jen uvažovat trochu dopředu a uvědomit si všechny možné důsledky a dopady. Pojistit si to ze všech stran, abych tak řekla.“

Murphy se znovu přesvědčil o tom, že právníkům naprosto uniká hranice mezi skutečným během událostí venku na ulici a tím, co o tom pak u soudu klidným hlasem navykládají naprosto spolehliví svědkové. Někdy to byla hranice smáčená krví. Jen málokdo z jejich branže to však dokázal pochopit a Murphy si neslyšně povzdechl.

„To je dobrá úvaha, paní advokátko. Ale já jsem schopen zařídit to i tak, aby se na tom nikdo, kdo je dnes ve službách práva, podílet nemusel. Teda jestli vám jde hlavně o tohle.“

„To by bylo rozumné.“

„Takže mám vaše svolení?“

„Zkuste, prosím, vymyslet přesnější plán postupu. Od toho se můžeme odrazit dál.“

„Dám vám vědět.“

Linka oněměla. Sally se opřela do křesla a cítila úlevu i obavy zároveň. Dvě zcela protichůdné emoce, uvědomila si.

Úplně obyčejný hřbitov ležel zastrčený v zanedbávaném koutě maloměsta obehnaný plotem z tepaného železa. Očima jsem přejížděl po řadách šedivých náhrobních kamenů s vytesanými jmény. Čím výše v kopci, tím byly náhrobky honosnější; jednoduché žulové desky vystřídaly vzácnější kameny propracovanějších tvarů a s nimi se začaly objevovat i složitější a delší epitafy, včetně rozvláčných vzkazů MILOVANÉ MANŽELCE A MATCE či ODDANÉMU OTCI RODINY. Podle toho, co jsem o Matthewovi Murphym věděl, jsem soudil, že pod cherubíny pohřben nebude.

Procházel jsem mezi řadami hrobů. Po čele a po zádech mi stékaly krůpěje potu a košile se mi lepila k tělu. Už už jsem to chtěl vzdát, když se přede mnou objevil skromný náhrobek, na němž byla pod jménem MATTHEW THOMAS MURPHY vyryta data narození a úmrtí. Nic víc.

Zapsal jsem si data a chvíli postál před hrobem. „Co se stalo?“ ptal jsem se nahlas sám sebe.

V odpověď se neozval ani lehký vánek.

Potom mi ale došlo, že znám někoho, kdo mi odpověď poskytnout může. Při tom pomyšlení mnou projela vlna vzteku.

Sotva zvedla sluchátko, podrážděně jsem vyhrkl: „Lhala jste mi.“ Ani jsem se nepředstavil.

Slyšel jsem, jak se zprudka nadechla, než řekla: „Jak to? Lež je dost silné slovo.“

„Řekla jste mi, abych zajel za Murphym. A já ho místo v kanceláři najdu na hřbitově. Teď si s ním povídají tak maximálně housenky a červi. To mi připadá jako dost velká lež. Co to mělo, sakra, znamenat?“

Znovu pečlivě vážila slova. „A na co jste přišel?“

„Přišel jsem na hrob s levným náhrobkem.“

„To zdaleka nestačí.“

„Zatraceně, nic dalšího k vidění tam nebylo!“ rozhorlil jsem se.

Náhle změnila tón. Mluvila odměřeně a chladně, téměř bezcitně. „Tak se dívejte líp, líp se kolem sebe rozhlídněte. Posílala bych vás tam jen tak? Bezdůvodně? Vy vidíte žulovou desku se jménem a daty. Já mluvím o příběhu za ní.“ A zavěsila.

/ 24

ZASTRAŠOVÁNÍ

Věnovat Michaelu O’Connellovi jeden den navíc mu připadalo více než dostatečné.

Matthew Murphy měl na práci mnohem naléhavější případy. Musel pořídit snímky aktérů protizákonných obchodů, prozkoumat nahrávky dokazující daňové úniky, konfrontovat podezřelé se shromážděnými důkazy a jiné podrobit výslechu. Věděl, že Sally Freemanová-Richardsová nepatří k právníkům s tučnými bankovními konty – nevozila se v Mercedesu ani v BMW. Ze zdvořilosti jí také naúčtuje o něco nižší částku, konec konců, samotná možnost si s tím frackem pohrát je hodná alespoň desetiprocentní slevy. Podobných příležitostí už dnes mnoho neměl, ale rád na ně vzpomínal. Není nad to zahrát si na ostrého hocha a nahnat do žil trochu adrenalinu.

Nechal auto v kryté garáži dva bloky od Michaelova domu. Projel kolem několika volných míst, než zaparkoval tak, aby na něj nebylo odnikud vidět. Vystoupil z auta a odemkl kufr, ve kterém vozil v samostatných, odřených hrubých vacích záložní zbraně.

V protáhlém červeném pytli schraňoval automatickou pušku typu Colt AR-15 se zásobníkem na dvaadvacet nábojů. Nouzová pojistka, kdyby se dostal do velkého maléru. Tahle zbraň totiž dokázala rychle a účinně vyřešit v podstatě jakýkoliv problém. V menším žlutém vaku přechovával automatickou pistoli 380 v podpažním pouzdře a v posledním, černém, revolver ráže 9 milimetrů s šestipalcovou hlavní nabitý kulkami potaženými teflonem, kterým se říkalo „zabiják policajtů“, neboť prolétly i neprůstřelnou vestou.

Pro dnešní akci zvolil třistaosmdesátku. Možná ji ani nebude muset použít, jen ať O’Connell vidí, že ji má, a na to bohatě postačí rozepnout si sako. V metodách zastrašování se Matthew Murphy vyznal velice dobře.

Nasadil si pouzdro přes záda, oblékl tenké černé kožené rukavice a naučeným pohybem zbraň párkrát cvičně vytáhl. Spokojen, že ze starých technik nic nezapomněl, se vydal k O’Connellovu domu. Vítr zvedal prach a pod nohama mu skřípaly kousky drobné suti. Ve zbytku denního světla si našel vhodné místečko, ukryl se v přítmí naproti inkriminovanému vchodu, a sotva se zády opřel o cihlovou zed, začaly se rozsvěcovat první pouliční lampy. Doufal, že tam nebude muset stát dlouho, ale i kdyby ano, byl v umění čekat jak dostatečně zběhlý, tak trpělivý.

Scott se na sebe cítil náležitě hrdý.

Právě si ze záznamníku poslechl zprávu, ve které mu Ashley sděluje, že se jí podařilo zdárně uniknout z města a že už je s Catherine ve Vermontu. Zatím mohl být s vývojem událostí spokojen.

Hráči amerického fotbalu odvezli Ashleyiny věci do samoobslužného skladu v Medfordu a vrátili se domů. Scott zjistil, přesně jak se domníval, že se k nim v průběhu stěhování přimotal mladík, jehož vzhled odpovídal Michaelu O’Connellovi, a pod zjevně falešnou záminkou se na Ashley vyptával. Pak prý pokračoval klidně po svých. Ovšem s prázdnýma rukama, dodával Scott v duchu škodolibě. Sleduje neexistující přelud, všechny odpovědi ho dovedou na slepou cestu.

„Tohle jsi nečekal, co, ty hajzle,“ ulevil si nahlas.

Stál v nevelkém obývacím pokoji svého domu a na vyšlapaném orientálním koberci si z radosti udělal pár tanečních kroků. Sáhl po dálkovém ovladači a z přehrávače pustil „Purple Haze“ Jimiho Hendrixe.

Když byla Ashley ještě malá, naučil ji frázi jít si zatrsat. Když pak seděl doma nad prací, často na něj naléhala: „Pojd si zatrsat!“ Nikdy neodolal. Pouštěli si staré skladby šedesátých let a on jí ukazoval různé tance svého mládí včetně „freddyho“, který se mu z pohledu dospělého muže jevil jako nejnemožnější poskakování na světě. Člověk musel zvednout stejnou nohu i ruku zároveň a do rytmu hudby přeskakovat na druhou až do konce písně. Hihňala se a snažila se ho napodobit tak pečlivě, že nakonec vždycky spadla na zem a svíjela se v záchvatech smíchu. Už tehdy ale Scotta zarážely dceřiny ladné, koordinované pohyby. Nikdy ani nezaklopýtla a Scottovi vždycky připadala jako malá baletka. Uvědomoval si, že je předpojatý a že ji hodnotí z pohledu otce, který beznadějně propadl kouzlu své dcery, ale i když své poznatky podrobil kritickému rozboru, vždycky došel ke stejnému závěru: nic na světě není tak krásné jako jeho dítě.

Zhluboka vydechl. Nedokázal si představit, jak by Michael O’Connell kdy mohl přijít na to, kde se Ashley skrývá. Teď musí jen nějakou dobu vyčkat, najít pro ni vhodný studijní obor na jiné univerzitě a potom může Ashley navázat tam, kde přestala. Jeden semestr, o který si studium prodlouží, není až takový problém. Důležité je, že se jim podařilo odvrátit mnohem vážnější potíže.

Scott se smutně rozhlédl po obývacím pokoji.

Cítil se pojednou velmi osamělý. Radost mu kazilo vědomí, že se o ni nemá s kým podělit. Kamarádi, kteří ještě nevyrostli ze schůzek na jednu noc, by nejspíš vůbec nevěděli, o čem mluví, a skuteční přátelé z univerzity byli zase příliš pohroužení do záležitostí akademického světa, aby dokázali jeho pocity pochopit. Byť jen na okamžik.

Scott svraštil čelo. Jediný, s kým své pocity kdy sdílel, byla Sally. Ale té volat nechtěl, ne teď.

Projela jím vlna vzteku.

Opustila ho a dala se dohromady s Hope. Tak náhle, tak nečekaně. Zničehonic stály v hale vyrovnané kufry s jejími věcmi, zatímco on hledal ta správná slova. V koutku duše věděl, že je nikdy nenajde, stejně jako věděl, že je Sally hluboce nešťastná, cítí se nenaplněná a neustále o sobě pochybuje. Tehdy to však přikládal její kariéře či obavám z blížícího se středního věku, nebo dokonce znechucení ze samolibého akademického prostředí, v němž se oba pohybovali. Tomu všemu by rozuměl, dokázal si to představit a byl otevřený diskusi. Unikalo mu však, jak se něco, s čím celou dobu žili jako s daným faktem, může v jediném okamžiku proměnit v lež.

Představil si Sally v posteli s Hope. Co z toho, co jí dává ona, jí já dát nemohl? tázal se sám sebe, ale v tu chvíli si uvědomil, že se v úvahách pouští na příliš tenký led. Odpověd raději znát nechtěl.

Zavrtěl hlavou. Celé jejich soužití byla jedna velká lež. Jejich ano před oltářem, jejich miluju tě a chci s tebou být až do konce života – nic z toho nebyla pravda. Jediný pravdivý moment v jejich manželství byla Ashley. Jenže ani tím si nemohl být jistý; milovala mě ještě, když jsme ji počali? Když byla těhotná? Věděla Sally, že žije ve lži, už když se Ashley narodila? Přišla změna znenadání, nebo to věděla celou dobu a přesvědčovala sama sebe, že to není pravda? Hlavou mu letěly obrazy z minulosti: rozdováděná Ashley na pláži u moře, Ashley poprvé ve školce, přáníčko pokreslené květinkami, které mu vyrobila ke dni otců. Věděla to Sally při každé z těchto událostí? O Vánocích, o narozeninách, Velikonocích a při oslavách Halloweenu? Na tyto otázky neznal Scott odpověď, zato znal další lež – předstírané zmírnění napětí po rozvodu. Tímto klamem však chránili Ashley, která mohla jejich chybami nejvíc utrpět, která ještě stále měla co ztratit. On a Sally už v průběhu společných dní, měsíců a let přišli o všechno, oč v onom svazku přijít mohli.

Teď už je Ashley v bezpečí, opakoval si.

Přešel k malému pokojovému baru a nalil si trochu skotské whisky. Usrkl a nechal příjemně nahořklou zlatavou tekutinu pomalu stékat do hrdla. Teatrálně pozvedl skleničku a pronesl osamělý přípitek: „Na nás. Na nás na všechny. Ať to, sakra, znamená, co chce.“

I Michael O’Connell přemýšlel o lásce. Seděl za barem a popíjel pivo s panákem whisky – obvykle zaručený způsob, jak otupit smysly, ale Michaelem cloumal vztek, který žádný alkohol ani droga zmírnit nedokázaly. Mohl do sebe lít cokoliv, ale příšerné střízlivosti se nezbavil.

Zažíral do sklenice, přivřel oči a nechával hněv rozlévat do všech koutů těla. Cítil jej v srdci i v mysli. Nesnášel, když ho někdo přechytračil, když nad ním někdo vyzrál, zkrátka jakkoliv vyhrál. Potrestat ty, kterým se to povedlo, se pro něj okamžitě stávalo prioritou číslo jedna. Byl sám na sebe naštvaný za to, jak si mohl myslet, že postačí, když jim způsobí trochu problémů přes internet. Ashleyina rodina potřebuje mnohem tvrdší lekci. Ošidili ho a okradli.

Čím více se rozčiloval nad tím, jak ho ponížili a urazili, tím častěji mu na mysli vytanul Ashleyin obraz. Představoval si, jak jí dokonale jemné, nazrzavělé blond vlasy spadají na ramena, před očima si vykresloval každý detail obličeje. Stínoval portrét jako umělec, ústa vyvedl v úsměvu a oči se na něj z imaginárního plátna vyzývavě dívaly. Dál pečlivě pokračoval po křivkách jejího těla, přes smyslné obloučky ňader a jemně klenuté boky ke krásně tvarovaným nohám. Představoval si, jak leží vedle sebe, a když znovu otevřel oči, cítil, jak je vzrušený. Neklidně na barové stoličce poposedl. Ashley je dokonalá bytost, běželo mu hlavou, jenom ne tak úplně. To ona totiž stojí za tímhle podrazem, vrazila mu nůž do srdce. Omámen alkoholem se rozhodl, jak bude postupovat dál. Žádné slitování, žádné opatrné oťukávání, pomyslel si chladně. Ublíží jí, tak jako ona ublížila jemu. Jedině tak pochopí, jak moc ji miluje.

Znovu se nervózně zavrtěl. Byl vzrušený na nejvyšší míru.

V jedné knize kdysi dávno četl, že válečníci jednoho afrického kmene těsně před bojem prožívali okamžiky slasti. Stáli proti nepříteli se štítem v jedné ruce, oštěpem v druhé a erekcí mezi nohama.

Ta představa se mu líbila.

Aniž se snažil zakrýt vyboulené místo v rozkroku, odsunul prázdnou sklenici a vstal. Na vteřinu zadoufal, že na něj někdo zazírá nebo utrousí nějakou poznámku. Víc než cokoliv jiného by se teď nejraději porval.

Nikdo si ho však nevšímal. Zklamaně zamířil k východu a vyšel na ulici. Přestože byla chladná noc a na tváři cítil lehké mrazení, jeho představy neochladly. Viděl sám sebe, jak se tyčí nad Ashleyiným tělem, proniká do ní a divoce přiráží a vychutnává si každičký kousek jejího těla. Slyšel, jak sténá, a nezáleželo mu na tom, jestli vzrušením, či bolestí. Láska a bolest, pohlazení, nebo úder. Žádný rozdíl.

Nedbaje zimy, rozepnul si bundu a košili a nechal se ovívat studeným vzduchem. Kráčel dlouhými kroky s hlavou zvrácenou nazad a zhluboka se nadechoval. Ani chlad jeho vzrušení nezmírnil. Láska je jako nemoc, blesklo mu hlavou. A Ashley virus, který mu koluje v žilách. V tu chvíli mu došlo, že Ashley jej nikdy neopustí, ani na jedinou vteřinu až do konce života. Jediný způsob, jak mohl ovládat svou lásku k ní, bylo ovládat ji samotnou. Nikdy dřív neviděl nic tak jasně jako tohle.

Obešel roh a pokračoval dál ke svému domu. Mysl ovládaly obrazy, ve kterých se nebezpečně mísil chtíč s krví, a jeho ostražitost na chvíli polevila. Z přemýšlení jej vytrhl až tlumený hlas: „Nazdar, O’Connelle, trochu si popovídáme,“ a někdo mu zkroutil paži za zády.

Když O’Connell procházel kuželem umělého světla, Matthew Murphy ho bez potíží identifikoval. Vyskočil ze stínu o krok za ním. Zatímco Murphy byl v těchto postupech zběhlý, instinkty zostřené pětadvacetiletou praxí u policie mu prozrazovaly, že O’Connell je ve světě skutečného zločinu nováčkem.

„Kdo sakra jste?“ vykoktal O’Connell překvapeně.

„Tvoje nejhorší noční můra, kreténe. Tak, teď hezky tiše půjdeme nahoru a já ti u tebe doma v klidu vysvětlím, jak to v životě funguje. Ať z tebe tady dole nemusím vymlátit duši, nebo, nedej bože, ještě něco horšího. Nebo bys snad byl pro něco horšího, co, O’Connelle? Jakpak ti říkají kamarádi? Connie? Nebo Miku? Tak jak?“

O’Connell se snažil ze sevření vykroutit, ale když poznal, že ještě zesiluje, přestal se o to pokoušet. Než stačil cokoliv říct, zahrnul ho Murphy dalším sledem otázek.

„Možná že Michael O’Connell žádné kamarády nemá, takže se mu ani nijak neříká. Tak víš co, Mikey, prozatímní Mikey, já něco vymyslím cestou. Protože mě určitě budeš chtít za kamaráda, věř tomu. Budeš po tom toužit víc, než jsi kdy toužil po čemkoliv jiném. Od této chvíle bude tvým jediným a nejdúležitějším zájmem, aby z nás byli přátelé a aby to tak zůstalo. Rozumíš tomu?“

O’Connell zamručel. Zkoušel se otočit, aby si mohl Murphyho dobře prohlédnout, ale bývalý policista kráčel přímo za ním, šeptal mu do ucha s hlavou nakloněnou na stranu a nepovoloval ocelové sevření paže. Druhou rukou tlačil O’Connella do oblasti kříže a postrkoval ho dopředu.

„Tak dovnitř, nahoru po schodech a do bytu, Mikey. Ať si to v klidu ujasníme.“

Murphy O’Connella protlačil vchodovými dveřmi a nasměroval jej ke schodišti. Stoupali nahoru a on ani na okamžik nepřestal O’Connella popichovat bezcitnými narážkami.

Když došli ke dveřím O’Connellova bytu, Murphy mu sval sevřel ještě pevněji. Cítil, jak mladík uhýbá před ostrou bolestí. „Jo, to bude další bod v pravidlech našeho přátelství, chlapečku. Nechtěj mě naštvat. Není v tvém zájmu, abych se snad přestal ovládat. Mohl bych totiž udělat něco, čeho bys později litoval – pokud bys ovšem měl tu možnost, o čemž silně pochybuju. Rozumíš tomu, co říkám? A teď otevři ty dveře, hezky zlehka.“

Zatímco O’Connell vytahoval klíč z kapsy a strkal jej do zámku, Murphy se rozhlédl po chodbě plné koček. Všiml si, že jedna z nich naježila hřbet a nevraživě na příchozího nájemníka zaprskala.

„Ty mezi místníma nejseš moc oblíbenej, co, Mikey?“ poznamenal Murphy a opět přitlačil na ruku zkroucenou za zády. „Máš snad něco proti kočičkám? Nebo ony proti tobě?“

„Moc nevycházíme,“ odsekl O’Connell.

„To mě nepřekvapuje.“ Murphy do muže před sebou surově vrazil a poslal ho přes vlastní práh. Michael O’Connell zavrávoral, zaškobrtl o ošoupanou rohož a celou vahou se svalil na zem li protější zdi. Chtěl se rychle otočit a konečně se na Murphyho podívat, ale detektiv mu nedal šanci a překvapivě rychle, na člověka jeho věku, k němu opět přiskočil.

Tyčil se nad O’Connellem jako chrlič chrámové zdi, na tváři posměšný úšklebek a v očích zlověstný, nelítostný pohled. Mladík se vyškrábal na ruce a poprvé se na detektiva podíval. Střetli se očima a ani jeden neustupoval.

„Teď asi nejsi moc spokojený, co, Mikey? Nejsi zvyklý, aby si s tebou někdo zahrával, co?“

O’Connell neodpovídal. Snažil se vyhodnotit situaci a dobře věděl, že mluvením si nepomůže.

Matthew Murphy využil vhodného momentu, poodhrnul kabát a odkryl podpažní pouzdro s třistaosmdesátkou. „Vidíš, chlapečku? Vzal jsem si s sebou kamaráda.“

Mladík něco zavrčel a pohledem klouzal z pistole na detektiva. Murphy chňapl po zbrani a vytáhl ji z pouzdra. Neměl to v plánu, ale něco v O’Connellovu vzdorovitém pohledu mu říkalo, aby dění trochu urychlil. Zkušeným pohybem natáhl náboj do komory a palec nechal ležet na pojistce. Pomalu přibližoval hlaveň k O’Connellově obličeji, až se zarazila o čelo, přímo mezi očima.

„Jdi do prdele,“ utrousil O’Connell.

Murphy mu přitlačil pistoli k nosu. Dost silně na to, aby to pořádně zabolelo, ale ne tak, aby mu ho zlomil. „Špatně,“ řekl. Natáhl levou ruku a silně mu zmáčkl kůži ve tváři. „A já myslel, že budeme kamarádi.“

O’Connell z něj nespouštěl zrak. Murphy mu praštil hlavou o zeď. „Trochu slušnosti,“ pronesl chladně, „a trochu zdvořilosti by nám dost věcí ulehčilo.“ Popadl O’Connella za límec bundy a zvedl ho nahoru, pistoli opět pevně přitisknutou k jeho čelu. Přetáhl ho ke křeslu a mrštil s ním do něj tak, že se nebezpečně zaklonilo. O’Connell měl co dělat, aby udržel rovnováhu. „Ještě jsem se pořádně nerozzlobil, chlapče, ani zdaleka. Koneckonců, teprve se poznáváme.“

„Nejste policajt, že ne?“

„Ale vždyť ty policajty znáš, Mikey, několikrát už jsi s nima přece měl tu čest.“

O’Connell přikývl.

„Takže ses trefil na sto podělanejch procent,“ pousmál se Murphy. Tuhle otázku čekal. „Jenže spíš by sis měl přát, abych byl. Měl by ses obrátit ke svému pánubohu, jestli tě vůbec nějakej může poslouchat, a modlit se, abych policajt byl. ‚Ach bože, prosím!‘ Policajti, Mikey, ti se totiž řídí pravidlama. A vedle nich mají směrnice. Já ne, kdepak. Já jsem mnohem horší než oni, mnohem, mnohem horší. Dělám totiž na vlastní pěst, jsem soukromý vyšetřovatel.“

O’Connell se pohrdavě ušklíbl a Murphy ho za odměnu praštil přes obličej. Rána se od holých stěn ostře odrážela.

Murphy se usmál. „Tohle bych ti přece nemusel vysvětlovat. Někomu jako ty, kdo si myslí, že se ve všem vyzná. Ale když už jsme v tom, pár věcí si vysvětlíme. Za prvé, nejsem policajt, ale kdysi jsem bejval. Strávil jsem přes dvacet let s chlápkama, kterým ty se ani z prdele nevyrovnáš. Většina z nich sedí v base a krátí si čas sprostýma nadávkama na moji osobu. Jo, anebo jsou mrtví a nemaj moc času se zabývat mojí maličkostí, protože tam, kde jsou, to maj zatraceně těžký i po smrti. Za druhé, k týhle zbrani vlastním náležitý povolení státu Massachusetts a federální vlády Spojených států. Ták, dochází ti, co z těchhle dvou věcí plyne?“

O’Connell neodpovídal a Murphy jej znovu praštil přes tvář.

„Do prdele!“ vyrazil napadený.

„Laskavě mi odpověz, když se tě na něco ptám.“

Murphy se zase napřáhl a O’Connell spěšně řekl: „Nevím. Co z toho plyne?“

Detektiv se zakřenil. „Z toho plyne, že mám přátele – opravdový přátele, ne jako tebe tady. A tihle mí přátelé mi za ty roky dluží spousty laskavostí. Hodně z nich jsem zachránil prdel a teď by se posrali, aby mi mohli splnit nějaké to přáníčko. A taky samozřejmě budou věřit všemu, co jim o našem dnešním rande nakecám, pokud by to došlo tak daleko. Ať se stane cokoliv, takovým šmejdem jako seš ty se nikdo zabývat nebude. Takže když jim řeknu, žes na mě vyběhl s nožem nebo s něčím jiným, co ti strčím po smrti do pěkně ztuhlé a studené ruky, a že prostě nešlo jinak, než ti ustřelit koule, budou mi věřit. A ještě mi poděkují, že jsem zbavil svět dalšího hajzla, ještě než se stihl do něčeho pustit. Zařadí to pod trestní prevenci. Tak, teď zhruba víš, na čem jsi, Mikey. Jinými slovy, já si můžu dělat, co se mi zlíbí, zatímco ty můžeš tak akorát hovno. Je to jasné?“

O’Connell neodpověděl. Až ve chvíli, kdy si všiml, že se detektiv opět napřahuje k ráně, neochotně přikývl.

„Fajn. Pochopení je cesta k osvícení, jak se říká.“

O’Connell ucítil na rtech kapku krve.

„Já ti to pro jistotu zopakuju, aby to bylo naprosto jasné, jo? Já můžu udělat cokoliv, co uznám za vhodné, včetně toho, že tu tvou ubohou holou prdel pošlu k pánu, teda v tomto případě spíš do pekel. Rozumíme si?“

„Jsem v obraze.“

Murphy začal křeslo pomalu obcházet. Pistolí stále mířil na O’Connella; někdy mu s ní bolestivě poklepal o hlavu, jindy mu ji zarazil do měkkého místa mezi krčním svalem a ramenem.

„Máš to tady dost těsný, Mikey. A taky špinavý, úplně na rozpadnutí.“ Murphy se podíval na druhý konec pokoje a všiml si, že na stole leží laptop. Zapsal si do paměti, že nesmí zapomenout odnést záložní cédéčka.

Zatím se záležitost vyvíjela podle Murphyho představ. O’Connell se choval přesně podle očekávání; Murphy vycítil mladíkovy obavy, věděl, že soustavné doteky zbraně o hlavu a kůži vyvolávají v lidech nejistotu a pochybnosti. Při jakémkoliv výslechu, běželo Murphymu hlavou, jen dobrý vyšetřovatel je od určitého momentu schopen podmanit si vyslýchaného včetně jeho identity a zcela nad ním převzít kontrolu. Navede ho pak přesně tam, kam chce. Teď jsme na správné cestě, říkal si Murphy v duchu, a jde nám to dobře.

„Ty nemáš moc ze života, co, Mikey? Chci říct, nevidím tu žádnej… příslib budoucnosti.“

„Mně to vyhovuje.“

„Hm. A jak tě kdy mohlo napadnout, že by někdo jako Ashley Freemanová mohla jen na vteřinu zatoužit být toho součástí?“

O’Connell mlčel a Murphy jej praštil volnou rukou zezadu do hlavy. „Odpověz, debile.“

„Miluju ji. A ona miluje mě.“

Murphy jej uhodil ještě jednou. „To mi teda nepřijde, ty jeden mizernej pouliční čokle.“

O’Connellovi vytékal z ucha pramínek krve.

„Ona je třída, chlapečku. Na rozdíl od tebe má spoustu možností. Pochází z dobré rodiny, má vzdělání a čeká ji velká budoucnost. Tebe čeká tak hovno, z kterýho jsi pošel.“ Poslední slova Murphy zdůraznil tvrdým políčkem. „A do kterýho taky zase spadneš. Například do smradlavýho vězení. Nebo snad myslíš, že se ti povede zůstat venku?“

„Nemám důvod tam skončit. Žádný zákon jsem neporušil.“

Opakované rány začínaly zabírat. O’Connellovi se neznatelně třásl hlas a Murphy měl dojem, že zaslechl i lehké zajíknutí.

„Vážně? Mám se ti podívat na kobylku?“

Murphy dokončil kruh kolem křesla a poklepal O’Connellovi hlavní na kořen nosu.

„Ne.“

„To jsem si myslel.“

Chytil O’Connella pod krkem a stiskl. Mladíkovi se v koutku očí zaleskly slzy. „Ale přece jen, Mikey, mohl bys mě požádat trochu slušněji, jestli si opravdu přeješ, abych se o tebe přestal zajímat.“

„Prosím, přestaňte se o mě zajímat,“ pronesl Michael pomalu a téměř neslyšitelně.

„No, to já bych rád. Dokonce moc rád. Takže, když se na to podíváme objektivně a ze všech stran, nemyslíš, že by pro tebe bylo nejlepší, vážně lepší než cokoliv jiného, zařídit se tak, abych se o tebe už zajímat nemusel? A aby naše dnešní první schůzka, i když jsme si na ní tak přátelsky popovídali, byla taky naše poslední? Co?“

„Ano.“ O’Connell už přesně nevěděl, na kterou otázku odpovídá, zato však věděl, že nechce dostat další ránu. A přestože nevěřil, že by ho ten muž doopravdy zabil, s jistotou to tvrdit nemohl.

„A rád mě o tom sám přesvědčíš, že?“

„Ano.“

Murphy se pousmál a poplácal O’Connella po hlavě. „Aby nám bylo oběma jasné, o co vlastně jde. Dojednáváme tu spolu takovou zvláštní, soukromou dohodu, úplně stejnou jako omezující příkaz, kterej bysme dostali od soudu. Akorát s tím rozdílem, že ten náš bude, kurva, platit navždycky, je ti to jasný? A mně je jasný, že ti nemusím vysvětlovat, o co v něm jde – drž se dál. Zádnej kontakt. Jenže naše dohoda je ještě v něčem jiná než ten posranej cár papíru, kterej ti vydá kdejakej starej páprda za soudcovským stolem a na kterej se snadno zapomene. My si tu naši totiž pěkně pojistíme.“

Při posledním slovu dal Murphy O’Connellovi ránu pěstí do obličeje a mladík se sesul k zemi. Než mu došlo, co se děje, seděl Murphy obkročmo na jeho trupu a pistolí mu mířil mezi oči.

„Ale možná bych tě teď měl prostě střelit do hlavy a udělat tomu jednou provždy konec.“ Místností se rozlehlo charakteristické cvaknutí. Murphy odjistil zbraň, natáhl levou ruku a roztáhl dlaň, jako by se chtěl chránit před sprškou mozkomíšního moku a kousky roztříštěné lebky.

„Řekni mi jediný důvod, Mikey, jediný důvod, a já se podle něj rozhodnu. Tak nebo onak.“

O’Connell se snažil vyvléct z jeho sevření, ale váha detektivova těla jej přišpendlila k podlaze. „Prosím.“ žadonil úpěnlivě, „prosím, pusťte mě, nechám ji na pokoji, slibuju. Už se k ní nepřiblížím.“

„Pro začátek dobrý, šmejde. A dál?“

„Už ji nikdy nebudu kontaktovat. Už teď ji neznám, zmizím jí ze života. Nechám ji na pokoji. Co ještě chcete slyšet?“

O’Connell se téměř rozvzlykal; každá další věta zněla žalostněji než ta předchozí.

„Tak já si to ještě rozmyslím, Mikey.“

Murphy spustil levou ruku k pasu a pravačkou přestal mířit na obličej.

„Ty zůstaň hezky ležet, já se tu trochu porozhlídnu.“

Přešel k lacinému stolku, na kterém ležel O’Connellův notebook. Kolem se povalovala přepisovatelná cédéčka; Murphy je shrnul na hromádku a strčil si je do kapsy. Potom se otočil k muži na podlaze a otázal se: „Tady máš její data? Odsud ničíš životy lidem, kterým se absolutně nemáš šanci rovnat?“

O’Connell přikývl a Murphymu se po tváři rozlil úsměv. „Tak to už asi nepůjde,“ konstatoval věcně. „Odted máš smůlu,“ a pažbou prudce udeřil do klávesnice. „Jejda!“ zvolal, když se do všech stran rozlétly umělohmotné úlomky. Stačilo ještě pár ran do displeje a dotekové podložky a přístroj byl k nepoužití.

O’Connell jen mlčky přihlížel. Murphy hlavní dloubl do zničených komponent počítače a řekl: „Tak já myslím, že tady jsem hotov, Mikey.“ Postavil se nad O’Connella a zíral na něj z výšky jako majestátní socha. „Rád bych, aby sis něco zapamatoval.“

„Co?“ Mladík měl oči zalité slzami, přesně jak Murphy předpokládal.

„Přede mnou se neschováš. Můžeš zalézt, jak hluboko budeš chtít. Ale žádná krysí díra tě nezachrání.“

O’Connell opět jen přikývl.

Murphy se mu zadíval zblízka do tváře a hledal v ní známky odporu, známky čehokoliv jiného než naprosté rezignace. Nic takového však nenašel a opět roztáhl ústa v úsměvu.

„Výborně. Dneska jsi dostal pořádnou lekci, Mikey. Dozvěděl ses něco o skutečném životě. A nebyla to taková hrůza, ne? Já jsem si to naše první rande docela užil, skoro bych řekl, že to byla legrace, ne? Ale ne, to ty si asi nemyslíš…, jo, a ještě něco.“

Murphy znenadání klesl na kolena a naposled přilepil O’Connella k podlaze. Hlaveň mu strčil do úst; cítil, jak drhne o zuby.

V mladíkově pohledu se zračila panická hrůza. A na to detektiv čekal.

„Bum,“ šeptl.

Poté zbraň pomalu vytáhl, vstal, obdařil Michaela širokým úsměvem a odešel.

Před domem udeřil Murphyho do obličeje chladivý noční vzduch. Nejraději by zvrátil hlavu nazad a naplno se rozesmál. Automatickou třistaosmdesátku zastrčil do pouzdra, vyrovnal záhyby na kabátu a přidal do kroku. Kráčel svižně, ale nijak nápadně nespěchal. Užíval si tmu, večerní velkoměsto i povznášející pocit úspěchu. V duchu počítal, za jak dlouho dojede do Springfieldu a jestli si ještě stihne zajít na večeři. Po pár krocích si začal pobrukovat známou píseň. Nemýlil se, za tu příležitost pořádně tomu hajzlovi namlátit si Sally Freemanová-Richardsová rozhodně zasloužila desetiprocentní slevu. A ani to nebylo tak těžké, říkal si v duchu. Rád se přesvědčil o tom, že ze svého starého umění nic nezapomněl. Úplně omládl. Hned ráno sepíše stručnou zprávu – části, kde dominovala pistole, samozřejmě vynechá –, přidá osobní zhodnocení situace, totiž že už si s Michaelem O’Connellem nemusí lámat hlavu, a spolu s účtem ji pošle na adresu Sallyiny kanceláře. Murphy se rád chlubil tím, že přesně ví, co se slabými jedinci dokáže strach.

O’Connellovi bušilo v uchu a pálila ho tvář. Podle krve v ústech soudil, že se mu uvolnilo pár zubů. Stále měl trochu zdřevěnělé údy, ale přece jen se postavil na nohy a přešel k oknu. Ještě zahlédl detektivova záda, než dotyčný zmizel za rohem domu. Michael O’Connell si otřel obličej a hlavou mu blesklo: Ani to nebylo tak těžké, co? Dobře si uvědomoval, že nejjednodušší způsob, jak udolat policistu, je – nechat se zmlátit. Někdy to hodně bolelo a někdy to bylo také hodně ponižující – například když si ho vzal na mušku postarší chlápek, se kterým by si dokázal hravě poradit, nebýt toho, že chlápek má, na rozdíl od něj, pistoli v ruce. Michael si olízl napuchlé rty a pousmál se. Matthew Murphy měl pravdu. Skutečně se dneska něco dozvěděl, jenom ne o životě. Dozvěděl se něco o Ashley. Neodjela nikam studovat, a už vůbec ne do ciziny. Kdyby to tak bylo, proč by na něj její rodiče posílali velkohubého Vysloužilého poldu a plýtvali námahou, aby ho zastrašili? To nedávalo žádný smysl, pokud ovšem není Ashley stále někde nablízku. Mnohem blíž, než se domníval. Na dosah? Doufal v to. Prudce se nadechl nosem. Sice netuší, kde je, ale brzy ji najde. Čas už v jeho životě nehraje žádnou roli. To jediné, na čem teď záleží, je Ashley.

Budova deníku News-Republican stála na zpustlé parcele v centru města vedle nádraží a nabízela bezútěšný výhled na mezistátní dálnici, rozlehlá parkoviště a nezastavěné plochy zaházené haldou odpadků. Oblast nebyla úplně zchátralá, jen o ni nikdo nejevil zájem. Nebo už možná vyčerpala veškerý potenciál. Jednotlivé pozemky oddělovaly řetězové ploty, po zemi se válely odpadky, které nikdo neuklízel a které se pohnuly jen s nárazy větru, a nehostinný ráz prostředí umocňovaly neudržované dálniční podchody pomalované graffiti. Čtyřpatrová stavba měla obdélníkový tvar a ohraničovala nevzhledné náměstí z cihel a škvárobetonových tvárnic; vzhledem připomínala spis muniční sklad nebo vojenskou pevnost. Uvnitř se nacházela nenápadná místnůstka vybavená několika počítači – referenční centrum periodika.

Ochotná mladá asistentka mi vysvětlila, jak získat přístup k požadovaným dokumentům, a poté už mi netrvalo dlouho najít záznam detektivova posledního dne. Či přesněji řečeno – záznam jeho posledních chvil.

Titulek na přední straně hlásal:

BÝVALÝ POLICEJNÍ DETEKTIV ZAVRAŽDĚN

a pod ním stály dva podtitulky: TĚLO NALEZENO NA ULICI a POLICISTÉ MLUVÍ O POPRAVĚ.

Toho dne byla k danému tématu otištěna záplava článků. Popsal jsem několik stránek svého notesu detailními poznámkami a nevynechal jsem ani novinové výtisky následujících dní, v nichž se objevila několikerá pokračování. Existovalo zdánlivě nekonečné množství podezřelých. Během práce u policie se Murphy podílel na vyšetřování desítek ostře sledovaných případů a i po odchodu ze státních služeb počet jeho nepřátel kvůli povaze zaměstnání znepokojivě rostl. Ani na vteřinu jsem nezapochyboval, že springfieldští detektivové přiřadili tomuto případu nejvyšší prioritu, stejně jako oddělení vražd státní policie, které jej určitě později převzalo. Okresní prokurátor byl jistě vystaven nesnesitelnému tlaku, neboť vražda policisty patřila k těm případům, jež člověka mohly rychle vystřelit nahoru, anebo mu taky pěkně pošramotit kariéru. Každý, kdo se v oblasti práva pohyboval, se na něm chtěl podílet. Smrtí jednoho člověka ubylo i jich ostatních.

Jak jsem se těmi články probíral, začínaly mi postupem času připadat příliš stručné. A to, na co všichni čekali, nikdy nepřišlo.

Detaily se opakovaly. Nikdo nebyl zatčen, velká porota nikdy za zvuku fanfár nevznesla obvinění a trestní proces nikdy nezačal.

Byl to příběh, který zcela postrádal všemi očekávané, dramatické zakončení.

Zadal jsem do počítače poslední dotaz a z obrazovky na mě zablikalo Váš požadavek na vyhledávání nenalezl žádné odpovídající záznamy. Odsunul jsem se od stolu a zůstal na větu němě zírat.

To přece není možné, běželo mi hlavou. Někdo Murphyho brutálně zavraždil a určitě to souvisí s Ashley.

Musí v tom být spojitost.

Jen jsem ji nedokázal najít.

/25

V BEZPEČÍ

Sekretářka zaklepala na otevřené dveře Sallyiny kanceláře a mávla na ni obálkou kurýrní služby. „Tohle vám právě přišlo, ale nevím, kdo to posílá. Mám se o to postarat?“

„Ne, vezmu si to. Já vím, od koho to je.“ Sally s díky popadla obálku a zavřela dveře. Musela se pousmát. Murphy je skutečně velice opatrný. Předpokládala, že dopisy s citlivějším obsahem si nechával posílat na různé poštovní boxy; v jeho branži by nápadná záhlaví či zpáteční adresy nadělaly víc škody než užitku.

Jednoho večera před pár dny jí zavolal. Byl zrovna na cestě z Bostonu a jeho hlas zněl docela vesele. „Mám takový dojem, paní advokátko, že s vaším problémkem už si nemusíte lámat hlavu.“

Seděly tehdy s Hope naproti sobě v obývacím pokoji a obě si četly. Hope byla ponořená do Dickensova Příběhu dvou měst a ona se probírala zbylými články nedělních New York Times.

„To je moc dobrá zpráva, to jsem ráda. Jak jste to dokázal?“

„Nejsem si jistý, jestli byste o to jak stála. Ale vězte, že náš společný přítel“ – při tom slově si pobaveně odfrkl – „no zkrátka, popovídali jsme si a já myslím, že to prp něj bylo velice poučné. Hlavně jsme dlouze rozebírali výhody a nevýhody jeho… přístupu, řekněme. No, a když jsme skončili, pan O’Connell podle očekávání připustil, že sledovat dál vaši dceru by se mu mohlo šeredně vymstít. S mou pomocí všechno pochopil a slíbil, že jí bez dalších řečí zmizí ze života.“

„A vy mu věříte?“

„Nemám důvod mu nevěřit, o jeho upřímnosti nemůže být pochyb.“

Sally se odmlčela a pokoušela se číst mezi řádky. „A nikdo nebyl zraněn?“ otázala se. Nasadit opět právnický tón pro ni nebyl nejmenší problém.

„Ne vážně. Pokud jsem ovšem panu O’Connellovi nezlomil srdce, v tom případě by měl trvalé následky. Ale o tom pochybuju. Byl nicméně úplně ohromen, když si uvědomil, jak nebezpečné by bylo pokračovat zrovna po téhle životní dráze. Názorně jsem mu vysvětlil ještě pár faktů a on nakonec došel k velmi osvícenému závěru. Myslím, že detaily byste slyšet nechtěla, paní advokátko. Mohla byste se cítit trochu nesvá.“

Nějak to s tou útlocitností přehání, říkala si Sally. Jako by určitá fakta skutečně neměla slyšet, jako by snad mohla zblednout a omdlít se sluchátkem v ruce jako nějaká přecitlivělá panička z dívčího románu. Mělo to v sobě zvláštní nádech viktoriánského gentlemanství.

„To bych nerada.“

„To jsem si myslel. Během pár dní vám pošlu písemně zprávu a účet. Pokud by se vám zase něco nezdálo, nebo vám něco připadalo podezřelé, klidně zavolejte, ve dne v noci. Postarám se o to. Nepatrná možnost, že si to O’Connell zase rozmyslí, samozřejmě existuje, ačkoliv já bych tomu nevěřil. Vypadá docela slabošsky, je to takový malý člověk – nemluvím samozřejmě o jeho vzrůstu. Jsem přesvědčen, že do vašich životů už nebude zasahovat. Takže kdybyste ještě někdy potřebovala soukromé očko, doufám, že na mě nezapomenete.“

Murphyho popis Michaela O’Connella Sally překvapoval. Vůbec neodpovídal závěrům, ke kterým zatím docházela ona. Poslouchat uklidňující zprávy však bylo jednodušší, než se trápit pochybnostmi, a tak se touto nesrovnalostí rychle přestala zabývat.

„Samozřejmě, Matthew. Vypadá to, že jste se o všechno postaral přesně podle mého přání. Mám z toho opravdu velkou radost.“

„Bylo mi potěšením, madam.“

Sally s úsměvem zavěsila a obrátila se k Hope. „Tak to bychom měli.“

„Měli co?“

„Poslala jsem za tím magorem soukromého detektiva, aby mu vysvětlil, jak to v životě chodí. Jak se dalo čekat, když proti němu stál najednou někdo mnohem zkušenější a podstatně silnější, složil se jako domeček z karet. Chlapi jako on jsou od samého počátku zbabělci, jenom jim člověk musí dát jasně najevo, že se nenechá terorizovat. Stáhnou ocas mezi nohy a odtáhnou.“

„Myslíš?“ reagovala Hope. „Já nevím. Můj dojem je, že tenhle magor se nenechá tak snadno odradit, i když netuším, jak jsem na to přišla. A taky si myslím, že je schopnější, než za jakého ho považuješ. Podívej, jaký bordel nám udělal ze života, a to mu stačilo naťukat pár příkazů do počítače.“

„Heled, Hope, snažili jsme se s ním jednat slušně, dali jsme mu šanci, aby se v klidu sebral a šel, ne? Dobře jsme mu zaplatili. Nebylo to snad dost fér? Dost přímé?“

„Nevím.“

„Řekli jsme mu to snad dost jasně, ne?“

„To asi jo.“

„Ale on to nepochopil. To on to všem pořádně zkomplikoval, nebo ne snad? Tak teď dostal malou lekci, aby věděl, že i my dokážeme hrát tvrdě. A to stačilo. Je po všem.“

Hope na sobě nedala nic znát, ale uvnitř ji trápily pochybnosti. Sally jí to poznala na očích a užuž otevírala ústa, aby jí je rozmluvila. Pak si to ale rozmyslela. Štvalo ji, že ji partnerka nepodporuje.

„Tak to bychom měli,“ zopakovala rozhodně a opět se mezi nimi rozhostilo ticho.

Sally si s obálkou sedla za stůl a v hlavě si přehrávala onu výměnu názorů. Zvláštní, jak jsou někdy věci úplně převrácené – dalo by se čekat, že právě mladší a svéhlavější Hope bude s výsledkem spokojená.

Roztrhla obálku a vysypala obsah na stůl.

S průvodním dopisem posílal Murphy svazek sešitých papírů, dále hrst fotografií a několik cédéček.

Na snímcích byl Michael O’Connell před svým domem. Dokumenty obsahovaly nedlouhý policejní záznam a údaje o O’Connellově vzdělání a pracovních zkušenostech. Murphymu se podařilo vyšťourat i pár detailů z jeho dětství, včetně jmen a adresy rodičů. Matka podle zápisu zemřela. K diskům byl přilepený žlutý papírek, na kterém stálo: CédéČka jsou zakódovaná, ale na rozšifrování by měl stačit softwarový odborník. Nejspíš jsou na nich údaje o Vaší dceři, možná i nějaké fotky. Tyhle jsem vzal z O’Connellova bytu, ale beztak má někde schované kopie. Nevěděl jsemf jestli do nich chcete investovat další peníze a nechat si je prověřit. Počítač, se kterým O’Connell pracoval, se během našeho setkání omylem rozbil, takže pokud měl uložená nějaká data na harddisku, s největší pravděpodobností se k nim už nedostane.

V průvodním dopisu Murphy stručně nastínil, jak se s O’Connellem sešel před jeho domem, přičemž detaily z „rozhovoru“, který se odehrál v mladíkově bytě, příliš nerozváděl. K listu připnul účet za služby; výsledná částka byla snížena o zdvořilostní slevu.

Sally sáhla po knížce a ihned Murphymu vypsala šek. Připojila lístek se slovy Děkuji za pomoc. Pokud bude situace vyžadovat další řešení‘ zavolám, a obojí vložila do obyčejné bílé obálky.

Všechny materiály včetně cédéček naházela do velké hnědé obálky, na kterou velkými písmeny napsala Ashley – magor a s úlevou ji zasunula do nejspodnější zásuvky kartotéky. Byla přesvědčená, že teď už se na ni bude jen prášit.

I v pozdním odpoledni se pár týdnů před nadcházející zimou zdá na úpatí pohoří Green Mountains všechno jasnější, obrysy vypadají zřetelnější a tvary ostřejší. Catherine stála u okna nad kuchyňskou linkou, pohled upřený ven. Pozorovala Ashley, jež seděla zády k ní na okraji dlážděné verandy zabalená v sytě žluté fleecové dece. Před ní se táhl travnatý porost, který končil až se začátkem lesa. Den předtím spolu zajely do Brattleboro a koupily náčrtníky, stojan, štětce a vodové barvy. Ashley byla pohroužená do malování. Snažila se zachytit poslední paprsky jasného dne, které stále otálely v korunách majestátních borovic, i když na hřebenech hor už musely pomalu ustupovat temnotě. Catherine se snažila vyčíst něco z Ashleyina držení těla; seděla vzpřímeně, ramena uvolněná, a užívala si napětí, které skýtal štětec v ruce, i barvy, jež vyprávěly svůj vlastní příběh. Přesto viděla Catherine i nepostřehnutelný náznak nespokojenosti či zklamání. Jako blesk ji udeřila myšlenka, že život mladé ženy se podobá obrazu, který jí vzniká pod rukama – ještě není dotvořen, ještě není jasné, jak bude vypadat výsledek.

Tu noc, kdy Ashley přijela, si až do rána povídaly u čaje o tom, co se stalo. Catherine naslouchala s údivem i rostoucími obavami.

Vyhlédla z okna a viděla, jak Ashley štětcem nanáší světlounkou modř na místo, kde bude na obraze jasná obloha. „Tohle není fér,“ pronesla polohlasem.

Bála se, aby O’Connell Ashley – sama nevěděla, jak to nazvat – nějak nenakazil. Aby nezanevřela na všechny muže jenom proto, že jeden se ukázal jako parchant.

Opřela se o linku a snažila se uklidnit. Nedokázala svůj strach přesně pojmenovat a zuby nehty se bránila myšlence, jež jí běžela hlavou: Nechci aby Ashley skončila jako Hope. Když se podívala do svého stísněného srdce, přepadl ji smutek, znechucení nad takovými úvahami. Svou dceru přece miluje. Hope je chytrá, krásná a elegantní žena. Inspiruje ostatní a ze všech dětí dokáže vykřesat to nejlepší. Každá matka by jí takovou dceru mohla závidět, byla skoro dokonalá. Až na jednu jedinou věc, a ta se před Catherine tyčila jako hora, kterou nedokázala pokořit. Stála tam za oknem a pozorovala svou – neteř? adoptovanou vnučku? – lapená mezi strachem a obavami. V tu chvíli netušila, že si dělá starosti s úplně nepodstatnou záležitostí.

„Chci vědět, jak Murphy zemřel,“ naléhal jsem.

„Jak? Jak, na to určitě přijdete sám. Kulka, nůž, cokoliv vás napadne,“ odvětila.

„Pravda…“

„Nás ale zajímají proč,“ přerušila mě. „Řekněte mi, byl někdy za vraždu Murphyho někdo zatčen?“

„Ne. Aspoň pokud vím.“

„Vidíte. Mně se zdá, že v honbě za spoustou odpovědí přehlížíte to podstatné. Nikdo nebyl zatčen. To přece o něčem svědčí, ne? Vy byste ode mě – nebo od nějakého detektiva či právníka – nejradši slyšel: ‚No tak, Murphy byl zavražděn tak a tak…, ale bohužel se nenašlo dost důkazů, abychom mohli někoho zatknout/ Protože pak by to bylo krásně jasné.“ Odmlčela se. Já jsem ale nikdy netvrdila, že je ten příběh jednoduchý.“

Měla pravdu.

„Dokážete myslet ve stejných intencích jako Scott, Sally, Hope a Ashley?“

„Ano,“ vyhrkl jsem. Až příliš rychle.

„Jasně,“ ucedila opovržlivě a dodala: „Lehce se řekne, hůř udělá.“

Na to jsem nereagoval. Kdybych odpověděl, nechal bych se urážet.

„Ale řekněte mi, dokážete taky myslet stejně jako Michael O’Connell?“

26 \

ZÁSAH PRVNÍ

Zprostřed Longfellowova mostu dohlédl po proudu řeky Charles až ke Cambridgi. Ani chladné, svěží ráno neodradilo několik osádek osmy s kormidelníkem od pravidelného tréninku. Plavili se středem řeky a osm párů vesel se s železnou pravidelností vždy ve stejnou chvíli ponořilo pod inkoustově černou klidnou hladinu, jež se leskla ve svitu vycházejícího slunce. Michael O’Connell slyšel, jak muži po každém záběru unisono vydechují. Rytmus udávaly pravidelné pokyny kormidelníka. Obzvlášť se mu líbilo, že o tempu celého týmu rozhoduje ten nejslabší článek. Nejmenší z mužů byl zároveň ten nejdůležitější. Jenom ten viděl, kam plují, a určoval směr. O’Connella napadlo, že ačkoliv sám by měl dost sil na to, aby vesloval, měl taky dost rozumu, aby se posadil ke kormidlu.

Michael O’Connell na most často chodíval, když si potřeboval něco promyslet. Bezohlední řidiči se řítili po silnici a chodci kráčeli vyrovnaným krokem do svých kanceláří. Řeka pod jeho nohama poklidně plynula k moři a v dálce za ní zastavovaly příměstské vlaky plné lidí dojíždějících za prací. Připadalo mu, že on jediný se nehýbe. Zdálo by se, že hluk velkoměsta, které se probouzí do nového dne, by ho měl rozptylovat a odvádět jeho pozornost. Právě tady se však Michael O’Connell, ať stál před sebevětším problémem, dokázal soustředit nejlépe.

A dneska tu máme problémy dva, říkal si v duchu.

Ashley.

A ten bývalý policajt Murphy.

Cesta k Ashley vedla samozřejmě přes Scotta nebo Sally. Šlo jen o to ji najít, a s tím si těžkou hlavu nedělal. Matthew Murphy představoval poněkud náročnější překážku. O’Connell si olízl rozbitý ret; stále trochu cítil krev a tvář měl v místech, kam jej Vysloužilý detektiv udeřil, ještě oteklou. Modřiny a šrámy však vyblednou rychleji než vzpomínky. Pokud se objeví příliš blízko Ashleyiným rodičům, zase na něj poštvou to soukromé očko. O’Connell ještě nedokázal odhadnout, jak moc je detektiv nebezpečný. Nebude tak děsivý, jak vyhrožuje, přemítal. Připomněl sám sobě jednoduchý, ale zásadní fakt: dojde-li na jednání s Ashley nebo s její rodinou, on musí být pánem situace. Pokud bude nutné uchýlit se k násilí, on bude rozhodovat o tom, do jaké míry. Matthew Murphy tuhle rovnováhu narušoval, a to se O’Connellovi nelíbilo.

Opřel se rukama o ozdobné betonové zábradlí, aby se uklidnil. Zlost na něj působila jako droga. Přicházela ve vlnách a zatemňovala jasný úsudek kaleidoskopem rozháraných citů. O’Connell zazíral pod sebe na temnou řeku a na chvíli zapochyboval, že by i v té ledové vodě dokázal vychladnout. Pomalu vydechl, snažil se ovládnout. Vztek byl jeho přítel, nesměl se obrátit proti němu. Musíš se soustředit, nabádal se.

Za prvé je třeba odstranit Murphyho.

Nečekal, že to bude obtížné. Možná trochu riskantní, ale ne nemožné. Ne tak snadné jako zadat do počítače pár příkazů, které stačily k tomu, aby ukázal Sally, Scottovi a Hope, s kým mají tu čest. Ale v žádném případě to nebude za hranicemi jeho možností.

O’Connell se zadíval dál po proudu řeky a všiml si, že osádka jedné z veslic odpočívá. Lod se nechala unášet setrvačností, zatímco veslaři seděli shrbeně nad svými nástroji a listy vesel táhli volně za sebou. Líbilo se mu, že zatímco aktéři mohli odpočívat, loď žene dopředu pouhá vzpomínka na námahu jejich svalů. Prořezávala se hladinou jako nabroušená žiletka, a O’Connell si v tu chvíli připadal úplně stejně.

Většinu dne a část večera strávil sledováním budovy, v níž měl Murphy svou kancelář. Už prvotní pohled mu dal důvod k radosti – dům byl neudržovaný a zchátralý a nebyl vybaven žádným moderním bezpečnostním zařízením, které by znamenalo možnou překážku jeho plánu. Musel se pro sebe usmát. Pravidlo číslo jedna zní: Najdi jejich slabinu a využij jí ve svůj prospěch.

Pozoroval místo ze tří různých stanovišť. Ze svého auta zaparkovaného o půl bloku dál, z obchodu se španělskými potravinami a z čítárny duchovní literatury téměř přímo naproti Murphyho vchodu. V jednom ošklivém momentu vycházel z posledního místa zrovna ve chvíli, kdy se Murphy objevil ve dveřích budovy.

Jako každý detektiv zvyklý na každém kroku kontrolovat, jestli je v bezpečí, se ze všeho nejdřív rozhlédl kolem sebe a zkontroloval oba konce ulice i protější stranu. O’Connellem projel záblesk strachu. Pozná mě.

Dobře věděl, že pokud se otočí, uskočí dovnitř nebo se bude snažit schovat, Murphy si ho okamžitě všimne.

Místo toho se tedy O’Connell přinutil nevzrušeně kráčet po chodníku směrem k obchůdku na rohu a nijak se neskrývat. Jen se nahrbil, hlavu natočil trochu na stranu, aby neměl tak výrazný profil, a povytáhl límec bundy, aby mu nebylo moc vidět do obličeje. Sotva však došel na roh ulice a zmizel za dveřmi obchodu, přimáčkl se ke zdi a skrze prosklenou výlohu zamžoural na detektiva.

Pak se pro sebe potichu zasmál. Matthew Murphy se evidentně klidný ubíral opačným směrem.

Jako by ho nic netrápilo, pomyslel si O’Connell, když se díval za nic netušícím detektivem, jenž mířil k parkovišti na konci bloku. Anebo se prostě nechává unášet arogantním dojmem člověka, který je přesvědčen o své nedotknutelnosti.

Poznání, běželo hlavou O’Connellovi, je dáno souvislostmi. Když čekáte, že se někdo objeví, tak také někoho spatříte. Když nikoho nečekáte, nikoho neuvidíte. Ten někdo se stane neviditelný.

Murphy by nikdy nečekal, že se O’Connellovi podaří ho vysledovat až do kanceláře. Nikdy by nečekal, že má v kapse lístek s adresou jeho bydliště a telefonním číslem, ani to, že by jej člověk, kterého surově zmlátil, dokázal pronásledovat až do západního Massachusetts. Takové věci jdou mimo něj, říkal si O’Connell, a proto mě nepoznal, přestože jsem stál sotva dvacet metrů daleko.

Myslí si, že už se mnou skončil.

Michael O’Connell se vrátil do auta a čekal. Zapamatoval si, kdy z budovy vycházejí i ostatní zaměstnanci. Jednu z žen, které odcházely domů, tipoval na Murphyho sekretářku. Pozoroval ji, jak kráčí stejným směrem jako předtím detektiv – mířila na parkoviště. To není dobré, nechávat podřízené, aby se mu starali o chod kanceláře a ještě ji večer museli zamykat. Zvlášť když jde o někoho, kdo vstupní dveře nedokáže doopravdy zabezpečit. Po pár vteřinách nastartoval a pomalu se rozjel. Dával bedlivý pozor, aby vyrazil zároveň s ní.

Během osmačtyřiceti hodin shromáždil Michael O’Connell dostatek informací na to, aby přistoupil k další fázi, která ho přivede o krok blíž k uskutečnění cíle.

Věděl, kdy přibližně odcházejí lidé z ostatních kanceláří, a také, že jako poslední chodívá domů ředitelka poradenské služby, která sídlí naproti Murphymu. Že detektiv má na dveřích pouze jeden zámek a že právník, jenž pracuje v přízemí, zaměstnává jedinou koncipientku, se kterou nejspíš podvádí svou ženu. Ruměnec ve tváři, když odcházeli zavěšení do sebe, ukazoval na něco pokoutního. Podle O’Connella spolu ti dva souložili na podlaze. Představoval si, jak se v různých polohách svíjejí na špinavém, ošoupaném koberci a podléhají milostné vášni.

O Murphyho sekretářce se mu podařilo zjistit jen pár detailů. Čerstvá šedesátnice žila po smrti manžela osamělým životem a společnost jí dělali pouze dva mopsíci, jimž věnovala veškerou péči i lásku – Pan Velký a Kráska.

O’Connell sledoval ženu až do samoobsluhy a před regály s psími granulemi se s ní pustil do řeči.

„Promiňte, madam, mohla byste mi, prosím, poradit? Moje přítelkyně si pořídila malého pejska a já bych mu chtěl koupit nějakou dobrou mňamku, něco pro psí gurmány, jenže těch konzerv je tady tak hodně, že vůbec nevím, co vybrat…, nevyznáte se náhodou v psím jídle?“

Když se po několika minutách rozloučili, určitě si o něm říkala: Takový slušný, milý mladík.

Zaparkoval dva bloky od Murphyho vchodu v opačném směru, než stálo parkoviště, kterého využívala většina pracovníků budovy. Bylo tři čtvrtě na pět odpoledne; všechno, co bude potřebovat, měl nachystané v obyčejném plátěném vaku v kufru auta. Několikrát se z plných plic nadechl a vydechl jako plavec, který se uklidňuje před nástupem na startovní můstek.

Jeden ošidný moment. Zbytek už by měl jít docela snadno.

O’Connell vystoupil z auta, předplatil si parkometr na maximální možnou dobu a svižným krokem vyrazil vstříc svému úkolu.

Na začátku bloku s domem, kde sídlila Murphyho kancelář, se zastavil a čekal. Ulice se začaly halit do tmy, která rychle padala na město. V prvních listopadových dnech se v celé Nové Anglii stmívalo během pár okamžiků, přechod mezi dnem a nocí se stával téměř nepostřehnutelný. O’Connell měl tu kratičkou chvíli proměny velice rád.

Jde jen o to dostat se nepozorovaně dovnitř, především se musím vyhnout Murphymu a jeho sekretářce. Michael O’Connell se zhluboka nadechl. Připomněl si, že až tato noc skončí, bude Ashley zase mnohem blíž, a s myšlenkou na ni kvapně přidal do kroku. Za ním se s bliknutím rozsvítila lampa pouličního osvětlení, ale on si i přesto připadal neviditelný. Nikdo nevěděl, že tam je, nikoho by ani nenapadlo, že by se tam mohl objevit. Nikdo ho nečekal.

Když došel ke vstupním dveřím, všiml si, že hala za nimi je prázdná. Během chvilky se ocitl uvnitř.

Postřehl jemné hučení sjíždějícího výtahu. Spěšně odběhl k nouzovému schodišti; dveře za ním zaklaply přesně ve chvíli, kdy se výtah otevřel. Opřel se o stěnu a snažil se rozpoznat, kdo stojí na druhé straně masivních ocelových dveří. Zdálo se mu, že slyší hlasy. Pot mu stékal po těle; vypadalo to na Murphyho a jeho sekretářku.

Musí přece nakrmit pejsky, došlo mu. Nej vyšší čas spěchat domů.

Zaslechl klapnutí vchodových dveří.

Podíval se na hodinky. Teď ještě ředitelka poradenské služby. No tak, zašeptal, už máš padla.

Znovu se opřel a vyčkával. Schovávat se na schodišti nebylo nejvhodnější, ale pro dnešek si s tím vystačí. Další důkaz toho, že jsou si s Ashley souzeni. Jako by mu pomáhala, aby k ní našel cestu. Jsou stvořeni jeden pro druhého. Několikrát se pomalu nadechl, aby se uklidnil. Zavřel oči a nechával se uchvátit nutkavou touhou. Mysl zahltily jen vzpomínky na Ashley.

Za svůj život se Michael O’Connell vloupal do bezpočtu skladů, několika domů, slušného počtu výrobních podniků i do jiných obchodních sídel. O svých schopnostech ani na okamžik nezapochyboval. Seděl na studeném schodišti a stále čekal. Ani se neobtěžoval vymýšlet nějakou výmluvu pro případ, že by někoho potkal. Věděl, že je v bezpečí. Ochraňuje ho láska.

Teprve před sedmou se znovu ozvalo rachocení přijíždějícího výtahu. Instinktivně se otočil po směru zvuku a v tu chvíli se svět kolem něj ponořil do ještě větší tmy – ředitelka poradenské služby si v hale rozsvítila. Slyšel, jak se otevírají hlavní dveře, a potom, jak se s cvaknutím zavírají na západku. Podíval se na svítící displej hodinek a zkontroloval čas.

Uplynulo dalších patnáct minut, než se zase ocitl na druhé straně kovových dveří ve vestibulu. S úžasem si uvědomil, jak je nakonec všechno jednoduché.

Opatrně vyhlédl skleněnou výplní hlavních dveří na ulici. Zela prázdnotou. Jednoduše stiskl kliku a vyšel ven.

Doběhl k autu, otevřel kufr a vytáhl plátěný pytel. Za pár minut už byl zpátky v budově.

Z vaku vylovil dva páry chirurgických rukavic a nasadil si je přes sebe – dvojitá ochrana neuškodí. Pak vzal do ruky desinfekční sprej s příměsí čpavku a důsledně přestříkal kliku hlavních dveří, které se prve dotkl. Hned poté dveře zaklapl. Následně ošetřil sprejem i kliku ocelových dveří na schodiště a všechna místa, kterých se mohl dotknout rukama bez rukavic. Utíkal do druhého patra po schodech a za běhu z pytle vyhrabal baterku. Sklíčko přelepil z poloviny červenou lepicí páskou; světlo tak bude při pohledu zvenčí téměř nerozpoznatelné. Pečlivě prozkoumal chodbu, aby ho nepřekvapilo nějaké vnější bezpečnostní zařízení. Žádné však nenašel. Nechápavě zavrtěl hlavou. Myslel by, že si Murphy vybere lépe chráněné místo. Na stranu druhou, infračervené kamery a sestava obrazových monitorů stály peníze. A tenhle dům nabízel pravděpodobně nejnižší nájemné ve městě.

V duchu se usmál.

Kdo by tady taky chtěl co krást?

Žádná hotovost, žádné šperky ani obrazy. Žádná elektronika.

Každý pořádný zloděj by si vybral lepší důl. Zatraceně, vždyť i ten obchod na rohu měl v trezoru určitě přes tisíc dolarů a na polici za pultem brokovnici s kalibrem dvanáct. Už to nabízelo mnohem lákavější kořist.

Jenže vykrást obchod jako nějaký zoufalý feťák O’Connell nezamýšlel. Co v téhle budově mohlo mít větší cenu než peníze?

Podíval se okolo sebe a zazubil se. Informace.

Klíčem jeho nočního dobrodružství bylo najít takové informace, které by nikdo nepokládal za důležité.

Se zámkem Murphyho dveří O’Connell nespěchal. Když konečně uslyšel cvaknutí, opatrně otevíral a pátral po přídavných bezpečnostních zařízeních, detektoru pohybu nebo skryté kameře. Než vešel dovnitř, nasadil si tenkou kuklu, která zakryla celý obličej kromě očí. Zatnul zuby v očekávání alarmu a otevřel dokořán.

Přivítalo jej hrobové ticho. Radostí se mu chtělo zakřičet.

Opatrně našlapoval dál a rozhlížel se po vybavení kanceláře. Málem se nahlas rozesmál.

Ocitl se v ošuntělé přední místnosti. Uprostřed stál stůl, za kterým sedávala sekretářka, a naproti laciná prosezená pohovka a křeslo. Odsud vedly dveře do Murphyho kanceláře; o něco masivnější než ty vstupní a zabezpečené více zámky.

O’Connell se váhavě natáhl po kulové klice, avšak v posledním okamžiku si to rozmyslel. Svoje království má ten ubožák určitě hlídané alarmem, běželo mu hlavou.

Otočil se k sekretářčinu stolu. Měla svůj vlastní počítač.

Posadil se k němu a zapnul ho. Objevila se uvítací obrazovka a žádost o vstupní heslo.

Se zatajeným dechem naťukal nejdřív jméno jednoho psa, pak druhého. Pak neúspěšně vyzkoušel několik jejich kombinací. Chvíli přemýšlel a nakonec s úsměvem napsal Milovnice mopsů.

Ozvalo se typické zavrčení a před O’Connellem se otevřelo okno se seznamem dokumentů. Murphyho případy. Přetáčel obraz myší dolů, až došel k názvu Ashley Freemanová. Odolal pokušení složku okamžitě otevřít; odpírání požitku jej nakonec zintenzívní. Systematicky procházel složku po složce a prohlížel si provokativní snímky. Část materiálů poté zkopíroval na prázdná zapisovací cédéčka, která si s sebou přinesl. Ke všem dokumentům se určitě nedostane, Murphy je přece dost chytrý na to, aby ukládal určité informace do složek, k nimž měl přístup pouze on sám. Pro své potřeby však O’Connell získal víc než dost.

Seděl u počítače několik hodin, a když usoudil, že je hotov, vstal od pracovního stolu a protáhl ztuhlé tělo. Vrhl se k zemi a v rychlosti udělal deset kliků. Krásně si tak uvolnil svaly. Poté přistoupil k Murphyho dveřím a z vaku vytáhl malé páčidlo. Náhodně zasunoval nástroj mezi rám a dveře, čímž docílil několika škrábanců a vrypú do dřeva. Přešel ke stolu sekretářky, vypáčil zásuvky a začal se přehrabovat v jejich obsahu. Rozházel po zemi listy papíru, cartridge do tiskárny a tužky, vyhodil dokonce i skleněný rámeček s psími miláčky, který se po dopadu rozbil. Když získal dojem, že nadělal dost nepořádku, jednoduše vyšel ven. Zavřel za sebou a zamkl, a sotva tak učinil, opřel se páčidlem o dveřní sloupek, vylomil zámek a nechal dveře otevřené dokořán. Na podlaze zůstalo plno třísek a odštěpků.

Stejným způsobem se vloupal i do poradenské služby. Povytahoval zásuvky stolů a kartoték a během pár minut po zemi rozházel co největší množství záznamů a kancelářských potřeb.

Seběhl po schodech do přízemí a totéž provedl i v kanceláři právního zástupce. Z kartoték vyházel složky s podklady k případům, vpáčil se do zásuvky pracovního stolu, odkud ukradl několik set dolarů v hotovosti a strčil je do vaku. Už se obracel k odchodu, když se rozhodl ještě k poslednímu úderu. Zbýval koncipientčin stůl; slečně by se určitě nelíbilo, kdybych jí neprokázal stejnou laskavost jako ostatním a nerozmlátil ho, pomyslel si s úšklebkem na tváři. Napřáhl se, ale při pohledu na černou kovovou věc v nejspodnější zásuvce se zarazil.

„A k čemupak taková kočička potřebuje tohle?“ zašeptal polohlasem. Naspodu ležela poloautomatická pistole ráže třiašedesát. Malá, dala se snadno schovat. Patřila k oblíbeným zbraním nájemných vrahů a atentátníků, protože výstřel byl tichý sám o sobě, a navíc nebylo složité na hlaveň nasadit vlastnoručně vyrobený tlumič. Když se do zásobníku na devět nábojů dají tříštivé kulky, pistole dokonale splní svůj účel. Ženská zbraň, dokud se nedostala do rukou odborníkovi.

„Ták, tebe si vezmu s sebou,“ sykl tiše. „Máš na ni povolení? Je registrovaná u Springfieldské policie? Určitě ne, vid, zlato. Pěkná, nelegálně držená pistolka z ulice, že?“

Michael O’Connell strčil pistoli do pytle. Dnešní noc se výborně vydařila, pomyslel si, když se ohlédl po nepořádku, který nadělal.

Ředitelka poradenské služby ráno zavolá na policii, dostaví se detektiv a vyslechne je. Řekne jim, aby se podívali, co jim chybí. Případ uzavře s tím, že se dovnitř vloupal pomatený sjetý feťák, který si myslel, že přijde ke snadnému výdělku. Když zjistil, že v podstatě nemá co ukrást, ze vzteku rozmlátil všechno, co mu přišlo pod ruku. Všichni stráví celý den uklízením, opravováním rozbitých dveří a objednáváním zámečnických služeb. Všem včetně advokáta a jeho milenky, která ztrátu nelegálně držené zbraně samozřejmě nenahlásí, to způsobí velké nepříjemnosti.

Všem, kromě Matthew Murphyho, jenž nabude přesvědčení, že jeho kancelář těžké dveře a přídavné zámky úspěšně ochránily. Poblahopřeje sám sobě, usoudí, že jemu nic neukradli, a pravděpodobně se ani nebude obtěžovat zavolat na pojišťovnu.

Jediná jeho aktivita bude spočívat v nákupu nového rámečku na fotografie pro svou sekretářku.

Levného rámečku, dodal O’Connell v duchu a zmizel v noční tmě.

Hlavní vyšetřovatel úřadu okresního návladního pro oblast Hampden byl malý, drobný čtyřicátník, jenž nosil brýle s želvovinovými obroučkami a prořídlé, dlouhé světlé vlasy. Hodil nohy zešikma na stůl, opřel se do červeného koženého křesla a upřeně se na mě zadíval. Působil zároveň přátelsky i nabroušeně, což mě poněkud odrazovalo.

„Takže vy jste přijel kvůli vraždě detektiva Murphyho a zajímá vás, proč se nám případ nepodařilo zdárně uzavřít.“

„Ano,“ přitakal jsem. „Předpokládám, že se tím postupně zabývalo několik různých orgánů, ale kdyby se objevil nějaký adept na zatčení, bylo by právě na vás dotáhnout ten případ úředním šimlem do konce.“

„Správně. Jenže my jsme nikoho neobvinili.“

„Ale podezřelého jste měli?“

Potřásl hlavou. „Několik. To byla naše největší potíž, stručně řečeno.“

„Jak to?“

„Příliš mnoho nepřátel. Nejenom že by Murphyho smrt hromadě lidí přišla vhod, spousta z nich by z ní taky měla upřímnou radost. Murphy byl zavražděn a jeho tělo ledabyle pohozeno na ulici. Divil byste se, pro kolik lidí to znamenalo důvod k oslavě.“

„Museli jste ale přece okruh podezřelých zúžit.“

„To ano, do určité míry ano. Musíte si uvědomit, že ti, které jsme brali v úvahu jako možné pachatele, s policií dvakrát ochotně nespolupracovali. Pořád ještě doufáme, že se někdo někde prokecne, jedno jestli někde v hospodě nebo ve vězení, a že se díky tomu budeme moct zaměřit jen na pár jednotlivců. Nicméně dokud se tak nestane, zůstává vražda bývalého policejního detektiva Murphyho otevřená.“

„Přece jste měli nějaká vodítka…“

Hlavní vyšetřovatel sundal nohy ze stolu a natočil se ke mně čelem.

„Vy jste pana Murphyho znal?“

„Ne.“

„Nebyl zrovna oblíbený,“ sdělil mi a kroutil při tom hlavou. „Často se pohyboval na tenkém ledě – teď mám na mysli, co se zákona týká. Člověk si nemůže být jistý, z které strany práva ta vražda přišla, dokud o ní nebude vědět něco víc. Co nám řeklo tělo v to nepočítám, ono to ostatně stejně nebylo mnoho.“

„Ale něco přece?“

„Způsob zabití jevil všechny známky profesionální práce.“

Vyšetřovatel vstal z křesla, postavil se za mě a strčil mi ukazovák do týla. „Bum. Bum. Dvě střely do hlavy. Třiašedesátka, pravděpodobně s tlumičem. Obě kulky tříštivé, takže se po vyjmutí nedaly porovnat. Tělo někdo odtáhl a pohodil za popelnice. Objevili ho až popeláři další den ráno. Ten, kdo ho zastřelil, dokázal zaskočit Murphyho nepřipraveného. Forenzním technikům tam toho taky moc nenechal. Nenašly se ani prázdné nábojnice, což odpovídá verzi o profesionálním zabijákovi. Musel je najít a vzít s sebou. Tu noc navíc hodně lilo a déšť nám poničil místo činu. Žádní svědkové, žádná jasná vodítka. Od samého začátku náročný případ a není nikdo, kdo by nám ukázal správný směr.“

Obešel mě a tentokrát se usadil na okraji pracovního stolu. Vycenil zuby v úsměvu.

„Co to bylo za vraždu? Pomsta? Vyrovnání dluhů z minulosti? Mohla to být i obyčejná loupež, z peněženky mu zmizely všechny peníze. Ale kreditky tam zůstaly. Zajímavé, co?“ Na chvíli se odmlčel. „A vaše role v tomhle případu? Proč se o něj vlastně zajímáte?“

„Dotýká se okrajově jedné záležitosti, kterou se teď sám zabývám.“ Pečlivě jsem vážil svá slova.

„Policisti vyslechli všechny jeho klienty, prošli všechny případy, na kterých kdy pracoval – nejenom ty aktuální. O který z nich jde?“

„Ashley Freemanová,“ oznámil jsem zdráhavé.

Vyšetřovatel potřásl hlavou. „To je opravdu zvláštní. Podle mě tam není moc co řešit, ten patřil k těm méně závažným. Tímhle případem strávil Murphy sotva pár dní. Kdepak, ten vrah měl co dělat bud s nějakým drogovým gangem, který pomohl Murphy rozbít ještě v době u policie, anebo to byl někdo zapletený do organizovaného zločinu, což by spadalo do doby jeho soukromé praxe. Klidně to mohl být i nějaký polda, co si díky Murphymu prošel šeredným rozvodem. Ti všichni by aspirovali na zatčení spíš než někdo z případu Ashley Freemanové.“

Mlčky jsem pokýval hlavou.

„Víte, co mě na tom ale opravdu zaráží?“

„Ne, co?“ zajímal jsem se.

„Když jsme do toho začali šťourat a vyptávat se, vypadalo to, jako by nás všichni, s kterýma jsme mluvili, očekávali.“

„A co je na tom divného?“

Hlavní vyšetřovatel se znovu usmál. „Murphy pracoval s důvěrnými informacemi, což ostatně odpovídá povaze jeho zaměstnání. Držel všechno v tajnosti, sám byl uzavřený, moc toho nenamluvil.

O své práci nikomu nevyprávěl. Jediný, kdo trochu tušil, čím se zrovna zabývá, byla jeho sekretářka. Ona přepisovala věci do počítače, vyřizovala faktury a vedla evidenci.“

„A ta vám nepomohla?“

„Ta neměla páru, byla úplně mimo. Ale o to nešlo.“ Odmlčel se a pozorně mě sledoval. „Jak to, že o něm lidi, na které měl posvíceno, přesto věděli? Jasně že pár se jich domáklo, že kolem nich čmuchá, ale ti tvořili jen zanedbatelný počet. Nicméně po jeho smrti vypadala situace jinak. Jak říkám, lidi to věděli. Všichni do jednoho. Když jsme jim zazvonili u dveří, čekali na nás s pytlem plným neprůstřelného alibi a dokonalých výmluv. Na tom něco smrdí, a dost odporně. A v tom je ten zásadní problém.“

Vstal jsem a chystal se k odchodu.

„Jestli toužíte po opravdové záhadě do příběhu, pane spisovateli,“ dodal, když jsme si potřásali rukama, „najděte mi odpověď.“

Nic jsem na to neřekl, ale v tu chvíli už jsem ji znal.

/27

ZÁSAH DRUHÝ

Hope to ticho nenáviděla.

Přecházela přes kampus. Čekaly ji poslední tréninky sezóny před zimní přestávkou, byla neustále napjatá, ale přitom nedokázala přesně definovat z čeho. Často se procházela po areálu školy a zničehonic si uvědomila, že spěchá, přitom neměla kam. Jindy jí nečekaně vyschlo v ústech, rty měla vyprahlé, jazyk oteklý a musela se okamžitě napít vody. Nebo jí uprostřed rozhovoru došlo, že netuší, o čem se svým protějškem vlastně mluví. Strach ji paralyzoval. Dny ubíhaly v nesnesitelném tichu, přesto byla přesvědčena, že někde jinde se děje něco strašlivého, něco mnohem horšího.

Ani na vteřinu nevěřila tomu, že Michael O’Connell z jejich života doopravdy zmizel.

Pokud mohla soudit, Scott se naplno vrhl zpět do výuky a Sally se vrátila ke svým rozvodovým vyrovnáním a likvidacím podniků se samolibým uspokojením, jak se jí podařilo vše urovnat a celou situaci zdárně vyřešit. Opět mezi nimi zela hluboká propast, která se stala nedílnou součástí jejich vztahu. Vytratily se i ty nejmenší projevy náklonnosti. Jako by zapomněly, co je pohlazení, jak vypadá kompliment či smích, a už vůbec nemohla být řeč o dotecích vyzývajících k sexuálnímu aktu. Žily pod jednou střechou a spaly v jedné posteli, ale životy už nesdílely, každá si vedle sebe představovala ideál na míle vzdálený skutečnému protějšku. Hope přemítala, jestli Sallyino soužití se Scottem vypadalo v posledních měsících stejně jako teď s ní. Nebo na sobě nedala nic znát, spávala s ním a předstírala vzrušení, vařila a uklízela a mluvila, jako by se nic nestalo, a přitom se při každé možné příležitosti vytrácela za Hope a vyznávala jí lásku?

V dálce se ozýval křik ze sportovního hřiště. Vyřazovací fáze, říkala si v duchu. Ještě jeden zápas. Dva zbývají do semifinále, tři do finále. Sotva se na ně mohla soustředit. Uvázla v marastu úvah o Ashley, O’Connellovi i o své matce a nejvíc myšlenek věnovala Sally. Všechno jí připadalo beznadějné.

Kráčela dál a hlavou jí běžely vzpomínky na dobu, kdy se se Sally seznámily. Láska by měla být vždycky tak prostá, přemítala. Setkání na vernisáži umělecké galerie, nezávazná konverzace, vtípky a smích druhého. Pozvání na skleničku, pak na večeři. Další schůzka za bílého dne a konečně jemný dotek na hřbetu ruky, pousmání, jeden letmý pohled a všechno zapadne na správné místo. Přesně, jak Hope tušila od první chvíle.

Láska, slovo, jež Michael O’Connell neustále opakuje, zatímco ona sama už je týdny, možná měsíce ani nevyslovila. Tvrdí, že mě miluje, řekla jí Ashley. Bylo však zřejmé, že nic z toho, co Michael O’Connell dělá, nemá s láskou nic společného.

Hope svěsila ramena.

Je pryč, přesvědčovala se.

Sally tvrdí, že zmizel.

Scott tvrdí, že zmizel.

Ashley si myslí totéž.

Jenže ona tomu nevěřila.

Neměla však v ruce jediný důkaz toho, že se vrátil.

Uslyšela pokřikování děvčat z fotbalového družstva a viděla, že už se shromáždily uprostřed hřiště. Mezi poskakováním a vyklusáváním si hlavně povídaly a živě u toho gestikulovaly. Sáhla po píšťalce zavěšené na šňůrce kolem krku, ale pak se rozhodla, že jim dopřeje ještě pár minut legrace. Člověk by si měl užívat, dokud je mladý. Tahle životní fáze uteče ze všech nejrychleji.

Vzdychla a zapískala na píšťalku. Řekla si, že bude Ashley s matkou volat každý den, aby měla jistotu, že jsou obě v pořádku. A nedokázala pochopit, proč se k témuž nerozhodli i Scott a Sally.

Sally zírala na novinové titulky a pomalu bledla. Očima hltala každé slovo, pak všechny články pročítala znovu a detaily se učila nazpaměť. VRAŽDA BÝVALÉHO POLICISTY: TĚLO NALEZENO NA ULICI. Když noviny odložila, překvapeně zamrkala na černý pigment na rukou. Došlo jí, že se jí začaly potit dlaně a na kůži ulpěla tiskařská čerň.

POLICISTÉ MLUVÍ O POPRAVĚ, Ta slova ji pronásledovala, jako by se dožadovala neustálé pozornosti. POLICIE PROŠETŘUJE SOUVISLOST S ORGANIZOVANÝM ZLOČINEM.

Tohle se Ashley nijak netýká, běželo jí hlavou.

Sesunula se do křesla, jako by ji někdo praštil do břicha. Naopak, tohle všechno se netýká nikoho jiného.

Ze všeho nejdřív ji napadlo někomu zavolat. Jako právnická znala bezpočet advokátů z úřadu okresního prokurátora a někdo z nich by jí jistě mohl poskytnout podrobné interní informace, které by jí pomohly pochopit, co se stalo. Jednou rukou se natáhla po otočné kartotéce a druhou zvedla sluchátko, ale pak se zarazila. Co to děláš?

Zadržela dech. Nechceš přece, aby se ti někdo přehraboval v soukromých záležitostech. Každý státní zástupce, i kdyby se na vraždě Murphyho podílel nejmenší možnou měrou, jí bude pokládat více otázek, než kdy nabídne odpovědí. Tím hovorem by sebe i své problémy uvrhla do kolotoče událostí, kterému se možná raději vyhne.

Nervózně si odkašlala. Poslala Murphyho za O’Connellem, aby se s ním dohodnul. Podle zprávy, kterou poslal, dopadlo vše na výbornou; problém úspěšně vyřešen, nemáte se čeho obávat. Ashley může klidně dál žít svůj život. A pár dní na to je Murphy mrtev. To nedávalo smysl. Bylo to stejné jako pozorovat Einsteina, jak píše na tabuli 2+2=5 a nikdo ho neopraví.

Sally popadla noviny a přečetla články potřetí.

Z žádného se nedalo soudit, že by byl Michael O’Connell do vraždy zapletený.

Šlo o práci profesionála, očividně zkušeného zabijáka, kterému Murphy zkřížil cestu. Způsob provedení byl daleko za hranicemi možností obyčejného mechanika, blázna do počítačů, občasného studenta a druholigového kriminálníka jako O’Connell, přesvědčovala Sally sama sebe. S nimi to opravdu nemohlo mít nic společného; myslet si něco jiného by byla naprostá hloupost.

Opřela se do křesla a sípavě oddechovala.

Ne, my jsme v bezpečí, je to jen podivná souhra náhod. Murphyho smrt nemá s jejich případem nic společného. Koneckonců, vybrala si detektiva hlavně proto, že mu nevadilo obcházet právo širokým obloukem; jistě si nadělal spoustu nepřátel všude, kam se pohnul. A jeden z nich si s ním teď vyrovnal účty. To bude ono.

Pomalu vydechla. Nejhorší na tom všem je, že ať Murphy pohrozil O’Connellovi, čím chtěl, teď už jeho pohrůžky nemají žádnou váhu. A to pro ně představovalo největší nebezpečí. Pro Michaela O’Connella Murphyho smrt znamenala, že se mu znovu otevírají nové možnosti.

To je odvážná úvaha, pomyslela si, přesto však zvedla sluchátko.

Dělala to s velkým odporem. Bude vypadat jako ta neschopná, jako ta, která nezvládla splnit svou část úkolu. Přesto svému bývalému manželovi musí zavolat.

Vytočila Scottovo číslo a po těle jí začaly opět stékat čůrky potu.

„Četl jsi noviny?“ vyhrkla do telefonu.

Když uslyšel Sallyin hlas, projela Scottem vlna odporu.

„Myslíš The Nezv York Times?“ otázal se úsečně, i když znal odpověď.

Pokaždé, když takto úskočné reagoval, měla Sally chuť jej uškrtit.

„Ne. Místní plátek.“

„Ne, proč?“

„Na první stránce je článek, teda je jich víc, o zavražděném detektivovi. Bývalém policajtovi ze Springfieldu.“

„Hm, skutečně hrozná zpráva. A dál?“

„Je to ten soukromý vyšetřovatel, co jsem ho poslala za O’Connellem. V tu dobu, kdy se ti povedlo dostat Ashley z města. Pár dní nato se za O’Connellem stavil a vyřešil to s ním.“

„Vyřešil to s ním…?“

„Moc jsem se nevyptávala a on mi toho ze zjevných důvodů moc neřekl.“

Scott se váhavě otázal: „A co přesně má ta věc společného s náma? A s Ashley?“

„Nejspíš nic.“ vybreptla Sally spěšně. „Nejspíš je to jen shoda okolností. Série nešťastných náhod, které spolu s největší pravděpodobností vůbec nesouvisí. Podle zprávy, kterou mi ten detektiv poslal, jsme se po jeho setkání s O’Connellem neměli čeho obávat. A pak ho najdou mrtvého. Trochu mě to vyvedlo z konceptu, nedá se s určitostí říct, co to má s čím společného. Ale napadlo mě, že bys o tom měl aspoň vědět. Možná to do určité míry mění situaci.“

„Takže se mi snažíš naznačit,“ pronesl Scott tónem, jakým mluvil ke studentům na přednášce, „že možná máme problém? Zatraceně, doufal jsem, že je to za náma. A že už jsme se toho hajzla zbavili.“

„No, já nevím. Týká se nás to vůbec? Já o tom sice pochybuju, ale chtěla jsem, abys věděl, co se děje, kdyby to náhodou bylo důležité.“

„Heled, Ashley je pořád u Hopiny matky ve Vermontu a zatím se jí daří výborně. Podle mě by se teď měla – nebo my – poohlídnout po novém studijním programu třeba někde v New Yorku, nebo klidně na druhém konci Států v San Francisku. Prostě někde jinde. Sice se jí v Bostonu líbí, to vím, ale shodli jsme se na tom, že začít někde úplně od začátku by nebylo od věci. Tak ať si chvíli odpočine při padajícím listí a prvním sněhu ve Vermontu, a od letního semestru může zase chodit do školy. Toho bysme se teď měli držet a nenechat se vyvést z míry každou hloupostí.“

Sally poslouchala se zatnutými zuby; nesnášela, když jí někdo dělal přednášku.

„Ten člověk je jako chiméra,“ poznamenala.

„Co prosím?“

„Děsivá obří nestvůra z řecké mytologie, přízračný netvor, nahání ti strach, i když nevíš, jestli vůbec existuje.“

„To ano. A?“

„Jenom jiný úhel pohledu. Z akademického hlediska.“ Sally si nedokázala pomoct, musela Scotta provokovat. Tenhle způsob jednání byl pro ně oba po rozchodu typický.

„Hm, no dobře. Držme se nicméně dohodnutého postupu. Potřebujeme výpis Ashleyiných známek, aby si mohla podat přihlášku na jinou fakultu, i kdyby musela začít dálkově. Bylo by dobré, kdyby to zařídil jeden z nás dvou. Lepší nechat to poslat k nám než do Vermontu.“

„Já se o to postarám, dám jim adresu do kanceláře.“ S těmito slovy Sally zavěsila. Bývalý manžel ji jako obvykle dokázal naštvat a jenom jí připomněl, jak dokonale ho zná. Od chvíle, kdy se seznámili, se ani trochu nezměnil, pořád se dalo s jistotou předvídat, co řekne a co udělá.

Otočila se v křesle k oknu a vyhlédla ven. Poslední proužky denního světla dávno ustoupily černé tmě, dokonce i stíny potemněly.

Michael O’Connell sledoval, jak se tytéž stíny s postupujícím dnem prodlužují, od mohutného dubu, který stál asi půl bloku od Sallyina domu. Cítil v sobě čím dál větší energii; vědomí, jak blízko Ashley se zase ocitá, jej povzbuzovalo. Pomalu se rozsvěcovaly lampy veřejného osvětlení, čas od času kolem něj projel automobil.

Nemám moc času. Ale nemyslel si, že by ho tolik potřeboval.

Sally bydlela s Hope v klikaté, postarší ulici s ukázkami všech možných druhů architektury – vedle nově postavených domů v rančerském stylu stály honosné viktoriánské stavby z přelomu století. Čtvrť se zelenala vzrostlými stromy a byl o ni veliký zájem. Místní obyvatelé, většinou lékaři, právníci či učitelé, patřili převážně ke střední třídě. Kolem domů pěstovali zahrádky, živé ploty či trávníky, na nichž se pořádaly různé oslavy. Do zabezpečení svého majetku však příliš neinvestovali, natož aby pořizovali nejmodernější bezpečnostní zařízení.

O’Connell rychle vyrazil. Věděl, že Sally zůstává v práci dlouho do večera a Hope trénuje s děvčaty, dokud vidí na balon. Dost času na to, aby stihl, co potřebuje.

Vzdálenost ukrajoval od jednoho stromu ke druhému, až nakonec neomylně splynul s temným zákoutím u Sallyina domu. Na konci příjezdové cesty stál starý dřevěný plot, jenž chránil zadní dvorek. Když v sousedním domě zablikalo světlo z kuchyně, přikrčil se O’Connell co nejvíce ke zdi.

Dům stál na vyvýšeném pahorku, takže obytná část se nacházela ve výšce nad hlavou. Jak však bylo u postarších staveb obvyklé, i tato měla prostorný suterén. Vcházelo se do něj dveřmi, které byly zapuštěné v neudržovaném dřevěném rámu, jenž pomalu vyhníval. Tyto vchody se téměř nikdy nepoužívaly. O’Connell si s ním hravě poradil a během pár vteřin se ocitl uvnitř.

Dveře nechal pootevřené a z kapsy vytáhl baterku s oblepeným sklíčkem. Když si uvědomil, že jen pár metrů od tohoto provlhlého, plesnivého místa může najít něco, co ho dovede k Ashley, zrychlil se mu dech. Cokoliv mu může prozradit, kde přesně se Ashley skrývá – obálka se zpáteční adresou, účet za telefon, výpis z bankovního konta, papírek s jejím jménem na lednici. Rozrušeně si přejel jazykem po rtech a ruce se mu třásly rozčilením; vloupat se do kanceláře soukromého detektiva byla rutinní záležitost, šlo jen o to odstranit překážku v cestě za Ashley.

Tentokrát však působil jako posel lásky.

Na chvíli se zastavil a nasál do plic zatuchlý vzduch. Kdyby jen viděla, co všechno musím podstoupit, abych ji našel a mohli jsme být spolu, běželo mu hlavou. Konečně by pochopila, že jsme si souzeni. Představoval si, jak jí o tom jednou bude vyprávět. O tom, jak pro ni trpěl a jak jenom kvůli ní porušoval zákon a riskoval svobodu i bezpečí.

A pokud mě ani potom nezačne milovat, říkal si, nezaslouží si milovat nikoho jiného.

Tělo se mu svíjelo v křeči. Snažil se násilím ovládnout; zalapal po vzduchu a chraplavě se nadechl. Uklidni se. V duchu si vybavil tvář Sally, Hope i Scotta a projela jím vlna vzteku. Nedokázal už rozlišit mezi láskou a nenávistí. Když se konečně zklidnil, opatrně vykročil ke starým rozviklaným schodům, které vedly do obytného patra. Nevěděl jistě, co hledat, ale věděl, že se to nachází skoro na dosah ruky.

Otevřel dveře na konci schodiště a ocitl se ve špižírně hned vedle kuchyně. Chtěl se co nejrychleji zbavit baterky – přestože svítila tlumeným světlem, mohla by přitáhnout nežádoucí pozornost. Všiml si řady vypínačů na stěně a rozhodl se pro jeden z krajních. Kuchyň se zalila světlem a Michael O’Connell s úsměvem na rtech vypnul baterku.

Drž se dál od oken a pořádně se tu rozhlídni, říkal si. Někde to tady musí být. Najdeš tu, co potřebuješ. Vydrž, Ashley, už jdu za tebou.

Sotva udělal první krok, z potemnělé předsíně se ozvalo zlověstné zavrčení.

Do jisté doby jsem strach vnímal jako pocit evokovaný vetřelci z vesmíru, duchy, upíry a jinými příšerami, kterými nás zásobuje hollywoodská produkce. V reálném životě mě nejvíc dokázal vyděsit okamžik, kdy se autu přede mnou nečekaně rozsvítí brzdová světla a já v panice dupnu na brzdový pedál. Opravdový, otupující strach však pramení z nejistoty. Vytrvale hlodá v člověku a nelze se mu bránit.

Pozoroval jsem, jak strach poznamenal mladou ženu, která seděla naproti mně. Viděl jsem, kolik jí v obličeji zanechal vrásek a jak kvůli němu zestárla. Nedokázala se zbavit nervových tiků – neustále si nervózně mnula ruce, v koutku oka jí nekontrolované cukalo a hlas se jí třásl.

„Neměla jsem se s vámi scházet.“ hlesla.

Někdy nejde ani tak o strach ze smrti, jako o strach ze života.

Dlaněmi objala hrnek horkého čaje a pomalu ho nesla ke rtům. Venku bylo příšerné horko a všichni zákazníci restaurace v obchodním centru si objednávali vychlazené drinky. Ona však to ubíjející teplo nejspíš vůbec nevnímala.

„Moc si toho vážím.“ opáčil jsem. „Nezdržím vás dlouho, jen se chci o něčem ujistit.“

„Musím už jít. Neměla bych s vámi mluvit. Děti jsou u sestry, nemůžu je u ní nechat moc dlouho. Stěhujeme se. Příští týden odjíždíme do…“ Zarazila se a zavrtěla hlavou. „To vám neřeknu, jistě chápete.“

Trochu se naklonila a já si všiml dlouhé, tenké, vybledlé jizvy podél linie vlasů. „Samozřejmě. Dovolte mi jen v rychlosti,“ nevzdával jsem se, „váš muž byl policejní kapitán, že? A Matthew Murphyho jste si najala v průběhu rozvodu.“

„Správně. Manžel zatajoval příjem, a okrádal tak mě i naše tři děti. Chtěla jsem po Murphym, aby zjistil, kam ty peníze strká. Podle mého právníka se na tu práci ideálně hodil.“

„Váš bývalý muž patřil mezi podezřelé z Murphyho vraždy, že?“

„Ano. Detektivové státní policie ho několikrát vyslýchali, i mně položili pár otázek.“

Potřásla hlavou a doplnila. „Použil mě jako alibi.“

„Jak to?“

„Tu noc, co Murphyho zabili, nás přišel navštívit. Bylo ještě brzo, ale on už byl opilý, nadával a vyhrožoval sebevraždou. Přesvědčoval mě, ať ho pustím dovnitř za dětma. Nemohla jsem se ho zbavit.“

„Soudní příkaz jste neměla?“

„Ale měla. Podle soudce se ke mně nesměl přiblížit na vzdálenost kratší než sto metrů. To mi tak pomohlo. Měří dva metry a váží sto kilo. A kromě toho jsou všichni poldové v kraji jeho kámoši. Co jsem měla dělat, prát se s ním? Volat o pomoc? Koho? Mohl si dělat, co se mu zlíbilo.“

„Omlouvám se. To alibi…“

„Takže, pil čím dál víc a pak mě mlátil, dokud neusnul. Celé hodiny. Ráno se omluvil a slíbil, že už se to nestane. Vydržel to týden.“

„A tohle jste těm detektivům řekla?“

„Nechtěla jsem. Přála bych si tehdy mít dost odvahy na to, říct jim ‚Udělal to. Sám mi o tom řekl/ a zbavit se ho jednou provždy. Ale na to jsem neměla žaludek.“

Chvíli jsem otálel, než jsem opět promluvil. „Zajímalo by mě…“

„Já vím co.“ Přejela si prstem po celé délce jizvy. „Pořezal mě promočním prstenem, když mě bil. Mám to od něj na památku. Zajímá vás, jak se dozvěděl o Murphym, co?“

Přikývl jsem.

„Předhodil mi to, když jsme se jednou hádali. ‚Tak ty sis myslela, že na to očko nepřijdu, co sis na mě najala?‘ křičel na mě.“

Oči se jí zaleskly slzami.

„Přišel mu anonym. Obyčejná hnědá obálka plná kopií. Všechno, co na něj Murphy zjistil, všechny důvěrné informace, o kterých jsem se měla dozvědět jen já a můj právník. Poštovní razítko odněkud z Worcesteru, tam ani nikoho neznám. Kdo mu to mohl poslat? Zaplatila jsem za to dvěma zuby, co mi tehdy vyrazil. Murphyho to mělo stát život, kdybych ovšem měla to štěstí a s pistolí v ruce se za ním vydal můj rozzuřený exmanžel. A možná to Murphyho stálo život i tak, možná že stejnou obálku dostal i někdo jiný. Nevím. Přála jsem si, aby to padlo na mého exmanžela. Všechno by bylo mnohem jednodušší.“

Odsunula se od stolu. „Musím už jít.“ Znepokojeně se rozhlédla kolem sebe a pak se obrátila k odchodu. Vyšla z restaurace a s hlavou sklopenou hluboko mezi rameny spěchala z obchodního centra ven.

Díval jsem se za ní a hlavou mi běželo, jestli jsem právě nezahlédl záblesk Ashleyiny budoucnosti.

/28

ZBĚSILÁ JÍZDA

Hope stála na dlážděném chodníčku před domovními dveřmi, když po trávníku přejely kužely reflektorů Sallyina auta. Zarazila se. Kdysi by ji běžela přivítat s otevřenou náručí, ale teď pořádně nevěděla, co dělat, jestli na ni vůbec čekat před vchodem. Nerozhodně zašoupala nohama a zadívala se někam na druhou stranu do tmy. Zdálo se jí, že obě chodí domů čím dál později, aby se vyhnuly nepříjemně tichým společným večerům.

„Ahoj.“ pozdravila, když Sally zabouchla dveře auta.

„Ahoj,“ utrousila Sally vyčerpaně.

„Těžký den?“

Sally pomalu přecházela trávník. „Ano,“ přitakala neurčitě. „Povím ti to uvnitř.“

Hope pokývala hlavou a přistoupila ke dveřím. Strčila klíč do zámku a otevřela dokořán. Uvnitř byla hluboká tma, jaico by se přes práh přehoupla temná čerň zvenčí, jako by vstupovaly do divokého proudu řeky. Hope vstoupila dovnitř a v tu chvíli věděla, že něco není v pořádku. Prudce se nadechla.

„Bezméne!“ zvolala.

Rozsvítila v chodbě a znovu křikla: „Bezméne!“

Pak vydechla. „Bože…“

Shodila batoh na podlahu a rychle udělala pár kroků. Přepadl ji strach a tělem cloumala nesourodá směsice pocitů – mrazení v zádech, návaly horka a zpocené dlaně. „Bezméne!“ zakřičela hystericky. V jejím hlase se odráželo panické zděšení. Sally mezitím rozsvěcovala po celém patře, nejprve v obývacím pokoji, pak v hale a v televizní místnosti. A nakonec v kuchyni.

Pes ležel na zemi bez hnutí, nohy volně od sebe.

Hope zaúpěla a vrhla se k němu. Nikdy necítila takovou bezmoc. Ruce zabořila do srsti a zkoumala teplotu těla, pak se sklonila a přitiskla ucho k hrudníku, jestli zaslechne tlukot srdce. Sally stála mezi dveřmi jako přikovaná. „Je…“

Hope v odpověď zasténala, oči zalité slzami. Vsunula ruce pod nehybné tělo a zvedla je v náručí. Obrátila se k Sally a beze slov vyrazily zpět do tmy,

Sally se řítila po mezinárodní dálnici jako nikdy v životě. Uháněly na veterinární kliniku směrem na jih do Springfieldu, co nejrychleji to šlo, ale když se ručička tachometru vyhoupla ke sto šedesátce, Hope zašeptala: „Nemusíš tak rychle, Sally. To stačí.“

Tohle alespoň Sally slyšela – Hope měla obličej zabořený v Bezménově čenichu a nebylo jí dobře rozumět. Jako blesk se přehnaly posledními kilometry dálnice a za několik minut už projížděly tichými ulicemi města. Sally ze sebe nedokázala vypravit nic povzbuzujícího, ale každé Hopino zavzlykání ze zadního sedadla jí projelo jako nabroušená čepel.

Když spatřila červenobílý nápis POHOTOVOST, strhla volant ke vchodu a zastavila. Kvílení brzd zburcovalo ošetřovatelku u přepážky přímo za prosklenými posuvnými dveřmi. Hope ušla s bezvládným Bezménem sotva pár kroků, když k ní žena přiskočila i s nosítky.

Než Sally zaparkovala a přiběhla do nemocnice, Hope už seděla schoulená v čekárně, hlavu schovanou v dlaních. Ani nevzhlédla, když se Sally posadila vedle ní.

„To bude…,“ Sally větu nedokončila.

„Je mrtvý, vím to,“ vzlykla Hope. „Neslyšela jsem tlukot srdce, nenahmatala puls. Necítila jsem ani jeho dech. Byl starý, ale… Neměly jsme sem jezdit. To se prostě stává, když zestárnou, prostě to najednou přijde.“

Sally vrhla letmý pohled na hodinky. Za chvíli se v čekárně určitě objeví ošetřující lékař a oznámí Hope, co už sama věděla. K jejímu překvapení však uběhlo celých pět minut, pak deset a po dvaceti minutách stále čekaly bez jediné zprávy. Teprve po půlhodině vyšel ze sálu vysoký mladý muž v zelené nemocniční uniformě, přes kterou měl přehozený bílý laboratorní plášť. „Paní Frazierová?“ pronesl tichým, vlídným hlasem, v němž se odrážela zkušenost s podobnými chvílemi jako tato, a pohlédl na Hope.

„To jsem já,“ pronesla Hope plačtivě.

„Je mi líto.“ pravil lékař pomalu. „Snažili jsme se ho oživovat, ale když jste ho přivezly, byl už mrtvý.“

„Já vím,“ přikývla Hope. „Ale musela jsem se aspoň pokusit…“

„Víc už jste pro něj udělat nemohla,“ uklidňoval ji veterinář. „A my taky ne.“

„Ano. Já vím. Děkuju.“ Jako by každé slovo musela dolovat z ledové jámy pod srdcem.

„Nebyl už nejmladší,“ konejšil ji zvěrolékař.

„Patnáct let,“ přisvědčila Hope.

Doktor pokýval hlavou. Chvíli vypadal, že o něčem přemýšlí, a pak se zeptal: „Kde jste ho našly?“

„Když jsme přišly domů, ležel v kuchyni na podlaze.“

Veterinář se zhluboka nadechl. „Šly byste, prosím, se mnou dovnitř? Můžete se rozloučit. A taky bych vám chtěl něco ukázat.“

„Dobře.“ Hope se bezúspěšně snažila zadržet slzy, které se jí draly do očí. „Ráda bych ho ještě viděla. Ještě naposled.“ Následovala lékaře dvojitými létacími dveřmi. Sally se držela pár kroků za nimi.

Sál se topil v jasném světle ze stropních těles. Nijak se nelišil od běžných nemocničních místností; byl vybaven klimatizací a různými lékařskými přístroji. Uprostřed stál lesklý ocelový stůl, jenž nemilosrdně odrážel paprsky světla, a na něm ležel Bezmén, srst na hrudi rozcuchanou. Hope jej pohladila po boku. Měl zavřené oči a vypadal, jako by spokojeně odpočíval.

Veterinář jí dopřál chvíli v tichosti, než se jemně zeptal: „Když jste dnes přišly domů, nevšimly jste si něčeho neobvyklého?“

Hope se otočila. „Co prosím? Jak neobvyklého?“

„Co máte na mysli?“ vložila se do toho Sally.

„Třeba nějaké známky vloupání.“

Hope se na něj zmateně zadívala. „Já asi nechápu, kam směřujete.“

Zvěrolékař si stoupl vedle ní. „Vím, že je to pro vás těžké, a je mi líto, co se stalo. Ale když jsme Bezména vyšetřovali, našli jsme pár nezvyklých stop.“

„Co tím míníte?“ otázala se Hope nechápavě.

Veterinář se sehnul nad bezvládné psí tělíčko a odhrnul srst na krku. „Vidíte ty červené pruhy? To jsou pohmožděniny, typická známka rdoušení. A podívejte se sem.“ vybídl je. Opatrně Bezménovi nadzvedl pysky a odhalil řadu zubů. „To vypadá na kousky kůže, taky nějaká krev. Tu jsme objevili i na jeho tlapkách a kolem drápků měl zachycená textilní vlákna.“

Hope na lékaře stále jen bezradně hleděla.

„Až přijedete domů, zkontrolujte okna a dveře, jestli na nich nejsou známky násilného vniknutí.“ Muž přejel pohledem na Sally, pak zase k Hope, a jako by se jim pokoušel alespoň trochu vynahradit jejich ztrátu, neznatelně se pousmál a řekl: „Bez ohledu na stáří věděl, koho bránit,“ pronesl tiše. „Bez pitvy to samozřejmě nemohu tvrdit s jistotou, ale podle mě zemřel Bezmén v boji.“

„Kdo Murphyho zastřelil?“ tázal jsem se. „Vy věříte tomu, že to udělal O’Connell?“

Podívala se na mě, jako bych pronesl něco nepatřičného. Seděli jsme v jejím obývacím pokoji, a zatímco rozvažovala, rozhlížel jsem se po místnosti. Až v tu chvíli jsem si uvědomil, že nemá nikde žádné fotografie.

Pousmála se. „Měl byste se spis ptát sám sebe. Měl Michael O’Connell opravdu zapotřebí zabíjet Murphyho? Nejspíš by to udělal rád. Měl zbraň, měl příležitost. Ale nestačilo snad, že rozeslal důvěrné informace tolika různým lidem, aby dosáhl žádaného cíle? Jistě se mohl oprávněně domnívat, že někdo z toho širokého okruhu lidí zareaguje násilím. Nebyl by to přesně jeho styl, pozorovat vše zpovzdáli? Neviditelně tahat za nitky a vytvářet vhodné situace? Potřeboval se detektiva zbavit. Matthew Murphy se pohyboval ve světě, který O’Connell znal – a znal ho dobře. A krom toho si velice dobře uvědomoval, jakou hrozbu pro něj Murphy představuje. V tom, jakou měrou se spoléhal na násilí, se od O’Connella moc nelišil. O’Connell ho musel odstranit. A to se mu povedlo, ne?“

Pohlédla na mě a ztišila hlas, skoro šeptala. „Jak se člověk chová? Co dělá? Není těžké zareagovat, když na vás nepřítel namíří zbraň. Jenže tím největším nepřítelem jsme si obvykle my sami, protože nechceme věřit tomu, co máme před očima. Když se schyluje k bouřce, neříkáme si mnohdy, že nebude hřmít? A že přehradu povodeň určitě neprorazí? Je tak snadné nás nachytat.“

Nadechla se, a jak bylo jejím zvykem, zadívala se ven z okna.

„A udržíme se pak nad vodou, nebo se utopíme?“

/ 29

S BROKOVNICÍ NA KLÍNĚ

Chybíš mi, Michaeli. Miluju tě. Přijed a zachraň mě.

Slyšel Ashleyin hlas tak jasně, jako by seděla na sedadle spolujezdce. Několikrát si přehrával ta slova v hlavě, pokaždé s jinou modulací. Jednou ho Ashley úpěnlivě prosila, jindy smyslně provokovala. Její slova na něj působila jako pohlazení.

Jako vojáka, který prochází minovým polem na obtížné misi, nebo jako záchranáře, jenž se vrhá do bouřlivých vod, viděl O’Connell sám sebe, když přejížděl hranice státu Vermont. Za chvíli už se setká s Ashley, už není cesty zpět.

Prsty si přejel škrábance na hřbetu ruky a na předloktí. Krvácení z kousancú na lýtku se mu podařilo zastavit pomocí gázy z autolékárničky, kterou vozil v přihrádce v palubní desce. Měl velké štěstí, že mu pes nepřekousl Achillovu šlachu. Džínsy měl nad kotníkem roztrhané a určitě na nich byly zaschlé fleky od krve. Ráno se bude muset převléct, ale jinak ze souboje vyvázl mnohem lépe než soupeř.

Natáhl se nad sebe a rozsvítil stropní svítidlo auta. Podíval se do mapy, kterou měl rozloženou na kolenou, a v duchu kalkuloval. K Ashley mu chybělo necelých devadesát minut jízdy včetně časové rezervy na možné zajíždky ve změti polních cest, jež vedly k domu Catherine Frazierové.

Usmál se a v hlavě se mu znovu rozezněl Ashleyin hlas. Chybíš mi, Michaeli. Miluju tě. Přijed a zachraň mě. Vyznal se v ní lépe než ona sama.

S vrznutím pootevřel okýnko a pustil dovnitř trochu čerstvého vzduchu. Potřeboval se uklidnit. Podle O’Connella existovaly dvě Ashley. První ho odmítala, zlobila se na něj a vystrašeně se mu snažila uniknout. Tahle Ashley patřila k Sally, Scottovi a té bláznivé Hope. Při vzpomínce na Ashley inu rodinu znechuceně svraštil čelo. Ti tři měli mezi sebou podivně zvrácený vztah. Ashley na tom bude mnohem lépe, až ji zachrání.

Opravdová, okouzlující Ashley s ním popíjela u stolu a smála se jeho vtípkům. S opravdovou Ashley jej pojilo silné fyzické i emocionální pouto. Tahle Ashley mu otevřela dveře do svého srdce, byť jen na malou chvíli. Tuto Ashley musí znovu najít.

Osvobodit ji.

Osoba, za kterou Ashley pokládali její rodiče a nevlastní lesbická matka, je jen pouhým stínem opravdové Ashley. Obraz studentky zapálené do výtvarného umění, jež ve volném čase otročí v muzeu, vytvořila skupinka ubohých, slabošských středostavovských liberálů, kteří příliš toužili po tom, aby se jim dcera podobala a vedla stejně nicotný život jako oni. Opravdová Ashley na něj čekala jako na prince z pohádky, jenž jí nabídne něco jiného, zvláštního. Dychtila po dobrodružství, po životě na hraně, po životě za hranicemi uznávaných pravidel. Samozřejmě se dalo očekávat, že ji svoboda, kterou Michael ztělesňoval, bude děsit a že se bude zdráhat jej následovat. Vzrušení, které nabízel, jí nutně muselo nahánět strach.

Jde jen o to jí všechno ukázat.

Znovu se pro sebe pousmál. Nebude to lehké a čeká ho ještě hodně námahy, ale nepochyboval o tom, že nakonec se mu podaří ji přesvědčit.

Procházela jím vlna vzrušení. Ostře šlápl na plyn a auto vystřelilo dopředu jako šíp. Během pár vteřin se zařadil do levého pruhu a pořád zrychloval. Nikdo jej nezastaví. Dnes v noci rozhodně ne.

Jsi blízko, běželo mu hlavou, už jsi velice blízko.

Hope se nechala objímat neproniknutelnou nocí. Zahalila se do tmy a doufala, že jí pomůže zmírnit utrpení. Z ženy vyzařoval přízračný klid, obklopovalo ji studené ticho. Jako by na sedadle spolujezdce seděl jen Hopin duch.

Sally mlčky řídila a nechávala partnerku se svými myšlenkami. Trochu provinile si uvědomila, že nad smrtí Bezména necítí takovou lítost, jak by asi měla. Hlavou jí však letěly jiné myšlenky. Přestože utrpěli bolestnou ztrátu, jako mnohem zásadnější problém se jí jevil způsob, jakým Bezmén zemřel, a potenciální důsledky takového činu. Čím víc se snažila přijít na to, co se ten večer odehrálo, tím naléhavěji cítila potřebu něco podniknout.

Když vůz s křupáním zastavil na štěrkem sypané příjezdové cestě, Sally se obrátila k partnerce a řekla. „Je mi to moc líto, Hope. Vím, jak moc pro tebe Bezmén znamenal.“

První něžná slova za posledních několik měsíců, pomyslela si Hope. S povzdechem vystoupila z auta. Pod nohama jí šustilo spadané listí, když přecházela po trávníku k domovním dveřím. Těsně před nimi se zastavila a pečlivě je prohlížela. „Tady nic,“ vzdychla, „pokud ovšem ten někdo nedokáže otevřít zámek, aniž se to pozná, což pravděpodobně dokáže. Tady by si ho ale někdo všiml, soused nebo poslíček, kolemjdoucí, kdokoliv.“

„Podíváme se dozadu kolem suterénu a bočních oken,“ navrhla Sally.

Hope přikývla na souhlas. „Já zkontroluju zadní vchod, ty se mrkni na okna, zvlášť na to, co vede do knihovny.“

Během minuty stála Hope před rozbitým dveřním rámem. Chvíli jen beze slova zírala na dřevěné třísky, které se válely všude kolem, a pak zvolala: „Sally! Pojd sem!“

Suterén osvětlovala jediná žárovka bez stínítka, jež na stěny zatuchlé místnosti vrhala děsivé stíny. Hope si vzpomněla, jak se Ashley jako malá třásla už při pomyšlení, že by sem měla jít o samotě. Bála se, že se v temných rozích a pavučinách skrývají zlí skřítci a duchové. Nejčastěji ji na nutných výpravách k automatické pračce, která ve sklepě stála, doprovázel Bezmén. Ještě jako teenager, i když jí rozum dávno nedovolil věřit na strašidla, obvykle posbírala přiléhavé džínsy a vyzývavé prádlo, které úzkostlivě tajila před matkou, popadla psí keks a otevřela dveře do sklepa. Bezmén se dychtivě pustil po rozvrzaných schodech dolů a nadělal přitom tolik rámusu, že by zaplašil i toho nejvytrvalejšího démona, kdyby se tam snad odvážil zůstat. Pak se posadil na zem, netrpělivě mával oháňkou a čekal, až za ním sejde Ashley dolů a dá mu zaslouženou odměnu.

Hope se otočila k Sally, která k ní mezitím sešla po schůdcích. „Tudy se dostal dovnitř.“

Sally pohlédla na odštěpky dřeva a pokývala hlavou. Když se Hope protáhla kolem ní dovnitř, ustoupila Sally stranou.

„Na cestu si asi svítil nějakou minibaterkou. Vyběhl po schodech nahoru a potom šel do kuchyně.“

„Odkud ho pravděpodobně uslyšel nebo ucítil Bezmén,“ doplnila Sally.

Hope si povzdechla. „Bezmén obvykle čekával v chodbě za dveřma, takže když se najednou ozvalo něco z druhé strany, bylo mu jasné, že to nemůžeš být ani ty, ani já. A ani Ashley.“

Rozhlédla se po kuchyni. „A tady došlo k zápasu,“ špitla. K poslednímu zápasu, blesklo jí hlavou. Před pčima viděla, jak tam Bezmén stojí s naježenou srstí za krkem a cení své staré zuby. Jeho domov, jeho rodina. Přes něj se nikdo nedostane, i když už skoro neviděl ani neslyšel. Bez boje by se nevzdal. Hope si odkašlala, aby zadržela slzy, které se jí zase draly do očí. Dřepla si na bobek a zkoumala podlahu. „Podívej,“ řekla po několika vteřinách. „Přímo tady.“

Sally se podívala na zem. „Co je to?“

„Krev. Nic jiného to být nemůže, a navíc není Bezménova“

„Jo, to máš asi pravdu,“ přitakala Sally a po chvíli dodala: „Hodný pes.“

„Co tady ale mohl kdo pohledávat?“

Tentokrát se prudce nadechla Sally. „Byl to on,“ odvětila neslyšně.

„On? Ty myslíš…“

„Ten magor, O’Connell.“

„Ale vždyť jsi… tvrdila jsi, že už nás nebude otravovat. Ten soukromý detektiv ti přece řekl…“

„Murphyho, toho detektiva, našli včera mrtvého. Někdo ho zavraždil.“

Hope vytřeštila oči.

„Chtěla jsem ti to říct až doma.“ Dál Sally nemusela nic vysvětlovat.

„Někdo ho zavraždil? Jak? A kde se to stalo?“

„V nějaké postranní ulici ve Springfieldu. Podle novin to vypadá na popravu.“

„A tím se, sakra, myslí co?“ tázala se Hope. Hlas jí přeskakoval.

„To znamená, že k němu někdo zezadu přistoupil a chladnokrevně mu vpálil dvě kulky do týla.“ objasnila Sally suše. V hlase jí však zazněly obavy.

„Ty myslíš, že to udělal on? Proč?“

„To nevím…, s jistotou se nedá nic říct. Murphyho nenáviděla spousta lidí a mohl to být kdokoliv…“

„Nás ale nikdo jiný nezajímá. Ty teda myslíš…,“ Hope zazírala na krvavé skvrny na podlaze. „Takže to mohl udělat kdokoliv ze Springfieldu. Ale tohle vloupání má podle tebe na svědomí…“

„A kdo jiný?“

„Mohl to být obyčejný zloděj. V téhle čtvrti by to přece nebylo nic až tak divného.“

„I tak se to nestává často. A když už, obvykle za tím stojí pár výrostků. Tohle na ně nevypadá. Ukradli nám něco?“

„Ne.“

„Tak kdo jiný by to byl?“

„Pokud to ale byl O’Connell, pak to znamená…“

„Že jde zase po Ashley, to je jasné.“

„Ale co hledal tady?“ hlesla Hope nakonec.

Sally se při tom pomyšlení otřásla. „Informace.“

„Scott přece vymyslel tu báchorku o Itálii. Myslela jsem si, že zabrala. Že ten magor věří, že se Ashley přehrabuje v renesančním umění a dlouho se tu neukáže.“

Sally potřásla hlavou. „To nevíme jistě,“ opáčila stroze. „Netušíme, co O’Connell ví nebo neví, co si myslí a co se mu podařilo zjistit. Nebo udělat. S jistotou víme jen to, že zavraždili Murphyho a teď je mrtvý i Bezmén. A jestli obojí spáchal jeden člověk? Tady pořád tápeme ve tmě.“ Povzdechla a rukou sevřenou v pěst si jemně zabouchala do čela. „Ničím si nemůžeme být jistí.“

Hope se znovu zaměřila na podlahu. Zdálo se jí, že zahlédla pár kapek krve i u dveří, které vedly ze sklepa. „Porozhlídnem se tu a uvidíme, jestli se nám podaří zjistit, kde všude se pohyboval.“

Sally na chvíli zavřela oči a opřela se o stěnu. Pomalu vydechla. „Aspoň že tady nenašel nic, z čeho by mohl zjistit, kde je.

Na to jsem si dávala veliký pozor.“ Otevřela oči. „A když ten hajzl narazil na Bezména, který se jen tak nedal, pravděpodobně odsud utekl s prázdnýma rukama.“

Hope souhlasně přikývla, i když uvnitř si nebyla tak jistá. „Stejně se ještě podíváme kolem.“

Další cákanec krve objevily v chodbě, která vedla k malé místnosti s televizí a příruční knihovnou.

Hope přejížděla očima po pokoji a snažila se najít cokoliv, co by dokazovalo, že nezvaný host byl skutečně O’Connell. Když jí pohled sklouzl k telefonu, zalapala po dechu. „Sally,“ šeptla. „Podívej.“

Na přístroji se matně lesklo několik karmínových kapek.

„Proč by sahal na telefon…,“ začala Sally, ale v ten moment se zarazila. Na záznamníku blikalo červené světýlko. Zmáčkla tlačítko přehrávání a místností se rozezněl Ashleyin spokojený hlas.

„Ahoj, mami. A Hope, taky zdravím! Stýská se mi po vás, ale s Catherine se máme skvěle. Zrovna se chystáme na večeři, ale ještě mě napadlo, jestli bych se nemohla někdy stavit domů. Catherine by mi půjčila auto, takže bez obav. Potřebovala bych si vzít pár teplejších věcí. Ve Vermontu je sice přes den hezky, ale k večeru už je pořádná zima, tak bych si zajela pro bundu a nějaké bytelnější boty. No, tak to jsem se jen chtěla zeptat, zavolám později. Mějte se!“

„Ach bože,“ zakoktala Sally. „To ne.“

„Teď to ví,“ konstatovala Hope ztuhle. „Ví, kde je.“

Sally v šoku zavrávorala. Ochromená hrůzou se obrátila k Hope, krve by se v ní nedořezal.

„A to není všechno,“ dodala Hope rezignovaně. Sally následovala pohled jejích očí ke knihovničce. Na druhé polici shora stály rámečky s rodinnými fotografiemi – Hope a Sally v objetí, Bezmén, společná fotka s Ashley. Mezi nimi se vždycky vyjímal podařený snímek z výletu do pohoří Green Mountains, který z profilu zachycoval Ashleyinu tvář při západu slunce. Nikdo z nich nevypadal na žádné fotce tak šťastně a tahle byla jejich oblíbená i proto, že zachycovala ten prchavý okamžik, kdy se z vyhublé dívky s rovnátky stává krásná mladá žena.

Ta fotografie stávala uprostřed poličky.

Teď po ní zbylo jen prázdné místo.

S hrdlem sevřeným úzkostí se Sally vrhla k telefonu a vytočila Catherinino číslo. A poté jen bezmocně poslouchala nekonečný vyzváněcí tón, na který nikdo nereagoval.

Scott se ten večer rozhodl jet na přednášku, kterou pořádala sousední fakulta. Vystupoval na ní profesor právnické fakulty Harvardské univerzity s příspěvkem o ústavních právech. Mluvil o historickém vývoji právního řízení od prvních pravidel až k soudobým zákonným podmínkám procesu a Scott byl s jeho projevem nadmíru spokojen. Cestou domů se zastavil v čínské restauraci a koupil si s sebou pikantní směs kuřecích a hovězích nudliček se zeleninou a jemnými nudlemi. Cítil v sobě tolik energie, že se dokonce těšil i na osamělý večer ve společnosti nudných esejů.

Připomněl si, že musí v průběhu večera zavolat Ashley. Jen tak, aby věděl, jak se jí daří a jestli nepotřebuje peníze; bylo mu trochu nepříjemné, že Ashleyin pobyt ve Vermontu sponzoruje Catherine, a usoudil, že by se měli dohodnout na nějakém rozumném vyrovnání, obzvlášť když netuší, jak dlouho tam ještě dcera zůstane. Dlouho jistě ne, ale přesto pro Catherine představovala určitou zátěž. Scott se s Hopinou matkou setkal jen párkrát při velice formálních příležitostech a netušil, jak na tom je finančně. Věděl jen, že si oblíbila Ashley, a to ji v jeho očích stavělo do příznivého světla.

Jídlo už prosakovalo dnem papírové krabičky, když otevřel dveře domu a uslyšel vyzvánění telefonu. Hodil zabalený pokrm na kuchyňskou linku a spěchal zvednout sluchátko.

„Ano? Prosím?“ ohlásil se.

„Scotte, tady Sally. Byl tady, zabil Bezména, teď ví, kde je Ashley, a já se jim nemůžu dovolat.“

Mluvila o překot a hlas se jí zadrhával.

„Uklidni se, Sally,“ požádal ji. „Řekni mi jedno po druhém.“

Slyšel ozvěnu svého hlasu – klidný, vyrovnaný tón.

Vůbec nedával znát, jak se mu rozbušilo srdce a zrychlil dech, jak se mu zamotala hlava a zatmělo před očima. Jako by padal do propasti, jejíž dno se ztrácelo v nedohlednu.

Ashley s Catherine pomalu procházely ulicemi Brattleboro zpět k autu, každá v ruce kelímek s kávou. Míjely prodejní galerie, železářství, obchody s outdoorovým vybavením i knihkupectví. Ashley připomínaly studentské městečko, ve kterém vyrostla. V prostředí, kde se koloběh života řídí střídáním ročních období a kde by se lidé mohli přetrhnout, aby se tu všichni bez rozdílu cítili co nejlépe, se na všechny starosti dalo snadno zapomenout. Nedokázala si představit, že by jí tady něco hrozilo.

Z města se dalo ke Catherininu domku utopenému mezi kopci daleko od sousedních stavení dojet za dvacet minut. Catherine nechala dívku řídit; stěžovala si, že už jí oči neslouží jako dřív a že ve tmě daleko hůř vidí, ale Ashley ji podezírala, že si chce jen v klidu vychutnat své latté. Vůbec jí to nevadilo. Věděla totiž, že stará dáma se příznakům stáří urputně brání a nenechává se jimi nijak omezovat – hlasité nářky jí v nekonečném boji s přibývajícími léty paradoxně pomáhaly.

V jedné chvíli Catherine pokynula směrem k silnici. „Ať nesrazíš nějakou vysokou, to by nebylo nic příjemného. Ani pro jelena, ani pro auto. A ani pro nás.“

Ashley poslušně zpomalila a letmo zkontrolovala situaci ve zpětném zrcátku. Velikou rychlostí se k nim přibližoval pár reflektorů. „Někdo tu má naspěch,“ utrousila.

Pro jistotu zlehka sešlápla brzdový pedál, aby je řidič nepřehlédl.

„Ježíšikriste!“ vykřikla znenadání.

Vůz se přiřítil až k jejich nárazníku a držel se pár centimetrů za nimi.

„O co ti sakra jde?“ zařvala Ashley. „Táhni!“

„Uklidni se,“ napomenula ji Catherine, ale sama zaryla nehty do sedačky.

„Do prdele, nech toho!“ zakřičela Ashley, když řidič za nimi přepnul potkávací světla na dálková. Vnitřek jejich auta se okamžitě zalil jasným světlem.

Nedokázala rozpoznat, kdo pronásledující vůz řídí, natož aby viděla výrobní značku nebo model. Oběma rukama pevně sevřela volant a sjela na opuštěnou vedlejší silnici.

„Nech ho předjet,“ radila Catherine a snažila se nedat najevo znepokojení. Otáčela se za sebe, ale bezpečnostní pás jí nedával moc prostoru a dálková světla ji příliš oslňovala. „Hned jak to půjde, zajed ke krajnici. Silnice se tu za chvíli rozšiřuje.“ Nutila se ke klidu, ale zároveň se pokoušela myslet dopředu a odhadnout, kolik budou mít kde místa. Místní komunikace znala jako své boty.

Ashley šlápla na plyn, aby získala alespoň trochu odstupu, ale vozovka byla příliš úzká a křivolaká. Vůz za nimi také zrychlil a stále se držel v těsném závěsu. Ashley opět zpomalila.

„Co to sakra vyvádí?“ zvolala znovu.

„Nezastavuj,“ přikázala Catherine. „Ať se děje cokoliv, nesmíš zastavit. Ten hajzl!“

„Co když do nás narazí?“ zajíkala se Ashley.

„Zpomal, určitě nás předjede. Jestli do nás narazí, jed dál. Zhruba po kilometru se cesta dělí, tam odboč doprava a pojedem zpátky na město. Dovede nás ke zbrojnici, možná i na policii.“

Ashley jen souhlasně zamručela.

Že v nedalekém Brattleboro slouží policisté, ambulance i hasiči čtyřiadvacet hodin denně, zatímco tady se po desáté večer museli obyvatelé spolehnout na skupinky dobrovolníků, které se navíc musely přivolat vysílačkou, si Catherine nechala pro sebe. Chtěla se podívat na hodinky, ale bála se pustit sedačky.

„Tam, támhle vpravo!“ zahlaholila najednou. Asi půl kilometru před nimi se vozovka nepatrně rozšiřovala. Obvykle se na tomto místě otáčely školní autobusy. „Vjed tam!“

Ashley kývla a znovu šlápla na plyn. Auto se jich nepustilo, ani když nečekaně strhla řízení na rozšířenou krajnici. Snažila se o co nejprudší pohyb a doufala, že vůz za nimi prostě přejede dál.

Jenže nepřejel.

Ozvalo se kvílení brzd a typické hrabání pneumatik o suchý, nerovný povrch.

„Drž se!“ křikla Ashley.

Obě se připravily na náraz a Ashley dupla na brzdový pedál. Vůz okamžitě zahalil oblak prachu a obě slyšely, jak se od podvozku až ke kmenům přilehlých stromů odráží kusy štěrkového kamene.

Catherine vyletěla ruka před obličej v očekávání spršky střepů, zatímco Ashley se opřela do sedadla a zápolila se smykem.

Stočila volant proti směru smyku, jak ji to naučil otec, a podařilo se jí získat nad vozem kontrolu dřív, než skončil v náspu. Konec auta sebou stále házel ze strany na stranu, ale Ashley nepřestávala zápasit s volantem a nakonec dokázala vůz vyrovnat. Vrhla letmý pohled ven a čekala, že uvidí pronásledovatele prosvištět kolem nich. Nic takového se však nestalo.

Vůz se s rachotem zastavil a Ashley se okamžitě otočila za sebe v očekávání kuželů dálkových světel a následného nárazu.

Catherine vrhla zpětná síla do opěradla. Praštila se do hlavy o okýnko a hlasitě zaskučela. „Pozor!“ vykřikla. I ona očekávala další náraz.

Kolem nich se však rozléhalo jen hrobové ticho.

Scott naslouchal vyzváněcímu tónu s vědomím, že nikdo nezvedne sluchátko.

Přesvědčoval sám sebe, že zatím není třeba dělat si těžkou hlavu. Nejspíš šly jenom na večeři a ještě se nevrátily. Ashley ráda zůstávala vzhůru dlouho do noci a určitě Catherine přemluvila, aby spolu poseděly u baru nebo si ještě zašly do kina. Mohly se zdržet z tisíce důvodů. Nepanikař. Bezdůvodná hysterie nikomu neprospěje a přispěje jenom k tomu, že až se konečně dovolají, Ashley se na ně naštve. A stejně roztrpčená z toho bude i Catherine – nesnášela, když s ní jednali, jako by byla úplně neschopná.

Zhluboka se nadechl a vytočil číslo své bývalé manželky.

„Sally? Nikdo mi to nebere.“

„Podle mě je v nebezpečí, Scotte. Jsem o tom přesvědčená.“

„Co tě k tomu vede? Co tentokrát?“

Sally v hlavě naskočila zvrácená rovnice: mrtvý pes krát mrtvý detektiv, děleno rozlámaným dveřním rámem, umocněno na exponent chybějící fotografie. A výsledek je… Ale místo toho řekla jen: „Stalo se toho příliš, abych to teď všechno vysvětlovala, ale…“

„Proč mi to nemůžeš vysvětlit?“ přerušil ji Scott pedantský.

„Protože,“ procedila Sally mezi zuby, „každá vteřina zdržení může znamenat…“

Větu nedokončila. Zela mezi nimi hluboká propast, i když mlčeli.

„Zavolej mi Hope,“ požádal zničehonic Scott.

To Sally překvapilo. „Stojí hned tady u mě, ale…“

„Dej mi ji k telefonu.“

Ozvalo se šmátrání při předávání sluchátka a pak se ozvalo: „Scotte?“

„Nedovolal jsem se. Ani na záznamník.“

„Máma žádný nemá. Tvrdí, že si má člověk zavolat ještě jednou, jestli jí něco chce.“

„Myslíš, že…“

„Ano.“

„Zavoláme na policii?“ otázal se Scott váhavě.

Hope chvíli mlčela. „Já to zařídím. Většinu policajtů tam znám, aspoň zběžně. Sakra, dva z nich se mnou dokonce chodili do školy, můžu někoho požádat, aby za mámou zajel a zkontroloval to tam.“

„Mohla bys zkusit nevyvolávat zbytečný rozruch?“

„Jasně. Řeknu prostě, že se nemůžu dovolat matce a že o ni mám strach, protože už není nejmladší. Všichni ji tam znají, to nebude problém.“

„Fajn, tak to udělej,“ souhlasil Scott. „A vyřid Sally, že jedu za nima. Jestli se ti podaří dovolat Catherine, řekni jí, že dorazím někdy v noci. Jo, a potřebuju nasměrovat.“

Hope v průběhu telefonního hovoru po očku sledovala Sally. Stála nehnuté opodál, v obličeji bílá jako křída, ruce se jí nekontrolovatelně třásly. Hope ještě nikdy neviděla partnerku takhle vystrašenou a děsilo ji to stejně jako hustá, beztvará noc, která je obklopovala.

Catherine promluvila jako první. „Ashley? Jsi v pořádku?“

Dívka pokývala hlavou. Rty měla vysušené a hrdlo se jí svíralo tak, že nedokázala vydat ani hlásku. Když se trochu uklidnila, vysoukala ze sebe: „Nic mi není. Co ty?“

„Akorát jsem se praštila do hlavy.“

„Mám tě odvézt do nemocnice?“

„Zapomeň na to, nic mi není. Jenom jsem se celá polila kávou za šest dolarů.“

Catherine si odepnula bezpečnostní pás a otevřela dveře.

„Potřebuju se nadechnout čerstvého vzduchu.“ oznámila věcně.

Ashley se natáhla po klíčku a vypnula motor. I ona vystoupila do černé noci. „Co to, sakra, bylo? Co to, do háje, mělo znamenat?“

Catherine se zadívala na silnici za nimi, pak na druhou stranu. „Všimla sis, že by ten hajzl projel kolem?“

„Ne.“

„Taky netuším, kde je mu konec. Zajímalo by mě, kam, sakra, zmizel. Doufám, že to napálil do nějakého stromu nebo sjel z útesu.“

Ashley potřásla hlavou. „Já jsem se to snažila udržet.“

„A taky se ti to podařilo,“ pravila Catherine uznale. Do hlasu se jí vracela jistota, což mělo na Ashley ohromně uklidňující účinek. „Hotová automobilová závodnice, obstála bys mezi nima se ctí. Nebezpečná situace, ale ty ses s ní s přehledem vypořádala. Za prvé, my dvě jsme pořád tady, a co víc, na mém krásném, zánovním autě není ani škrábnutí.“

I přes obavy, které v ní neustále pulsovaly, se musela Ashley pousmát. „Jezdívali jsme s tátou do Lime Rock v Connecticutu. Vždycky tam zamluvil závodní dráhu a pak jsme na ní rajtovali v jeho starém Porsche. Hodně jsem se od něj naučila.“

„Tak to sice není obvyklá rodičovská zábava, ale teď se nám zatraceně vyplatila.“

Ashley nasála studený vzduch do plic. „Už se ti někdy něco takového stalo?“

Žena, kterou oslovila, stála u okraje vozovky a pohledem tápala v neproniknutelné tmě. „Ne. Teda, někdy se stane, že když se těmahle klikatýma cestičkama moc loudáš, nějaké dítko školou povinné to nevydrží s nervama a předjede tě třeba v zatáčce, do které není vidět. Tomuhle chlápkovi šlo očividně o něco jiného.“

Nasedly do auta a připásaly se. Ashley si odkašlala. „Víš, ten magor, co mě furt sleduje…“

Catherine se v sedadle prudce napřímila. „Ty myslíš, že ten kluk, cos kvůli němu odjela z Bostonu…“

„Já nevím.“

Catherine se ušklíbla. „Ale to ne, zlatíčko, neví, že jsi tady, a i kdyby, tak netuší, kde bydlím. Zatraceně těžko by hledal chalupu uprostřed ničeho. A jestli se pokaždé, když se ti něco takového přihodí, necháš vyvést z rovnováhy a budeš za vším hledat tohohle O’Connella, či jak se jmenuje, tak pomalu nebudeš mít nic ze života.“

Ashley pokývala hlavou. Chtěla, aby ji někdo přesvědčoval, zkoušela přesvědčit i sama sebe, ale bez valného úspěchu.

„Mimo to, tenhle chlap ti přece opakovaně vyznává lásku. Lásku. Nechápu, co by to, že se nás pokoušel vytlačit ze silnice, mělo společného s láskou.“

Ani na toto Ashley nijak nereagovala, ačkoliv byla přesvědčená, že zná odpověď.

Po zbytek cesty téměř nepromluvily. Ke Catherininu domu vedla dlouhá, prašná příjezdová cesta sypaná štěrkem; své soukromí mezi kopci strážila Catherine jako oko v hlavě. Ashley se zadívala na potemnělé stavení z přelomu devatenáctého století. Catherine ráda vtipkovala, že do bývalé farmy sice zavedla kanalizaci a zmodernizovala kuchyni, ale duchy nevyhnala. Při pohledu na bílá překládaná prkna Ashley zalitovala, že si nenechaly rozsvíceno.

Catherine však byla na černočerné uvítání svého domova zvyklá a bryskně vystoupila z auta. „Zatraceně,“ sykla, „zvoní telefon. Na nějaké povídání už je snad trochu pozdě, ne?“ zabručela nakvašeně.

Bez ohledu na tmu suverénně vyrazila po cestičce k domovnímu vchodu, vědomá si každé rýhy v zemi i nejmenšího výčnělku, zatímco Ashley za ní tápavě škobrtala. Catherine dům nikdy nezamykala, takže jen rozrazila dveře a zamířila přímo ke starodávnému telefonu s vytáčecím kolečkem. Cestou ještě stačila rozsvítit.

„Ano? Kdo volá?“

„Mami?“

„Hope! Ráda tě slyším, ale voláš dost pozdě.“

„Mami, jste v pořádku?“

„Ano, samozřejmě, proč se ptáš?“

„A Ashley? Je tam s tebou? Nic jí není?“

„Samozřejmě že ne, moje milá, stojí tu hned vedle mě. Co se děje?“

„Ví, že tam jel Možná už je na cestě k vám.“

Catherine se ostře nadechla, ale povedlo se jí nepropadnout panice. „Zpomal, drahá, jedno po druhém.“

Otočila se k Ashley, která stála mezi dveřmi jako přimražená. Hope povídala dál, jenže Catherine ji nedokázala pořádně vnímat. Poprvé v životě spatřila v Ashleyiných očích skutečný, niterný strach.

Scott tlačil pedál plynu vší silou k podlaze a řítil se po dálnici jako smyslů zbavený.

Živé auto si snadno poradilo se stosedmdesátkou. Scott uháněl inkoustovou nocí doprovázen dunivým burácením motoru a za okny auta ubíhaly jen rozmazané stíny vznešených borovic a temných, majestátných hor v dálce. Cesta od jeho domu ke Catherininu obvykle trvala dvě hodiny; Scott doufal, že se mu vzdálenost podaří urazit za poloviční dobu. Přesto se bál, aby nepřijel pozdě. Netušil, co se děje a čeho je Michael O’Connell schopen, zlověstná noc nic neprozradila. Věděl jen, že se žene vstříc zrůdnému nebezpečí. Nedovolí však, aby ohrozilo jeho dceru.

Rukama pevně svíral volant a hlavou mu běžely vzpomínky na Ashleyino dětství a dospívání a na to, jak ji vychovával. Nedokázal se zbavit pocitu, že nejede dost rychle. Mráz mu běžel po zádech při pomyšlení, že nestihne dorazit včas, aby hrozící nebezpečí odvrátil. Strach jej ochromoval. Opřel se do pedálu, i když tvrdý kov už téměř neměl kam sešlápnout, a nevnímal nic, nic než potřebu být rychlejší než kdy dřív.

Catherine zavěsila a obrátila se k Ashley. Pečlivě zvažovala, co řekne, což jejím slovům dodávalo podivný, formální ráz. Soustředěnost jí pomáhala přemoct rostoucí zděšení. Pomalu se nadechla a připomněla si, že pochází z generace, která vybojovala mnohem náročnější bitvy, než představuje tenhle O’Connell. Mluvila nečekaně klidným, vyrovnaným hlasem.

„Ashley, drahá, vypadá to, že tomu mladíkovi, který je tebou tak chorobně posedlý, se podařilo zjistit, žes nejela do Evropy, nýbrž sem za mnou.“

Ashley neznatelně přikývla, neschopná jakékoliv odpovědi.

„Myslím, že nejlepší bude, když se schováš nahoru do svého pokoje a zamkneš se tam. Vem si dovnitř telefon. Tvůj otec už je prý na cestě sem a Hope zrovna teď, jak spolu mluvíme, volá na místní policii.“

Ashley vykročila ke schodišti, ale hned se zarazila.

„A co ty, Catherine? Neměly bysme prostě nasednout zpátky do auta a vypadnout odsud?“

Catherine se pousmála. „Přece mu nedáme šanci, aby si s náma zase pohrával na silnici. Jednou už mu to dneska stačilo. Ne ne, v žádném případě. Tohle je můj dům – a tvůj taky. Jestli má v plánu ti ublížit, bude lepší se s ním utkat v našem teritoriu, kde to dobře známe.“

„Nenechám tě tu samotnou,“ rozhodla se Ashley v návalu falešné sebedůvěry. „Počkám tu s tebou.“

Catherine potřásla hlavou. „To je od tebe sice milé, ale mnohem větší radost mi udělá, když budu vědět, že jsi nahoře v bezpečí za zamčenými dveřmi. Krom toho by se tu brzo měla objevit prodloužená ruka zákona, tak ať nevyvedeme nějakou hloupost. Musíme být rozumné, což v tomto případě znamená, prosím, udělej, co ti říkám.“

Ashley chtěla něco namítnout, ale Catherine ji gestem ruky přerušila.

„Ashley, dovol mi laskavě chránit svůj domov tak, jak sama uznám za vhodné.“

Catherinin důrazný tón se konečně setkal s úspěchem a Ashley neochotně souhlasila. „Tak jo, jdu nahoru. Ale jestli uslyším něco, co se mi nebude líbit, okamžitě letím dolů.“ Co myslí tím něco, co se mi nebude líbit, si nebyla úplně jistá.

Catherine se dívala, jak dívka velkými kroky vyběhla nahoru, a čekala, dokud neuslyší zarachocení klíče otáčeného ve starém, rozvrzaném zámku. Poté zamířila k malé dřevěné skříňce vbudované do zdi vedle velikého krbu. Pod nasekanými poleny ležela, pečlivě zabalená v ošoupaném koženém vaku, brokovnice jejího zesnulého manžela. Už roky ji Catherine nedržela v ruce, stejně tak dlouho ji nečistila a nevěděla jistě, jestli se půl tuctu nábojů, které se volně povalují v pouzdře, dá vůbec použít. Napadlo ji, že existuje poloviční šance, že pokud bude nucena zmáčknout spoušť, zbraň jí vybuchne v ruce. Masivní puška se dvěma rozšklebenými otvory na konci dlouhé hlavně však dokázala člověku pořádně nahnat strach a víc snad nebude potřeba, zadoufala.

Vytáhla brokovnici ze skříňky i s patronami a ztěžka dosedla do křesla před krbem. Naládovala všech šest nábojů do zásobníku a přirazila hlaveň k závěru. Opřela se a položila zbraň do klína. Prsty měla umazané od oleje, a když se otřela do kalhot, zůstaly na nich tmavé skvrny. Nevěděla toho o puškách moc, ale jak odjistit pojistku, si pamatovala.

Ve chvíli, kdy položila dlaň na těžkou, dřevěnou pažbu, se za okny ozval tichý šramot kroků, které se pomalu přibližovaly ke dveřím.

Stále se dívala z okna a dumala nad několika myšlenkami najednou. Pak se ke mně prudce otočila a položila mi podivnou otázku: „Napadlo vás někdy někoho zabít? Myslím doopravdy. Dokázal byste to?“

Zamyslel jsem se, ale než jsem se dostal k odpovědi, potřásla hlavou a podotkla: „V tom to možná vězí. Možná byste se měl zamyslet nad tím, jak moc si člověk dokáže násilnou smrt zromantizovat.“

„Nechápu, kam tím míříte,“ řekl jsem zvolna.

„Jenom si vzpomeňte, kde všude se využívá násilí, aby člověk něco vyjádřil. V televizi, na filmových plátnech, v dětských videohrách. A co všechny ty studie, podle kterých vyrůstají dnešní děti obklopeny smrtí. Jenže ani široká dostupnost informací nic nezmění na tom, že pokud se ocitneme takovému běsnění tváří v tvář, nedokážeme zareagovat.“

Odstoupila od okna, přešla na druhý konec místnosti a bez jediného slova se posadila. Celou tu dobu jsem mlčel.

„Rádi přesvědčujeme sami sebe,“ ucedila, „že přesně víme, jak bychom se zachovali i v té nejhorší myslitelné situaci. Jenže ve skutečnosti o tom nemáme nejmenší ponětí. Děláme chyby, řídíme se mylnými úsudky. A všechny tyhle omyly se k nám jednou s plnou silou vrátí. Myslíme si, že jsme něčeho schopni, ale není to pravda. To, co bychom měli udělat, je najednou nad rámec našich možností.“

„Mluvíte o Ashley?“

Znovu potřásla hlavou. „Strach člověka ochromuje, nemyslíte?“

/30

ROZHOVOR O LÁSCE

Se zatajeným dechem zapřela Catherine zbraň do ramene a pomalu se otáčela po zvuku kroků. V duchu si je odpočítávala – od okna k rohu domu, přes řadu pečlivě vyrovnaných květináčů až k domovním dveřím. Určitě nejdřív zkusí hlavní vchod, říkala si.

„Jen pojdte dál, pane O’Connelle!“ zahlaholila. Jazyk měla opuchlý snad až ke kořeni.

Už na vás čekám.

Na okamžik se rozhostilo ticho přerušované jen jejím namáhavým dechem, které téměř přehlušil zběsilý tlukot srdce. Stále držela pušku u ramene, ale na moment sklopila hlaveň k zemi. Snažila se zachovat klid. V životě z pušky nevystřelila, natož na někoho – pocházela ze ctihodné rodiny lékaře. Její muž vyrostl na farmě a v Korejské válce sloužil u námořní pěchoty. Jako už tolikrát od jeho smrti i teď zatoužila, aby stál po jejím boku. Po pár vteřinách uslyšela, jak se otevírají vstupní dveře a někdo vchází do chodby.

„Přímo tady.“ pronesla chraplavě.

O’Connell nijak netápal. Když vyšel zpoza rohu a objevil se mezi dveřmi, Catherine mu okamžitě zacílila na hrudník.

„Ruce vzhůru!“ Nic lepšího ji nenapadlo. „Zůstaňte, kde jste.“

Michael O’Connell ani nezvedl ruce, ani se nepřestal pohybovat. Naopak.

Udělal nesmělý krok směrem k ní a gestem pokynul k brokovnici.

„Chcete mě zastřelit?“

„Když budu muset.“

„Aha,“ utrousil a pozorně si ženu prohlížel. Poté pomalu přejížděl pohledem celou místnost, jako by si chtěl zapamatovat každý úhel a tvar i všechny barevné odstíny. „A co by vás přinutilo muset?“ zeptal se pobaveně, jako by se častovali vtípky.

„Tak tuhle odpověď určitě znát nechcete.“ opáčila Catherine vyhýbavě, ale pevně.

O’Connell pokýval hlavou, jako by souhlasil, ale nahlas oponoval: „Naopak.“ pravil rozvážně a zas o kousek postoupil, „přesně to musím vědět.“ Ústa se mu roztáhla v úsměvu, když pokračoval: „Zmáčknete spoušť, když řeknu něco, s čím nebudete souhlasit? Když udělám špatný krok? Když se přiblížím, nebo když poodstoupím? Kdy vystřelíte?“

„Chcete odpověď? Možná se ji dozvíte. A nejspíš hned naostro.“

O’Connell přistoupil ještě o krok blíž. „To stačí. A teď bych ocenila, kdybyste zvedl ty ruce.“ Catherine doufala, že zní klidně a odhodlaně, ale vlastní hlas jí připadal slabý a nevýrazný. A snad poprvé v životě také doopravdy starý.

Zdálo se, že O’Connell si v duchu měří vzdálenost ke křeslu.

„Vy jste Catherine, že? Catherine Frazierová. Hopina matka, nemýlím se?“

Němě přikývla.

„Můžu vám říkat Catherine? Nebo radši formálně, paní Frazierová? Nechci být nezdvořilý.“

„Můžete mi říkat, jak chcete, stejně se dlouho nezdržíte.“

„Tak tedy, Catherine…“

„Rozmyslela jsem si to. Paní Frazierová zní mnohem líp.“

Kývl hlavou, na tváři stejně pobavený výraz jako prve.

„Tak tedy, paní Frazierová, skutečně se tu nezdržím dlouho. Nebudu muset. Jen bych si rád promluvil s Ashley.“

„Není tady.“

O’Connell potřásl hlavou a zakřenil se.

„Jsem si jist, že vás slušně vychovali a že i vy sama jste vlastní dítě učila, že lhát se nemá. A už vůbec ne lidem do očí. Když někomu lžete do očí, snadno byste ho mohla naštvat. A naštvaný člověk je schopen hrozných věcí, paní Frazierová.“

Catherine držela pušku stále namířenou na O’Connella. Ztěžka se jí dýchalo i polykalo.

„A vy jste těch hrozných věcí také schopen, pane O’Connelle? Protože jestli jo, měla bych vás zřejmě zastřelit hned a udělat smutnou tečku za naším večerem. Smutnou pro vás, samozřejmě.“

Sama netušila, jestli blafuje. Soustředila se plně na muže před sebou a nedokázala vnímat nic kromě vzdálenosti, která je oddělovala. Z podpaždí jí stékaly čůrky potu; nechápala, jak může být O’Connell tak klidný. Jako by byl vůči zbraním zcela imunní. Dokonce se jí zdálo, že si ty chvíle vychutnává.

„Čeho jsem schopen já, čeho jste schopná vy – to je otázka, vidte, paní Frazierová?“

Catherine přimhouřila oči, jako by chtěla přesněji zacílit. O’Connell přecházel po pokoji a zjevně nevzrušen se dál seznamoval s okolím.

„Ano, to je otázka, pane O’Connelle. A teď je načase, abyste opustil tento dům. Jděte, dokud jste živ a zdráv, a už se nikdy nevracejte. A hlavně už nechte Ashley na pokoji.“

O’Connell se stále usmíval, ale Catherine si všimla, že pohledem těká po místnosti. V jeho očích se zračily síly mnohem temnější a city rozbouřenější, než si kdy dokázala představit.

Tichým, dutým hlasem znovu promluvil: „Je někde tady, že ano, je nablízku? Poznám to, je velice blízko.“

Catherine nereagovala.

„Mám dojem, že něco dostatečně nechápete, paní Frazierová.“

„A to?“

„Já Ashley miluju. Jsme si souzeni.“

„To se velice mýlíte, pane O’Connelle.“

„Tvoříme pár, kompletní sadu. Patříme k sobě.“

„To bych neřekla.“

„Nic mě nezastaví, paní Frazierová.“

„Věřím tomu. A spousta jiných by mohla říct totéž.“

V tu chvíli nedokázala vymyslet nic lepšího ani odvážnějšího.

Mlčky ji pozoroval. I Catherine si O’Connella prohlížela – svalnatý a jistě hbitý jako atlet. Mrštností by se nejspíš snadno vyrovnal Hope a pravděpodobně je silnější. Pokud se rozhodne na ni zaútočit, ta minimální vzdálenost, která mezi nimi zbývá, jí ‚moc nepomůže. Poslední, co zranitelnou ženu v křesle chránilo před jeho nevypočitatelným chováním, byla prastará brokovnice, kterou držela v rukou. Náhle si připadala zoufale stará a nemohoucí, všechny smysly ji zrazovaly. Až na jednu jedinou stojí všechny výhody na jeho straně. Navíc se nedalo s jistotou tvrdit, že u sebe rovněž nemá zbraň – pistoli pod bundou? Nůž v kapse? Catherine ztěžka oddechovala.

„Obávám se, že si nerozumíme, paní Frazierová. Nikdy Ashley nepřestanu milovat. A myslet si, že se vám nebo jejím rodičům podaří zabránit tomu, abych si ji odvedl, je skutečně absurdní.“

„Dnes v noci to tak ovšem nevypadá. Vy se teď pěkně otočíte a vypadnete z mého domu. Anebo vás odnesou nohama napřed – doslova a do písmene. Na druhé straně těla vám toho stejně moc nezbude.“

Michael O’Connell se odmlčel, tvář stále rozjasněnou úsměvem. „Tahle puška nenadělá víc škody než obyčejná vzduchovka. Malá ráže toho moc nezmůže.“

„Chcete si to vyzkoušet na vlastní kůži?“

Úsměv mu ztuhl na rtech. „Ne,“ vypravil ze sebe po chvíli. „To bych nerad.“ Zdálo se, že o něčem urputně přemýšlí.

„Prozradte mi něco, paní Frazierová, když už si tak hezky povídáme. Proč podle vás nejsem pro Ashley ten pravý? Nejsem dost hezký? Dost chytrý nebo snad dost dobrý? Proč zrovna já nemám právo ji milovat? Co o mně vlastně víte? Kdo si myslíte, že by ji miloval víc než já? Jak víte, že nejsem to nejlepší, co ji kdy v životě potkalo?“

„O tom silně pochybuju, pane O’Connelle.“

„Vy nevěříte na lásku na první pohled? Jak to, že za určitých podmínek je láska přijatelná, a za jiných ne?“

O’Connell ťal do živého, ale Catherine na sobě nedala nic znát.

Najednou zdřevěněl a prudce se nadechl.

„Ashley!“ zavolal. „Ashley! Vím, že mě slyšíš! Miluju tě! Navždy! Vždycky tu pro tebe budu!“

Slova se rozléhala po celém domě.

O’Connell se obrátil ke Catherine. „Volala jste na policii?“

Neodpověděla.

„Vypadá to tak,“ pravil tiše. „Ale povězte mi, porušil jsem snad nějaký zákon? Anebo ne, odpovím si sám. Neporušil.“

Pokynul ke zbrani a dodal: „Což se ovšem nedá říct o vás.“

Sevřela pevně pažbu a neznatelně přitlačila prstem na spoušť. Na co čekáš, blesklo jí hlavou. Nepanikař. Jako by ji známé prostředí – vlastní dům, tahle místnost, obrázky na stěnách – nečekaně zradilo. Jako by se ocitla v neznámém světě. Chtěla říct něco, čím by se přesvědčila o svém vlastním zdravém rozumu. Zastřel ho! znělo jí v hlavě. Zastřel ho, než pozabíjí vás všechny!

O’Connell její chvilkové nerozhodnosti dokonale využil. „Není lehké někoho zabít, vidte?“ zašeptal. „Jedna věc je hrozit Ještě jeden krok a střelím/ a úplně jiná to pak doopravdy udělat. Popřemýšlejte o tom. Dobrou noc, paní Frazierová, neviděli jsme se naposled. Vrátím se.“

Zastřel ho! Zastřel ho! No tak, zab ho! Než však stihla zareagovat, O’Connell se otočil na patě a překvapivě rychle zmizel. Catherine zalapala po dechu. Vytratil se jako duch, v jednu chvíli stál přímo před ní a znenadání byl pryč. Slyšela zavrzání prkenné podlahy v chodbě a otevírání domovních dveří. Vteřinu na to se s prásknutím zavřely.

Catherine vydechla úlevou a svezla se do opěradla. Jen silou vůle dokázala uvolnit ztuhlé prsty, jež stále svíraly zbraň, a položila brokovnici do klína. Cítila se úplně vyčerpaná. Klepaly se jí ruce, oči měla zalité slzami a přerývaně oddechovala. V mysli si vybavila okamžik před mnoha lety; seděla v nemocnici u postele svého muže a držela jej za ruku. Najednou ucítila, jak jeho dlaň bezvládně vyklouzla z jejího sevření. Paže klesla volně podél těla a vydechl naposledy. Tehdy ji naplnila stejná bezmoc jako v tomto okamžiku.

Chtěla zavolat na Ashley, ale nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku. Chtěla vstát a zamknout dveře, ale nedokázala se pohnout. Nemáme žádnou šanci.

Netušila, jak dlouho seděla v křesle úplně bez hnutí. Teprve červenomodrá záře policejního vozu ji přiměla trochu se vzpamatovat.

Ashley se hlavou honily trýznivé myšlenky.

Seděla schoulená za zamčenými dveřmi a poslouchala, co se děje o patro níž. Pochopila, že Catherine rozmlouvá s Michaelem, ale slovům nerozuměla – jen těm, která její pronásledovatel vykřikl nahlas. Při každém z nich se otřásla strachem. Slyšela, jak se zabouchly domovní dveře. Stále se ani nepohnula. Krčila se na zemi za postelí, obličej zabořený do polštáře, jako by nechtěla nic slyšet, nic vidět a snad ani dýchat. V místech, kde zarývala zuby do povlaku, aby nevykřikla, zůstaly mokré fleky. Slzy se jí řinuly po tvářích, vlastní strach jí naháněl hrůzu. Bylo jí trapné, že nechala Catherine s O’Connellem samotnou, bez ohledu na ženino naléhání. Bylo jasné, že fáze, kdy se proti Michaelovi O’Connellovi bouřila slovy proč mě nenechá na pokoji, už dávno pominula. Topila se teď v mnohem hlubším moři potíží, než by ji kdy napadlo.

Hradbu stěn i jejího strachu náhle prorazil Catherinin pronikavý hlas: „Ashley!“

„Ano…,“ zasípala v odpověď.

„Je tady policie. Už můžeš dolů.“

Ashley vyšla z pokoje. Na začátku schodiště se zastavila a podívala se pod sebe. Catherine v chodbě rozmlouvala s mužem středního věku, jenž měl na hlavě čepici s obrázkem Medvídka Smokeyho, patrona ochránců lesů, v ruce držel notýsek a obyčejnou tužku a potřásal hlavou.

„Já vás chápu, paní Frazierová,“ říkal pomalu. Bylo zřejmé, že nechápe absolutně nic, a Catherine pomalu povolovaly nervy. „Ale já přece nemůžu zburcovat všechny kolegy z oblasti kvůli někomu, koho jste si sama pozvala domů. A jen proto, že je posedlý slečnou Freemanovou… Dobrý večer, slečno Freemanová, pojdte, prosím, sem k nám…“

Ashley sešla poslušně ze schodů.

„Takže, uhodil vás ten muž někdy? Vyhrožoval vám?“

Catherine si pohrdlivě odfrkla. „Všechno, co ten chlap vypustí z úst, se dá považovat za výhrůžku, seržante Connorsi. Tady nejde o slova, ale o způsob, jakým je říká.“

Policista se obrátil k Ashley. „Vy jste byla celou dobu nahoře, slečno? Takže jste nic neviděla?“

Ashley mlčky přikývla.

„Takže krom toho, že tu byl přítomen, vám nic neudělal, je to tak?“

„Ne,“ potvrdila Ashley nepřítomně.

Seržant potřásl hlavou, zaklapl blok a otočil se ke Catherine. „Paní Frazierová, kdybyste řekla, že vás uhodil, takže jste se ocitla v ohrožení života, nebo že vás fyzicky napadl, tak by se s tím dalo něco dělat. Kdyby vám mával před nosem pistolí, to by byl aspoň přestupek. Ale nemůžeme zatknout někoho jenom za to, že vám řekne, že miluje slečnu Freemanovou.“

Policista se s úsměvem pokusil o vtip: „To bychom totiž museli zatknout všechny kluky z okolí.“

Catherine rozhořčeně dupla o zem. „Tohle je šílené. Takže vy tvrdíte, že nám nemůžete nijak pomoct?“

„Dokud nebude spáchán trestný čin, tak ne.“

„A co pronásledování? To přece trestný čin je!“

„To ano. Ale k tomu dnes v noci nedošlo, nebo se mýlím? Jestli ale tenhle model chování můžete dokázat, tak ať slečna Freemanová navštíví soudce a nechá si vystavit příslušný soudní příkaz. Pokud se k ní potom dotyčný přiblíží na vzdálenost kratší než sto metrů, můžeme ho zatknout. Měli bychom se o co opřít, abych tak řekl. Ale do té doby…“

Podíval se na Ashley.

„Ani v Bostonu jste nebyla za soudcem?“

Zavrtěla hlavou.

„No, zvažte to. I když…“

„I když co?“ sykla Catherine.

„No, nerad bych se pouštěl do dalekosáhlých úvah…“

„Ale?“

„Dobře si to promyslete. V konečném důsledku byste mohla odstartovat ještě něco horšího. On někdy takový zákaz nadělá víc škody než užitku. Promluvte si s odborníkem.“

„Ale my tady mluvíme s odborníkem!“ vpadla mu do toho Catherine. „Copak to nespadá do vaší kompetence, seržante?“

„Mám na mysli někoho, kdo se vyzná v těchhle domácích sporech.“

Catherine zakroutila hlavou, ale bylo jí jasné, že nemá smysl cokoliv dodávat. Urážet příslušníka policejního sboru by jistě ničemu neprospělo.

„Pokud se vrátí, paní Frazierová, zavolejte na stanici a já vám někoho pošlu. Volat můžete ve dne v noci. Tohle by ho mohlo aspoň trochu odradit. Když bude vědět, že se tu může každou chvíli objevit policajt, nejspíš si moc nedovolí. Víc pro vás, bohužel, udělat nemohu.“

Seržant si důležitě zastrčil notes i s tužkou do kapsy košile a obrátil se k odchodu. Přede dveřmi se zastavil a trochu rozpačitě dodal: „Víte, máme v tomto případě bohužel dost svázané ruce. Každopádně sepíšu hlášení, kdybyste se nakonec přece jen rozhodla jít za soudcem.“

Catherine si znechuceně odfrkla. „No, to nám hodně pomůže.“ poznamenala nakvašeně. „To jste nás opravdu uklidnil. To je totéž, jako byste nám řekl, ať počkáme, až shoří celý dům, než zavoláme hasiče.“

„Rád bych vám pomohl, paní Frazierová, věřte mi. Chápu, že se tyhle situace zvládají těžko. Prostě, jak říkám, jestli se tu ještě ukáže, zavolejte, během pár vteřin jsme tady…“

Policista se zarazil, lehce naklonil hlavu na stranu a zaposlouchal se.

„Probůh,“ vyděsil se, „někdo má ale naspěch.“

Teď už to slyšely i Catherine a Ashley. Jak se zdroj zvuku přibližoval, vzdálené burácení motoru zesilovalo. Ashley samozřejmě věděla, o koho jde, mnohem dřív, než mezi okolními stromy probleskly kužely dálkových světel.

„To je můj otec,“ oznámila. Jediný, s kým se vždycky cítila v bezpečí. Mělo by se jí ulevit – otec přece vždycky ví, co dělat. Jenže tentokrát ji strach neopouštěl.

„Začala jsem se strachem detailně zaobírat,“ sdělila mi. „Studuju reakce organismu z fyziologického i psychologického hlediska, zabývám se vlivem strachu na chování jedince. Pročítám učebnice psychiatrie, čtu sociologická pojednání, sháním knihy o tom, jak lidé reagují na zátěžové situace. Ze všeho si píšu poznámky, c hodím na přednášky. Dělám všechno možné, abych strach lépe pochopila.“

Odvrátila se a zahleděla se na poklidné předměstí za oknem.

„Ale tady je klid a člověk se tu cítí v bezpečí,“ poznamenal jsem. „To není ideální studijní materiál.“

Potřásla hlavou. „Všechno jenom iluze. Strach na sebe bere mnoho různých podob v různých prostředích. Všechno to závisí na protikladu mezi tím, co v příští vteřině očekáváme, a co se pak doopravdy stane.“

„Michael O’Connell?“

Zašklebila se. „Přemýšlel jste někdy o tom, jak to, že někteří lidé mají přirozené nadání k tomu, aby kolem sebe šířili strach? Nájemní vrazi, psychopati, náboženští fanatici. Prostě jim to jde samo od sebe. Právě k nim se řadí i Michael O’Connell. Tihle lidé vnímají život jinak než vy nebo já nebo Ashley a její rodina. U něj se projevovala naprostá absence normálních citových vazeb či obyčejné sebekontroly. Běžné lidské emoce nahrazovala jedna jediná, zato vpravdě znepokojivá představa.“

„A to?“

„Bezmezné obdivoval sebe sama.“

/31

NEVIDITELNÁ HROZBA A ÚTĚK

Catherine stála na verandě a pozorovala nebeskou báň posetou hvězdami. Při výdechu se jí srážela pára u úst, ale víc než z půlnočního chladu ji mrazilo z událostí posledních chvil. Jediné místo, kde se vždycky cítila v bezpečí, kde prožila tolik let v dobrém i zlém a kde na ni každý strom, každý keřík a každý závan větru, jenž zaskučel v okapech, mluvil vzpomínkami, byl její dům, její domov. Až dodnes jej pokládala za svůj záchranný kruh. Pouhá dvě slova však dokázala z bezpečného hradu udělat nicotný domeček pro panenky – Vrátím se.

Catherine se obrátila ke dveřím. Zničehonic jí začala být zima. Překvapilo ji to, protože pod vermontskou oblohou často rozvažovala, v létě v zimě venku přemýšlela nad dalšími životními kroky a nikdy neměla potřebu utíkat. Tu noc jí však černomodré nebe nedokázalo poradit. Otřásla se při po myšlení na O’Connella, který temný noční mráz nejspíš vůbec nevnímal. V srdci ho hřála posedlost.

Pohledem přelétla vrcholky stromů na okraji svého pozemku a zarovnanou pláň za domem. Vzpomínala, jak si její manžel před mnoha lety vypůjčil traktor, rozválcoval část parcely do obdélníkové roviny, na kratších koncích vztyčil dvě branky a k jedenáctým narozeninám daroval Hope fotbalové minihřiště. Obvykle se na tuto plochu dívala Catherine ráda, vyvolávala v ní vzpomínky na jedny z nejšťastnějších chvil v životě. Dnes v noci však jen netečně sklouzla očima po zašedlých, oprýskaných tyčích a hlavou jí běželo, že někde za nimi, těsně za jejím zorným polem, se skrývá O’Connell a ostražitě je sleduje.

Catherine zatnula zuby a zamířila do domu, ovšem předtím si neodpustila oplzlé gesto směrem k lesu. Kdyby náhodou, říkala si. Dávno už odbila půlnoc, ale stále zbývalo sbalit pár věcí. Ona už byla připravená, čekali jen na Ashley, která, stále v šoku, potřebovala o něco víc času.

Scott seděl v kuchyni a popíjel černou kávu. Zkoumal starou brokovnici, jež ležela na stole. Když klouzal prsty po kovové hlavni, v duchu zalitoval, že Catherine nezmáčkla spoušť. Do rána by je vyslýchala policie, promluvili by s koronerem a pak by sháněli advokáta. Pravděpodobně by ji ani nezatkli, říkal si. Kdyby toho hajzla zastřelila, sotva strčil nos do dveří, teď už by jen vyřizovali náležité formality a život by se během pár dní vrátil do vyjetých kolejí.

V chodbě zavrzala podlaha a pár vteřin na to se Catherine objevila v kuchyni.

„Můžu se přidat?“ zeptala se řečnicky a nalila si šálek kávy z konvice.

„Bude to dlouhá noc,“ poznamenal Scott.

„To už je.“

„Ashley už je hotová?“ otázal se.

„Dejte jí ještě pár minut, snaží se dát dohromady,“ odvětila Catherine.

„Dost to s ní zamávalo.“

Catherine přikývla. „Není divu. I já jsem furt dost otřesená.“

„Ale na vás to není nijak poznat.“

„Taky mám víc zkušeností.“

„Skoda že…,“ Scott se zarazil.

Catherine se ušklíbla. „Vím, na co myslíte,“ řekla suše.

„Skoda že jste ho neposlala přímo do horoucích pekel.“

Pokývala hlavou. „I já toho lituju. Když se na to dívám zpětně, tak toho zatraceně lituju.“

Nikdo z nich nevyslovil nahlas, co se oběma honilo hlavou – dostat O’Connella před ústí hlavně už se jim asi nikdy nepovede. Scott se snažil tu myšlenku zaplašit; racionální složka jeho já mu připomínala, že násilím se nikdy nic nevyřeší, jenže jiný vnitřní hlas stoicky kontroval: A co když jo?

Seshora seběhla Ashley a postávala ve dveřích.

„Tak fajn,“ vydechla. „Já můžu.“

Nejistě se na oba zadívala. „Myslíte, že odjet odsud je fakt ten nejlepší nápad?“

„Jsme tady úplně odříznutí od světa, moje milá,“ odpověděla Catherine rozvážně. „A nemůžeme vědět, co na nás pan O’Connell ještě chystá.“

„Tohle není fér,“ rozčilovala se Ashley. „Není to fér ke mně, ani k vám, a k nikomu jinému taky ne.“

„Co je a není fér už, obávám se, dávno není podstatné,“ opáčil Scott.

„Nejdůležitější je dostat se do bezpečí,“ pokračovala Catherine. „Musíme být opatrní.“ Ashley bezmocně svírala ruce v pěst a přemáhala slzy.

„Tak pojďme,“ vyzval je Scott. „Aspoň uděláš radost mámě, že jsi chvíli doma, a Hope bude taky ráda. A Catherine by tady jistě nechtěla osamoceně čekat na to, co ten hajzl udělá, až zjistí, že jsme mu jeho Ashley odvezli zase jinam.“

„A příště už se nebudu zdržovat řečičkama,“ dodala Catherine sarkasticky a pokynula k brokovnici, jež stále ležela na stole. Ashley i Scott se při těch slovech smutně pousmáli.

„Byl by z tebe perfektní nájemný vrah, Catherine,“ vzlykla Ashley, oči plné slz.

„Díky, beru to jako kompliment.“

Scott vstal od stolu a otázal se: „Je vám oběma jasné, jak to bude probíhat?“

Obě ženy kývly na souhlas. „I když to zní dost komplikovaně,“ podotkla Catherine.

„Cesta k úspěchu bývá trnitá. Podle mě se dá předpokládat, že dům pozoruje, a i kdybych se měl mýlit, raději s tím budeme počítat. Navíc se nás zase může pokoušet pronásledovat. Netušíme, co má v plánu, a už jednou vás dneska vytlačil z cesty.“

„Pokud to byl on,“ ozvala se Ashley. „Neviděly jsme tomu řidiči do obličeje, nevíme ani, co to bylo za auto. To nedává smysl. Proč by se nás nejdřív pokoušel zabít a pak tady v chodbě vykřikoval, jak mě miluje?“

Scott jen potřásl hlavou. Ani on v tom nedokázal najít žádnou logiku. „No každopádně, pokud se opravdu dívá, aspoň bude mít o čem přemýšlet.“

Vyrovnal nabalené tašky u domovních dveří a Catherine mezitím pozhasínala světla v celém domě. Scott vyšel z domu a pohledem zkoumal nezřetelné tvary noci, před očima záblesky z vietnamské džungle. Sotva v Ashleyině věku se tehdy s malým dalekohledem před očima a baterií houfnic v zádech krčil za zatuchlými pytli s pískem a pokoušel se zjistit, jestli je z vinic a hustého podrostu sledují místní partyzáni.

Vklouzl za volant svého Porsche, nastartoval a zacouval těsně vedle Catherinina kombi s náhonem na čtyři kola. Stáhl střechu, nechal běžet motor a vyskočil z auta. Přeběhl ke druhému vozu a nastartoval. K jednomu autu po druhém pak přistoupil z pravé strany, otevřel dvířka a sklopil sedadlo spolujezdce do nejnižší možné polohy.

Vrátil se do domu a vynesl tašky.

Catherininu uložil do zavazadlového prostoru svého auta, Ashley inu do sousedního kombíku. Zaklapl kufry, čtverý dveře nechal otevřené.

Přispěchal k domovním dveřím a sykl: „Mužem?“

Ženy přikývly.

„Tak jdem na to. Teď, honem!“

Všichni tři vyšli schoulení k sobě tak, že vypadali jako obrovská neforemná hrouda. Ashley se protáhla na sedadlo spolujezdce otcova Porsche a v tutéž chvíli Catherine vklouzla do svého kombi. Ashley se ihned sesunula k zemi, aby nebyla vidět. Vlasy schovávala pod tmavomodrou pletenou čepicí.

Než Scott usedl za volant, oběhl auta a pozavíral dveře. Vztyčenými palci dal znamení Catherine, která vyrazila na cestu, až odletovaly kamínky od kol, a neprodleně vyjel za ní. A teď co nejrychleji, znělo mu v hlavě, ale Catherine už dávno tlačila plyn k podlaze. Pár centimetrů od sebe uháněli k dálnici.

Scott pozoroval silnici ve zpětném zrcátku v očekávání kuželů předních světel, ale klikatá vozovka nenabízela nejlepší výhled. Taky je úplněk, uvědomil si. Kdybych já někoho pronásledoval, vůbec světla nezapínám.

Ashley ležela schoulená na sedadle. Scott zrychlil, aby s Catherine udržel krok.

Mířila k místu těsně před nájezdem na dálnici, kde stála banka, jejíchž služeb mohli řidiči využívat, aniž vystoupili z vozu, a za ní nevelké parkoviště. Čekala do poslední vteřiny, než pustila ukaza tel směru a strhla řízení ke vjezdu. Poklid noci proťalo zakvílení pneumatik, když prosvištěla mezi obslužnými okýnky dozadu, kde nestály žádné lampy veřejného osvětlení. Sotva zabrzdila na parkovišti, zaburácel za ní motor Scottova Porsche. Zastavila a ostře oddychovala.

Scott zajel přímo vedle ní, vyskočil z auta a utíkal k rohu budovy.

Kolem se přehnal vůz, po chvíli druhý. Ani v jednom případě Scott nedokázal rozpoznat řidiče.

Ani v jednom případě však také auto nezpomalilo a nenajelo na dálnici. Rovněž se nezdálo, že by řidič váhal nad cílem své cesty a rozhodoval se, kudy dál. Počkal ještě další minutu, a když ani na třetím autě, které prosvištělo kolem, neshledal nic podezřelého, vrátil se na parkoviště.

„Tak fajn, výměna,“ šeptl. „Nikde jsem ho neviděl.“

Bez jediného slova Ashley vyběhla z Porsche a vmáčkla se na sedadlo spolujezdce v Catherinině stejšnu. Přes sebe přehodila přichystanou starou deku a Catherine s lehkým pokývnutím opět vyrazila k dálničnímu nájezdu ve směru na jih.

Scott vyjel za ní, ale pár metrů před nájezdem sjel ke krajnici a zastavil. Sledoval, jak se koncová světla Catherinina auta ztrácejí z dohledu, a odhodlaně čekal, až stejným směrem pojede další auto. Měl v plánu si je pořádně prohlédnout. Žádný vůz se však neobjevil a široko daleko Scott nikoho neviděl. Napočítal do třiceti, pak dupl na plyn a s kvílením pneumatik se vřítil na nájezd na dálnici směrem na sever. Už na spodním konci nájezdu dosahovala rychlost Porsche kolem sto třiceti pěti kilometrů v hodině. Cestu mu blokoval tahač s návěsem, ale místo aby Scott zpomalil, ještě přidal a objel jej přes odstavný pruh. Rozzuřený řidič soupravy rozsvítil jak dálková, tak všechna ozdobná světla kolem kabiny a rozezleně na něj troubil. Scott tomu nevěnoval pozornost; soustředil se, aby mu neuniklo místo mezi svodidly, kde se dalo v rozporu s dopravními předpisy otočit do protisměru. Jen doufal, že tam nebude stát žádný policista. Když ve světle reflektorů postřehl značku VJEZD POVOLEN POUZE OPRÁVNĚNÝM VOZIDLŮM, šlápl na brzdový pedál, vypnul světla a prudce trhl volantem doleva.

Na udusaném hliněném povrchu mezi přerušenými svodidly auto lehce zakodrcalo. Scott vrhl pohled do zpětného zrcátka, a když spatřil prázdnou silnici, sešlápl pedál plynu až k podlaze, zařadil se na dálnici směrem na jih a zapnul světla.

Dohnat Catherine mu bude trvat maximálně deset minut včetně doby, kterou stráví zkoumáním značek jiných vozů, než dojede k tomu správnému. Potom je konečně doprovodí domů.

Sešpulil rty a zamračil se.

Ještě mám pár triků v rukávu, říkal si. Poslouchal dunivý rachot motoru a poprvé za tu noc měl pocit, že dokáže ovlivnit vývoj situace.

Uvědomoval si však, že to nemusí být nadlouho.

Všichni byli náročnou nocí a prožitým napětím velmi unavení. Když se Ashley dozvěděla podrobnosti o Bezménově smrti, hořce se rozvzlykala a pláč jí dlouho bránil usnout. Nakonec upadla do hlubokého, neklidného spánku, ale ani ve snech se temných přízraků smrti nezbavila. Pokaždé, když bezděky vykřikla, přišla ji Hope nebo Sally zkontrolovat jako malou holčičku, již trápí noční můry.

Scott se vrátil na fakultu. V kanceláři se zabořil do křesla a usnul. Po hodině a půl se s trhnutím probudil do zkaženého, pokřiveného dne. Na pánské toaletě si dlouho omýval obličej studenou vodou a pak se zadíval na svůj odraz v zrcadle. Historie, pomyslel si, je věda, která se zabývá výraznými postavami minulosti, muži i ženami, kteří prosluli pozoruhodnými výkony. Neustále poměřuje odvahu vůči zbabělosti, srovnává schopnost předvídat s nezdary zaviněnými zaslepeností. Historie je přehlídka emocí a duševních stavů na poli dějinných událostí. Jako by mu žaludek sevřela ledová pěst, když si uvědomil, že zasvětil život studiu jednání jiných, ale postaven před rozhodnutí k činu sám netuší, co dělat.

Michael O’Connell představoval okamžik v jeho vlastním dějinném vývoji. A jak se O’Connell zachová v příštích dnech, ovlivní Scotta až do konce života.

Sally vedla marný boj s návaly vzteku.

Nic z toho, co zkusili, je neposunulo ani o píd dál. Zkoušeli se chovat vstřícně a zdvořile, zapojili sílu, chtěli se vyplatit, odhodlali se k zastrašování. Pokusili se ho oklamat, aby nakonec museli utéct. Žádný plán se nezdařil. Život obrácený naruby, ohrožená kariéra, narušené soukromí. Rozhořčení. Jako by je něco vtahovalo do úplně jiného světa.

Do světa ovládaného strachem, který na ně čeká s otevřenou náručí, blesklo jí hlavou.

Seděla sama v obývacím pokoji, přesto živě gestikulovala, jako by s někým rozmlouvala. Ušklíbala se a mračila, třepala hlavou, rozhazovala rukama a zuřivě ukazovala prstem do prázdna jako při vášnivém rozhovoru. Slova, která se jí formovala v mysli, však nikdo neslyšel. Ashley stále spala v ložnici v horním patře a Hope šla s Catherine koupit něco teplého k večeři. Nejspíš také probíraly situaci, zatímco ona hlídala dům.

Tep se jí zrychlil. Ocitli se na křižovatce a ona není schopná se rozhodnout, kterou cestou se vydat dál.

Zaklonila hlavu a zavřela oči. Všechno jsem podělala, říkala si v duchu, všechno jsem všem jenom zkomplikovala.

S povzdechem přešla na druhou stranu pokoje k psacímu stolu, v jehož útrobách uchovávaly s Hope výstřižky a staré fotky. Vzpomínky, které jim bylo líto vyhodit, ale přitom ne tak cenné, aby si je nechaly zarámovat. Otevřela prostornou zásuvku a dlouho se v ní přehrabovala, až vytáhla jednu fotografii. Snímek svých rodičů. Oba zemřeli příliš mladí – jeden při autonehodě, druhý na srdeční vadu. Nevěděla, co ji k tomu žene, ale cítila naléhavou potřebu je vidět. Vidět jejich oči, jež na ni shlížely z neživého obrázku, jako by ji chtěly povzbudit a dodat jí sílu. Nechali ji na světě samotnou a ona se chytla Scotta jako záchranného kruhu – bez ohledu na pochybnosti o svém vlastním já a o tom, kdo by pro ni byl vhodnější – protože jí nabízel jistotu. Ze stejného důvodu se vrhla na studium práv, odhodlaná už nikdy nezůstat bez pomoci, už nikdy nestát na místě oběti. Při této myšlence zakroutila hlavou – naivní představa. Každý se může stát obětí v kterémkoliv okamžiku svého života.

Z mučivých myšlenek ji vytrhl šramot z horního poschodí. Ashley už vstávala.

Jedna jistota ale platí navždy: každá matka udělá vše, co bude v jejích silách, aby ochránila své dítě.

„Ashley! Jsi to ty? Jsi vzhůru?“

Chvíli ticha následovalo nesrozumitelné mručení a pak se ozvalo: „Jo, neboj, mami, hned budu dole. Čistím si zuby.“

Sally chtěla něco dodat, ale přerušilo ji zvonění telefonu.

Mráz jí přeběhl po zádech.

Pohlédla na displej, na němž blikala zpráva SKRYTÉ ČÍSLO.

Kousla se do rtu a váhavě zvedla sluchátko.

„Haló? Kdo volá, prosím?“ ozvala se s předstíraným nezájmem v hlase.

Žádná odpověď.

„Kdo volá!“ naléhala ostře.

Linka však zůstala němá, neslyšela ani oddechování.

„Zatraceně, nech nás už na pokoji!“ zašeptala, přesto se slova jako ostrý břit zarývala do okolního ticha. Sally práskla sluchátkem do vidlice.

„Kdo to byl, mami?“ zavolala Ashley shora. Sally neuniklo lehké zachvění dceřina hlasu.

„Nikdo,“ křikla. „Nějaký právník si přivydělává prodejem po telefonu a nabízel mi předplatné časopisu.“ Jakmile tuto větu vypustila z úst, napadlo ji, proč vlastně neřekla pravdu. „Jdeš dolů?“

„Za chvilku jsem tam.“ Dveře Ashleyina pokoje se s bouchnutím zavřely a Sally ihned znovu sáhla po telefonu. Vytočila službu, která zjišťovala čísla posledních přijatých hovorů, a čekala. Zanedlouho zazněla automatická zpráva: „Poslední přijaté číslo je 413-555-0987, telefonní budka, Greenfield, Massachusetts.“

Zatraceně blízko, blesklo jí hlavou. Jen hodina cesty.

Když Michael O’Connell zavěsil, ze všeho nejdřív chtěl nasednout do auta a zamířit na jih. Věděl, že tam na něj Ashley čeká, Sallyin ubohý hlásek mu všechno prozradil. Je tak slabá! Zaklonil hlavu a zavřel oči. Představoval si Ashley inu tvář a cítil, jak mu krev pulsuje v žilách takřka elektrizující silou. Prudce oddechoval jako plavec před začátkem závodu. Ale pak mu došlo, že přesně to teď čekají – že se sebere a pojede za nimi.

Budou se moci připravit, zařídit, aby se k ní nedostal, vystavět další obranné zdi. Jenže mě neporazí.

Tenhle prostý, zřejmý a neodmyslitelný fakt bylo nutné mít neustále na paměti.

Prudce se nadechl. Oni si myslí, že jsem na cestě k nim.

Ale nač ten spěch?

Jen ať si dělají starosti. Jen ať se pár nocí strachují při každém zavrzání, jen ať se nikdo z nich pořádně nevyspí.

Teprve pak, usmál se v duchu, až se jejich smysly otupí vyčerpáním, pochybami a úzkostí, až to budou nejméně čekat – teprve pak se objevím u jejich dveří.

Poskočil na chodníku a zastepoval si jako tanečník, jenž hledá správný rytmus.

Pořád jsem jim v patách. Jsem s nimi, i když nestojím vedle nich.

Toho dne Michael O’Connell nikam nespěchal. Láska k Ashley mohla být i nezměrně trpělivá.

Tentokrát jsme se měli sejít o půlnoci před pohotovostní službou jedné springfieldské nemocnice. Když jsem se ptal, proč o půlnoci, sdělila mi, že tam dvakrát týdně pracuje jako dobrovolnice a kolem hodiny duchů si obvykle dělá přestávku.

„Co je to za práci?“ zajímal jsem se.

„Poradenství. Zmlácené ženy, týrané děti, zanedbaní a opomíjení starci. Ti všichni potřebují navést na správnou cestu, aby mohli žádat pomoc od státu.“ Chladný popis neodpovídal představám, které ve mně obsah jejích slov vyvolával. „A já tam jsem od toho, abych jim do ruky dala ten správný formulář – na vyražené zuby, na modřiny na obličeji, řezné rány nebo zlomená žebra.“

Čekala na mě před vchodem, v ruce cigaretu. Když jsem přicházel od parkoviště, dlouze potáhla.

„Netušil jsem, že kouříte.“

„Taky nekouřím.“ Znovu nasála nikotin do plic. „Jenom tady. Dvě noci v týdnu, jedna cigareta o půlnoci. Víc ne. Když přijdu domů, vyhodím krabičku do koše. Každý týden si koupím novou.“

Na stínem zpola zakryté tváři se objevil úsměv. „Oproti tomu, s čím se setkávám tady vypadá kouření jako zanedbatelný hřích. Představte si dítě, kterému nevlastní otec bez ustání láme prsty, protože mu prostě přeskočilo v bedně. Nebo nastávající matku v osmém měsíci zbitou kovovým ramínkem. A tak podobně. Každodenní rutina. Krutá a ohavná praxe, kterou mnozí považují za běžnou součást života. Nepřipadá vám zvláštní, jak k sobě dokážou být lidi krutí?“

„To ano.“

„V tom případě víc vědět nepotřebujete.“

„Ani Scott, ani Sally, a ani Hope by nevydrželi žít v nejistotě, vidte?“

Zavrtěla hlavou. Klid noci protnulo pronikavé ječení sirény sanitního vozu. Naléhavý případ. Pokaždé je slyšet už z dálky.

/ 32

PRVNÍ A POSLEDNÍ PLÁN

Když se toho večera všichni sešli, vzduch byl prosycen pachem beznaděje a bezmoci. Nejhůř se se situací vyrovnávala Ashley. Seděla zhroucená v křesle pod dekou, nohy skrčené pod sebe, v ruce starého vycpaného medvídka, jemuž Bezmén kdysi ukousl kus ucha.

Rozhlédla se po pokoji. Uvědomovala si, že to ona zavinila tuhle situaci, že právě kvůli ní se všichni ocitli před neřešitelným problémem. Nechápala ale, jak k tomu vlastně došlo. Jedna jediná noc, kdy se opila tak, že šla s Michaelem O’Connellem do postele, už byla dávno zapomenutá. Ještě vzdálenější se jevila chvíle, kdy přijala jeho pozvání na skleničku. Zdál se jí jiný než spolužáci z fakulty.

Teď si připadala jen hloupá a naivní. Netušila, co si dál počít. Zvedla zrak a pohledem spočinula postupně na Catherine, Hope, na matce i otci. Každého z nich vystavila nebezpečí, i když každého jinak. Všechny je ohrozila. Cítila potřebu se omluvit a tím začala.

„Všechno je to moje vina. To já jsem tohle všechno zavinila.“

Sally bryskně oponovala. „Ty za to nemůžeš. A obviňovat se taky ničemu neprospěje.“

„No ale kdybych ne…“

„Udělala jsi chybu,“ vložil se do toho Scott. „To už jsme jednou rozebírali a nemá cenu se tím dál zabývat. Nám všem se ovšem podařilo její následky několikrát znásobit tím, že jsme se domnívali, že před námi stojí rozumný člověk. O’Connellovi se povedlo nás do toho hrozně rychle zatáhnout, takže ty ses možná jednou spletla, ale my bysme se měli cítit provinile za to, že jsme ho podcenili. Nějaké obviňování teď fakt ničemu nepomůže. Máma má pravdu. Zásadní otázka zní, co teď?“

„Podle mě,“ opáčila Hope, „bysme se měli ptát jinak.“

Scott se k ní obrátil. „A jak?“

„Otázka zní, jak daleko zajdeme.“

Místností se rozlehlo ticho.

„Jde o to,“ pokračovala Hope rozhodně, „že máme jen velice chabé tušení o tom, co Michael O’Connell udělá. Máme spousty indicií, víme, že je schopen téměř všeho. Ale před čím se zastaví? Má vůbec nějaké hranice, které by nepřekročil? Myslet si, že má nějaké zábrany, by podle mě bylo dost naivní.“

„Škoda že…“ Catherine se zarazila. „Ále,“ mávla rukou, „Scott ví, o čem mluvím.“

„Myslím,“ ozvala se Sally, „že nastal čas obrátit se na odborníky.“

„No, tak přesně to mi řekl náš místní polda, když jsem mu o setkání s O’Connellem povyprávěla,“ poznamenala Catherine sarkasticky.

„Ovšem nezdá se, že bys s ním souhlasila,“ řekla Hope.

„To teda ne.“ A pod vousy si Catherine zamumlala. „Kdy naposled tihle někomu pomohli?“

Scott se obrátil k bývalé manželce. „Sally, ty jsi právník, určitě ses ve své praxi setkala s něčím podobným. Co bychom teď měli udělat? A co od toho můžeme čekat?“

Sally si nejprve v duchu prošla všechny detaily a pak spustila: „Ashley by musela jít za soudcem. Právnickou stránku bych sice nejspíš zvládla sama, ale bylo by lepší najmout si někoho zvenku. Musela by vypovědět, že ji O’Connell pronásleduje a že se bojí, aby jí nebyla způsobena újma. Soudce by po ní mohl chtít dokázat, že se tak děje systematicky, ale většina jich tyhle případy chápe a důkazy málokdy vyžadují. Pak by vydal soudní příkaz, podle něhož by O’Connell mohl být zatčen, pokud by se k Ashley přiblížil na vzdálenost kratší, než je psáno v příkazu – obvykle od třiceti do sta metrů. Se vší pravděpodobností by mu taky zakázal ji jakkoliv kontaktovat, jak telefonicky, tak přes počítač. Tyhle soudní příkazy většinou nic nevynechají a určitě by Ashley pomohly zbavit se O’Connella jednou provždy, ovšem pouze za jedné zásadní podmínky.“

„Která zní?“ otázala se Ashley.

„Že se tím příkazem bude řídit.“

„A pokud ne?“

„Pak se do toho může vložit policie. Prakticky vzato by ho mohli zatknout za porušení povinností ze zákazu vyplývajících. To by ho na chvíli vyšachovalo ze hry. Odsouzen muže být až na šest měsíců, ovšem pouze za předpokladu, že by se soudce přiklonil k horní hranici trestní sazby. Ve skutečnosti to probíhá trochu jinak, soudci jsou často benevolentnější a neradi tyhle případy řeší dlouhými tresty. Obvykle to totiž vnímají jako mileneckou hádku.“

Sally vyčerpaně vydechla. „Takhle by to mělo fungovat v ideálním případě. Co se stane v reálu, to samozřejmě nikdy dopředu nevíme.“

Sally se rozhlédla po všech přítomných. „Ashley předloží stížnost a bude vypovídat. Jenže nemáme v ruce jediný důkaz. Nemůžeme prokázat, že přišla o práci právě kvůli němu, ani to, že právě on způsobil všechny ty nepříjemnosti nám ostatním. A dále nemůžeme prokázat, jestli se sem vloupal, ani jestli zabil Murphyho, i když dost možná udělal obojí.“

Zhluboka se nadechla. Ostatní ji ne vyrušovali.

„Hodně jsem o tom přemýšlela,“ pokračovala, „a samozřejmě není lehké najít jednoznačnou odpověď. Naopak. Vsadím se, že O’Connell ví o soudních příkazech své a dokáže si s nimi poradit. Jinými slovy, podle mě přesně ví, co si může dovolit. Kdybychom chtěli jít dál a obvinit ho ze zločinu, musela by Ashley dokázat, že O’Connell stojí za vším, co se doposud odehrálo. Musela by přesvědčit soudce během soudního přelíčení a obstát v křížovém výslechu. Navíc by k ní měl O’Connell paradoxně zas o kousek blíž. Když člověk vznese proti někomu obvinění – klidně i stížnost a stačí obtěžování –, vytváří se mezi oběma aktéry jakýsi sekundární důvěrný vztah‘. Něco už je pojí k sobě, přestože ono pouto je soudní příkaz, který jednomu zakazuje přibližovat se ke druhému. Ashley by se s ním musela potkávat u soudu a svědčit proti němu, což by, dle mého soudu, akorát přiživilo jeho patologickou posedlost. Možná by si to dokonce užíval. Bez ohledu na to, jedno je jisté – Ashley by s O’Connellem byla určitým způsobem navždy spojená. Neustále by se musela něčeho obávat, neudělala by jediný svobodný krok, dokud by neutekla jinam. Někam, kde to nezná ona a kde nikdo nezná ji, kde by mohla začít žít jako úplně jiný člověk. Ani to by však nemuselo zaručit úspěch. Pokud by tomu, že ji najde, zasvětil O’Connell celý svůj život, tak…“

Sally se na chvíli zarazila, ale hned mluvila dál. Jenže od strachu k soudní síni, ve které se má prokázat, že je opodstatněný, vede ještě dlouhá cesta. A k tomu všemu musíme vzít do úvahy ještě jednu věc.“

„A to?“ pobídl ji Scott.

„Co udělá O’Connell, až bude mít Ashley ten příkaz v ruce? Jak moc se rozčílí? Rozzuří ho to? A jak se zachová potom? Mohl by ji chtít třeba potrestat. Ji, nebo nás. Možná usoudí, že je na čase přistoupit k radikálnímu řešení. Když tě nemůžu mít já, tak nikdo. Chápete, co tím chce doopravdy říct?“

Chvilkové ticho ukončila Ashley. Já vím moc dobře, co tím chce říct.“

Nikdo neměl odvahu položit otázku, na kterou v hloubi duše všichni znali odpověď.

„Zabil by mě,“ pravila Ashley rozechvěle.

„Ne, ne, to není pravda, Ashley, takové věci neříkej. To přece vůbec není jasné,“ koktal Scott, ale zarazil se. Uvědomil si, že taková řeč musí v kontextu dané situace znít opravdu směšně.

Zamotala se mu hlava. Úvahy, které se měly zdát šílené – že by ten chlap mohl zabít Ashley –, začaly dávat smysl, zatímco názory, které obvykle považoval za soudné, se najednou jevily jako nesmyslné. Zmocnil se ho ledový chlad. Nadskočil v křesle a zahalasil:

„Jestli se ten hajzl ještě někdy ukáže…“

Jako všechno ostatní, i tahle výhrůžka vyzněla naprázdno.

„Tak co?“ vyhrkla Ashley. „Co uděláš? Zaútočíš na něho skriptama? Hodíš po něm pár dějepisných knih? Upřednášíš ho k smrti?“

„Ne, já…“

„Tak co? Co uděláš? A jak? Budeš nade mnou stát čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu?“

Sally se pokusila zasáhnout. „Ashley,“ snažila se ji uklidnit, „nemusíš se hned vztekat…“

„Ne?“ To už křičela. „A proč bych se podle tebe neměla vztekat? Jakým právem mi tenhle zmetek ničí život?“

Otázka zůstala viset ve vzduchu. Nebylo třeba na ni odpovídat.

„Tak co mi zbývá?“ zajíkala se Ashley. „Jedině odejít. Můžu zkusit odjet někam hodně daleko a začít žít nový život. A pak se dlouhé roky schovávat a čekat, až se stane něco, co mi umožní zase svobodně dýchat? To je jako hra na schovávanou, akorát v o něco širším měřítku. Ashley se ukrývá, Michael O’Connell neúnavně hledá. A jak si kdy můžu být jistá, že jsem konečně v bezpečí?“

Znovu se ozvala Sally. „Bohužel,“ začala obezřetně, „to je asi opravdu to jediné, co nám zbývá. Pokud ovšem…“

„Pokud co?“ naléhal Scott.

Sally pečlivě volila slova. „Pokud nevymyslíme něco lepšího.“

„Co máš na mysli?“ tázal se Scott netrpělivě.

„Mám na mysli,“ rozvažovala nahlas Sally, „že existují dvě možnosti. Jedna je držet se právního řádu. Nemusí nám sice vyhovovat, ale využít ho můžeme. Některým lidem pomohl, jiným naopak. Zákon může pomoct člověku do bezpečí, nebo taky do hrobu. Právní normy zkrátka nic nezaručují.“

Scott se napjatě naklonil. „A jaká je k tomu alternativa?“

Sally vlastní slova téměř naháněla hrůzu. „Druhá možnost je vyřešit tento problém po svém, mimo meze zákona.“

„Což znamená?“ dotíral Scott.

„Na tuhle otázku bych prozatím raději neodpovídala,“ uzavřela Sally chladně.

V místnosti opět zavládlo ticho.

Scott zůstal na bývalou manželku nehnuté zírat. Ještě nikdy ji neslyšel mluvit tak bezcitně.

„No proč ne,“ vybreptla Catherine, „můžeme toho zmetka pozvat na večeři, a jakmile strčí hlavu do dveří, dostane ránu mezi oči. Bum! Trochu si sice zaneřádíme předsíň, ale já se klidně dobrovolně hlásím k úklidu. Tečka.“

Ta myšlenka v sobě měla určité kouzlo. Nastalé ticho přerušila znovu Sally, která jako obvykle nasadila věcný tón zkušeného právníka.

„To by sice odstranilo jeden problém – Michaela O’Connella – ale zapříčinilo asi tisíc dalších.“ oponovala.

Scott souhlasně přikyvoval. „Tuším, kam míříš, ale pokračuj.“

Sally vyloudila na tváři slabý úsměv. „Za prvé, vystřelit někomu mozek z hlavy je vražda prvního stupně, i když by si to ten hajzl zasloužil. V našem státě platí sazba pětadvacet let až doživotí bez možnosti podmínečného propuštění. A prostý fakt, že o tom teď diskutujeme, z nás všech dělá účastníky zločinného spolčení. Nikdo by se z toho nevykroutil, ani Ashley ne. Vždycky se samozřejmě můžeme snažit o zproštění viny – přesnější právnický termín zní osvobozující rozsudek, kdy porota uzná, že člověk v dané situaci jednal proti zákonu oprávněně – ale to se stává jen zřídka. A rozhodně se na to nedá spoléhat.“

„K tomu se přidávají další problémy,“ doplnil Scott. „Celý ten proces, jak jsi ho vylíčila, by nám tak jako tak zničil životy. Kariéra, soukromí – o všechno bychom přišli. Několik týdnů by naše jména přežvykovala média. Titulní stránky novin, televizní zprávy. Jediná nit by na nás nezůstala suchá. A i kdyby se nám to povedlo, a zároveň jsme toho všeho ušetřili Ashley, strávila by naše dcera zbytek života tím, že za námi bude chodit na návštěvu do vězení a mezitím bude odmítat rozhovory v televizních talk-show. Taky by se mohla dočkat celovečerního filmu natočeného podle skutečné události.“

„Z toho, co říkáš, to vypadá, že O’Connell by nakonec tak jako tak vyhrál,“ prohodila Hope, která dosud mlčky poslouchala ostatní. „Ležel by sice pod kytičkama, ovšem i tak by se mu podařilo zničit životy nás všech, nejenom Ashley. A jak řekl – když ji nemůžu mít já – tak by se taky stalo. Zvrácená logika, ale je to tak. Toho cejchu by se Ashley už nikdy nezbavila.“

Catherine si nesouhlasně odfrkla, přestože si nastíněný scénář – i další vývoj – dokázala živě představit. Energicky tleskla rukama. „Musí přece existovat způsob, jak dostat O’Connella z Ashleyina života dřív, než dojde na něco tak šíleného,“ prohlásila rezolutně.

Scottovi hlavou vířily myšlenky, jež podnítilo slovíčko dostat.

„Něco mě napadlo,“ pronesl rozvážně.

Čtyři páry očí se na něj tázavě obrátily. Scott vstal z křesla a párkrát přešel po mísnosti od jedné zdi ke druhé.

„Pro začátek.“ uvažoval nahlas, „bysme měli zkusit hrát podle jeho pravidel.“

„Co tím myslíš?“ nechápala Sally.

„Tím myslím,“ pokračoval, „že bysme měli přijít na to, jak chytráka přechytračit. Musíme o tom šmejdovi zjistit všechno, co můžeme. A když říkám všechno, myslím všechno.“

„K čemu?“ zajímala se Hope.

„Někde musí mít slabinu. A navíc to nebude čekat.“

Catherine vehementně přikyvovala. V každém člověku se skrývá kus zla. Jde jen o to ho najít a využít ho.

„Tak dobře,“ souhlasila Sally. „Je to plán a zkusit to můžeme. Ale co z toho?“

Scott vážil každé své slovo. „Nemůžeme ho zabít, takže ho musíme dostat jinak. Kdo jiný, když ne my? A musíme ho odstranit tak, abychom z toho všichni – zvlášť Ashley – vyvázli bez zranění. Nejlépe bez jediného škrábnutí.“

„Nechápu, kam míříš,“ promluvila Sally za všechny ostatní.

„Sama jsi to řekla,“ pousmál se Scott. „Kdo člověka dostane na pět, deset, dvacet let až doživotí do klece?“

„Stát.“

Scott kývl. „Takže musíme přijít na to, jak zařídit, aby stát dostal O’Connella. Udělají to s radostí a zářivým úsměvem na rtech. Na nás je zajistit jediný detail.“

„A to?“ ozvala se Ashley.

„Vymyslet ten pravý zločin.“

„Vám nedochází, jak je Scottův plán geniální?“

„Geniální není zrovna slovo, které bych použil.“ opáčil jsem. „Napadá mě spis hloupý a riskantní.“

Odmlčela se. „No dobře, na první pohled možná ano. Ale v něčem bylo Scottovo uvažování skutečně unikátní – naprosto odporovalo zažitým normám. Z kolika profesorů historie se ze dne na den stanou zločinci?“

Na to jsem nic neřekl.

„Z kolika trenérek či poradkyň? Z kolika právníků? A co Ashley, studentka dějin umění? Nic by člověk od téhle slušně zaopatřené skupinky nečekal míň, než že se chystají spáchat zločin. Nadto že se uchýlí k násilí.“

„Stejně se mi nezdá…“

„Kdo jiný měl překročit zákon? Díky Sally a její praxi věděli o právním systému mnohem víc než kdokoliv jiný. Scott měl díky vojenskému výcviku pro zločin větší talent, než by ho kdy napadlo; disciplína v tomto případě hodně pomohla. Největší překážkou se tak staly mravní zásady, které v sobě měli hluboce zakořeněné. To se ostatně u lidí jejich postavení dalo očekávat.“

„Stejně bych si myslel, že spis zavolají na policii.“

„A kde měli záruku, že jim právní systém pomůže? Kolikrát jste ráno otevřel noviny a z nich vypadly články o tragédii, za kterou stál patologický cit? Kolikrát jste slyšel nářky policajtů, že měli ‚svázané ruce‘?“

„Přesto…“

„Sám byste jistě nechtěl mít na náhrobku vytesané Kdyby jen…“

„To samozřejmě ne, přesto…“

„Situace, ve které se ocitli, nebyla nijak ojedinělá. Herecké hvězdy, sekretářky velkých firem nebo domácí puťky. Kdokoliv z nich může narazit na psychopata, který jim nedá pokoj. Známé osobnosti z televize. Patologická posedlost prorůstá všemi vrstvami společnosti, bez ohledu na majetek či postavení. Ale Ashleyina rodina reagovala jinak než ostatní. A s jakým cílem se k zločinu uchýlili? S cílem ochránit dceru. Čistší motiv nenajdete. Zkuste se na chvíli vcítit do jejich kůže. Co byste udělal vy?“

Jednoduchá otázka. Ta nejjednodušší nezodpověditelná otázka na světě.

„Ve skutečnosti stáli před jediným problémem,“ povzdechla. „Aby jim to prošlo.“

/ 33

TĚŽKÉ ROZHODOVÁNÍ

Scottem projela nová vlna energie. Rozhlédl se po ženách shromážděných kolem něj. Povzbuzen nahromaděnou zlobou vůči O’Connellovi horečně přemýšlel nad všemožnými plány a intrikami. Sally nervózně poposedávala. Bylo jasné, že přemítá nad Scottovým návrhem a její právnická mysl zpracovává veškeré možné důsledky, které z něj vyplývají. Určitě ji odradí, kolik skrývá potenciálních rizik, říkal si Scott v duchu. Jen jestli uvidí i to, že všechna dohromady představují menší nebezpečí než jediný člověk, jenž nyní ohrožuje Ashley.

Oproti očekávání však Sally prudce pokývala hlavou. „Ať to stojí cokoliv.“ řekla. „Musíme se připravit na všechno.“

Pak se obrátila k Hope a Catherine. „Chystáme se překročit určitou mez a samozřejmě pochopím, pokud se na tom nebudete chtít podílet. Ashley je naše dítě a naše zodpovědnost. Tys jí byla nesporně dobrou druhou mámou, Hope, možná i víc než to, a Catherine její jedinou babičkou. Přesto nejste nijak pokrevně…“

„Prosím tě, sklapni,“ zavrčela Hope.

I ona se zvedla z křesla a postavila se vedle Scotta. „Ashley patří do mého života od chvíle, kdy jsme se my dvě seznámily, prošla jsem s ní dobrým i zlým. A přestože si poslední dobou my dvě moc nerozumíme a je otázka, jak to s náma bude dál, můj vztah k Ashley to nijak neovlivňuje. Takže jdi s těma řečičkama k čertu, dokážu si rozhodnout sama, jestli do něčeho půjdu nebo ne.“

„A totéž platí i pro mě,“ dodala Catherine polohlasem.

Sally se svezla hlouběji do křesla. Všechno strašně kazím, co to se mnou, sakra, je? běželo jí hlavou.

„Copak vážně nevíš nic o lásce?“ ušklíbla se Hope.

Otázka chvíli visela v trapném tichu. Nakonec se Hope obrátila ke Scottovi.

„Tak jo, Scotte, možná bys nám měl vysvětlit, co přesně máš na mysli.“

Scott udělal krok dopředu a spustil. „Sally má pravdu, musíme překročit určité meze. Od této chvíle nám hrozí dvojnásobné nebezpečí.“ Teprve teď si uvědomil, do čeho se pouští, a při pomyšlení na všechna rizika se trochu zadrhl. „Mluvit se o tom dá hezky. Ale sebrat pak odvahu a skutečně trestný čin spáchat je věc druhá.“

Obrátil se k Ashley. „Zlato,“ vysoukal ze sebe, „teď, prosím, odejdi a zavři se nahoře v pokoji, dokud tě já nebo máma nezavoláme zpátky.“

„Cože?“ vyjekla Ashley rozzlobeně. „Tohle se mě zatraceně týká. Je to můj problém a teď, když vymýšlíte něco, co se mě bezprostředně týká, mám odejít? Na to zapomeň, tati, nikam nejdu. Bavíme se tu o mém životě.“

Nastalé ticho tentokrát přerušila Sally.

„Ashley, zlato, poslouchej dobře. Potřebujeme mít jistotu, že se nezapleteš do ničeho, co budeme muset podstoupit. A to začíná už u plánování. Pravděpodobně budeš muset něco udělat, to ještě nevíme, ale nebudeš se účastnit zločinného spolčení. Musíme tě chránit jak před O’Connellem, tak před úřední mocí, kdyby se, nedej bože, něco z toho, co vymyslíme, obrátilo proti nám.“ Mluvila stroze a úsečně. Typický právník. „Tak bud tak hodná, přestaň konečně odporovat a poslechni otce. Běž nahoru a počkej tam. A pak bez řečí uděláš, oč tě požádáme.“

„Zacházíš se mnou jako s děckem!“ zvolala Ashley.

„Přesně tak,“ odvětila Sally nevzrušeně.

„To nestrpím! Ani na vteřinu!“

„Ale strpíš. Protože jinak se nehneme z místa.“

„To mi nemůžete udělat.“

„Co přesně máš na mysli?“ nedala se Sally. „Nevíš, co hodláme dělat. Naznačuješ snad, že nemáme právo podniknout jednostranné kroky v zájmu své dcery? Vadí ti snad, že ti chceme pomoct?“

„Říkám jen, že jde o můj život!“

„Ano,“ přitakala Sally. „To už jsme slyšeli. A právě proto tě otec požádal, abys odešla z téhle místnosti.“

Ashley se do nich nasupeně zabodávala pohledem. Připadala si naprosto bezmocná. Chystala se ještě něco dodat, ale v tom jí zabránila Hope, která se obrátila k matce.

„Mami.“ oslovila ji. „Byla bych ráda, kdybys Ashley doprovodila.“

„Co prosím?“ otázala se Catherine udiveně. „Nebud směšná. Nejsem malé dítě, kterému bys mohla něco nakazovat.“

„Nic ti nenakazuju.“ Avšak po chvíli se opravila: „No, vlastně možná ano. A dodala bych k tomu totéž, co Sally a Scott právě vysvětlili Ashley. Určitě tě později požádáme, abys nám s něčím pomohla. Kdybych se o tebe ale věčně strachovala, nedokázala bych se soustředit na nic jiného. Toť vše.“

„To je od tebe sice hezké, že si děláš starost, jenže já jsem moc stará a moc rigidní na to, abych si nechala poroučet od vlastní dcery. O tom, co udělám, budu, sakra, rozhodovat jen já sama.“

„A přesně to mě znepokojuje.“ Hopiny oči plály hněvem. „Proč nedokážeš pochopit, že pokud se o tebe budu bát – stejně jako se Sally se Scottem strachují o Ashley – bude nás všechno, do čeho se budeme pouštět, o to víc svazovat? To jsi tak sobecká, že mi ani nedovolíš si svobodně vybrat, jak žít?“

Tuhle otázku jí Hope v průběhu let položila už mnohokrát. A pokaždé s ní musela Catherine v duchu souhlasit, i když to nahlas nikdy neuznala. Odfrkla si a praštila sebou do opěradla, roztrpčená z toho, co dcera naznačuje, a hlavně z toho, že její argumenty dávají smysl.

„Mýlíš se.“ oponovala Catherine. „Strašlivě se ve mně mýlíš. A vy,“ otočila se k Sally, „vy se možná mýlíte v Ashley.“ Potřásla hlavou. „Obě jsme schopné a ochotné riskovat, hodně riskovat. Tohle je však teprve první krok z mnoha, a žádáte-li mě, abych odešla, půjdu.“ Obrátila se k Ashley. „Časem se možná rozhodnete jinak, v což taky pevně doufám. Pro tuto chvíli vám teda vyjdu vstříc. Pojd, moje milá, počkáme nahoře a budeme doufat, že až odejdeme, těmhle třem naopak dojde, jaká to byla blbost nás vystrnadit.“

Musela Ashley chytit za ruku a napůl ji vytáhnout z křesla.

„S tímhle já nesouhlasím, ani trochu,“ spílala Ashley. „Není to ani správné, ani férové, ani nic,“ zajíkala se. Nechala se však odvést a šourala se za Catherine po schodech do patra.

Zbylí členové rodiny je mlčky pozorovali. „Díky, Hope, to byl zdařilý tah,“ ocenila partnerku Sally.

„Nehrajeme šachy,“ odsekla Hope.

„Ale hrajeme,“ opáčil Scott. „Respektive, možná už brzo začnem.“

Chvíli trvalo, než se dohodli na rozdělení úkolů, ale nakonec se domluvili.

Scott měl vyjít z kusých informací v Murphyho zprávě a pokusit se vypátrat víc o O’Connellově minulosti. Zajet se podívat, kde vyrůstal, a vypátrat co nejvíc o jeho rodině, vzdělání a pracovních zkušenostech. Na základě Scottových zjištění se pokusí odhadnout O’Connellovu osobnost, aby věděli, proti komu vlastně stojí. Sally stráví víkend v zajetí právního řádu. Ještě se s konečnou platností nerozhodli, jaký trestný čin se pokusí zinscenovat a posléze svalit odpovědnost za něj na Michaela. Jistě věděli jen to, že půjde o těžký zločin. Slovo vražda v jejich rozhovoru nezaznělo, vznášelo se však nad nimi jako všudypřítomný duch.

Vymyslet zločin bez reálného podkladu vyžaduje velké úsilí a náročné plánování. Toho se ujala Sally. Jejím úkolem bylo vymyslet zločin nejenom nejvhodnější – tedy takový, aby je Michaela O’Connella zbavil na co možná nejdelší dobu – ale také takový, jejž bude možno co nejsnadněji dokázat. Takový, který rychle a efektivně povede k O’Connellovu zatčení, neskončí domluvou mezi právními zástupci a ze kterého jej ani zdatný obhájce nebude schopen „vysekat“. Musel to být zločin, z něhož se O’Connell nebude moci vykoupit svědectvím proti jiným kriminálníkům. Musel se týkat jen jeho samotného. Sally měla odhalit všechny skuliny v systému a zjistit, jaké náležitosti bude potřebovat státní žalobce, aby O’Connellovi dokázal vinu nade vší pochybnost.

Všichni se shodli na tom, že jedinou Hope Michael O’Connell nezná tak dobře, aby ji okamžitě odhalil. Měla jej tedy najít a pokusit se ho sledovat s cílem zjistit co nejvíc informací o jeho každodenním životě.

Věřili, že v poslání každého z nich se skrývá část řešení.

Těžko se dalo odhadnout, kdo z nich čelí největšímu nebezpečí. Podle Sally to byla Hope, jelikož bude O’Connellovi fyzicky nejblíž. Na druhou stranu ve chvíli, kdy ona sama otevře jediný zákoník či právnickou knihu, stává se vinnou z trestného činu. A Scott, uvědomila si, se zase řítí do největší nejistoty; bůhví s jakou reakcí se setká nebo jakou otevře Pandořinu skříňku, až vysloví jméno Michaela O’Connella ve čtvrti, kde objekt jejich zájmu vyrůstal.

Catherine s Ashley měly zůstat v domě, přičemž Catherine, jež si nepřestala vyčítat, že O’Connella nezabila, když se jí naskytla ta možnost, měla za úkol vymyslet, jakým způsobem se budou bránit, kdyby se O’Connell znovu objevil u jejich dveří.

Toho se Sally obávala nejvíc – že Michael O’Connell udeří dřív, než se jim podaří zosnovat plán.

Ani slova závod s časem v konspiračním rozhovoru nezazněla. Sally prostě předpokládala, že všichni tři uvažují ve stejných intencích.

Dívala se na mě, jako by čekala, že něco řeknu. Mlčel jsem, a tak mi položila následující otázku: „Přemýšlel jste někdy nad dokonalým zločinem? Já sama se poslední dobou často zabývám různými otázkami. Jaký je rozdíl mezi správným a špatným? Co je spravedlivé a co ne? Došla jsem k závěru, že dokonalý zločin není jen ten, ze kterého se člověk vyvlíkne bez následků – to je jen prvotní předpoklad. Opravdu dokonalý zločin způsobí radikální změnu v psychologickém rozměru člověka. Je to zkušenost, která člověku změní celý život.“

„Takže krádež Rembrandta z Louvru by se nepočítala?“

„Ne. Tou se sice obohatíte, ale pořád zůstanete zlodějem, o nic lepším než nějaký chuligán, co mává zbraní ve večerce. Dokonalý –či spíše ideální– zločin zasahuje i do morální roviny. Napravuje chybu. Nevzpírá se spravedlnosti, dává jí prostor. Vytváří příležitosti.“

Neklidně jsem poposedl. Napadaly mě tisíce otázek, ale nakonec jsem usoudil, že nechat ji mluvit bude rozumnější.

„A ještě něco,“ dodala chladně. „Copak?“

„Zločin dokáže vrátit nevinnost.“

„Ashley.“

Usmála se. „Přesně tak.“

/ 34

MILOVNICE KOČEK

Semifinálový zápas dospěl k penaltovému rozstřelu.

Ve sportu se musí počítat s porážkami, ale tahle patřila k těm nejdrsnějším, co Hope kdy zažila. Dívky jejího týmu odolávaly převaze soupeře s vypětím všech sil a jen díky houževnatosti a odhodlání udržely remízu. Vyčerpání se jim zračilo ve tváři a po těle stékal pot, jenž se mísil s blátem. Mnohé skončily s rozbitými koleny. Stranou od nich nervózně přešlapovala brankářka. Hope napadlo jít ji povzbudit, něco jí říct, ale včas si uvědomila, že hráčka se teď potřebuje soustředit na nadcházející výkon o samotě. Jestli se Hope nepodařilo připravit ji během všech tréninků, pár vteřin před rozhodujícími momenty zápasu už nic nezachrání.

Pomyslné štěstí tentokrát nestálo na jejich straně. Pátá střelkyně, kapitánka Hopina týmu, které se za poslední čtyři roky při školních zápasech nestalo, aby penaltu neproměnila, napálila míč do břevna. Jediná nepříjemná a nečekaná rána fotbalového míče o kovovou tyč ukončila sezónu jako lusknutím prstů, tak náhle, jako člověka skolí infarkt. Členky soupeřova týmu vyskočily z lavic a s nespoutaným radostným křikem vběhly na hřiště. Objímaly se s brankářkou, jež se za celý rozstřel jedinkrát nedotkla míče. Kapitánka Hopina týmu klesla bezvládně na kolena do rozbahněné trávy, složila hlavu v dlaních a propukla v pláč. Její spoluhráčky zůstaly zdrceně sedět na lavičce. Ani Hope nenesla porážku lehce, smutek jí svíral hrdlo. „Nenechávejte tam kamarádku samotnou. Jako tým se dělíte o výhru, jako tým čelíte porážkám. Běžte jí to připomenout,“ vyzvala svoje svěřenkyně.

Děvčata vyběhla za kapitánkou. Hope udivilo, kde v sobě ještě vzaly tolik síly. V tu chvíli byla na ně na všechny ohromně pyšná. Výhra v člověku probudí radost, ale jen při prohře se projeví jeho charakter. Dívala se, jak se družstvo shromáždilo kolem neúspěšné střelkyně, ale její myšlenky už se ubíraly jiným směrem. Čeká ji ještě jeden zápas. Otřásla se v předzvěsti nadcházející zimy a při pomyšlení na příští dny jí přeběhl mráz po zádech. Tahle hra skončila. Nastal čas pustit se do další.

Nemohla tušit, že zaparkovala na stejném místě, odkud O’Connellovu budovu pozoroval i Matthew Murphy. Opřela se do sedačky, pletenou čapku narazila hloub do čela a na nose vyrovnala nové brýle s průhlednými sklíčky. Dioptrické brýle nenosila, soudila však, že alespoň částečné přestrojení ničemu neuškodí. Nevěděla jistě, jestli ji Michael O’Connell kdy viděl, ale raději počítala s tím, že ano. Předpokládala, že po určitou dobu dělal totéž, o co se ona pokouší právě v této chvíli – sledoval je.

Na nohou měla džíny a před podvečerním chladem ji chránil obnošený, těžký tříčtvrteční kabát. Byla tak o patnáct let starší než většina místních obyvatel, které z velké části tvořili studenti, ale vypadala tak mladě, že by mezi ně bez obav zapadla. Oblečení vybírala stejně pečlivě, jako by se chystala na první schůzku

– s cílem dosáhnout co největšího úspěchu co nejméně nápadnými šaty. Chtěla se ulicím Bostonu přizpůsobit jako chameleon barvám a odstínům svého okolí, stát se neviditelnou.

Usoudila, že kdyby zůstala v autě moc dlouho, určitě by si jí všiml už po několika minutách.

Postupuj s vědomím, že ví všechno, říkala si v duchu. Že ví, jak vypadáš, a taky bezpečně pozná tvé čtyři roky staré, úsporné kompaktní auto včetně poznávací značky.

Seděla za volantem tak dlouho, dokud sama sobě nezačala připadat tak nápadná, že ani falešné brýle už by ji nezachránily. Naposled nahlédla do Murphyho zprávy a dlouze se zadívala na O’Connellovu fotografii, která k ní byla připojena. Přemýšlela, jestli ho pozná i v reálu.

Vystoupila z auta a zadívala se k O’Connellovu vchodu. Zalitovala, že se ještě nesetmělo. Určitě by si pak doma rozsvítil a třeba by se jí podařilo ho spatřit. V tu chvíli jí došlo, že na sebe příliš upozorňuje a pravděpodobně dává prostor O’Connellovi, aby sledoval on ji, než aby tomu bylo naopak. Obrátila se na druhou stranu a spěšně kráčela na konec bloku. Představovala si, jak se jí do zad zavrtává pohled zlovolných očí. Zašla za roh a zastavila se.

Jak chce sledovat O’Connellův dum, když její první kroky vedou úplně na opačnou stranu?

Ostře oddechovala. Připadala si naprosto neschopná.

Tohle je k ničemu, úplně k ničemu, spílala si v duchu. Vrať se, najdi si nějaké místečko v postranní ulici, v průchodu nebo za stromem a vyčkej, jak dlouho bude třeba. Buď stejně trpělivá jako on.

Potřásla hlavou a vydala se zpět po protější straně. Očima přejížděla po okolí, jestli neuvidí příhodné místo pro sledování, když se otevřely vchodové dveře. Michael O’Connell vyšel na ulici, hlavu zvrácenou nazad, ve tváři rozradostněný škleb, z něhož čišela bezstarostná zlomyslnost. Hope okamžitě popadl vztek. On se mi vysmívá! blesklo jí hlavou. Zároveň si však uvědomovala, že nic nenasvědčuje tomu, že by o ní věděl. Zvolna přešla co nejblíže ke zdi a lehce se nahrbila. Doufala, že se nesetkají pohledem, ale stále po něm po očku pokukovala. V tu chvíli spatřila, že se na druhé straně ulice šourá proti O’Connellovi drobná, stará, vrásčitá žena. Jakmile ji Michael spatřil, zakabonil se a pohodový výraz se ve zlomku vteřiny změnil. Oči mu divoce plály a sršela z něj nenávistná zlost.

Žena oproti tomu vypadala jako ztělesnění bezbrannosti. Byla malá a podsaditá a s obtížemi se belhala k domovu. Na sobě měla ošuntělý černý vlněný kabát, jejž pravděpodobně oblékala každou zimu posledních dvacet let, a v obou rukou svírala igelitové nákupní tašky plné potravin. Hope však neunikl záblesk hněvu, jenž se jí mihl v očích, když spatřila Michaela O’Connella. Všimla si také, že se stařena schválně kolébá směrem, kde bude O’Connellovi překážet v cestě.

Hope se schovala za strom a pozorovala konflikt, jenž se odehrával na druhé straně ulice.

Žena namáhavě pozvedla ruku i s taškou a zahrozila mladíkovi prstem.

„Vím o tobě!“ zahalasila. „Já dobře vím, co děláš!“

„Vůbec nic o mně nevíš,“ odvětil O’Connell zvýšeným hlasem.

„Vím, že něco provádíš s mýma kočičkama. Kradeš mi je. Anebo něco horšího! Jsi špatný a zlý člověk a měla bych na tebe zavolat policii!“

„Těm pitomým kočkám jsem nic neudělal. Třeba se odstěhovaly k jiný bláznivý slepici, která jim taky dává nažrat. Možná se jim z těch tvejch zbytků dělalo na blití, ty stará čůzo. Nebo se jim prostě zalíbilo jinde. Odprejskni a ty si dej zatracenej pozor, abych na tebe nezavolal zdravotní inspekci. Určitě se jim ty zavšivený prašivý kočky budou líbit, hezky si je odvezou a zabijou je.“

„Takhle krutého a bezcitného člověka jsem ještě neviděla,“ sykla žena.

„Jdi se bodnout, svině stará.“ S těmito slovy O’Connell odstrčil ženu stranou a coural se dál ulicí.

„Vím, co s nima děláš!“ křikla za ním stařena.

O’Connell se obrátil a zabodl se do ní pohledem. „Ne, vážně?“ opáčil suše. „No, tak ať si myslíš, co chceš, můžeš si gratulovat, že to samý nedělám i s tebou.“

Žena zalapala po dechu, zavrávorala a ustoupila o krok dozadu, jako by ji udeřila neviditelná síla jeho slov. O’Connell, zjevně spokojen s výsledkem rozhovoru, se zakřenil, otočil se na patě a spěchal pryč. Hope netušila, kam má namířeno, ale usoudila, že by měla jít za ním. Když však viděla starou ženu, jak bezmocně stojí na chodníku neschopná pohybu, napadlo ji něco jiného. Sotva zašel Michael O’Connell za roh na konci bloku, vydala se ženě naproti.

Ujistila se, že O’Connell skutečně zmizel z dohledu, a zamávala na stařenu rukou. „Promiňte, paní,“ zahalekala. Nechtěla moc křičet, ale zároveň se na sebe snažila upozornit. „Promiňte…“

Žena se na Hope ostražitě zadívala. „Ano?“ pravila obezřetně.

„Promiňte, omlouvám se,“ vysypala ze sebe Hope. „Stála jsem na druhé straně ulice a nemohla jsem neslyšet, o čem jste s tím mladým mužem mluvila.“

Hope přistoupila o pár kroků blíž. Žena si ji měřila pohledem.

„Zdál se dost nevychovaný a hrubý.“

Žena jen pokrčila rameny. Očividně nechápala, kam tím Hope míří.

Hope nabrala dech a spustila svou vylhanou historku.

„Před pár dny se mi ztratil mourek, roztomilý kocourek s bílýma tlapkama – podle nich mu říkám Ponožka. Nejspíš se zaběhl a teď nevím, kde ho hledat. Strašně mě to štve. Bydlím pár bloků odsud.“ Hope mávla rukou někam za sebe, takže mohla bydlet kdekoliv v Bostonu a širokém okolí. „Neviděla jste ho náhodou?“

Ve skutečnosti Hope kočky nesnášela. Vždycky začala kýchat, když se nějaká objevila poblíž, a nelíbil se jí jejich pohled.

„Je tak rozkošný, mám ho už roky a nikdy mi na tak dlouho neutekl,“ lhala Hope nenuceně.

„No, já nevím,“ pravila žena váhavě, „pár mourků by se u mě našlo, ale že by se tam objevil někdo nový…, na druhou stranu…“

Žena sklouzla očima z Hope a zadívala se ve směru, kudy odešel O’Connell. Rozzlobeně zaprskala jako jedna z koček, o které se starala.

„Za něho ručit nemůžu, že by mu něco neprovedl.“

Hope nasadila překvapený výraz. „On nemá rád kočky? Co za člověka…“

Ani nemusela dokončit větu. Žena o krok poodstoupila, znovu si ji prohlédla od hlavy k patě a nakonec řekla: „Nechcete jít dál a podívat se na moje miláčky? Uvařím vám čaj.“

Hope kývla a natáhla se pro nákupní tašky. A je to, blesklo jí hlavou. Jako by ji někdo pozval před dračí doupě.

Scott si povzdechl. Hleděl na nízkou oprýskanou budovu z červených cihel a škvárobetonových tvárnic a hlavou mu běželo, že ten, kdo stavěl tuhle školu, nejspíš dřív projektoval věznice. Před hlavním vchodem stála řada žlutých školních autobusů se spuštěnými motory. Z výfuků se linul štiplavý kouř a vzduch byl prosycen nepříjemným pachem nafty. Otřepaná vlajka Spojených států se zmítala v ostré bríze na stožáru a do ní se zamotávala druhá, vlajka státu New Hampshire. Podél budovy se táhl vysoký, rezivý drátěný plot.

I Scott měl ve vnitřní kapse saka zastrčenou kopii Murphyho zprávy, která obsahovala střípky z O’Connellovy minulosti. Scott byl rozhodnut slepit je v celek. Střední škola, kterou O’Connell navštěvoval, se jevila jako logický začátek, i když mu poskytne jen informace staré deset let.

Celé dopoledne strávil Scott zkoumáním světa, v němž O’Connell vyrůstal. Pobřeží státu New Hampshire nabízí rozporuplné obrazy: nádherný výhled na Atlantik, a vedle něj bezduché tovární komíny a deprimující průmyslové objekty, které se jako pijavice lepí k ústím řek. Bezútěšnou scenérii doplňovala nádraží, skladiště a hutě s celodenním provozem.

Značnou část oblasti charakterizovala výroba velkých nákladních lodí. Proti modrému nebi se rýsovaly vysoké jeřáby, které přenášely tuny oceli a jiných kovů z jednoho místa na druhé. Ať v parném létě nebo nelítostné zimě, dělníci nosili přes oděv den co den stejné kombinézy, ochranné přílby na hlavách a na nohou masivní, ošoupané boty. Loděnice se hemžily statnými, silnými muži, stejně tvrdými a neúnavnými jako materiály a stroje, s nimiž pracovali. Odolnost se na tomto místě cenila nade vše.

Scott si připadal jako návštěvník z jiné planety. Seděl v autě, pozoroval houfy dětí, které se hrnuly ze dveří zanedbané školní budovy, a přemýšlel o světě, v němž žije. Jeho práce postrkuje studenty na cestě za oslnivým leskem úspěchu, jejž Amerika neúnavně proklamuje – za silnými auty, tučnými bankovními konty a prostornými domy. Kluci a holky, kteří se tlačili do přistavených autobusů, měli nejspíš mnohem méně náročná přání a velké procento z nich pravděpodobně skončí v továrnách s píchačkami v kapse.

Kdybych tady vyrůstal já, dělal bych všechno proto, abych se dostal pryč, pomyslel si.

Počkal, než autobusy odjedou, a pak vystoupil z auta a rychle přešel k hlavnímu vchodu. Hlídač nasměroval Scotta do ředitelny. Za přepážkou stálo několik sekretářek a přes ně bylo vidět do kanceláře, kde ředitel právě apaticky napomínal nějakou žačku. Dívka v černé kožené bundě, s vlasy na ježka obarvenými na růžovo a piercingem v obočí, jej sotva vnímala. Scotta se ujala mladá asistentka. „Přejete si?“

„Ano, dobrý den,“ odvětil Scott. „Jmenuju se Johnson, jsem ze společnosti Raytheon. Určitě nás znáte, obranné systémy, letecké inženýrství…, máme sídlo nedaleko Bostonu. Hlásí se k nám o místo jeden mladík, který podle životopisu vychodil tuhle školu. Podle uvedených údajů skončil před deseti lety. Máme i vládní zakázky, víte, a tak si raději všechno prověřujeme.“

Sekretářka přistoupila k počítači. „Jméno?“

„Michael O’Connell.“

Zmáčkla pár kláves a řekla: „Ano, absolvoval v roce 1995.“

„Mohla byste mi říct ještě něco, co by nám mohlo být k užitku?“

„Známky nebo jiné záznamy smím sdělovat pouze po předložení písemného povolení.“

„Jistě, to chápu,“ odvětil Scott. „Každopádně moc děkuji.“

Asistentka se vrátila k listinám, z nichž přenášela údaje do elektronického systému. Scott chvíli otálel a pak zachytil pohled postarší ženy, jež vyšla z kanceláře zástupce ředitele zrovna ve chvíli, kdy padlo O’Connellovo jméno. Zarazila se, ale pak s lehkým pokrčením ramen vykročila ke Scottovi.

„Já jsem O’Connella znala,“ sdělila mu. „Vy ho chcete zaměstnat?“

„Ano. Měl by na starost programování, zpracovávání a ukládání dat a tak podobně. Není to nijak vysoká pozice, ale mohly by se mu dostat do ruky údaje ze smluv uzavřených s Pentagonem, takže si některé věci chceme ověřit.“

Žena překvapeně potřásla hlavou. „No, jsem ráda, že si dal život do pořádku. Raytheon. To je ohromná společnost.“

„Takže měl život v nepořádku, říkáte?“

Lehce se pousmála. „Dalo by se to tak říct.“

„Podívejte, každý si ve škole projde nějakými problémy. Pubertální záležitosti obvykle přehlížíme. Musíme si ale dávat pozor, jestli se neobjevilo něco závažnějšího.“

Jemné přikývnutí. „Ano. Byly to maličkosti,“ oznámila váhavě.

„Opravdu?“

„No víte, nechtěla bych mu uškodit. Zvlášť jestli se snaží sekat dobrotu. Nerada bych, aby kvůli mně přišel o možnost odrazit se od dna.“

„Kdepak. Moc byste nám pomohla.“

Žena chvíli váhala, ale nakonec se nechala přesvědčit. „Víte, nebylo to s ním jednoduché.“

„Jak to?“

„Byl velmi chytrý, podstatně chytřejší než většina ostatních. Ale věčně neklidný, utrápený. Vždycky mi připadal jako ten typ, co by jednou mohl vejít do třídy s pistolí v ruce a postřílet spolužáky, jako tehdy v Columbine – až na to, že tehdy se takové věci ještě neděly. Ale vždycky se zdálo, že nad něčím přemýšlí, víte, jako by něco plánoval. Mě osobně nejvíc děsilo, že pokud si vzal něco do hlavy, všechno ostatní šlo stranou. Jako třeba když mu někdo stál v cestě za něčím, co chtěl, anebo když si umanul, že právě ten a ten člověk stojí za všemi jeho problémy, soustředil na něj pak veškerou pozornost. Z předmětů, které ho bavily, měl bez problémů áčka. Ale když se mu nějaký učitel znelíbil…, no zkrátka, začaly se dít podivné věci. Dost hrozné věci. Například tomu učiteli někdo rozbil auto. Nebo se mu ztratil notes s hodnocením žáků. Anebo se na policii objevilo falešné udání z nějaké protiprávní činnosti. Pokaždé to vypadalo, že v tom má prsty, ale nikdy jsme mu nemohli nic dokázat. Ulevilo se mi, když odešel.“

Scott chápavě přikyvoval. „Proč mys…“ Otázku ani nemusel dokončit.

„Kdybyste se narodil v jeho rodině, taky byste to neměl v hlavě úplně v pořádku.“

„Kde…“

„Neměla bych to dělat.“ S těmito slovy se natáhla pro tužku a na kus papíru napsala nějakou adresu. „Nevím, jestli ještě platí, ale mohla by.“

Scott zastrčil lístek do kapsy. „Jak si to můžete pamatovat? Vždyť už je to deset let.“

Pousmála se. „Celé ty roky jsem čekala, kdy někdo vejde do těchhle dveří a začne se na Michaela O’Connella vyptávat. Akorát mě nikdy nenapadlo, že to bude někdo, kdo mu nabízí práci. Spíš jsem to tipovala na policii.“

„Vypadá to, že vás o něm nikdo nepřesvědčí.“

„Učila jsem ho v předposledním ročníku,“ sdělila mu s posmutnělým úsměvem na rtech. „Angličtinu. Jasně se mi vryl do paměti. Patří k těm několika žákům, na které nezapomenete – na některé pro to dobré, na jiné pro to špatné. Bude pracovat s mladými kolegyněmi?“

„Ano. Proč?“

„Holky tady z něj měly vždycky divný pocit. Přitom je zároveň něčím přitahoval. Nikdy jsem to nechápala. Jak vás může přitahovat někdo, o kom víte, že s ním budou jenom potíže?“

„To nevím. Možná bych si o tom s nimi mohl promluvit.“

„To určitě ano, jenže po tak dlouhé době, kdo ví, kde je jim konec? A i kdyby, myslím, že moc lidí o Michaelu 0’ConneIlovi mluvit chtít nebude. Jak říkám, na něj se nezapomíná.“

„Co jeho rodina?“

„Na tom lístku máte jeho domácí adresu. Jak jsem řekla, nevím, jestli tam otce ještě najdete. Ale můžete to zkusit.“

„A matka?“

„Ta byla už tehdy dávno ze hry. Nikdy jsem přesně nezjistila, co se stalo, ale…“

„Ale co?“

Najednou žena změnila tón. „Podle všeho umřela, když byl ještě dítě,“ odpověděla stroze. „Bylo mu tak… deset? Třináct? A víc bych k tomu nerada říkala, už tak je toho až dost. Moje jméno nepotřebujete, že ne?“

Scott zakroutil hlavou. Stačilo, co slyšel.

„Dáte si Earl Grey, má milá? S trochou mléka?“

„Moc ráda,“ přikývla Hope. „Mockrát vám děkuju, paní Abramowiczová.“

„Můžete mi říkat Hildo, jestli chcete.“

„Tak dobře, Hildo, díky. Jste velice laskavá.“

„Hned to bude,“ usmála se žena. Z kuchyně se ozvalo pískání konvice s vařící vodou. Hope se pozorně rozhlížela kolem sebe a snažila se zachytit co nejvíc detailů. Na jedné zdi visel dřevěný kříž a vedle něj malba znázorňující Poslední večeři Páně. Kolem byly rozmístěny černobílé fotografie mužů s tuhými límci kolem krku a žen navlečených v krajkoví. To vše doplňovaly obrazy ponurých zazelenalých krajin, dlážděných ulic a kostela se špičatou věží. Když si to Hope dala dohromady, vyšla z toho galerie zesnulých příbuzných v nějaké východoevropské zemi, kam se paní Abramowiczová nejspíš už desítky let nepodívala. Jako by si ten pokoj tapetovala duchy. Hope hledala další indicie, které by jí o životním příběhu staré dámy prozradily víc – sloupaná barva pod okenním parapetem, vyrovnaná řada ampulí, krabičky léků. Oproti červenému čalouněnému křeslu stála prachstará televize a na zemi se na několika místech válely hromádky starých novin a časopisů. Ze všeho na ni čišela prázdnota.

V bytě se nacházela jen jedna ložnice. Hope se stále dívala kolem sebe. Všimla si košíčku s pletením vedle křesla. Místnosti byly prosycené pachem stáří a kočkami. Nejméně osm se jich rozvalovalo na gauči, na okenní římse a u topení a pár se jich otíralo Hope o nohy. Soudila, že ve vedlejším pokoji jich bude ještě minimálně dvakrát tolik.

S hlubokým povzdechem přemítala, jak se stane, že někdo skončí tak sám a tak opuštěný.

Paní Abramowiczová vešla do obývacího pokoje se dvěma hrnky horkého čaje. Po tváři se jí rozlil úsměv, když se jí kočky začaly plést pod nohy a cupitat za ní v těsném závěsu. „Ještě není večeře, miláčkové moji. Až za chvilku. Teď si chce máma trochu popovídat.“ Obrátila se k Hope a zeptala se: „Svého Ponožku v tom mém zvěřinci nevidíte, vidte?“

„Bohužel,“ odvětila Hope smutně. „A ani v chodbě nebyl.“

„Snažím se je tam moc nepouštět, víte, ale pořád je taky neuhlídám. Takové prostě kočky jsou, přicházejí si a odcházejí, jak se jim zlíbí. Ale nerada je tam vidím. Podle mě s nimi totiž dělá něco hrozného.“

„Proč myslíte…“

„On to neví, ale já každou kočičku bezpečně poznám. Co pár dní jedna zmizí. Nejradši bych zavolala na policii, jenže ten syčák má pravdu. Nejspíš by mi vzali i ostatní, a to bych nepřežila. Je to zlý člověk, nejradši bych, aby se odstěhoval. Nikdy jsem neměla…“

Zarazila se a Hope se zaujatě naklonila dopředu. Žena si dlouze povzdechla a rozhlédla se kolem sebe.

„Obávám se, má milá, že jestli se tu váš Ponožka objevil, mohl ho klidně sebrat. Nebo mu něco udělat. Těžko říct.“

„Co o něm říkáte, zní opravdu děsivě.“ Hope zavrtěla hlavou.

„On sám mě děsí. Normálně s ním ani nemluvím, jenom když se o něco jedná jako třeba dneska. Myslím, že se ho bojí i spousta jiných, co tu bydlí, ale nikdo mu nic neřekne. A co s tím naděláme? Činži platí včas, neruší hlukem, nepořádá divoké večírky. Nic jiného majitele nezajímá.“

Hope usrkla chutného čaje. „Chtěla bych aspoň mít jistotu. Myslím s Ponožkou.“

Paní Abramowiczová se uvolněně opřela do křesla. „Jeden způsob by tu byl.“ pravila pomalu. „Mohla byste zjistit, jestli se mu něco stalo, a taky byste možná odpověděla na pár mých otázek. Já už jsem stará a slabá a taky mám strach, nemám, kam bych šla. Ale vy, má drahá, vy jste mnohem silnější než já, silnější než jsem kdy byla i ve vašem věku. A vsadím se, že vás hned tak něco nevystraší.“

„To máte pravdu.“

Stařeně se tvář rozjasnila úsměvem, přesto pokračovala jakoby nesměle: „Když ještě žil můj muž, měli jsme mnohem větší byt. Patřil k němu celý prostor, který dnes obývá pan O’Connell. Měli jsme dvě ložnice, obývák, pracovnu a jídelnu a celou tuhle část domu. Jenže po smrti mého Alfréda to všechno přestavěli a z našeho prostorného bytu udělali tři malé. Moc práce si s tím ovšem nedali, lenoši.“

„Lenoši?“

Paní Abramowiczová upila doušek čaje a v očích jí zaplálo nenadálým hněvem. „Ano, lenoši líní. Copak byste čekala, že se jim na dveřích bytů ani nebude chtít vyměnit zámky? Do bytů, které kdysi tvořily jeden jediný, můj byt.“

Hope napjatě kývla a kolem žaludku ji zašimralo.

„Taky bych moc ráda věděla, co provádí s mými kočičkami,“ pronesla paní Abramowiczová tiše. Hlas jí zdrsněl, oči přivřela na škvírku. Svým způsobem Hope imponovala. „Určitě byste ráda věděla, jestli dostal i Ponožku. To všechno se dá zjistit jenom jediným způsobem. Musely bychom vlézt dovnitř.“ Naklonila se k Hope a šeptem jí prozradila: „On to samozřejmě neví, ale já mám od jeho bytu klíč.“

Přes tvář jí přeletěl stín. „Tak teď už chápete, co bylo ve hře?“ Každý spisovatel zná povahu vztahu mezi reportérem a zpovídaným; náznakům intimního charakteru se nevyhnete, mezi těmi dvěma panuje vždy určité napětí. Anebo Je to možná autorský instinkt, jenž vás nutí chovat se tak, abyste z „vyslýchaného“ vymámili jeho příběh v co nejvěrnější verzi. Přesto bylo od samého počátku nadmíru jasné, že právě ona řídí naše dostaveníčka a vede rozhovory, z nichž jsem čerpal všemožné informace. Ve svém vyprávění ji však posléze využiju stejně, jako teď využívá ona mě.

Po chvilce mlčení pokračovala: „Jak často slýcháte od svých přátel ve středním věku, že cítí touhu něco změnit? Že vlastně nechtějí být tím, čím jsou? Že čekají, až jim nějaká událost převrátí život vzhůru nohama, aby se konečně vymanili z pochmurné šedi a zaběhlé, nudné jednotvárnosti?“

„Dost často,“ přiznal jsem.

„Většina lidí, kteří tak hlasitě volají po změně, lže. Změna je příliš děsivá záležitost. Obvykle jenom touží po ztraceném mládí. Když je člověk mladý, pouští se s každým rozhodnutím do dobrodružství. Teprve od určitého věku začneme domýšlet důsledky našeho jednání. Uvědomujeme si, že když se pustíme zrovna po téhle cestě, budeme po ní muset jít i dál. A tím se nám všechno ztěžuje. Los, který držíme v ruce, nevyhrává. Namísto toho si nás šéf zavolá do kanceláře a sdělí nám, že jsme sesazeni. Žena nebo muž, se kterým žijeme přes dvacet let, nám zčistajasna oznámí: ‚Potkala jsem někoho jiného. Stěhuju se.“ Doktor se podívá na výsledky, zamračí se a oznámí: ‚Ta čísla nevypadají dobře. Uděláme ještě pár testů/“

„Pro Scotta a Sally…“

„Ten moment nastal s příchodem Michaela O’Connella. Nebo se aspoň rychle blížil. Byli schopni ochránit Ashley?“

Ruka jí vystřelila ke rtům a ještě jsem stačil postřehnout, jak se prudce nadechla. Když se zklidnila, dopověděla: „Protože i když to tehdy nikdo z nich neřekl nahlas, hluboko uvnitř všichni věděli, že cena, kterou nakonec zaplatí, se může vyšplhat hodně vysoko.“

/ 35

BOTA

S klíčem v ruce Hope nervózně postávala před O’Connellovým bytem, zatímco paní Abramowiczová vykukovala zpoza dveří, několik koček u nohou. Gestem naléhala, aby Hope vešla konečně dovnitř.

„Já vás pohlídám, nebojte se. Ale teď rychle.“ šeptla.

Se zatajeným dechem vsunula Hope klíč do zámku. Nedocházelo jí, do čeho se pouští, ani přesně nevěděla, co hledat. Jakmile se ozvalo kovové cvaknutí, hlavou jí proletělo, že v tu chvíli už se O’Connell určitě vrací domů, že už zabočil za roh do své ulice a je jí v patách, stejně jako se na odcházející den lepila temná noc.

V zátylku cítila jeho dech, slyšela jeho syčivý hlas. Zaťala zuby. Pokud k tomu dojde, nevzdám se snadno.

„Pospěšte si, drahá.“ naléhala paní Abramowiczová. „Ať víme, co těm kočičkám provádí.“

Hope otevřela a vstoupila dovnitř.

Nevěděla, jestli za sebou dveře zavřít nebo je nechat pootevřené, kdyby – vlastně kdyby co? Jestli se vrátí, stejně jsem v pasti. Žádný únikový východ, žádné požární schodiště. Žádná zadní vrátka. Se srdcem v krku přivřela dveře až k zárubni; takhle alespoň uslyší, kdyby ji paní Abramowiczová varovala – pokud je toho stařena schopná.

Hope přeletěla byt pohledem. O’Connell na prostředí, ve kterém žije, očividně nedbal. Podle vrstvy prachu a špíny ho úklid vůbec nezajímal, na stěnách nevisely žádné plakáty, na okenních římsách nestály žádné květiny, žádný barevný koberec na podlaze. Neměl tam ani televizi či rádio, jen v protějším rohu místnosti ležela skripta ke kurzu výpočetní techniky. Stroze zařízený, sešlý byt připomínal celu řádových bratří. Hope si s hrůzou uvědomila, že veškerá Michaelova vášeň i emoce se odehrávají pouze v jeho fantazii. Žil ve svém imaginárním světě, který s tím, kde uléhal ke spánku, neměl pranic společného.

Několika rychlými kroky se ponořila hlouběji do místnosti a v tutéž chvíli vymyslela plán.

Všechno si zapamatuj, nabádala se, nic nepřehlédni.

Z kapsy vytáhla kus papíru a z O’Connellova stolku sebrala propisku. Spěšně načrtla půdorys bytu a obrátila se zpět ke stolku.

Byla to vlastně levná dřevěná stolní deska položená na dvou černých, kovových kartotékách, u které stála obyčejná černá dřevěná židle. Na desce ležel přenosný počítač, vypadal poměrně nově. Hope si dokázala živě představit, jak O’Connell sedí utopen v tomto jednoduchém pracovním koutě, tvář ozářenou kovově lesklou obrazovkou, a soustředí se na obrazy naskakující na monitoru. Otevřený počítač byl zapojený do elektřiny a kontrolka spínače svítila.

Hope zadržela dech a zaposlouchala se. Z chodby neslyšela žádné zvuky, a tak usedla k počítači, nakreslila jeho hrubý náčrt a zadívala se na černý monitor. Opatrně jako elektrikář, jenž se natahuje po odkrytém drátu, se dotkla touchpadu. Ozvalo se jemné zavrčení a na obrazovce naskočil spořič.

Hope okamžitě vyschlo v hrdle.

Dívala se na Ashley inu fotografii.

Byla trochu rozmazaná, zřejmě pořízená ve spěchu ze vzdálenosti několika metrů. Zachycovala Ashley, jak se s tváří zrůzněnou strachem překvapeně ohlíží přes rameno, jako by ji vylekal nějaký nečekaný zvuk.

Hope ostře oddechovala, nemohla od fotografie odtrhnout zrak. Krom toho, že Ashleyina fotka jako šetřič sama o sobě nesvědčila nic dobrého, prozradila Hope i to, že O’Connell zbožňoval chvíle, kdy zaskočil svou oběť nepřipravenou a vyděšenou.

I tohle je láska, pomyslela si v duchu, láska toho nejhoršího druhu.

Kousla se do rtu a přejela kurzorem na složku Dokumenty. Když ji otevřela, objevily se čtyři podadresáře nazvané Ashley milovaná, Ashley nenáviděná, Ashley a rodina, Ashley a budoucnost.

Klikla na první z nich, ale vyskočilo okno s požadavkem na heslo.

Kurzorem se posunula na adresář Ashley nenáviděná.

Stroj opět reagoval blikající zprávou Zadejte heslo.

Hope potřásla beznadějně hlavou. Kdyby chvíli přemýšlela, určitě by ji něco napadlo, ale už teď ji zneklidňovala doba, jakou v bytě strávila. Srdce jí bušilo jako o závod. Zavřela všechny adresáře a vrátila nastavení počítače do původní podoby. Pootvírala zásuvky v kovových kartotékách, ale našla v nich jen pár tužek a papír do tiskárny.

Když vstala od stolu, trochu se jí zamotala hlava. Pospěš si, běželo jí hlavou, nepokoušej štěstěnu.

Rozhlédla se kolem sebe. Mrkni se ještě do ložnice.

Místnost páchla zatuchlým potem. Hope přeběhla k omlácenému prádelníku a v rychlosti přehrabala jeho obsah. V postelovém rámu byla vsazená matrace, na ní ledabyle poházené lůžkoviny. Hope spadla na kolena a podívala se pod postel. Nic. Otočila se k malé skříni – vevnitř viselo pár trik, několikero větrovek a jedno černé sako, dvě kravaty, jedna košile na knoflíčky a jedny šedé kalhoty. Nic, co by stálo za zmínku. Užuž chtěla skříň zavřít, když si všimla odřené pracovní boty zastrčené v zadním rohu, do které byla nacpaná tlustá ponožka ztvrdlá zaschlou špínou a která byla zčásti zaházená kupou propoceného cvičebního prádla.

Jedna bota přece nedává žádný smysl.

Hope se rozhlížela po druhé do páru, ale žádnou nenašla.

Nedokázala se zbavit pocitu, že by jí kus obuvi mohl něco prozradit. Stála zaraženě na místě a zírala na ni, až se nakonec odhodlala, opatrně odházela pár kousků oblečení a natáhla se do rohu skříně. Pozvedla těžkou botu z podesty a okamžitě ji napadlo, že by se v ní dalo něco schovat. Opatrně jako chirurg odchlipující kožní tkáň nadzvedla ponožku a podívala se dovnitř.

Z úst jí unikl tichý sten.

V botě ležela pistole.

Chtěla ji vytáhnout, ale včas se zarazila. Nedotýkej se jí.

Netušila proč.

Část jejího já naléhala, aby ji sebrala, ukradla mu ji, prostě aby ji Michael O’Connell neměl. Tak touhle pistolí chce zabít Ashley?

Cítila se lapená v pasti, jako by jí někdo držel hlavu pod vodou. Pokud pistoli vezme, pozná O’Connell, že tu někdo z nich byl, a zasáhne. Mohl by se odhodlat k násilné reakci, možná má někde ukrytou další zbraň. Možná, možná…, hlavou jí vířily desítky otázek a pochybností. Kdyby tak mohla zbraň alespoň znehodnotit, třeba vyjmout úderník. Jednou o tom četla v detektivním románu, ale neměla ponětí, jak to udělat. A zbavit ji kulek? Naládoval by zásobník jinými a ještě by zjistil, že tam někdo byl.

Zírala na pistoli v celé její odpornosti. Na boku hlavně byl vyrytý druh a kalibr. Triašedesátka.

Polilo ji horko.

Opatrně vrátila botu do rohu skříně a naaranžovala šaty přesně na původní místo. Netušila, jestli se rozhodla správně nebo ne.

Měla chuť se obrátit a utíkat pryč. Jak dlouho už je uvnitř? Pět minut? Dvacet? Zdálo se jí, že slyší nějaké kroky a hlasy, ale potom jí došlo, že ji klame sklíčená mysl a že má halucinace. Běž už!

Postavila se ze dřepu a zamířila ke dveřím. Prošla kolem koupelny, kterou se příliš nezaobírala, ale pak se zastavila u kuchyňky.

Kočky, uvědomila si. Paní Abramowiczová dychtí po tom zjistit, co se s nimi stalo.

Hope zamžourala do mrňavého prostoru. Žádný stůl, jen lednice, malý vařič se čtyřmi ploténkami a pár polic, na kterých stály potravinové konzervy. Žádné kočičí žrádlo, žádný jed, ze kterého by se dala namíchat smrtící večeře.

Přešla k lednici a otevřela ji. Uvnitř si O’Connell nechával vychladit plechovky s pivem a ingredience do sendvičů. Přibouchla dvířka a bezmyšlenkovitě otevřela mrazicí box. Nečekala víc než pár zmražených pizz.

Místo jídla však spatřila něco, co jí vyrazilo dech, a jen stěží potlačila výkřik.

Z přihrádky na ni zíraly ztuhlé oči nejméně půltuctu koček. Jedna z nich cenila zuby v posledním, marném boji se smrtí.

Hope začala propadat panice. Ustoupila o několik kroků nazad, rukou si musela zakrýt ústa, aby nahlas nezasténala, zatočila se jí hlava a bylo jí na zvracení. Křik se jí dral ze sevřeného hrdla, přitom nemohla vydat ani hlásku. Každá molekula jejího těla jí radila, aby vzala nohy na ramena, utíkala co nejdál a nikdy se nevracela. Pokoušela se zklidnit, ale věděla, že je to předem prohraná bitva. Ruka se jí třásla, když mrazák zavírala.

Z chodby se ozvalo nečekané syknutí: „Pospěšte si, drahá! Někdo je ve výtahu!“

Hope vyrazila ke dveřím.

„Honem!“ šeptala paní Abramowiczová. „Někdo jede!“

Stará žena čekala celou dobu mezi dveřmi. Hope vpadla do chodby, spatřila, jak se nad výtahem postupně rozsvěcují vyšší a vyšší číslice, a zabouchla za sebou dveře. Neobratně zápolila s klíčem – málem jí vypadl z ruky, když ho strkala do zámku.

Paní Abramowiczová se stáhla do bezpečí svého bytu, ale dveře nechala na škvírku pootevřené. Kočky jí poplašeně běhaly u nohou, jako by v tónu ženina hlasu rozpoznaly náznak nebezpečí. „Honem, honem, musíme se ztratit!“

Hope viděla, jak paní Abramowiczová mizí z dohledu. Mezi dveřmi a zárubní prosvítal uzounký pruh světla. Konečně ucítila, jak zámek zapadl do dveřního rámu. Udělala krok dozadu a obrátila se. V tu chvíli se v okýnku výtahu objevilo světlo z kabiny, jež zrovna dojížděla do patra.

Hope ztuhla, neschopná jakéhokoliv pohybu.

Nekonečnou vteřinu se zdálo, že výtah zastavuje, aby nakonec jejich patro minul a klidně stoupal dál.

Adrenalin nahrnul Hope krev do hlavy a v uších jí zvonilo. Každý zvuk slyšela přicházet z veliké dálky jako ozvěnu v širokém kaňonu.

V duchu kontrolovala základní životní funkce, srdce, plíce i mysl, a přemítala, který z orgánů jí prožitou hrůzou vypověděl službu.

Paní Abramowiczová pootevřela a vystrčila hlavu do chodby.

„Falešný poplach. Zjistila jste, co se stalo s mými kočičkami, drahá?“

Hope se zhluboka nadechla a snažila se ovládnout zběsilý tep srdce. „Ne,“ lhala statečně, „nikde po nich ani památky.“

V ženiných očích se zračilo zklamání.

„Už bych měla jít,“ dodala Hope prkenně. Naštěstí ji napadlo, že si klíč od O’Connellova bytu nechá. Šoupla ho do kapsy a zamířila k nouzovému schodišti. Na čekání na výtah už by neměla trpělivost.

Klopýtala dolů, jak nejrychleji jí to zkoprnělé údy dovolovaly, žaludek sevřený úzkostí. Řítila se ze schodů v neodkladné touze být rychle pryč, utéct co nejdál. Podívala se k východu a zůstala stát jako přimražená. Ve vstupní hale se v pološeru rýsovala něčí postava. Krve by se v ní nedořezal.

Potom postřehla další osobu. Došlo jí, že proti ní stojí jen další nájemníci. Protáhla se mezi nimi a vyběhla do milosrdné, chladivé tmy. Pár schůdků před vchodem přeskočila a ztěžka dopadla na chodník. Bez jediného ohlédnutí utíkala k autu. Po krátkém zápasu s klíčky otevřela dvířka vozu a sesunula se na sedadlo řidiče. Vnitřní hlas halasil Uteč! Jeď už! Než vyrazila, naposled vrhla pohled do ulice a krev jí ztuhla v žilách.

Po protějším chodníku kráčel Michael O’Connell a loudavě se blížil ke svému vchodu.

Sledovala, jak se zastavil přede dveřmi, zašátral v kapsách pro klíče, a aniž se rozhlédl kolem sebe, zmizel v domě. O pár chvil později se v oknech jeho bytu rozsvítilo.

Při pomyšlení, že O’Connell pozná, že se někdo potloukal v jeho bytě, běžel Hope mráz po zádech. Bála se, jestli něco neodložila na jiné místo a nezanechala po sobě nechtěnou stopu. Zařadila rychlost a vyjela z parkoviště. Nedívala se vlevo vpravo, na konci ulice odbočila a ujížděla širokou silnicí o několik bloků dál. Jakmile to vozovka dovolovala, zajela ke krajnici. Kolik to bylo? běželo jí hlavou. Tři čtyři minuty? Pět? Kolik vteřin ji při vloupání dělilo od jeho návratu?

Obrátil se jí žaludek a tentokrát nauzeu nepřekonala. Chvatně otevřela dvířka auta, vyklonila se a do strouhy u krajnice vyzvracela zprvu lahodný černý čaj paní Abramowiczové.

Následujícího rána vstal Scott časně. Z levného motelového pokoje odešel už před úsvitem a v pochmurném listopadovém šeru jel do čtvrti, kde Michael O’Connell strávil dětství. Zaparkoval přímo proti domu jeho otce, vypnul motor a vyčkával, zatímco do kabiny auta se vkrádaly první záchvěvy bostonské zimy.

Na ulici, v níž parkoval, nebyl radostný pohled. Nízké oprýskané domy zoufale volaly po opravě. Barva se odlupovala z okapů, které se odchlipovaly od střech, na dvorcích se povalovaly rozbité hračky, nepojízdné vozy i rozmontované sněžné skútry. Ochranná dveřní síta se zmítala ve větru a nejedno okno bylo provizorně vyspraveno odolnými plastovými tabulemi. Obyvatelé místa, kde „alternativa“ bylo slovo skutečně cizí, znali většinou jen kartony plechovek, loterijní losy a tetování a utápěli se ve snech o silných motorkách nebo v alkoholu. Dospívající děsilo to, že jejich oblíbený hokejový tým nepostoupí do finále, stejnou měrou jako nechtěné těhotenství, a lidé před důchodem úzkostlivě propočítávali, jestli je směšná penze zachrání od potravinových poukázek pro chudé. Scott přemítal, jestli kdy viděl bezútěšnější prostředí.

Stejně jako předchozího dne u školy ani do této oblasti nijak nezapadal.

Pozoroval ranní houfování dětí u školních autobusů a následně jejich rodiče, kteří o pár minut později odcházeli do práce s krabičkou na svačinu v ruce. Když hemžení ustalo, vystoupil Scott ze svého vozu. V kapse schovával ruličku dvacetidolarových bankovek. Počítal s tím, že jich moc nezachrání.

Zamířil k domku, který stál přímo přes ulici od O’Connellových.

Nedbal hlasitého štěkotu a zabouchal na dveře. Po několika vteřinách se ozval úměrně rozzuřený ženský hlas, který psa utišil, a dveře otevřela žena těsně před čtyřicítkou s cigaretou v koutku úst. „Ano?“ Na sobě měla růžový plášť s logem místní samoobsluhy, v jedné ruce hrnek s kávou a druhou držela psa za obojek. „Pardon. Je docela přátelskej, i když nevypadá. Na každýho hned skáče a lidi se pak zbytečně děsej. Ten můj mi pořád řiká, ať si ho vycvičím, ale…,“ pokrčila rameny.

„Nic se neděje,“ uklidnil ji Scott přes dveřní síto.

„Tak co račte?“

„Jsem z probačního úřadu státu Massachusetts,“ lhal Scott. „Podílím se na vyšetřování, které předchází prvnímu odsouzení dosud netrestaného delikventa. Nějaký Michael O’Connell. Údajně bydlíval tady přes ulici, pamatujete se na něj?“

„Trochu.“ přisvědčila žena. „Pár let už jsem ho tu neviděla. Co proved?“

Scott se zamyslel a nakonec řekl. „Je obviněn z loupeže.“

„Něco vykrad, co?“

Ano, blesklo Scottovi hlavou. „Vypadá to tak.“

Žena si odfrkla. „A narazil, co, chlapec? No, já jsem ho dycky tipovala spíš na něco promakanějšího.“

„Je to docela bystrý mladík, vidte?“

„Spíš mazanej. To nemusí bejt nutně to samý.“

Scott se pousmál. „No, každopádně, nás spíš zajímá jeho minulost. S jeho otcem jsem ještě nemluvil, ale, víte sama, sousedé někdy…,“ nemusel ani dokončit a žena začala vehementně přikyvovat.

„Já toho moc nevim, víte, my jsme se přistěhovali teprve před pár rokama, ale ten páprda – no, ten jeho otec, ten je starej snad jak Metuzalém. Taky tu není moc voblíbenej, lidi ho nemaj rádi.“

„Pročpak?“

„No, von je v invalidním důchodu, víte, dřív dělal v jedný tý velký loděnici v Portsmouthu. Prej měl ňákou nehodu, že prej zraněný záda nebo co. Bere šeky vod společnosti, vod státu a ještě vod vlády. Jenže na chlápka, co tvrdí, že je zraněnej, teda vypadá dost v pohodě. Melouchaří si v klídku jako pokrejvač, to je docela dobrý na mrzáka, ne? Ten můj řiká, že O’Connell dostává načerno hotovost, víte. Jsem si dycky řikala, kdy přijde ňákej z daňovýho a bude čmuchat.“

„To ještě nevysvětluje, proč ho lidi…“

„Ále, je to prostě sprostej vožrala. Když se zpije, vohromně rád uráží. Uprostřed noci ho slyšíte, jak vyřvává různý nadávky, akorát je to divný, protože nemá na koho. Sem tam vyjde před barák a jen tak střílí z tý svý prachstarý pušky, co schovává doma. Teda esli se tomu dá řikat doma. Kolem klidně můžou běhat malí fakani, je mu to jedno. Kdysi taky vypálil po sousedovic psovi, naštěstí ne po mým. No prostě, jen tak si střelil, bez důvodu. Jenom proto, že moh. Prostě je zlej, to je celý.“

„A co jeho syn?“

„Jak řikám, sotva jsem ho znala. Ale jak se řiká, od toho prochcanýho stromu nepadá jabko daleko. Aspoň jak se zdá.“

„A matka?“

„Ta umřela. Ani jsem ji nepoznala. Prej nehoda, teda se aspoň řiká. Někdo si myslí, že si to udělala sama. Vostatní to sváděj na starýho. Policajti do toho šli fakt poctivě, celý to bylo ňák podezřelý. Ale pak to najednou vyšumělo. Možná něco s papírama, bůhví, co se tehdá stalo. To jsme tu ještě nebydleli.“

Pes znovu zaštěkal a Scott o krok ustoupil.

„Mockrát vám děkuju,“ loučil se. „A ještě něco. Prosím, nechejte si to pro sebe. Obvykle když lidi začnou moc povídat, od nikoho už se pak nic nedozvíme.“

„Jasně.“ Žena odstrčila psa nohou a potáhla z cigarety. „Hej, nemohli byste tam v Massachusetts zabásnout i starýho? Dost lidem by se tu ulevilo.“

Po zbytek dopoledne Scott obcházel okolní domy a vyptával se na rodinu O’Connellových. Představil se pokaždé jinak a pouze jednou po něm někdo žádal legitimaci – tehdy rychle vycouval. Moc se toho nedozvěděl. O’Connellovi tu bydleli déle než většina ostatních a vzhledem k tomu, jak na ně Michaelův otec působil, drželi se od něj lidé raději v bezpečné vzdálenosti. Pramalá oblíbenost O’Connellů pomohla Scottovi alespoň v tom, že sousedé se o to málo, co věděli, ochotně dělili. Většinou však jen potvrdili jeho vlastní domněnky nebo to, co už řekl někdo před nimi.

O’Connell starší se za celý půlden venku neukázal, ačkoliv se klidně mohl vytratit, když Scott mluvil se sousedy. Malý černý pick-up, o kterém se Scott domníval, že patří O’Connellovu otci, se však z příjezdové cesty nehnul ani na okamžik.

Nakonec už zbýval jen obávaný dům. Scott stále zvažoval, za koho se vydávat. Rozhodl se učinit ještě poslední krok mimo tuhle bezútěšnou dělnickou kolonii. Pokusí se zjistit něco o smrti paní O’Connellové v místní knihovně.

Na rozdíl od umolousaných staveb ve vedlejších ulicích a na bývalých zemědělských pozemcích byla dvoupatrová budova knihovny postavena z kvalitních cihel v kombinaci se sklem. Nacházela se v těsné blízkosti policejní stanice a komplexu kanceláří.

Když Scott přistoupil k obslužné přepážce, vzhlédla k němu drobná asistentka, možná tak o pět let starší než Ashley, jež právě vkládala do knih evidenční lístky. „Přejete si?“ otázala se mile.

„Ano. Máte tu, prosím, i ročenky středních škol? A ještě bych vás chtěl poprosit, jestli byste mě nasměrovala k novinovým mikrofilmům.“

„Samozřejmě. Mikrofilmy si můžete prohlížet hned tady v té místnosti,“ ukázala na stranu, „čísla novin jsou jasně označená. Potřebujete pomoct s ovládáním přístroje?“

Scott zavrtěl hlavou. „Ne, díky. A ty ročenky?“

„Ty jsou v příruční knihovně. Který rok sháníte?“

„Maturitní ročník 1995, Lincolnova střední.“

Mladá žena se překvapeně usmála. „To je moje třída. Možná bych vám mohla pomoct osobně. Koho hledáte?“

„Pamatujete si na Michaela O’Connella?“

Dívka ztuhla a chvíli jen mlčky zírala před sebe. Ve tváři se jí zračily emoce vyvolané nepříjemnými vzpomínkami.

„Co udělal?“ hlesla nakonec.

Sally se pozorně pročítala právnickými knihami i články v akademických žurnálech, které informovaly o nejnovějším vývoji na poli práva. Nevěděla přesně, co hledá, a čím déle četla, tím více možností vyhodnocovala – a čím více analyzovala, tím hůře se cítila. Stát na teoretické straně práva a posuzovat zločiny v klidu soudní síně byla jedna věc; argumentační strategie a přednesené důkazy, vyšetřování, zatýkání, výpovědi a doznání – to vše spadalo pod právní systém, jenž si s každým elementem dokázal poradit. V projednávaných případech lidská stránka nehrála roli, zločin se zrelativizoval na položku v právním řádu a následný proces se stával jakousi divadelní přehlídkou umu jednotlivých aktérů. Ten znala Sally jako své boty. Krok opačným směrem však znamenal úplně něco jiného.

Najdi ten pravý zločin.

Vymysli způsob, jak ho přišít Michaelu O’Connellovi.

Nechat ho zavřít do vězení a žít dál své životy. Znělo to tak jednoduše. Scottův elán ji povzbuzoval, dokud se všemi možnostmi nezačala detailně zaobírat.

Zatím jí v hlavě naskakovaly dva eventuální činy – podvod a vydírání.

Podle jednoho provizorního plánu by mohli všechny O’Connellovy prozatímní činy seskládat dohromady a podat je jako součást smělého plánu, jenž je dva se Scottem měl donutit, aby O’Connellovi vydali velkou částku peněz v hotovosti. Pravděpodobně by se jí podařilo státnímu žalobci prokázat, že všechno, čeho se O’Connell dopouští – zejména pronásledování Ashley –, je namířeno proti nim dvěma. Zbývalo vykonstruovat výhrůžku, jíž O’Connell využíval. Scott by například mohl vypovědět pod přísahou, že poté, co O’Connellovi v Bostonu předal oněch pět tisíc dolarů, žádal vyděrač další peníze. Když odmítli, začal intenzivně obtěžovat jejich dceru. Proč dosud nekontaktovali policii?

I to by se dalo obhájit. Báli se, co potom O’Connell udělá.

Potíž – respektive první potíž z mnoha, na které ještě určitě narazí, pomyslela si Sally sklíčeně – tkvěla v tom, že podle Scotta měl tehdy O’Connell někde na těle připevněný mikrofon a celý rozhovor při předávání peněz v Bostonu si nahrával.

Pokud se nemýlil, pak by se z nich v očích soudu okamžitě stala skupinka lhářů. Michael O’Connell by odešel ze síně z úsměvem na rtech a jak její praxe, tak Scottova kariéra by byly opět ohroženy. Vrátili by se na startovní čáru s pytlem problémů navíc a mezi rozlíceným O’Connellem a Ashley už by nestálo vůbec nic.

Mimo to, i kdyby uspěli, nikde není psáno, že by O’Connell nevyváži se sníženým trestem. Pár let za mřížemi? Jak dlouho by Ashley trvalo změnit identitu, začít nový život, a tak se ho zbavit? Tri roky, pět, deset? Mohla by si kdy být jistá, že se už nikdy neobjeví u jejích dveří?

Sally se ztěžka opřela do pracovního křesla.

Zabij ho, blesklo jí hlavou.

Vydala krátký vzdech. Nevěřila, že ji taková myšlenka mohla napadnout.

Co je na tvém životě tak skvělého, aby ses ho nemohla vzdát?

Tahle úvaha dávala smysl. Práce ji neuspokojovala, hlavu měla plnou pochyb o vztahu s Hope. Už týdny či měsíce nepocítila ani trochu radosti sama ze sebe, z toho, kým je a za čím si stojí. Smysl života? Chtělo se jí smát, ale nemohla. Stárnoucí maloměstská právnická ve středním věku, která pozoruje, jak se jí s každým dnem vrývají starosti hlouběji do tváře. Ashley byla to jediné, co se jí v životě povedlo. Možná představovala pozůstatek falešného vztahu, ale nic lepšího z krátkého soužití se Scottem nevzešlo.

Ashleyina budoucnost stojí za to, aby pro ni člověk zemřel. Tvoje ne.

Tahle myšlenka jí opět vyrazila dech. Kde se v ní ty šílené nápady berou? Jenže šílenství bylo to jediné, co v dané chvíli dávalo smysl.

Zabij ho.

Anebo jinak. V mysli se jí zrodil ještě bizarnější nápad.

Zařid to tak, aby on zabil tebe.

A aby na to určitě doplatil.

Podívala se na štos knih a jiných právnických textů, které ji obklopovaly ze všech stran.

Někdo musí zemřít. Od té chvíle už o tom nepochybovala.

Poprvé od doby, kdy jsem se začal příběhem zabývat, mě trápily noční můry.

Házel jsem sebou v neklidném spánku, až jsem se nakonec uprostřed noci s leknutím probudil. Zbrocený potem jsem vrávoral do koupelny pro skleničku vody a chvíli na sebe zíral do zrcadla. Vyklouzl jsem z místnosti a tichounce jako kočka jsem přešel po koberci na druhý konec chodby a nakoukl do pokoje svých dětí. Chtěl jsem se ujistit, že je ve spánku nic netrápí. Když jsem se vrátil do postele, otočila se ke mně manželka a zamumlala: „Děje se něco?“ Než jsem stačil odpovědět, znovu ji přemohl spánek. Ležel jsem na zádech a mžoural do temnoty noci.

Hned následující den jsem jí zavolal.

„Potřebuju si promluvit s někým z hlavních aktérů tohohle divadla.“ řekl jsem na rovinu. „Už jsem to, myslím, odkládal dost dlouho.“

„Ano, počítala jsem s tím, že mě o to dřív nebo později požádáte. Akorát nevím, kdo by byl ochoten si s vámi v tuhle chvíli povídat.“

„Chtějí, abych jejich příběh sepsal, a nebyli by ochotní se mnou mluvit?“ opáčil jsem nevěřícně.

V jejím hlase zazněla ozvěna vnitřního boje. Musel jsem se blížit ke klíčovým momentům příběhu.

„Bojím se,“ přiznala.

„Čeho?“

„Spousta věcí visí na vlásku, život sedí na houpačce oproti smrti, naděje stojí proti zoufalství. V sázce je příliš mnoho.“

„Najdu si je sám,“ zadrmolil jsem. „Hrajete si se mnou jako kočka s myší a na to nemusím přistupovat. Můžu si vyjet seznamy univerzitních učitelů, prohledat právnické databáze, kouknout na studentské webstránky, lesbické stránky, přihlásit se na chat psychopatů. Všechno možné. Něco z toho mi určitě poskytne dost informací na to, abych si dal dohromady skutečná jména a místa a doplnil k vašemu vyprávění chybějící kusy pravdy.“

„Myslíte, že já jsem vám pravdu neříkala?“

„To ne. Jenom tvrdím, že už toho vím dost na to, abych dál pokračoval na vlastní pěst.“

„To byste samozřejmě taky mohl, ale v tom případě bych byla nucena přerušit s vámi veškeré styky a možná byste se nikdy nedozvěděl, co se doopravdy stalo. Pospojoval byste si kusá fakta a poskládal k sobě detaily, ale nikdy byste je neslepil v kompaktní obraz. Nezjistil byste, co stojí za nimi, uniklo by vám ono proč. Vážně to chcete riskovat?“

„Ne,“ připustil jsem. „To bych nechtěl.“

„To jsem si myslela.“

„Ještě chvíli budu hrát podle vašich pravidel. Ale už jsem u konce s dechem.“

„To je vám poznat na hlase,“ řekla a s těmito slovy zavěsila. Nezdálo se, že by to na ni nějak zapůsobilo.

/36

ŠACHOVÉ FIGURKY

Z toho, že ji rodiče vyčlenili z nejzásadnějšího rozhodování, které ji kdy v životě potká, byla Ashley pořád hodně naštvaná a rozmrzelá. Catherine, která s postupem Sally, Scotta a Hope samozřejmě také nesouhlasila, se nenechala od ničeho odradit. Celou hodinu strávila se sluchátkem v ruce, vytáčela různá telefonní čísla a potichu s někým rozmlouvala. Poté přišla za Ashley do kuchyně a oznámila: „Musíme něco zařídit.“

Ashley stála u linky s hrníčkem kávy v ruce, pohled upřený na Bezménovu prázdnou misku. Nikdo ji neměl to srdce odklidit. Ashley si připadala jako vězeň uvázaný ke stěžni lodi, jež se potácí v bouři událostí, které se jí bezprostředně týkají, ale přesto je nemůže nijak ovlivnit.

„Cože?“

„No, nevím, jak tobě,“ pronesla Catherine suše, „ale mně teda stát stranou všeho dění a nečinně přihlížet tak úplně nevyhovuje.“

„To mně už vůbec ne.“

„Podle mě bysme měly podniknout pár kroků, o kterých, podle mě, nikdo z téhle rodiny ani neuvažoval.“ Catherine zacinkala klíčky od auta. „Tak jedem,“ vybídla Ashley rázně.

„Kam?“

„Za jedním pánem s velmi pochybnou pověstí,“ oznámila Catherine žoviálně.

Spatřila Ashleyin překvapený výraz a s úsměvem dodala: „Přesně takového člověka teď potřebujeme. Nechutného hnusa.“ Obrátila se k odchodu a s Ashley v patách zamířila k autu. „Tenhle výlet si necháme pro sebe,“ řekla Catherine, když vyjížděly na silnici. Zrychlila a opakovaně kontrolovala situaci ve zpětném zrcátku, aby se ujistila, že je nikdo nesleduje. Ashley jen mlčky seděla a dívala se před sebe. „Potřebujeme pomoc odjinud. Z jiného světa s odlišnými hodnotami.“ pokračovala Catherine. „Naštěstí znám někoho, kdo zná někoho, kdo tyhle předpoklady náležitě splňuje.“

Ashley se v hlavě honila spousta otázek, ale nechávala si je pro sebe. Zanedlouho se jistě všechno dozví. Se zvednutým obočím jen beze slov sledovala, jak se Catherine vymotala z postranních ulic a přes hlavní tah míří na mezistátní dálnici stejným směrem, odkud před pár dny zběsile utíkaly.

„Kam jedeme?“

„Na jedno místečko asi tři čtvrtě hodiny na sever,“ prozradila Catherine. „Zhruba dvě stě metrů za hraniční čárou, která odděluje společenství národů Massachusetts od yelkého státu Vermont.“

„A tam nás čeká co?“

„Jeden pán, jak jsem řekla,“ usmála se Catherine. „Ten typ, s kterým jsme ani já, ani ty, odvažuju se tvrdit, neměly v životě co do činění.“ Úsměv jí zmizel z tváře, když drsněji doplnila: „A možná taky něco, co nás líp ochrání.“

Dál nic nerozváděla a Ashley už se na nic nevyptávala, i když nepředpokládala, že by se něco, co nás líp ochrání, dalo sehnat nějak snadno, byť těsně za vermontskou hranicí.

Scott kvapně odešel z knihovny.

Vyslechl znepokojující příběh amerického maloměsta, v němž se mísily fámy, kusé náznaky, závist a přehnaná tvrzení s útržky pravdy, faktů a neprokazatelných soudů. Podobná vyprávění na člověka vždycky něčím dýchla. Působila neviditelnou silou, které se nedalo ubránit.

„Abyste to pochopil,“ začala knihovnice, „musíte především vědět, jak podivné okolnosti provázely smrt O’Connellovy matky.“

Slovo podivné dané okolnosti ani zčásti nevystihuje, pomyslel si Scott.

Některé vztahy jsou odsouzeny k zániku už od samého počátku a snad by se neměly ani nikdy navázat, ale z nějakého nepochopitelného, dábelského důvodu zakoření a vinou se dál ve vražedném rytmu divokého tance. Právě do takového života se narodil Michael O’Connell. Rodinu držely pohromadě prudké výbuchy hněvu věčně opilého, vulgárního otce. Matka, kdysi nadějná středoškolačka, se vzdala slibné budoucnosti v prvním roce pomaturitního studia, kdy jí učaroval mladík s vizáží Elvise Presleyho, havraními vlasy, vypracovaným tělem a dobrou prací i silným autem. Osobní kouzlo dokonale maskovalo drsné rysy jeho osobnosti.

Opakované návštěvy policejní hlídky v domě O’Connellů se, zejména za sobotních večerů, staly pravidlem. Místo svatebních darů si novomanželka mohla vybírat mezi zlomenou paží, vyraženým zubem, modřinami, sociálními pracovníky a výlety na pohotovost. O’Connell dostal na oplátku zlomeninu nosu, jež mu v důsledku špatného srůstu zhyzdila dříve pohledný obličej, a nejednou musel manželku udolat matoucím pohledem, když se po něm napřahovala s nožem v ruce. Příliš dobře známý vzorec domácího násilí, zneužívání a následného odpouštění by se ještě dlouho nezměnil, nebýt dvou zásadních událostí: otcova pádu a matčiny nemoci.

O’Connell starší uklouzl v devítimetrové výšce a při pádu narazil na ocelový trám. Oproti očekávání nezemřel. Strávil šest měsíců v nemocnici, kde během léčení polámaných obratlů získal vedle závislosti na analgetikách vysokou rentu z plnění pojistné smlouvy a finanční vyrovnání za pracovní úraz. Značnou část peněz utratil za rundy alkoholu v putyce, kde se scházeli váleční veteráni, a o dost ho připravili i intrikáni, kteří se obohacovali na lidském neštěstí a nevědomí. U Michaelovy matky mezitím propukla rakovina děložního čípku. Následný chirurgický zákrok a těžká závislost na utišujících lécích vedly k ještě nejistější existenci než dosud.

Den před tím, než matka zemřela, oslavil O’Connell třinácté narozeniny.

Jak dívčino vyprávění, tak články v místních plátcích Scotta znepokojovaly i mátly. Oba rodičové to odpoledne pili a hádali se. Podle sousedů možná o trochu déle než obvykle, ale pořád se nedělo nic tak závažného, aby bylo třeba volat policii. Chvilku po setmění se však už tak dost hlasitá hádka změnila v ukřičenou slovní válku, již ukončily dva výstřely.

Právě ony představovaly tu nejzapeklitější část případu. Někteří sousedé vypověděli, že výstřely dělila časová odmlka – někdo uváděl třicet vteřin, jiní minutu až minutu a půl.

Policii zavolal O’Connellův otec.

Matka ležela na kuchyňské podlaze s prostřeleným hrudníkem. Podle ožehu policisté poznali, že rána padla z bezprostřední blízkosti. Druhou kulku objevili ve stropě. Sotva třináctiletý hoch seděl schoulený v rohu místnosti, otec s tváří rozškrábanou do krve stál opodál a v ruce držel osmatřicítku s krátkou hlavní. Podle otcovy verze se stalo toto: jako obvykle s manželkou pili a hádali se, jenže tentokrát na něj vytáhla revolver, jejž schovával v uzamčené zásuvce svého stolu. Kde vzala klíč, netušil. Vyhrožovala, že ho zabije, že už se nechala mlátit dost dlouho. Ať se připraví na smrt. On se proti ní rozběhl jako rozzuřený býk, vrazil do ní a provokoval ji, ať vystřelí. Popadl ji za ruce, zápasili. První výstřel skončil ve stropě. Druhý v její hrudi.

Hádka a moc alkoholu. Nehoda.

Tak zněla výpověd O’Connellova otce. Alespoň podle knihovnice, jež při vyprávění nesouhlasně kroutila hlavou.

Policie se samozřejmě zabývala i opačnou verzí, podle níž by pistolí mával O’Connell starší a o život bojovala jeho manželka. Mnoho vyšetřovatelů při pohledu na fotografie z místa činu napadlo, že stejně tak se mohla žena bránit jeho nechutným, opileckým návrhům. V zoufalé snaze zachránit si život popadla pistoli za hlaveň a v tu chvíli vyšla smrtelná rána. Do stropu vystřelil manžel až dodatečně.

Jasno do tohoto zmatku – kdy se verze o sebeobraně zdála stejně věrohodná jako neúmyslné zabití v opilosti – mohl vnést pouze třináctiletý hoch.

Buď mohl povědět pravdu, která by otce poslala do vězení a jeho do pěstounské rodiny, anebo si vybrat jinou pravdu a zachránit život, který znal – ten jediný, který kdy poznal. S tím rozdílem, že už nebude mít mámu.

Byl to jediný okamžik, kdy s ním Scott dokázal alespoň trochu soucítit. A jen kvůli něčemu, co se událo téměř před patnácti lety.

Zapřemítal, co by udělal na jeho místě, a v tu chvíli si uvědomil, že volit mezi špatným a ještě horším znamená totéž jako nemít vůbec na výběr. Je lepší čelit zlu, které člověk zná, než tomu, které nezná.

Michael O’Connell otcovu verzi potvrdil.

Mívá ze smrti matky noční můry? Viděl, jak se bránila otci? Co když ho otec každé ráno nedůvěřivě pozoroval? Začal si od té doby něco příšerného nalhávat?

Scott jel zpátky přes celé město a tentokrát zaparkoval před O’Connellovým domem. Všechno sedí. Ideální rodinné zázemí budoucího zabijáka.

V psychologii se Scott nevyznal, ale jako každý historik věděl, že v pozadí velkých činů někdy stávají silné emoce. I salonní stoupenec freudovské psychologie by mu musel potvrdit, že události z O’Connellova dětství se podepsaly na jeho dalším vývoji. Scottovi se zatajil dech, když si uvědomil, že Ashley představuje jediný pevný bod mladíkova života.

Zabije ji stejně snadno, jako jeho otec svou manželku?

Scott zvedl zrak a zadíval se na dům, ve kterém Michael vyrůstal. Nevšiml si postavy, která se vynořila ze stínu nedalekého stromu. Z myšlenek jej vytrhlo nečekané zabouchání na okýnko. Překvapeně se otočil a srdce mu začalo bušit jako splašené.

„Vylez ven!“

Příkaz, který nepřipouštěl námitky.

Když Scott zmateně vzhlédl, uviděl před sebou tmavovlasého muže, jehož obličej hyzdil špatně srostlý nos. V ruce držel dřevěné toporo.

„Vylez!“ zopakoval.

Scottovi v panice blesklo hlavou, že nejlepší bude zařadit rychlost a uhánět pryč. Rozmyslel si to ve chvíli, kdy se muž napřáhl násadou jako pálkař před odpalem. Zhluboka se nadechl, pomalu odepnul bezpečnostní pás a otevřel dveře.

Mužovy oči plály hněvem. Toporo držel stále připravené k útoku.

„To ty se tu na mě vyptáváš?“ vyštěkl. „Kdo sakra seš? A teď mi, kurva, řekni, co se sereš do mýho života, než ti urazím palici!“

V okamžiku, kdy Sally usedla k počítači, si uvědomila, že by ji stroj mohl usvědčit. Ze zásuvky stolu vytáhla blok žlutých papírů formátu A4. Zakládat nový soubor s poznámkami o nespecifikovaném trestném činu by byla zásadní chyba. Připomněla si, že musí přemýšlet zpětně, podobně jako detektiv. Papír se dá na rozdíl od elektronického souboru snadno zničit. Jako stopy bosých nohou na pláži – nad hranicí přílivu vydrží celou věčnost, ale pod ní se rychle ztratí v nekonečném přívalu vln.

Nervózně skousla spodní ret a natáhla se pro tužku.

Nahoru doprostřed napsala Motiv.

Druhou kategorii nazvala Způsob provedení.

Neopomenula ani Příležitost.

Zadívala se na svátou trojici policejní práce. Doplň chybějící údaje a v devíti případech z deseti bude nejen jasné, koho máš zatknout a obvinit, ale také koho soud s největší pravděpodobností uzná vinným. Obhájce člověka obviněného z trestného činu čekal jednoduchý úkol – zpochybni a vyvrať jeden z těchto prvků a celek se zhroutí jako trojnohá židlička, jíž někdo odřízne jednu podpěru. Přemýšlela nad tím, jak bude ještě přesně nedefinovaný zločin, jejž plánuje, vyšetřován. Když v duchu přemítala nad možným vývojem, operovala s výrazy čin, incident nebo případ. Slovo vražda se i v duchu zdráhala použít.

Pod zmíněné tři připsala poslední kategorii: forenzní analýza.

S tím už se dá pracovat, řekla si, a začala přemýšlet nad prvky, které by jim mohly podrazit nohy. Musejí si dát pozor, aby na místě činu nezůstalo nic, z čeho by se daly odebrat vzorky DNA – to znamená vlasy, odřená kůže, krev. Co se balistiky týká, pokud použijí zbraň, budou si muset obstarat takovou, u níž nebude možné vysledovat původ, anebo se jí po činu zbavit takovým způsobem, aby na ni nikdo nikdy nepřišel, čehož se dalo dosáhnout jen velice těžko, pokud ji člověk zrovna nevyhodil uprostřed oceánu. K tomu se pojilo mnoho dalších bodů – vlákna z šatů, bezděčné otisky prstů, otisky bot v měkké půdě, otisky pneumatik. Svědkové, kteří mohli náhodou spatřit, jak někdo odněkud odjíždí, nebo naopak někam přijíždí. Bezpečnostní kamery. A s jistotou nemohla počítat ani s tím, že až bude Scott nebo Ashley nebo Hope či Catherine sedět na tvrdé židli tváří v tvář dvojici detektivů, z nichž jeden bude samozřejmě hrát hodného a druhý bude zlý, nezazmatkuje a nic neřekne. Mohli by se pokusit událost nějak logicky zdůvodnit, anebo hůř – prostě lhát, čímž by nakonec stejně všechny potopili. Lež detektivové totiž vždycky odhalí.

Pochopitelně, pokud už by nastala situace, kdy jeden z nich usedne na židli ve vyšetřovací místnosti, pak by se naděje, že by mohli vyváznout bez úhony, dávno rozplynula v nenávratnu.

Všechno musí proběhnout naprosto anonymně. I zkušený vyšetřovatel musí dojít k závěru, jenž povede ke všemu možnému, jen ne k Ashley.

Čím víc Sally rozvažovala, tím se jí zdálo obtížnější čin naplánovat. Začala propadat zoufalé beznaději, že si dala nesplnitelný cíl. Nic v jejím životě už nedrželo pohromadě – zanedbávala práci, vztah s Hope se pomalu rozpadal a starost o Ashleyino bezpečí jako by ještě víc poukazovala na to, že nic nelze dát zpátky dohromady.

Zakroutila hlavou a pohlédla na papír. Vybavila si chvíle před testy na vysoké škole. Tohle se jim hodně podobalo – s tím rozdílem, že neriskovala špatnou známku, ale svou budoucnost.

Napsala si první poznámku: koupit chirurgické rukavice, několik párů.

Ať se nakonec rozhodnou udělat cokoliv, rukavice zabrání otiskům prstů a omezí možnost nechtěně zanechaných vzorků DNA.

Druhá poznámka zněla: sehnat šaty z charitního obchodu, včetně bot.

Sally odhodlaně kývla hlavou. Tohle zvládneš. Ať se rozhodneš, pro co chceš.

Pán s velmi pochybnou pověstí stál opřený o dveře svého omláceného chevroletu a kouřil. Na sobě měl červenočernou loveckou bundu a špičkou pravé nohy hrabal ve štěrku jako nedočkavý kůň. Catherine jej okamžitě poznala i podle nálepek se symbolem NRA, Sdružení držitelů střelných zbraní, které zdobily jeho sportovně-užitkový vůz. Už od pohledu bylo jasné, že muže malého vzrůstu s ustupujícími vlasy a širokou hrudí nemusel k alkoholu nikdo dvakrát pobízet. Kdysi pracoval v továrně, ale brzy objevil lepší způsob obživy.

Catherine zaparkovala na opačné straně plácku a šeptla: „Zůstaň tady a moc se neukazuj. Kdybych něco potřebovala, mávnu.“

Ashley stále nevěděla, co si má o tomto výletu myslet. Němě kývla na souhlas, otočila se a sledovala ženu pohledem.

„Vy jste pan Johnson, předpokládám/7 houkla Catherine směrem k muži, když vystoupila z auta.

„Správně. Paní Frazierová?“

„Ano.“

„Nerad se ukazuju takhle mimo. Radši hraju podle pravidel.“

Catherine chápavě pokývala hlavou. O pravdivosti jeho výpovědi sice silně pochybovala, ale podobné řečičky k téhle šarádě prostě patří.

„Díky, že jste si na mě udělal čas,“ opáčila. „Nevolala bych, kdyby nešlo o naléhavou záležitost.“

„K osobnímu užití? Pro vlastní ochranu?“

„Přesně tak.“

„Podívejte, já jsem sběratel, ne dealer. A obvykle kupuju nebo prodávám jenom v autorizovaných prodejnách. Jinak bych totiž musel mít vládní povolení, rozumíte.“

Přikývla. Pochopila, že muž používá tenhle kódovaný jazyk, aby se ochránil před zákonem.

„Vážím si toho, že jste sem přijel.“

„Víte, regulérní obchodník se zbraněma musí vyplnit spoustu papírů pro federální vládu a potom ještě tři dny čeká na rozhodnutí. Sběratel tyhle náležitosti nepotřebuje a může rovnou směnit nebo obchodovat. Musím se samozřejmě ptát – nehodláte s tou zbraní podnikat nic nezákonného, že?“

„Jistěže ne, mám ji skutečně jen pro vlastní ochranu. Dneska si člověk nemůže být ničím jistý. Tak co pro mě máte?“

Obchodník obešel vůz a otevřel kufr. Uvnitř ležel ocelový kufr s kódovým zámkem, s nímž si majitel hravě poradil a odhalil několik pistolí uložených v černém tvrzeném polystyrenu. Catherine se zadívala na matný kov. „Já se ve zbraních moc nevyznám,“ poznamenala.

Johnson se ochotně ujal vysvětlování. „Pětačtyřicítka a devítka by pro vás byly možná zbytečně velké. Ideální volba by byla bud pětadvacítka automat, nebo dvaatřicítka revolver. Podle mě by vám víc mohla vyhovovat ta dvaatřicítka s krátkou hlavní, je taková, no, ženštější, menší. Šest nábojů ve válci, zamíříte, střílíte.

Velmi oblíbená mezi ženami. Nevýhodou je, že nenadělá zrovna tu největší škodu. Větší zbraň, větší síla. Čímž nechci říct, že vás rána z dvaatřicítky nemůže zabít. Naopak. Ale chápete, co mám na mysli?“

„Jasně. Myslím, že si ji vezmu.“

Muž se pousmál. „Dobrá volba. Tak, a teď se vás musím zeptat, jak mi nařizuje zákon, jestli neplánujete vyvézt zbraň z tohoto státu.“

„Samozřejmě že neplánuju,“ zalhala Catherine.

„A nesvěříte ji jiné osobě?“

Bez mrknutí oka Catherine prohlásila: „V žádném případě.“

Muž pokýval hlavou. „No jasně,“ utrousil. Zadíval se na Catherine a potom vrhl letmý pohled k autu, v němž seděla Ashley. „Mám na vás kontaktní informace a taky jsem si zapsal sériové číslo zbraně. Kdyby se někdo vyptával, jako třeba někdo z úřadu pro kontrolu prodeje zbraní, řekl bych mu, co vím. Nerad, ale řekl. Jinak by totiž mohli poslat bručet mě. Chápete, co říkám? Jestli vás štve manžel a chcete si pomoct kulkou z hlavně, to je vaše věc. Já jenom…“

Catherine zvedla ruku ve výmluvném gestu. „Manžel mi zemřel před mnoha lety. Nedělejte si starosti, pane Johnsone, tahle zbraň má jen chránit starou ženskou, co žije sama daleko od civilizace.“

„V tom případě to dělá čtyři sta dolarů,“ pravil Johnson s úsměvem. „V hotovosti. A přihodím vám k tomu krabici nábojů. Zkuste někde chvíli trénovat, podstatně si tím zlepšíte šance na úspěch.“

Vsunul revolver do levného koženého pouzdra. „To máte gratis,“ řekl a podával je Catherine. Výměnou převzal balíček bankovek.

„Dal bych vám jednu radu. Kdyby přišlo na věc, a vy jste se opravdu chystala zmáčknout spoušť,“ pomalu zaujal střelecký postoj, „chytněte revolver oběma rukama, aby se vám líp mířilo, nadechněte se a…“

„Ano?“

„Vyprázdněte celý zásobník. Vypalte všech šest nábojů. Když už se rozhodnete střílet, paní Frazierová, není nic horšího než zpola odvedená práce. Vystřelit chlápkovi zbraň z ruky nebo trefit ho do ramene, to se povede jenom v hollywoodském filmu. Realita vypadá jinak. Rozhodnete se střílet, tak miřte přímo doprostřed hrudníku a dejte si záležet. Chcete něco ulovit? Pak je třeba to zabít.“

„Rada nad zlato.“ A s těmito slovy Catherine odešla.

Zástupkyně vedoucího katedry dějin umění na mě měla jen pár chvil. Přišel jsem zrovna do konzultačních hodin a podle jejích slov se na chodbě vždycky tlačily zástupy studentů s nevyřízenými resty. S pobaveným úsměvem nastínila paletu nesmyslných omluv, stížností a dotazů, kterými se dnes bude muset zabývat.

„Tak,“ vydechla a opřela se do křesla, „a čemu dnes vděčím za dospělého návštěvníka?“

Velmi neurčitě jsem popsal, oč mi jde, a doufal jsem, že mi něco řekne.

„Ashley?“ zamrkala. „No ano, tu si pamatuju. To už je ale pár let, ne? No, byla to tehdy hrozně zvláštní situace.“

„Jak to?“

„Výborná studentka, velmi nadaná a nadto dříč – při škole dělala na půl úvazku v muzeu, výborná práce při jejím zaměření. A pak se jí zničehonic začal celý život bortit pod rukama. Podle mě v tom byl nějaký kluk, jak to u těchhle mladých, nadaných studentek často bývá, když se začnou potápět. Obvykle se z toho vyhrabou s pomocí několika balíků papírových kapesníků a kýblů horkého čaje. Jenže v jejím případě se na ústavu začalo šuškat o tom, jak ji vyhodili z práce, a pak se taky objevily pochybnosti stran docházky na povinné semináře. Nerada bych však pokračovala dál bez jejího svolení. Písemného. Něco takového u sebe asi nemáte, co?“

„To ne.“

Pokrčila rameny a stáhla rty. „V tom případě vám víc říct nemůžu.“

„Chápu,“ řekl jsem a vstal ze židle. „I tak díky, že jste si na mě udělala čas.“

„No a,“ zarazila mě zástupkyně, „můžete mi říct, co se s ní stalo? Úplně nám zmizela z očí, nic o ní nevíme.“

Nebyl jsem si jistý, jak na tuhle otázku odpovědět. Mé váhání ženu znepokojilo.

„Stalo se jí snad něco?“ zeptala se. Žoviální tón vystřídal rozpačitý údiv. „To bych nerada slyšela.“

„Asi by se to tak taky dalo říct. Něco se opravdu stalo.“

/37

POUČNÝ ROZHOVOR

Scott opatrně vystoupil z auta, zrak upřený na muže, jenž výhružně mával dřevěnou násadou. Nebylo pochyb, že proti němu stojí O’Connellův otec. Scott ustoupil z dosahu zbraně a s klidem, který překvapoval i jeho samotného, řekl: „Na vašem místě bych se tím dřevem příliš neoháněl, pane O’Connelle.“

O’Connell sebou trhl a zasyčel: „Vyptáváš se tu na mě po celý čtvrti, takže to dřevo vodložím, až mi laskavě řekneš, co tu, sakra, děláš.“

Scott zabořil pohled do O’Connellova obličeje, oči přivřené na škvíru, ve tváři výraz zkušeného hráče pokeru. Mlčení prolomil O’Connell. „No? Já čekám.“

„Já vím. Přemýšlím, jakou odpověď si pro vás vybrat.“

Tím se mu podařilo O’Connellova otce zmást. Muž udělal krok zpět, pak zase dopředu a znovu se otázal: „Tak kdo, sakra, seš?“

Scott na něj stále jen mlčky zíral a měřil si ho pohledem odshora dolů, jako by se ho toporo, které se mu nebezpečně vznášelo nad hlavou, vůbec netýkalo. Kdysi štíhlou postavu postaršího muže hyzdil povislý pivní břich, ačkoliv hustě tetované paže měl stále pěkně vypracované. Navzdory chladnému listopadovému počasí měl na sobě jen černé triko s logem Harley-Davidson, špinavé džíny a obyčejné křusky. Tmavé vlasy protkané šedinami nosil hladce zčesané dozadu. Jméno Lucy, okázale vytetované na předloktí, bylo vedle domu a syna pravděpodobně to jediné, co mu připomínalo ztroskotané manželství. Scott soudil, že O’Connell starší už se toho dne určitě stačil napít, přestože srozumitelně artikuloval a nijak nevrávoral. Možná toho vypil akorát dost na to, aby ztratil zábrany a zastřela se mu mysl. To by mi nahrávalo, zadoufal Scott. Ležérně založil ruce na prsou a pomalu kroutil hlavou, čímž chtěl dát jasně najevo, kdo je pánem situace. „Mohl bych vám způsobit takové potíže, jaké si ani nedovedete představit, pane O’Connelle.

Problémy, které vás budou stát spoustu sil a bolesti. To nejhorší z toho, co se vám teď honí hlavou. Na stranu druhou bych vám ale mohl i pomoct. Mohl bych vám dát možnost trochu si přivydělat. Tak, pro co se rozhodnete?“

Toporo pokleslo o pár centimetrů k zemi.

„Pokračuj.“

Scott zavrtěl hlavou. Každý další krok vymýšlel s vteřinovým předstihem.

„Na ulici s vámi nic řešit nebudu, pane O’Connelle. Kdybych tuhle záležitost rozebíral někde, kde nás může kdokoliv slyšet, osoba, jejímž jménem jednám, by jistě nejásala nadšením.“

„Vo čem to, do hajzlu, mluvíš?“

„To vám sdělím až u vás doma, kde nás nikdo nebude vyrušovat. Jinak si vlezu zpátky do auta a už mě nikdy neuvidíte. Možná se u vašich dveří ale brzy objeví někdo jiný. A ubezpečuju vás, pane O’Connelle, ten někdo – a nemusel by přijít sám – nebude zdaleka tak vstřícný jako já. Nikdo jiný s váma takhle slušně zacházet nebude.“

O’Connell vypadal jako člověk, který tomuto jazyku dobře rozumí – ať využíval pohrůžky on sám, nebo někdo vyhrožoval jemu, podobnými rozhovory strávil většinu svého nuzného života.

„Jak že si řikal to méno?“ zajímal se.

„Žádné jméno jsem vám neřekl. A ani to nemám v plánu,“ odvětil Scott.

Zatímco O’Connell rozmýšlel, toporo klesalo stále níž.

„Vo co, sakra, de?“ vztekal se, ale tón hlasu prozrazoval zvědavost.

„O dluh. Víc vám teď neřeknu. Můžete toho využít a vydělat si. Anebo taky ne. Záleží jenom na vás.“

„Proč byste vy mi měl dávat ňáký prachy?“

„Protože zaplatit je vždycky jednoduší než druhá varianta.“ O’Connellův otec dlouho přemítal nad tím, co má Scott tou druhou variantou asi na mysli.

Po chvíli zaraženého ticha nechal toporo spadnout podél těla a utrousil: „Tak fajn. Ty dle kydy ti sice nežeru, ale můžem si promluvit uvnitř. Vysvětlíš mi pěkně, vo co de a co se to tu vode mě snažíš koupit.“

S těmito slovy vyrazil k domu a toporem pokynul Scottovi, aby ho následoval.

Lesní úsek zvaný The George, kde řeka Westfield proudí do města Chesterfield, se v zimních měsících stává oblíbeným cílem lovců a v letních sem zase rádi chodí rybáři. Koryto vytvořené seizmickou činností před miliony let z obou stran chrání dvacetimetrové skalnaté srázy, a i proto se sem Ashley v parných dnech ráda chodívala koupat bez plavek.

„Drž ji oběma rukama,“ přikázala Catherine nekompromisně. „Chytni ji pravou a napřáhni paži, pak levou rukou obejmi tu druhou i se zbraní, zamiř a zmáčkni spoušť.“

Ashley se mírně rozkročila, levou rukou sevřela pravačku s revolverem, zatnula svaly a položila ukazovák na spoušť. „Jde se na to,“ šeptla.

Když vystřelila, zpětný náraz vyhodil hlaveň vzhůru a v ruce jí zatrnulo. Rána se rozlehla po okolí. Z dubu, na který Ashley mířila, odlétl kus kůry. „Ty bláho, brní mě celé předloktí.“

Catherine pokývala hlavou. „Tak, a teď tu spoušť zmáčkni tak pětkrát šestkrát za sebou a pokus se rány nasázet co nejblíž k sobě. Zvládneš to?“

„Mám pocit, že mi ten revolver vyskočí z ruky. Háže sebou jak živý.“

„Možná má taky svého ducha.“

Ashley se na ni němě zadívala a Catherine dodala polohlasem: „A ne zrovna příjemného.“

„Zkusím to znovu.“

Ashley zaujala střelecký postoj a tentokrát zesílila sevření levé ruky. „A jde se na to.“

Vypálila zbývající střely. Tři z nich se strefily do kmene stromu, dvě zašustily mezi zbytky neopadaného listí na povislých větvích a odsvištěly do hlubin lesa. Ozvěna duněla Ashley v uších, když obdivné hvízdla.

„Nezavírej oči,“ radila Catherine.

„Asi bych to měla zkusit ještě jednou.“

Ashley vyklopila válec a vysypala prázdné nábojnice na zem. Natáhla se pro dalších šest nábojů, zasunula je do bubínku a zaklapla jej zpět do rámu. „Hodlám tuhle věc použít jen jedinkrát v životě.“

„A to jenom, když budeš opravdu muset,“ podotkla Catherine.

„Taky fakt.“ Ashley se obrátila ke stromu a zacílila. „Jen když budu opravdu muset.“

„Když nebudeš mít na výběr.“

„Když nebudu mít na výběr.“

Mohly by si vyprávět, co si pod tímto pojmem představují, ale ani tichý, anonymní les jim nedovolil vyslovit své úvahy nahlas.

Scott se šoural neupravenou příjezdovou cestou k O’Connellovu přízemnímu domu, jenž stál asi třicet metrů od hlavní silnice. Jako polámané ptačí křídlo visela ze střechy oprýskaného stavení stará televizní anténa a ostře kontrastovala s šedým satelitním talířem. Na předním dvorku stála vybledlá červená Toyota, jedny dveře vyrvané, tvárnici místo kola, plechy zrezivělé. Před bočním vchodem parkoval novější černý pick-up, který způli chránila rovná stříška z vlnité tvrzené umělé hmoty. V provizorním přístřešku pro auto nezbývalo místo kvůli rozbitému rozmetači sněhu a sněžnému skútru, kterému chyběl pás. Když Scott procházel kolem auta, všiml si, že v nákladovém prostoru leží hliníkový žebřík a přes něj ledabyle hozená dřevěná krabice s nářadím a pokrývačský materiál. O’Connell jej směroval k bočnímu vchodu, ale Scott si všiml i hlavního vstupu v čelní stěně domu. Ten se pravděpodobně nevyužíval.

Třeba má ten barák i zadní vchod, pomyslel si. Měl bych to zjistit.

„Támdle tudy. Bordel vomluvte, nikoho sem nečekal,“ zamumlal O’Connell chraplavě.

Scott si otevřel hliníkový rám s ochranným sítem a po něm dveře z masivního dřeva. Ocitl se v kuchyňce, kterou slovo bordel velmi trefně charakterizovalo. Krabice od pizz, polotovary určené k přípravě v mikrovlnné troubě a tři kartony piva ve stříbrných plechovkách. Zátiší příhodně doplňovala luxusní láhev whisky Johnnie Walker z kolekce Black Label.

„Pudem si sednout do vobejváku, pane…, no, to je jedno, pane kdo chcete, prostě. Jak vám mám řikat?“

„Stačí Smith,“ odpověděl Scott. „A pokud se vám to vykouří z hlavy, Jones mi taky nevadí.“

O’Connell starší si s úšklebkem odfrkl.

„No dobře, pane Smith nebo Jones. Takže teď, když už ste tu, si hezky sedněte támdle naproti, ať na vás mám dobrej výhled, a pěkně rychle vysypte, proč tu čmucháte, nebo se eště zamyslim nad tím, esli si s váma múj dřevěnej kámoš násada náhodou neporadí líp. Začněte třeba u toho, jak si můžu vydělat těch pár babek. Pivo?“

Scott přešel do nevelké místnosti vedle kuchyně. Kromě vysezené pohovky zde stálo také sklápěcí křeslo a před ním televize. Chladicí box vedle křesla fungoval rovněž jako odkládací stolek. Po zemi se válely noviny a pornografické časopisy, reklamní letáky obchodů s potravinami a nabídkové katalogy prodejen loveckých potřeb. Na zdi visela vycpaná jelení hlava. Prázdným pohledem skleněných očí sledovala dění v obývacím pokoji a jeden její paroh sloužil jako věšák pro odrbané tričko. Scott si zkoušel představit, jaké dětství v takovém prostředí mohl Michael O’Connell prožívat. Za určitých podmínek by se dalo uvažovat i o normálním vývoji – stačilo by zbavit se vraků na dvorku, uklidit byt, vyspravit pohovku a vyměnit křeslo. Vymalovat, po stěnách rozvěsit pár plakátů a rázem by se z domu stalo docela příjemné místo k bydlení. Kupy odpadků prozrazovaly hodně o otci, ale už méně o synovi. Nepotřebnými věcmi O’Connell starší pravděpodobně kompenzoval ztrátu ženy a odchod syna.

Pohovka pod Scottovou vahou zaskřípala a v jednu chvíli vypadala, že nápor nevydrží a rozpadne se. Scott se obrátil k O’Connellovu otci.

„Vyptával jsem se, protože váš syn má něco, co patří člověku, kterého zastupuju. Můj klient by tuhle věc rád zpátky.“

„Takže právník?“

Scott jen pokrčil rameny.

O’Connell se svezl do sklápěcího křesla, toporo v klíně. „A kdopak je ten váš šéfík, co?“

„Jména v tomhle rozhovoru nehrají žádnou roli.“

„Tak fajn, pane Smith. Prozradte mi aspoň, čím se teda ten chlápek živí.“

Scott vyrobil na tváři co nejzlomyslnější škleb. „Můj klient vydělává ohromné balíky peněz.“

„Legálně? Nelegálně?“

„Tuhle otázku byste možná neměl pokládat, pane O’Connelle. A kdybych na ni měl odpovědět, stejně bych nejspíš musel lhát.“ Scott poslouchal, s jakou lehkostí se mu sypou slova z úst. Samotného jej překvapovalo, jak snadné je vymyslet imaginární bytost i situaci a někoho tím zmást. Chamtivost je mocná droga, pomyslel si.

„Takže vy byste rád mýho neposlušnýho synáčka,“ usmál se O’Connell jízlivě, „a ve městě není, co?“

„Ne. Jako by se do země propadl.“

„A vy si přídete čmuchat sem.“

„Je to jedna z možností.“

„Klukovi se tu nelíbilo.“

Scott zvedl ruku a zarazil ho. „Nezdržujme se něčím, co je zcela zřejmé,“ procedil úsečně. „Pomůžete nám najít vašeho syna?“

„Kolik za to?“

„Jak moc nám můžete pomoct?“

„To nevim, moc spolu nemluvíme.“

„Kdy jste ho viděl naposled?“

„Před pár rokama. Nevycházíme spolu zrovna nejlíp.“

„A co svátky?“

O’Connell zavrtěl hlavou. „Sem řek, nevycházíme nejlíp. Co ukrad?“

„Taková informace,“ pravil Scott s úsměvem, „by vám mohla být časem víc ke škodě než k užitku, pane O’Connelle. Mohla by vás dostat do poněkud, ehm, prekérní situace. Víte, co to znamená?“

„Nejsem idiot. Jasně. A jak prekérní máte na mysli, pane Jones?“

„O tom nemá smysl spekulovat.“

„Tak sakra, v jak těžkým je průseru? Takovým, co může skončit vejpraskem? Anebo to podělal tak, že by ho moh někdo vodbouchnout?“

Scott zadržel dech a zapřemítal, jak daleko v bájení zajít.

„Řekněme to asi takto. Ještě může dát věci do pořádku, ale bude zapotřebí, aby spolupracoval. Jedná se o velmi delikátní záležitost a každé další zdržení by mohlo vést k nepříjemným problémům.“ Scott cítil jen naprostou lhostejnost a chlad.

„Tak vo co de, vo drogy? Ukrad někomu ňáký drogy. Nebo prachy?“

„Pane O’Connelle, situace se má zhruba takto,“ pravil Scott s úsměvem. „Kdyby se s vámi váš syn pokusil spojit, a vy jste se rozhodl nás o tom informovat, čeká vás slušný obnos.“

„Kolik?“

„Na to už jste se ptal.“ Scott vstal z pohovky a očima bloumal po pokoji. Vedla odtud jediná dlouhá chodba k místnostem v zadní části domu. V tom úzkém prostoru by se nedalo moc dobře manévrovat, blesklo Scottovi hlavou. „A já vám řeknu jen tolik, že by to byl hezký vánoční dárek.“

„Takže dyž vo klukovi něco zjistím, jak se s váma mám spojit? Máte telefon?“

„Telefony já nemám rád, pane O’Connelle,“ opáčil Scott tím nejnafoukanějším tónem, jakého byl schopen. „Po číslech zůstávají záznamy, dají se vysledovat.“ Pokynul bradou k počítači. „Umíte posílat e-maily?“

„No samo,“ zasupěl O’Connell. „Kdo by, sakra, neuměl? Ale chci vod vás slib, podělanej Jonesi nebo Smithi nebo kdo ste, že kluka nikdo nevodpráskne.“

„Jistě,“ zalhal Scott bez námahy. „To vám můžu slíbit docela snadno. Kluk se vám ozve, vy se ozvete nám. Dám vám e-mail.“ Přešel ke stolku, na kterém ležel špaček tužky, a na nezaplacený telefonní účet naškrábal fiktivní e-mailovou adresu.

„Neztraťte to,“ upozornil O’Connella, když mu ji předával. „A váš telefon, kdyby něco?“

O’Connellův otec zadrmolil svoje telefonní číslo. Podíval se na adresu a ucedil: „Fajn. Eště něco?“

Scott se zakřenil. „My dva už se neuvidíme, pane O’Connelle. Předpokládám, že máte dost rozumu na to, abyste na tohle přátelské setkání rychle zapomněl, kdyby se někdo náhodou vyptával. Což platí dvojnásob, kdyby ten někdo byl váš syn. Rozumíme si?“

O’Connellův otec pokrčil rameny a s pohledem upřeným na adresu se zašklebil. „Není problém,“ ucedil.

„Výborně. Neobtěžujte se, vyprovodím se sám.“

Scott se pomalu vydal ke dveřím. Srdce mu bušilo jako závod; z vyprávění sousedu věděl, že kromě topora v O’Connellově klíně leží někde v domě i puška, s největší pravděpodobností brokovnice těžkého kalibru. Víc než jelení hlavu, jež trčela ze zdi, vidět nepotřeboval, aby si udělal vlastní obrázek. Doufal, že O’Connell starší nebude tak duchapřítomný, aby si opsal poznávací značku jeho auta, i když pochyboval, že by Michaelův otec staré Porsche okamžitě nepoznal, kdyby se tu ještě někdy objevilo. Scott se snažil zapamatovat každý detail uvnitř O’Connellova obydlí. Možná se sem bude muset vrátit a bude dobré znát přesné rozmístění nábytku. Ještě než vyšel ven, všiml si nekvalitních zámku na dveřích. Chamtivost je odporná lidská vlastnost, ale jak může být někdo tak krutý, že dokáže zaprodat své vlastní dítě, šlo zcela mimo Scottovo chápání. Zvedal se mu žaludek. Nezapomněl se ale mrknout za roh domu k zadní stěně. Další vchod, přesně jak tušil. Potom už se jen obrátil a pod příkrovem potemnělého nebe zakaboněného mraky spěchal zpátky k autu.

Už jsem se načekal dost dlouho, pomyslel si Michael O’Connell. Nejvyšší čas se zase ukázat. Ashley musí pochopit, že ji nikdo neochrání lépe než já.

Proto jí musí ukázat, jak jsou všichni kolem ní zranitelní. Ashley nedokáže pochopit, jak hluboce ji miluje a jak naléhavě potřebuje, aby stála po jeho boku, jen kvůli tomu, že ji rodiče zavřeli před světem do neproniknutelné ulity svých přání. Když si Michael vzpomněl na Catherine, zalykal se pachutí žluči. Je stará a slabá a byla tam sama, měl jsem ji na dosah. Dostal jsem příležitost zbavit rovnici jedné neznámé a nevyužil jsem ji. Rozhodl se tuto chybu neopakovat.

Seděl zamyšleně u počítače a bezcílně si pohrával s kurzorem. Když Matthew Murphy rozbil jeho starý laptop, téměř okamžitě si pořídil nový. Nevnímal neproniknutelné ticho, které jej obklopoválo, jen tak chvíli bloumal ve virtuálním světě a pak několika rychlými kliknutími systém vypnul a odvrátil se od obrazovky.

Přepadla jej touha udělat něco nepředvídatelného, něco, čím by Ashley zcela upoutal, aby si konečně uvědomila, že nemá smysl se před ním schovávat.

Vstal a protáhl se. S rukama nad hlavou a prohnutou páteří nevědomky připomínal nenáviděné kočky. Cítil, jak mu stoupá sebevědomí. Čas poctít Ashley další návštěvou, i kdyby to jim všem mělo jen připomenout, že Michael O’Connell je stále tady a stále čeká. Popadl kabát a klíčky od auta. Nikomu z Ashleyiny rodiny nedochází, jak úzká hranice dělí lásku od smrti. Nejspíš nechápou ani to, že právě já zastupuju tu romantickou složku, přemítal v duchu s úsměvem na rtech. Jenže láska není pokaždé spojená s kyticí růží, diamanty a sladkými přáníčky. Je na čase ukázat, že jeho bezmezná láska k Ashley nijak nepolevila. V hlavě mu vířily tisíce myšlenek.

Scott slyšel vyzvánět telefon už přede dveřmi.

„Scotte?“ ozvala se Sally.

„Ano?“

„Zníš uříceně.“

„Byl jsem venku a slyšel telefon, tak jsem k němu rychle běžel. Zrovna jsem se vrátil. Všechno v pořádku?“

„No, asi jo.“

„Jak to myslíš?“

„Nestalo se nic vážného, jenom že Catherine byla s Ashley celý den pryč, a nechce nám říct kde, ani co tam dělaly. Já jsem strávila den v práci tím, že jsem se pokoušela vymyslet, jak z téhle kaše ven, ale nic moc z toho nevzešlo. A Hope od návratu z Bostonu sotva promluvila, akorát trvá na tom, že se musíme bezodkladně sejít. Mohl bys sem hned teď přijet, prosím tě?“

„Řekla proč?“

„Vždyť říkám, že ne. Posloucháš mě vůbec? Má to co dělat s tím, co o O’Connellovi zjistila v Bostonu. Takhle rozhozenou jsem ji ještě neviděla, vypadá fakt dost ztrápeně. Sedí vedle v pokoji, kouká do prázdna a jediné, co z ní dostaneš, je, že si musíme okamžitě promluvit.“

Scott zapřemýšlel, na co tak vážného mohla Hope přijít, že se chovala úplně jinak, než jí bylo vlastní. Snažil se nevnímat zoufalý tón Sallyina hlasu. Má nervy napjaté k prasknutí, říkal si. Připomnělo mu to poslední měsíce jejich soužití, kdy sice ještě nic netušil o Sallyině poměru s Hope, ale instinkt už mu napovídal, že celý jejich vztah je dávno ztracený. Lehce pokyvoval hlavou, když odpovídal: „Dobře. Já jsem toho o O’Connellovi zjistil taky docela dost. Nic dobrého a…,“ zmlkl. V mysli se mu začal rodit nejasný nápad. „Ještě nevím přesně, jak bysme toho mohli využít, ale… Heled, budu tam za chvilku. Jak je na tom Ashley?“

„Stáhla se do sebe, je odměřená, jakoby duchem nepřítomná. Nějaký psycholog by o ní klidně mohl říct, že začíná propadat těžké depresi. Tenhle chlap jí rozežírá život jako nějaká odporná nemoc. Taková rakovina zvenčí.“

„Takové věci bys neměla říkat.“

„Abych náhodou nebyla realistka? Měla bych se snad utěšovat nějakým pseudooptimismem?“

Scott se odmlčel. Sally dokáže být hodně tvrdá a on bezohledně upřímný, ale v dané situaci ho tento přístup trochu děsil. Jde přece o jejich dceru. Nedokázal se rozhodnout, čí postoj je lepší – Sallyin, podle kterého byli až po uši v bryndě a měli se potápět ještě hloub, anebo jeho přesvědčení, že se z toho ještě zvládnou vykřesat? Chtělo se mu křičet.

Místo toho však přes zatnuté zuby procedil: „Tak, jak říkám, za chvíli jsem u vás. Vyřid Ashley…,“ zarazil se. Postřehl, jak Sally ostře oddychuje.

„Co? Co jí mám vyřídit? Že všechno bude v pořádku?“ tázala se hořce. „A ještě, Scotte,“ dodala po nepatrné odmlce, „vymysli po cestě další krok. Anebo kup aspoň pizzu.“

„Pořád ještě váhají.“ oznámila mi.

„Chápu,“ řekl jsem, ačkoliv jsem si svou odpovědí nebyl moc jistý. „Přesto s někým potřebuju nutně mluvit. Alespoň s jedním z nich. Jinak ten příběh nebude úplný.“

„No.“ pronesla váhavě a pečlivě promýšlela další větu. Jeden z nich by docela ochotný byl. Vlastně se na to docela třese. Já si jenom nejsem jistá, jestli už jste na takový rozhovor připravený.“

„To nedává žádný smysl. Jeden z nich chce mluvit, ale ostatní co? Brání mu a myslí si, že se tak ochrání? Anebo je chráníte vy? Je všechny?“

„Nezdá se jim, že byste úplně chápal, v jaké pozici se nacházejí.“

„Neblázněte. Mluvil jsem se spoustou lidí, vím první poslední. Procházeli obtížným obdobím, to taky vím. Ať udělali cokoliv, aby se z toho dostali, dá se to přece ospravedlnit…“

„Vážně? Vy tomu věříte? Účel světí prostředky?“

„To jsem řekl?“

„Ano.“

„No, měl jsem na mysli…“

Zvedla ruku, aby mě zarazila. Dívala se přes pár stromků, jež stály na zahradě, někam daleko do ulice a hluboce vzdychla. „Stáli na rozcestí, museli se rozhodnout. A jak už to u – obyčejných – lidí bývá, jejich rozhodnutí s sebou mělo nést dalekosáhlé následky, které navždy ovlivnily jejich životy. A tohle musíte pochopit.“

„Ale co jiného jim zbývalo?“

„Dobrá otázka,“ odvětila se smutným úsměvem ve tváři. „A vy mi najděte odpověď.“

/38

SOUBOJ TITÁNŮ

Scott kráčel příjezdovou cestou k domu své exmanželky plný obav a pochybností. Užuž se natahoval po zvonku, ale pak se váhavě otočil zády ke dveřím a zazíral do ulice, jež se pomalu halila tmou. Znal Michaela O’Connella už mnohem lépe, přesto mu stále unikal. Napadlo ho, jestli se jimi O’Connell zabýval stejně důkladně jako teď oni jím. Pochyboval, že je možné získat před ním byť minimální náskok. Byl si jistý, že i teď jej pod rouškou noci Michael O’Connell odněkud sleduje, ukrytý v bezpečné vzdálenosti. Scotta přepadl vztek, nejraději by vykřičel svůj hněv do nebe. Najednou se mu zdálo, že všechno, co zjistil, i kroky, které mu připadaly nepředvídatelné, se naopak dalo snadno očekávat a lehce odhadnout. Jakkoliv se to jevilo nemožné, nedokázal se zbavit dojmu, že O’Connell už o jeho výletu dávno ví.

Zasténal zlostí. Cítil, jak mu z podpaží stékají krůpěje potu. Jako by se chtěl utkat s mužem, o němž se domníval, že ho právě v tuto chvíli pozoruje, vykročil zpátky k silnici.

Zarazil jej zvuk otevíraných dveří. Stála v nich Sally.

Chvíli na něj beze slov civěla a pak se zahleděla stejným směrem jako on. V ten moment jí došlo, proč se tam díval.

„Myslíš, že tam je?“ otázala se tiše.

„Ano. I ne.“

„Tak jak?“

„Myslím, že je bud přímo tady, schovává se v šeru a sleduje každý náš krok, anebo tu zkrátka není. Jelikož však ani jedno nemůžeme vědět s jistotou, jsme tak jako tak v hajzlu, ať tam je, nebo není.“

Sally mu položila ruku na rameno. Samotnou ji takový projev něžnosti překvapil. Uvědomila si, že už roky se muže, s nímž kdysi uléhala do jedné postele, ani nedotkla. „Tak pojď dovnitř,“ pobídla ho. „Budeme sice pořád v hajzlu, ale aspoň je tam tepleji.“

Místo ke rtům si Hope přiložila láhev vychlazeného piva k čelu, jako by potřebovala srazit vysokou horečku. Catherine s Ashley dostaly za úkol připravit něco k jídlu, a tak se obě sebraly a odešly do kuchyně. Průhledná výmluva, aby jim nepřekážely. Ostatní tři se však alespoň mohli v klidu soustředit na plánování dalšího postupu. Scotta neopouštělo napětí, které cítil, když venku zíral do černé noci. Sally oproti tomu působila nečekaně rozhodně. Otočila se na Scotta a pokynula rukou k Hope. „Od té doby, co přijela, neřekla snad ani slovo. Ale podle mě na něco kápla.“

Než stačil Scott zareagovat, Hope s prásknutím položila láhev na stůl a prolomila své mlčení.

„Je to horší, než jsme si mysleli.“

„Horší? Co by, sakra, mohlo být ještě horší než tohle?“ oponovala Sally.

Hope se náhle před očima vynořila rozšklebená posmrtná maska umrzlé kočky.

„Je to naprosto zvrácený, chorý člověk. S oblibou týrá a zabíjí zvířata.“

„Jak to víš?“

„Viděla jsem je.“

„Ježíšikriste!“ vyhrkl Scott.

„Sadista?“ napadlo Sally.

„Možná částečně. Rozhodně se to nedá vyloučit. Ale to je jen jedna část jeho osobnosti. Je tu ještě něco,“ pronesla Hope prkenně. „Má zbraň.“

„Tu jsi taky viděla?“ tázal se Scott pochybovačně.

„Ano. Dostala jsem se do jeho bytu, když byl pryč.“

„Jak se ti to povedlo?“

„Co na tom záleží? Prostě povedlo. Seznámila jsem se se sousedkou, která měla náhodou od jeho bytu klíč. A to, co jsem tam viděla, mě jenom utvrdilo v tom, že bude mnohem hůř, spíš než naopak. Je to opravdu hrozný člověk. Jak špatný, to netuším. Dost na to, aby zabil Ashley? Neviděla jsem nic, co by svědčilo o opaku. V počítači má zaheslované soubory s názvy Ashley milovaná a Ashley nenáviděná, což je dost výmluvné samo o sobě. Ale to zdaleka není všechno. Má tam i materiály o nás. Nedostala jsem se k nim, ale posedlost ani zbla nevystihuje to, proti čemu stojíme. Je to nemocný, ke všemu odhodlaný člověk zmítaný posedlostí. Co z toho vychází? Můžeme před tím vším utéct? Jde to vůbec?“

„Co tím naznačuješ, Hope?“ zeptala se Sally.

„Naznačuju, že to, co jsem dnes viděla, skončí nevyhnutelnou tragédií. Oba víte, co mám na mysli.“ Hope v hlavě neustále vyskakovaly obrazy z O’Connellova bytu. Umrzlé kočky, pistole v botě, stěny holé jako v mnišské kobce. Neudržovaná špinavá díra zasvěcená jedinému: Ashley. Zhroutila se do křesla a došlo jí, jak těžké je vyjádřit tu nejprostší myšlenku: honba za Ashley je jediným smyslem O’Connellova života.

Sally se obrátila ke Scottovi. „A co ty? Zjistil jsi něco?“

„Docela dost. Všechno odpovídá tomu, co říká Hope. Viděl jsem, kde vyrůstal, dokonce jsem mluvil s jeho otcem. Nepříjemnějšího, sprostšího a veskrze odpornějšího šmejda abys pohledal.“

Mlčky si v hlavě přebírali Scottova slova. Mohli by o nich ještě dlouho hovořit, ale na tom, co už věděli, by to stejně nic nezměnilo.

Ticho prolomila Sally. „Musíme…“

S každým dalším slovem se cítila prázdnější. Kdyby ji někdo napojil na monitor srdečních funkcí, určitě by se za chvíli objevila vodorovná čára. „Je to zabiják?“ vyhrkla. „Víme to jistě?“

„Jak definuješ zabijáka? Chci říct, jak se dá poznat? Poznat najisto,“ opáčil Scott. „To, co jsem se dnes dozvěděl, by rozhodně vedlo ke kladné odpovědi. Ale dokud neudělá něco vyloženě…“

„Možná zabil Murphyho.“

„To bys taky mohla říct, že zabil Kennedyho,“ odsekl Scott rázně. „Musíme vycházet z toho, co víme jistě.“

„No, jistotou se tu zrovna moc ohánět nemůžeme,“ podotkla Sally. „Popravdě řečeno, jistě nevíme skoro nic. Víme jen, že je zosobněné zlo a že to zlo číhá někde venku. A že možná ublíží Ashley. Ale možná taky ne. Možná ji bude pronásledovat donekonečna. Ale možná taky ne. Může si prostě dělat nebo nedělat, cokoliv se mu zachce.“

Opět všichni ztichli. Hope si připadala jako lapená v bludišti. Ať se rozhodne pro jakoukoliv cestu, k východu ji nedovede.

„Někdo musí zemřít.“ šeptla nakonec Sally.

Místnost ovládlo hrobové ticho.

Tentokrát je přerušil Scott. Podíval se na Sally a chraplavým hlasem řekl: „Plán zněl najít zločin, který se bude dát snadno svalit na O’Connella. To byl tvůj úkol.“

„Jediný způsob, jak toho s jistotou – sakra, já tohle slovo tak nesnáším – jak toho s jistotou docílit, je přijít s opravdu komplikovaným případem, na což možná nebudeme mít čas. Druhá možnost zní – Ashley bude křivě vypovídat u soudu. Mohli bychom ji třeba zmlátit a pak tvrdit, že to udělal O’Connell. To by byl násilný útok, za který by si pravděpodobně odseděl dost dlouhou dobu ve vězení. Jeden z nás by samozřejmě musel obstarat ty modřiny, zlomená žebra a vyražené zuby, aby se to dalo kvalifikovat jako závažný trestný čin. Jak se vám líbí tenhle scénář? A kdyby to nakonec ruplo, až se nějaký agilní detektiv začne moc vyptávat…“

„No dobře, ale jak…“

„Pořád zbývá záložní plán. Můžeme požádat příslušný orgán o vydání soudního příkazu. Vy věříte tomu, že by ji ten cár papíru ochránil?“

„Ne“

„Soudě dle toho, co o O’Connellovi víme, myslí si snad někdo, že by udělal tu chybu a porušil příkaz bez toho, že by ublížil Ashley, čímž by spustil trestní stíhání proti své osobě? Nezapomínejme, jak zdlouhavý je to proces. A může se dostat ven na kauci.“

„Zatraceně,“ sykl Scott.

Sally na něj letmo pohlédla. „Ten chlap, s kterým ses setkal…, ten otec…“

„Prvotřídní zkurvenec, ztělesnění zla.“

„A jaký má vztah k synovi?“

„Nenávidí ho, což platí i naopak. Roky se ani neviděli.“

„Víš něco víc o původu té nenávisti?“

„Starý O’Connell se choval hrubě jak k Michaelovi, tak k jeho matce. Typ, co nezřízeně chlastá a pak máchá pěstma, jak ho napadne. Nenašel jsem jediného souseda, který by ho měl rád. A nejspíš se ho bály všechny děcka, natožpak Michael, který s ním žil pod jednou střechou.“

Sally se prudce nadechla. Přestože jí ta úvaha připadala šílená, snažila se, aby vyzněla jako logický úsudek. „Myslíš si, že právě on by mohl, z psychologického hlediska, samozřejmě, stát za tím, co z O’Connella vyrostlo?“

„Rozhodně,“ přisvědčil Scott. „Na to by přišel každý freudista amatér.“

„Násilí plodí násilí,“ doplnila Sally.

„Přesně tak.“

„Takže Ashley se ocitá v ohrožení proto, že kvůli tomuhle chlápkovi má O’Connell chorobnou nutkavou potřebu být milován a zároveň někoho vlastnit, někoho ničit a nechat ničit sám sebe. Ta potřeba může klidně přerůst v neovladatelnou, vražednou touhu.“

„Přesně ten dojem jsem z toho taky získal.“ Scottův hlas nabíral na síle. „A to není všechno. Matka – mimochodem, taky žádné tintítko – zemřela za nejasných okolností. O’Connellův otec ji možná zabil. Akorát nikdy nebyl obviněn.“

„Takže krom toho, že jednoho zabijáka vychoval, jím taky mohl být i on sám?“ uvažovala nahlas Sally.

„Jo, i tak by se to dalo říct.“

„Když u toho ještě vteřinu zůstaneme,“ pokračovala Sally s rostoucím zoufalstvím v hlase, „řekl bys, že tu zrůdnou část O’Connellovy duše, tu, která ohrožuje naši Ashley, zplodil v konečném důsledku jeho otec?“

„To ano.“

„No, tak pak je to jednoduché,“ zadrmolila dychtivě.

„Co jako je podle tebe tak jednoduché?“ otázala se Hope suše.

Sally roztáhla rty v nepatrném úsměvu, ačkoliv svá slova rozhodně nemyslela v žertu. „Místo, abychom zabíjeli Michaela, zabijeme otce. A najdeme způsob, jak to svalit na syna.“

Znovu se rozhostilo ticho.

„Dává to smysl,“ dodávala Sally překotně, „syn nenávidí otce, otec nenávidí syna. Takže kdyby se náhodou sešli u jednoho stolu, vražda není až tak nepravděpodobný závěr, ne?“

Scott pomalu přikývl.

„Copak oni dva, když se nad tím zamyslíte, nestojí za vším, co Ashley ohrožuje?“

Sally se otočila k Hope, jež rovněž souhlasně pokyvovala.

„Dokážeme to?“ ptala se Sally řečnicky. „Dokážeme někoho zavraždit – i když k tomu máme zatraceně dobry důvod – a druhý den vstát ráno do práce a dělat, že se vlastně nic nestalo?“

Hope vrhla letmý pohled na Scotta. Tentokrát žádná bryskní odpověď po ruce, co, pomyslela si.

Sally každé slovo ostře zdůrazňovala. „Je třeba si uvědomit jednu věc. Když někoho zabijeme, všechno se změní. Ale smysl té vraždy tkví v tom umožnit Ashley, aby mohla ve svém životě navázat na dobu, než potkala Michaela O’Connella. To bychom zvládnout mohli – pokud se nám ji podaří udržet mimo celý vývoj událostí, což bude dost obtížné. Tohle zločinné spolčení ale zůstává za všech okolností pouze záležitostí nás tří. Změní nás to nějak? Podle mě markantně. Právě v tomto okamžiku se tímto rozhovorem zařazujeme na opačnou stranu zákona. Do této chvíle jsme byli ti hodní, jenom jsme se snažili ochránit dceru před nebezpečím. Jakmile však uděláme další krok, byť maličký, už si nic nezadáme se zločinci. Bez ohledu na to, co Michael O’Connell možná udělal, i na to, co možná plánuje, my stojíme poněkud stranou, mimo jeho svět. Jeho žene dopředu očividně nějaký psychologický moment, pohání ho zlo, které pramení ve výchově nebo v prostředí, ze kterého pochází, to je vcelku jedno. Snad ani nemůže za to, kým se stal. Představuje neúmyslný produkt citové deprivace a fyzické bolesti. Takže, ať nám nebo Ashley jakkoliv ublížil, dá se to alespoň zdůvodnit na jisté etické či emocionální rovině. Možná je to všechno špatně, ale lze to nějakým způsobem vysvětlit. My na rozdíl od něj, no, prostě, my holt budeme muset ke všemu přistupovat chladnokrevně, sobecky a bez jediného aspektu, který by naše jednání ospravedlňoval a dával nám možnost vykoupení. Tedy s výjimkou jednoho.“

Hope se Scottem po celou dobu napjatě poslouchali. Sally se v průběhu řeči kroutila v křesle, jako by jí každé slovo způsobovalo nepřekonatelná muka. Teď se konečně zarazila a zůstala sedět bez hnutí.

„A tím je?“ zeptala se Hope tiše.

„Ashley pak bude v bezpečí.“

Všichni se odmlčeli.

Sally se ostře nadechla. „A to ještě za jedné zásadní podmínky.“ doplnila polohlasem.

„A to?“ otázal se Scott neklidně.

„Že nám to všem projde.“

Na kraj sestoupila noc. Seděli jsme na kamenné terase jejího domu v dřevěných zahradních křesílkách. Těžký materiál pro těžké myšlenky, napadlo mě. V hlavě mi vířilo tolik otázek, že mi vehnaly krev do tváří. Tvrdošíjně jsem naléhal, abych si mohl promluvit s aktéry příběhu, nebo alespoň s jedním z nich. S někým, kdo mi podá zasvěcený výklad o chvílích, které předcházely proměně z obětí na spiklence. Nedala se však oblomit. Dohánělo mě k zuřivosti, jak jen tak klidně sedí a zírá do vlhké letní temnoty.

„Neuvěřitelné, vidte, k čemu všemu se člověk odhodlá, když se ocitne na hranici svých možností.“ pronesla lakonicky.

„No.“ uvažoval jsem nahlas, „když ho zatlačíte do rohu…“

Trpce se zasmála. „A jsme u toho,“ prohodila. „Oni si mysleli, že se dostali do onoho pomyslného rohu. Jenže jak to můžete říct s jistotou?“

„Měli oprávněný důvod k obavám, O’Connell představoval zcela jasnou hrozbu. Jenom si nemohli být jistí. Takže z možných kroků do neznáma si vybrali alespoň to, že svoji situaci vezmou do svých rukou.“

„To zní tak jednoduše a přesvědčivě, jak to podáváte,“ řekla suše. „A teď si to zkuste obrátit.“

„Jako jak?“

„Zkuste na ten případ koukat z pohledu práva. Máte před sebou mladíka, který se zamiloval a usiluje o ženu svých snů. To se stává dnes a denně. My oba víme, že jeho chování je způsobeno nutkavou obsesivní poruchou, ale řadový detektiv? Co ten mohl prokázat? Nevěříte snad tomu, že Michael O’Connell po sobě zahladil všechny stopy, které se týkaly jeho počítačových výpadů, aby na něj nikdo nic nenašel? A co udělali oni? Pokusili se ho podplatit. Vyhrožovali mu, nechali ho zmlátit. Kdybyste se k tomu jako policajt nachomýtl v téhle fázi, kdo by podle vás byl lepší adept na trestní stíhání? Já bych tipla Scotta, Sally a možná i Hope. V té době už se dá přemýšlet o obvinění ze lži a klamání. Dokonce i Ashley už porušila zákon tím, že do ruky vzala revolver. A teď ještě tajně plánovali vraždu. Vraždu nevinného muže. Možná nebyl nevinný na poli psychologie nebo morálky, přesto… A ještě chtěli uniknout trestu. Jakým právem uplatňovali morální převahu?“

Nereagoval jsem.

Trápila mě jiná otázka – povedlo se jim to?

„Vzpomínáte si ještě, kdo nahlas řekl, že mluvit o něčem a udělat to jsou dvě různé věci? Kdo poukázal na to, jak těžké je zmáčknout spoušť?“

Pousmál jsem se. „No jasně, O’Connell.“

„Přesně tak,“ opáčila hořce. „Přesně to řekl tomu nejtvrdšímu z nich všech. Tomu, kdo by ránou do jeho hrudníku nejmíň riskoval a měl by nejmíň co ztratit. Kdo už svůj život z valné většiny prožil. A v ten rozhodující okamžik selhal. Nebo ne?“

Zahleděla se do tmy a po chvilce zašeptala: „Jenže někdo v sobě tu odvahu najít musel.“

/39

PRVNÍ KROK K NEDOKONALÉMU ZLOČINU

Jako první opět promluvila Sally. „Musíme se dohodnout, jak to uděláme, a rozdělit si povinnosti. Je potřeba připravit plán, od kterého pak nesmíme ustoupit. Ani o píd.“

Tak chladně vypočítavá, tvrdá slova. Nevěřila, s jakou lehkostí jí padají z úst. Taková se neznala. Ani jeden z nás nevypadá na zabijáka, pomyslela si. Velice pochybovala, zda postup, jejž navrhla, má vůbec šanci na úspěch.

Hope tázavě zvedla pohled. „Já o tomhle absolutně nic nevím.

V životě jsem nedostala ani pokutu za rychlou jízdu. Málokdy se mi do ruky dostane detektivka nebo nějaký napínavý román, akorát na střední jsem kdysi četla Zločin a trest a na jiném semináři ještě Chladnokrevně.“

Scott si opovržlivě odfrkl. „Super,“ ucedil. „V prvním vrah málem zešílí z pocitu viny a ve druhém policajti snadno lapí zabijáky, kteří jsou úplně bezradní, a pošlou je na šibenici. Zrovna tyhle knihy bych jako modelové nebral.“

Klidně to mohly brát jako vtip, ale nikdo se ani neusmál.

Sally rozhodila rukama. „Víte co, zapomeňte na to,“ řekla s hraným nezájmem. „Nejsme žádní zabijáci, takže v těchhle sférách ani nemá smysl uvažovat.“

Chvilkové ticho přerušil Scott. „Jinými slovy, počkáme, až se něco stane, a budeme doufat, že to nebude katastrofa?“

„Ale ne. Vlastně ano. Já nevím.“ Sally si najednou nebyla jistá ani tím, co říká, ani tím, co si doopravdy myslí. „Třeba nedáváme úřednímu postupu šanci neoprávněně. Třeba bychom mu měli víc věřit a požádat o soudní příkaz. Někdy to vychází.“

„Nějak mi nedochází,“ podotkl Scott, „jak by tohle mohlo celou situaci vyřešit. Ničeho tím nedosáhneme. Docílíme akorát toho, že všichni v čele s Ashley budeme žít v permanentním strachu. To přece nejde. I kdyby se O’Connell stáhl, stejně se budeme věčně ohlížet přes rameno. S každým dnem, kdy to bude vypadat, že nám zmizel ze života, jenom poroste naše nejistota. Nic se tím nevyřeší! Jenom si vytvoříme falešnou iluzi bezpečí. A i kdyby to mělo být bezpečí reálné, jak bychom se to kdy dozvěděli? Najisto?“

Sally si hluboce povzdechla. „Argumentovat o věcech, o kterých se v podstatě nedá debatovat, ti jde hrozně dobře, Scotte. A teď mi řekni, jestli jsi ochotný zmáčknout spoušť a někoho zabít.“

„Ano,“ vybreptl.

„Jednoduchá, unáhlená odpověď. Mluví z tebe zanícenost, ne rozum. A co ty, Hope? Zabila bys někoho? Totálně cizího člověka, jen abys ochránila Ashley? Anebo by ti v poslední vteřině blesklo hlavou ‚Co to, sakra, dělám? Vždyť to ani není moje vlastní dítě.‘“

„Tak to určitě ne,“ bránila se Hope.

„Vidíš, zase. Na všechno máme jasnou odpověď.“

Scott začínal zuřit. „A co ty, dáblův advokáte, ty bys to udělala?“

„Ano.“ Zamračila se. „Ne. Já nevím.“

Scott se svezl hlouběji do křesla. „Zeptám se tě jinak. Když byla Ashley ještě malá a onemocněla, běželo ti někdy hlavou ‚Proč radši nemůžu trpět já? Bože, vyber si mě místo ní a ji uzdrav.‘“

Sally souhlasně pokývala hlavou. „Takové pocity má každá máma.“

„Dala bys za své dítě život?“

Sally se pod návalem emocí stáhlo hrdlo. Kývla a ztěžka polkla, aby se trochu uklidnila.

„Zvládnu to,“ vypravila ze sebe. „Dokážu naplánovat zločin, na to o něm vím víc než dost. Možná to vyjde a možná ne. Ale i kdybysme měli všichni skončit ve vězení, alespoň jsme se ji pokusili chránit. A to už něco znamená.“

Neklidně poposedla. „Co je O’Connellova největší slabina?“

„Bude to mít něco společného s otcem,“ odpověděl Scott.

„No ano,“ chytila se toho Sally, „celý jejich vztah! Nenávist, kterou O’Connell k otci cítí, je určitě něco, s čím těžce zápolí.“

Hope se Scottem mlčky poslouchali.

„Tady se zdá zranitelný a my toho teď musíme využít proti němu, stejně jako on využil našich nedostatků proti nám. Dokonce se od něj můžeme něco přiučit. Našel naše nejslabší místa a zaútočil na ně. Totéž s Ashley. Obrací lidem život naruby, aby mohl vzít věci do svých rukou. Proč spolu vůbec diskutujem? Protože věříme, že jí chce ublížit. Možná i zabít, pokud se přestane ovládat. Když se budem držet kousek zpátky a o to víc přemýšlet, půjdeme prostě v jeho šlépějích. Naděláme spoušť, aniž po nás zůstane jediná stopa.“

Hope se Scottem stále nic neříkali. Sallyina slova dávala smysl, jenom se zdálo neuvěřitelné, že je pronáší žena, kterou kdysi milovali či svým způsobem stále milují. Sotva ji poznávali.

„Musíme zařídit, aby se ti dva sešli, to je zásadní moment. Musí se setkat tváří v tvář a potom budeme doufat, že se porvou. Musí se stát něco, co vyšetřovatelé snadno dokážou. Setkali se, pohádali, porvali. A my tohohle výbuchu hněvu musíme nějak využít. Tajně. Tak, abychom po sobě nezanechali žádné stopy a aby nás nikdo neviděl – krom muže, kterého zabijeme.“

Sally se hloubavě zadívala ke stropu, jako by své partnery už ani nevnímala a jen rozvažovala nahlas. „To přece dává smysl. Nenávidí se, nedůvěřují si, navíc se v minulosti často mlátili. Nevyřízené účty. Nic nedává větší smysl než syn, který v záchvatu vzteku zabije otce.“

„To je pravda,“ přisvědčil Scott. „Spravedlnost po vzoru řeckých tragédií. Jenže ti dva se roky neviděli. Jak…“

Sally jej přerušila gestem ruky. „Kdyby si myslel, že je v tom domě Ashley…,“ hlas se jí vytratil.

„To ji chceš použít jako návnadu?“ vyštěkl Scott. Kroutil nevěřícně hlavou. „V žádném případě.“

„Můžeme ho snad nalákat na něco jiného?“ tázala se Sally chladně.

„Dohodli jsme se přece na tom, že ji z toho vynecháme,“ vložila se do toho Hope.

Sally pokrčila rameny. „Mohli bychom ji požádat, aby někam zavolala, aniž jí sdělíme proč. Můžeme jí sepsat scénář.“

Hope se v křesle znepokojeně naklonila. „Předpokládejme… čistě teoreticky, že se nám podaří je nahnat do jedné místnosti a potom se tam nějak vetřít…, jak ho zabijeme?“ Teprve když je vyslovila nahlas, udeřila ji slova plnou intenzitou svého obsahu.

„Sally se zamyslela. „Tak silný nikdo nejsme…“ A pak jí ztuhl výraz v obličeji. „Říkala jsi, že Michael O’Connell má zbraň.“

„Ano, má ji schovanou u sebe doma.“

„Tu budeme potřebovat,“ řekla Sally. „Ne žádnou podobnou zbraň, přímo tuhletu. Jeho pistoli. Zbraň, na které budou jeho otisky a možná i vzorek DNA.“

„Jenže jak ji dostaneme?“ povzdechl si Scott.

V tu chvíli sáhla Hope do kapsy kalhot, a když ruku zase vytáhla, držela v ní klíč. Klíč k O’Connellovu bytu.

Scott i Sally na ni zůstali beze slova zírat. Všem hlavou běžela jediná myšlenka: Tohle je proveditelné.

Sally seděla o samotě v obývacím pokoji, zatímco Scott s Hope odešli do kuchyně a pochutnávali si na večeři, kterou narychlo ukuchtila Catherine za vydatné Ashleyiny pomoci. Očekávala nával depresivních myšlenek, ale kupodivu se cítila nabuzená, téměř vzrušená vyhlídkou na vraždu, kterou naplánují.

Ironie osudu ji nutila do smíchu. Musíme udělat něco, co od základu změní naše životy, abychom nemuseli od základu měnit naše životy. Z kuchyně zazněla ozvěna Hopina hlasu a Sally si s hořkostí v srdci uvědomila, že jediná cesta do bodu v minulosti, kdy se ještě milovaly, vede skrze Michaela O’Connella a jeho otce. Může se život zrodit ze smrti? ptala se sama sebe. A odpověděla si kladně. Vojáci, požárníci, záchranáři, policisté – ti všichni se se smrtí denně potýkají a vědí, že jednou jí možná padnou za oběť, aby umožnili jinému člověku žít. Oni se chystají učinit skoro totéž.

Natáhla se pro blok žlutých papírů, který si přinesla z kanceláře, a pero.

Zapisovala myšlenky, jak ji náhodně napadaly. Poznamenala věci, které by mohli potřebovat, a dopodrobna vykreslila přípravu stavu, jenž přesvědčivě dokáže vyšetřovatelům verzi, na které se před chvíli dohodli. Pero kmitalo po papíře a Sally náhle došlo, že kritickým momentem není zmáčknout spoušť. Rozhodující je, jak se na událost bude nahlížet poté. Dychtivě jako student, jenž se v průběhu testu zničehonic upamatuje na správné odpovědi, se naklonila nad papír a začala vymýšlet průběh hrdelního zločinu ze zpětného pohledu.

Nejprve vraždu, diktovala si v duchu.

Před obličejem podržela otevřenou dlaň. Stáváme se těmi, které všichni odsuzujeme, běželo jí hlavou. Se vším všudy. Pomalu sevřela ruku v pěst, ale necítila v ní svoje prsty. Místo nich si představovala, jak drží O’Connella pod krkem a škrtí ho tak dlouho, až vydechne naposledy a zmizí v nenávratném zapomnění.

Bylo už pozdě a já neklidně postával ve dveřích.

Vyslechnete příběh, pár slov pronesených polohlasem, a znenadání se nabízí mnohem víc otázek než odpovědí. Musela vytušit, co se mi honí hlavou. „Už začínáte chápat, odkud pramení jejich zdráhavost?“

„Ano.“ odvětil jsem. „Chtějí se samozřejmě vyhnout stíhání. Na vraždu se zákon o promlčení nevztahuje.“

„To bylo jasné od samého začátku,“ odfrkla pohrdlivě. „Musíte si ten případ představit v trochu širším rozměru. Přemýšlejte nad rámcem veskrze faktických úvah.“

„Dobře, no tak se nejspíš bojí, jak bych nahlížel na jejich selhání.“

Prudce se nadechla, jako bych ji něčím vyděsil. „A v čem ta selhání, jak jste to krásně podal, spočívají?“

Zamyslel jsem se a pak řekl: „Sally právo vystudovala, měla ho víc respektovat a mít větší důvěru v jeho moc.“

„Ano, ano,“ pokyvovala souhlasně. „Sally právo reprezentovala před soudem, ale vnímala jen jeho slabiny, silné stránky opomíjela. Pokračujte.“

„No a dál Scott, profesor historie. Víc než kdo jiný měl chápat rizika jednostranného aktu. A navíc měl silně vyvinutý cit pro sociální spravedlnost.“

„Člověk, který násilím pohrdal, ho najednou přijal s otevřenou náručí?“ prohodila.

„Ano. I to, jak tehdy zamlada narukoval, byla spí? revolta proti určitému postoji, politický čin, snad by se to dalo nazvat i aktem svědomí, ale určitě se nevrhal do války jako nadšený vlastenec.

V podstatě tak měl čisté ruce, nebo si je aspoň moc neušpinil. Oproti tomu Hope…“

„Co s ní?“ vyhrkla.

„Z těch tří mi právě ona připadá, jak to říct… U ní vidím nejmenší pravděpodobnost, že by se nechala zaplést do zločinu. Konec konců, taky se jí to nejmíň týkalo.“

„Myslíte? A neriskovala náhodou mnohem víc než ostatní? Žena, která milovala jinou a musela se neustále potýkat se společenským bahnem, které s sebou její pozice nutně přinášela. Která z nich všech dávala největší šanci lásce a zároveň tím mohla nejvíc ztratit, která se vzdala touhy po rodině a odmítala se podřizovat většinové představě o normálním životě, a přijala Ashley za vlastní. Co viděla, když se na Ashley podívala? Kus sebe? Život, který taky mohla žít, ale rozhodla se jinak? Záviděla jí, nebo ji milovala? Cítila k ní nějaké zvláštní, hluboké pouto, které se lisí od obvyklých rodičovských emocí? A jako sportovkyně, jíž byla tělem i duší, necenila si snad přímého a zodpovědného přístupu nade vše?“

Ztrácel jsem se v záplavě otázek jako v noční tmě, která nás obklopovala.

„Máte pravdu,“ připustil jsem. „To všechno dává smysl.“

„Celý život musela riskovat a spoléhat se na instinkty. Přesně to z ní dělalo tak krásnou bytost.“

„Takhle jsem o tom nepřemýšlel.“

„A nemáte dojem, že právě Hope byla klíčem k celému případu?“

Rozpačitě jsem pokrčil rameny. „No, ano i ne.“

„Jak to?“

„Klíčovou postavou přece pořád byla Ashley.“

/40

ÚPRK TEMNOTOU

Ashley ležela na posteli s hlavou na opačném konci, nohy zapřené proti dřevěnému čelu. Vytrvala v této pozici, dokud jí svaly nebrněly námahou. Vzpomínala, jak se v dětství stejným způsobem zbavovala bolestí v končetinách, když se zdálo, že se tělo nestíhá přizpůsobovat příliš rychlému růstu kostí. S pomocí Hope, která ji každý den nutila hodně běhat, a sportu všeobecně úspěšně překonávala největší nápor nesnesitelného tlaku, přesto se po mnoho bezesných nocí převalovala z jednoho boku na druhý a čekala, až konečně vyroste v cokoliv, co jí příroda předurčila.

V brzkém ránu dům ještě působil ospalým dojmem; Catherininým pokojem otřásalo hlasité chrápání, ale jinak se všude rozléhalo poklidné ticho. Neslyšela ani Hope či Sally, které pozdě do noci o něčem diskutovaly. Hlasy zněly z příliš velké dálky, aby jim rozuměla, přesto se domnívala, že hovořily o ní. Ashley trochu znepokojovalo, že se z jejich pokoje neozývaly žádné dušené projevy něžnosti. Přála si, aby matka s Hope vydržela, ale v posledních letech se ode všech tak odtáhla, že jí připadalo téměř nemožné odhadnout, jak se vztah bude vyvíjet dál. Někdy si říkala, že další rozvod už by neunesla, i kdyby probíhal pokojně. Z vlastní zkušenosti věděla, že ani „přátelský rozchod“ trápení neuleví.

Chvíli naslouchala tichu. Vzpomněla si na Bezména a koutky očí se jí zaleskly slzami. Lehával v rozkousaném pelíšku na konci chodby u hlavní ložnice, co nejblíže Hope. V průběhu Ashleyina dětství a dospívání svým kouzelným psím citem vždycky rozpoznal, když malou slečnu něco trápilo. Nečekal na pozvání, prostě strčil čumákem do dveří, stoicky se usadil na koberci před skříní a tak dlouho se na ni koukal těma psíma očima, až mu všechno pověděla. Pokaždé jí to dodalo sebedůvěru.

Ashley skousla spodní ret. Klidně bych ho zastřelila, zuřila v duchu, už jenom za to, co provedl s Bezménem.

‚ Vyhodila nohy nad čelo postele, pustila je na zem a vstala. Očima přejížděla vzpomínky na dětství – plakáty na stěně obklopené jejími vlastními obrázky, fotky kamarádek i jí samotné – při svátku Halloween, na fotbalovém hřišti i v šatech na maturitní ples. Nejvíce se na zdi vyjímala obrovská barvená vlajka s bílou vyšívanou holubicí a nápisem MIR uprostřed. Prázdná láhev od šampaňského se dvěma papírovými květinami na skříni připomínala noc v prvním ročníku na vysoké škole, kdy přišla o panenství.

O svůj zážitek se podělila s Hope, ale před rodiči jej úzkostlivě tajila. Hlasitě vydechla. Dívá se na suvenýry z doby, kdy bývala jiným člověkem. Teď je však mnohem důležitější soustředit se na to, kým se má stát. Přešla ke skříni a z tašky přes rameno, kterou věšela za popruh na kulovou kliku, vytáhla revolver.

Potěžkala jej v ruce. Poté se obrátila čelem vzad a zaujala střelecký postoj. Nejprve zacílila na postel, pak přimhouřila oko a pomalu se natáčela k oknu. Vystřílej všechny rány, opakovala si, miř na hrudník. Necukej spouští, drž zbraň co nejpevněji.

Najednou si připadala směšně.

O’Connell přece nebude čekat bez hnutí, až zmáčkne spoušť. Může proti ní vyběhnout a zkrátit si cestu ke smrti. Znovu se postavila do střelecké pozice, trochu se rozkročila a malinko pokrčila bosé nohy v kolenou. Snažila se rozvzpomenout na základní údaje – jak je vysoký? Jak silný? Jak rychle se dokáže pohybovat? A bude žadonit o život? Slíbí, že ji nechá na pokoji?

Vystřelím mu srdce z těla, parchantovi. Pokud ovšem nějaké má.

„Prásk,“ sykla polohlasem. „Prásk. Prásk. Prásk. Prásk. Prásk.“

Nechala ruku s revolverem klesnout volně podél těla.

„Seš mrtvej, hajzle. A já si zas konečně můžu žít svůj život,“ řekla tiše, aby ji nikdo neslyšel. „Možná se to zdá zatraceně děsivý, ale rozhodně to bude lepší než tohle.“

S revolverem v ruce se připlížila ze strany k oknu a zpoza záclon zamžourala do ulice. Teprve se rozednívalo, obrysy se ještě úplně ne vy louply z nejasného šera. Venku byla zima a sychravo, stébla trávy tížila jinovatka. Příliš nevlídné podmínky na to, aby Michael O’Connell trávil noc hlídkováním před jejich domem.

S odhodlaným výrazem ve tváři schovala zbraň do pouzdra, kvapně natáhla legíny, černý rolák a mikinu s kapucí a popadla běžecké boty. V průběhu následujících dní bude čím dál obtížnější ukradnout pro sebe pár chvil a tuhle příležitost by neměla propásnout. Po špičkách se vykradla z pokoje a zalitovala, že si zbraň nemůže vzít s sebou. Ale asi by se jí moc dobře neběhalo. Na to byl revolver příliš těžký a ten nápad příliš šílený.

Ve vzduchu se vznášela předzvěst ostrých kanadských zim, jež připlula s větrem od Vermontu. Ashley za sebou potichu zavřela vchodové dveře, na hlavu narazila pletenou čepici a vyrazila ulicí nahoru, než si někdo v domě všimne, co dělá, a bude se jí to snažit rozmluvit. Ať už jí hrozilo jakékoliv nebezpečí, setřásla je z myšlenek stejně jako chlad, když s každým krokem přidávala na rychlosti.

Neslevovala z rytmu ani po chvíli. Pravidelný takt chodidel určoval metrum běžcovy básně. Při každém došlapu si Ashley vybíjela vztek; rozčilovala ji ostrakizace ze strany rodiny i svých obav, nebavilo ji, že ji někdo nebo něco neustále omezuje, byla rozhodnutá to risknout. Samozřejmě nebude hloupá a nikomu to neulehčí, kdyby náhodou, pomyslela si. Utíkala dál neodhadnutelnou klikatou trasou mezi domy.

Užívala si svobody rozhodovat se zbrkle a bez rozmyslu.

Utíkala tři kilometry, pět, i při šestém držela stálé tempo. Nevěděla proč, ale věřila, že když vytrvá, nic se jí nestane. Vítr už ji tolik neštípal do tváří a neřezal do plic, na zátylku ji chladily krůpěje potu. Když se obrátila a zamířila zpět k domovu, cítila příjemnou únavu, ale ne tak velkou, aby zpomalila. Nedokázala se však zbavit dráždivého neklidu, jenž ji spaloval zevnitř. Přeletěla ulici očima a najednou spatřila nějaký pohyb. Už se skoro nechala ovládnout strachem, že se před ní někdo nečekaně objeví, ale pak prudce potřásla hlavou a utíkala dál.

Asi osm bloků od domova projelo nějaké auto nebezpečně blízko ní. Zalapala po dechu a chystala se za ním zařvat obscénní nadávku, ale raději se nezastavovala.

Zbývalo urazit šest bloků, když slyšela, jak silný, zvučný hlas zavolal něčí jméno. Nepoznala, jestli její, ale pro jistotu zrychlila.

Ve vzdálenosti čtyř bloků od matčina domu se ozvalo zatroubení klaksonu. Vyděšeně nadskočila a začala sprintovat.

Dva bloky od domova za ní zakvílely brzdy. Aniž se otočila, okamžitě vyběhla z vozovky na nerovný chodník. Kořeny stromů v průběhu let zdeformovaly betonové dláždění, jež se nyní boulilo a na mnoha místech praskalo a lámalo se jako hřebeny vln na zdivočelém oceánu těsně před bouří. Trhliny chňapaly po jejích kotnících, ale Ashley nepolevovala. Nejraději by zavřela oči a z plna hrdla křičela, aby všechny zvuky přehlušila. To ale nemohla, a tak si začala polohlasně prozpěvovat. S pohledem rigidně upřeným před sebe jako závodní kůň s klapkami na očích neotáčela hlavu vlevo vpravo a uháněla, co jí nohy stačily. Přeskočila květinový záhon a řítila se k domovním dveřím. V poslední chvíli se zastavila a ustrašeně se otočila zády ke vchodu.

Rozhlédla se ulicí oběma směry. Z příjezdové cesty jednoho domu couvalo auto na silnici, děti s aktovkami nacpanými k prasknutí se se smíchem hrnuly k autobusové zastávce. U jiných dveří se žena v dlouhém zeleném kabátě ledabyle přehozeném přes noční košili skláněla pro ranní noviny.

Po O’Connellovi ani památky. Alespoň pokud viděla.

Zvrátila hlavu nazad a přerývaně oddechovala. Očima neustále těkala po okolí, které se pomalu probouzelo do nového dne. Potlačila vzlyknutí. V ten moment jí došlo, že Michael O’Connell nemusí stát poblíž, aby byl vždycky přítomen.

Jen o několik desítek metrů dál si Michael O’Connell vychutnával ničím nezastřený výhled na Ashley, jež nerozhodně postávala na verandě domu své matky. Seděl zkroucený za volantem svého vozu, v ruce velký kelímek s kávou. Říkal si, že pokud Ashley tuší, jak se „správně dívat“, určitě si ho brzy všimne. Nijak se však neschovával, prostě vyčkával.

Napadlo ho vyrušit ji v běhu, ale pak si to rozmyslel. Kdyby se před ní znenadání vynořil, mohla by zpanikařit a snadno mu uniknout. V postranních uličkách a dvorcích sousedních domů se orientovala bezpochyby lépe než on a nadto, i když o své zdatnosti nepochyboval, nebyl si jistý, jestli by ji dohonil. Co víc, mohla by začít křičet o pomoc a zburcovat tak sousedy, kteří by poté třeba zavolali policii. Kdyby ztropila scénu, musel by se Stáhnout dřív, než dostane šanci si s ní promluvit. Jestli o něco rozhodně nestál, pak to byly všetečné otázky nedůvěřivého policejního šťourala.

Musel počkat na správnou chvíli. Ta nenastane tady, v ulicích, kde strávila dětství. Ty na ni dýchaly minulostí. On představuje její budoucnost.

Mnohem jednodušší bylo těšit se z její oslňující krásy. Obzvlášť se mu líbily její dlouhé, pružné nohy v pohybu a vyčítal si, že jim v průběhu té jediné společné noci nevěnoval větší pozornost. Přesto si dokázal snadno představit, jak se na holé kůži lýtek a stehen odrážejí kapky slaného potu. Neklidně se zavrtěl. Pocítil počínající vzrušení a polilo jej horko. Přál si, aby si Ashley sundala čepici a on se mohl pokochat jejími nádhernými vlasy. Když se na ni po chvilce opět zadíval, udělala přesně to, o čem snil. Rty se mu roztáhly v jemném úsměvu. Zapřemítal, jestli jsou propojeni i myšlenkově, jestli spolu mohou komunikovat beze slov. Jen ho to utvrdilo v přesvědčení, že k sobě patří a že jsou si souzeni.

Musel se nahlas zasmát.

Stála tak daleko, a přesto jej hřálo její tělesné teplo. Jako by mu dodávala sílu. Neschopen ovládat svou touhu se natáhl po klice a otevřel dveře vozu.

V tutéž chvíli se Ashley otočila, a aniž postřehla tento vzdálený pohyb, plná zoufalství zmizela v domě.

Michael O’Connell vystoupil jednou nohou z auta, druhou stále uvnitř, a němě zíral na místo, kde ještě před minutou stála dívka jeho snů. Ve svých představách ji tam stále viděl.

Vezmi si ji, blesklo mu hlavou.

Zdálo se to tak jednoduché.

Pousmál se. Jde jen o to vyčkat, až bude samotná.

Vlastně ne úplně samotná, pomyslel si. Samotná ve světě, kde na ni čekám já. Ne v tom svém.

Jsem neviditelný, pochválil se v duchu uznale. Vklouzl za volant a vyrazil od obrubníku.

Jenže v tom se mýlil. Za oknem ložnice v prvním patře svého domu stála Sally a celou dobu ho pozorovala. Prsty svírala okenní rám, až jí zbělely klouby, nehty zaryté do barvy. Poprvé viděla Michaela O’Connella na vlastní oči. Když ho spatřila, jak sedí klidně za volantem a upírá zrak k Ashley, přesvědčovala sama sebe, že se mýlí, že není ten, za koho jej pokládá. Brzy si však přestala lhát. Nikdo jiný to být nemohl. Jako obvykle je sledoval z těsné blízkosti, a přesto mimo dosah, věčný stín v patách, kterého se nedokázali zbavit. Ze vzteku se jí zamotala hlava, celou mysl ovládal strach. Láska je nenávistná, říkala si. Láska je zlá a špatná.

Dívala se, jak jeho vůz mizí na konci ulice.

Láska je zkáza a smrt.

Přerývaně oddechovala. Odvrátila se od okna a rozhodla se zatím nikomu nesdělovat, co viděla. Ze se O’Connell objevil sotva pár metrů od jejich domu a spokojeně špehoval Ashley. Všechny by to rozzuřilo. Hněv svádí k unáhlenému jednání, avšak my musíme zachovat klid, přemýšlet s rozvahou, postupovat systematicky. Tvrdě pracovat. Do práce, do práce. Natáhla se pro poznámkový blok se svými zápisky. Úlomky, ze kterých poskládá vraždu. Tužka se jí v ruce malinko třásla.

Odpoledne se Sally vydala na nákup věcí, které pro zdárné splnění plánu pokládala za nezbytně nutné. Vrátila se až vpodvečer. Zkontrolovala dceru, která ležela schoulená na posteli a znuděně si četla. Po Hope ani památky a Catherine něco kutila v kuchyni. Zvedla sluchátko a vytočila Scottovo číslo.

„Haló?“

„Scotte? Tady Sally.“

„Ahoj, děje se něco?“

„Ne, den jsme přežili vcelku bez problémů,“ zalhala. O tom, že ráno číhal O’Connell v jejich ulici, se nezmínila. „Ačkoliv si nejsem jistá, jak dlouho tento stav ještě vydrží.“

„To chápu.“

„Fajn, to jsem ráda. Podle mě bys měl totiž hned přijet.“

„No dobře…,“ vysoukal ze sebe.

„Nastal čas jednat.“ Sally se krátce zasmála. Víc než humor se jí však v hlase odrážel hluboký cynismus. „Připadá mi, že za posledních pár týdnů jsme se my dva shodli víckrát než za dobu našeho manželství.“

1 Scott se posmutněle usmál. „Zvláštní pohled na věc, i když máš možná pravdu. Ale prožili jsme spolu přece i dost hezkých chvil, ne?“

„Tys nežil ve lži jako já.“

„Lež je silné slovo.“

„Heled Scotte, já se o minulosti zase hádat nechci. Nechrne toho.“

Oba se odmlčeli a po chvíli Sally dodala: „To jsme trochu odbočili od tématu. Neřešíme tady, kým jsme byli, ale kým jsme teď a jak taky můžeme skončit. A především se musíme soustředit na Ashley.“

„Máš pravdu,“ přitakal Scott. Uvědomil si, že mezi nimi leží bažina nevyřčených pocitů, které se nikdy nedostanou na povrch a uhnívají pod nánosem kalu.

„Mám plán,“ vyhrkla Sally.

„Skvělé.“ Scottovi se zatajil dech. Nevěděl jistě, jestli to myslel vážně.

„No, možná tak skvělý není. Netuším, jestli to vyjde. Jestli se nám to fakt může podařit.“

„Za to, že ho řekneš nahlas, nic nedáš, ne?“

„Ne, ale po telefonu bych nerada. Rozhodně ne na těchhle dvou číslech.“

„A jo, no jasně. To dává smysl.“ Čímž si taky nebyl tak jistý, ale proč to neříct. „Hned jsem tam,“ a zavěsil. Lidské cesty jsou nejen nevyzpytatelné, ale i děsivé, pomyslel si hořce. Člověk, jenž přednáší o historii a volný čas tráví s duchy státníků, vojáků a politiků, o nichž hovoří na seminářích, dokáže vývoj svého života snadno předvídat. Ale to se teď nejspíš změní.

Hope se vrátila o něco dřív, než dorazil Scott. Byla se projít a bez velkého úspěchu se snažila utříbit myšlenky. Sally seděla v obývacím pokoji skloněná nad listy papíru, tužku v zubech. Vzhlédla, když se Hope objevila ve dveřích.

„Vymyslela jsem plán. Nevím, jestli vyjde, ale za chvíli přijede Scott a můžem to spolu probrat.“

„Kde je máma a Ashley?“

„Nahoře. Pořád zuří, že jsme je vyčlenili.“

„No jo. Máma nesnáší, když stojí mimo, což je docela zvláštní u člověka, který většinu dospělého života strávil na kraji lesa odříznutý od světa. Ale co naděláš. Nezmění se.“ Hope nerozhodně postávala a Sally, jako by zachytila něco v jejím hlase, se na ni pátravě zadívala.

„Co se děje?“

Hope potřásla hlavou. „Nejsem si jistá, ale zkusím to vysvětlit. Dělá všechno, oč ji požádáme, že jo? To prostě není její styl, ani omylem. Má hodně z vlka samotáře a její životní krédo se odvíjí od věty Mám srdečně na háku, co si o mně kdo myslí. Tenhle její zdánlivě povolný přístup…, no, nezdá se mi to. Myslím, že bysme se neměli spoléhat na to, že vždycky udělá, o co ji požádáme. Je tak trochu neřízená střela, což na ní právě táta miloval a později se mu totéž líbilo i na mně. Až na jeden okamžik v dospívání, kdy tahle vlastnost všechno poněkud…, no, zkomplikovala, jestli víš, o čem mluvím.“

Sally roztáhla ústa v úsměvu. „Copak to sama neznám?“

Hope pokrčila rameny, ale se smíchem odvětila: „Vlastně asi jo.“

„A nenapadlo tě, že mě na tobě přitahuje totéž, co tvůj táta obdivoval na mámě?“

„Přiznávám, že tvrdohlavost a nevypočitatelnost jsem neřadila ke svým nejlepším vlastnostem.“

„No, to jen svědčí o tom, jak málo toho víš.“ Sally se rozpačitě zazubila a sklopila hlavu k papírům rozloženým v klíně. Zvláštní, že zrovna teď od ní slyším po tolika týdnech něco laskavého, blesklo hlavou Hope.

Někdo zaklepal na dveře. „To bude Scott.“ Hope šla otevřít a Sally urovnala listy papíru na hromádku. Zvrátila hlavu nazad. Zhluboka dýchala, srdce jí divoce bušilo. Jakmile se dá tahle věc jednou do pohybu, neexistuje cesta zpátky.

Catherine vřela vzteky. Zadívala se na Ashley, jež potřetí začala louskat tutéž stránku. Chvíli na to dívka rozzlobeně praštila knihou o zem. „Já už tohle dýl nevydržím. Chovají se ke mně, jak kdyby mi bylo šest. Běž si hrát do pokoje a neruš, rodiče ti teď plánují budoucnost. Sakra, Catherine, nejsem malé dítě, umím za sebe bojovat sama.“

„Já vím, moje milá,“ přitakala Catherine.

„Měla bych prostě vzít tu pistoli a jednou pro vždy to vyřešit.“

„No, já myslím, že právě něčemu takovému se teď tví rodiče snaží zabránit. A já jsem ti tu zbraň nedávala proto, aby sis měla čím vybít vztek. Pořídila jsem ti ji na ochranu, pro případ, že by se tu zas zjevil O’Connell.“

Ashley zaklonila hlavu a zasténala. „Ale on nikam nezmizel.“

„Jak to?“

„Pořád po mně jde. Teď nejspíš stojí někde za rohem a čeká.“

„Na co?“

„Na tu pravou chvíli. Je šílenej, šíleně zamilovanej, šíleně posedlej a nevím co ještě. Ale je a čeká na mě. V jeho životě hraje roli jedna jediná věc, a to jsem já.“

Catherine rozvážně pokývala hlavou. Náhle se nad ni naklonila a netrpělivě se zeptala: „Dokážeš to?“

Ashley vyvalila oči a zazírala nejdřív na Catherine a pak na tašku, v níž ležel revolver.

„Dokážeš to?“ opakovala Catherine.

„Ano,“ vysoukala ze sebe Ashley toporně. „Ano, ano. Zvládnu to, vím to.“

„Já to nedokázala. Měla jsem zmáčknout spoušť, když stál přímo proti hlavni té brokovnice. Měla jsem to udělat, ale nedokázala jsem to. Myslíš, že budeš silnější než já? Odhodlanější? Nebo statečnější?“

„Já nevím. Ale myslím, že ano. Ano.“

„Potřebuju to vědět najisto.“

„Nikdo přece nemůže takovou věc říct najisto, dokud se neoctne v té situaci. Já jen – jsem dost nasraná na to, abych to opravdu udělala, a taky už možná dost vyděšená. Ptáš se, jestli dokážu zmáčknout spoušť? Moje odpověď zní myslím, že jo.“

„Taky si myslím,“ přisvědčila. „Přinejmenším je to možné. Pravděpodobně bys to dokázala. Ale nakonec je to všechno ve hvězdách. Myslíš, že teď čeká někde venku?“

„Ano.“

„V tom případě bysme mohly všechno vyřešit dneska kolem půlnoci. Vezmem revolver na procházku, a pokud se nás O’Connell pokusí zastavit, zastřelíš ho. Stačí, když řekne, že s tebou chce mluvit, aspoň podle toho, co o tom vím. Místo odpovědi dostane hned v tu samou chvíli ránu. Potom přijede policie a nejspíš tě zatknou. Máma najme toho nejlepšího právníka a zkusíme štěstí před soudem. Není příliš pravděpodobné, že by se v okruhu lidí, ve kterém se tvá máma s Hope pohybují, našlo moc lidí, kteří by byli shovívaví k chlapovi – co navíc šmíruje mladou holku. Nebo kteří by snad o něčem pochybovali.“

„Ty myslíš…“

„Myslím si, že by ses k tomu mohla odhodlat, pokud jsi připravená nést následky.“

„Vězení?“

„Možná. Taky skandál, cejch, holka z televize. Všechno to, co tví rodiče předvídali, se dozajista stane. Ale mohlo by to stát za to.“

Ashley znovu zaklonila hlavu. „Tohle už nesnesu. Jednu chvíli šílím strachy, pak mě přemůže vztek, další vteřinu si říkám, že tady mi přece nic nehrozí, a nakonec jsem stejně vyděšená jako na začátku.“

„Proč bysme se neměli bránit dřív, než zaútočí?“ vyštěkla Catherine rozohněné. „Co je na tom tak nefér? Proč by měl člověk sedět a čekat, až z něho někdo jiný udělá oběť?“

„To nemám v plánu.“

„Výborně. S tím jsem počítala. Takže, teď zvážíme naše možnosti.“

Ashley mlčky přikývla.

Scott přeletěl pohledem několik kupek v obývacím pokoji. „Bylas nakupovat, koukám.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Sally.

„Nechceš nám říct, k čemu co je?“ Scott ostentativně zahrkal krabicí desinfekčních utěrek. „Třeba tohle?“

Sally se nedala vyvést z rovnováhy. „Kdyby se náhodou někdo bál, že po sobě na inkriminovaném místě zanechal otisky prstů, tímhle je snadno setře.“

Scott nafoukl tváře. Skoro se mu zatmělo před očima. Součást vražedné zbraně, běželo mu hlavou, kuchyňská utěrka.

Sally viděla, že se o bývalého muže málem pokoušejí mrákoty, ale vyrovnaným hlasem pokračovala: „Pokud si dobře vzpomínám, dohodli jsme se na tom, že musíme zařídit setkání O’Connella se svým otcem. S bezděčnou pomocí Scottových zjištění je to uskutečnitelné. Podle mě se dá s velkou pravděpodobností předpokládat, že se pohádají, což už jsme taky rozebírali. Teď je potřeba získat O’Connellovu zbraň, použít ji tak, jak by se dalo čekat, že to udělá sám, a pak ji vrátit do jeho skrýše dřív, než zjistí, že mu ji někdo sebral.“

„Proč ji prostě nenecháme na, ehm, místě činu?“ Scott si odkašlal.

„To mě taky napadlo,“ opáčila Sally. „Jenže ta pistole bude v tomhle případě rozhodující důkaz. Policisté i prokuratura milují okamžik, kdy se objeví vražedná zbraň. Stává se středobodem všech možných teorií o tom, jak ke zločinu došlo. Před soudem půjde o nevyvratitelný důkaz, takže je nesmírně důležité, aby se našel právě u něj doma.“

„Co ty ostatní věci?“ zajímala se Hope.

Sally přelétla očima další položky – několik mobilních telefonů, vteřinové lepidlo, laptop, mužskou pracovní kombinézu malé velikosti, dvě krabice chirurgických rukavic, několik párů nemocničních návleků na boty, dvě černé těsné kukly a švýcarský nožík. „Tohle všechno budeme potřebovat, aspoň se domnívám. A ještě pár věcí by se mohlo hodit, například vlasy z O’Connellova hřebenu nebo tak. Pořád ještě domýšlím.“

„K čemu ten počítač?“ otázal se Scott.

Sally se s povzdechem obrátila k Hope. „Je to ta samá značka a model, co jsi viděla v bytě u O’Connella?“

Hope si notebook zkoumavě prohlížela. „Pokud můžu soudit, tak ano. Aspoň podle toho, co si pamatuju.“

„No a,“ pokračovala Sally, „taky sis pamatovala, že v jeho počítači jsou uloženy zaheslované soubory o Ashley. A o nás ostatních. V tomhle ne.“

Hope pomalu přikývla. „Začínám chápat.“

„O’Connellův počítač zabaví policie. Usoudila jsem, že by pro tuto příležitost bylo záhodno pořídit stroj, ve kterém se nic nenajde.“

. „Takže je chceš vyměnit?“

„Správně. Nikdo si pak nebude nic dávat do souvislosti s naší rodinou. Předpokládám, že má někde záložní kopie, ale… klíčovou roli hraje správné načasování.“

Oběma podala žlutý list papíru. Nahoru nakreslila časovou osu.

Hope zápisky pečlivě studovala. Sally načrtla úlohy, sled událostí i jednotlivé kroky, ale osoby označila pouze písmeny A, B a C. Když Hope zvedla oči od scénáře, všimla si, že ji Sally celou dobu upřeně pozoruje.

„Nerozřadila jsi úkoly,“ pravila tázavě. „Tri lidi tu provádějí vzájemně provázané činnosti, ale nestanovila jsi kdo a co.“

Sally se opřela do křesla. „Zkoušela jsem se vžít do role moderního vyšetřovatele.“ Snažila se mluvit vyrovnaně. „Je potřeba zvážit, co najdou a jak to budou interpretovat. Zločin se vždycky staví na určitém logickém postupu. Jedna věc by je měla dovést k další. Disponují moderními metodami, jako například rozborem DNA, forenzní analýzou zbraní a dalšími technikami, o nichž se člověk dozvídá jen okrajově. Pokoušela jsem se vybavit si co nejvíc detailů a vzpomenout si, co tak obvykle podělá celé vyšetřování. Takový oheň, třeba, nadělá spoustu bince, ale neznemožní soudní balistiku. Voda dokáže zničit důkazní materiál, který by se dal zajistit ze zranění, jako třeba vzorky DNA a otisky prstů. Jenže potíž je v tom, že my chceme spáchat trestný čin, násilný trestný čin, a tu stopu tam nechat. Ne takovou, která by dokázala někoho usvědčit na místě, stačí, když kriminalisty dovede tam, kam chceme. O zbytek už se, doufejme, postará policie. Bez ohledu na to, jestli se O’Connell přizná nebo ne.“

„Co když je pošle za náma?“

„S tím je třeba počítat. Za prvé můžeme jeden druhému poskytnout alibi, ale především musíme vypovídat tak, aby bylo jasné, že je naprosto absurdní tímhle směrem uvažovat. To udělá svoje, policie mu s největší pravděpodobností stejně nebude chtít věřit ani slovo už od prvopočátku a tímhle si O’Connell ještě víc zavaří. Nás budou chtít co nejdříve vyloučit, aby neztráceli čas. Nezapomínejme, jak je nepravděpodobné, že to, co chceme udělat, bychom udělali právě my. A jak policajti milují jednoduché odpovědi na jednoduché otázky. I na ty, které se týkají vraždy.“

Sally se odmlčela a klouzala pohledem ze Scotta na Hope.

„Já si ale myslím, že se to nestane,“ dodala po chvíli.

„Co se nestane?“

„Že by na nás, poslal policajty. Pokud všechno vyjde podle plánu, nebude to tušit.“

„To je sice fakt,“ poznamenal Scott. „Ale já jsem tam byl a vyptával jsem se na něj po celém okolí. Někdo si mě určitě bude pamatovat.“

„A proto se musíš v klíčovém okamžiku nacházet na nějakém hodně vzdáleném místě a nejlíp v přítomnosti další osoby. Ideální by bylo, kdybys někde něco platil kreditkou, nebo tě třeba zachytila bezpečnostní kamera a tak podobně. Zároveň ale bude nejspíš nutné, abys byl v určitém momentě nablízku.“

Scott sebou praštil do opěradla. „No, to sice chápu, ale…“

„Totéž platí i pro Ashley a Catherine. I když i ty budou plnit určitou funkci.“

Místnost znovu utichla.

Sally se zhluboka nadechla. „Což nás přivádí k zásadnímu bodu. Kdo spáchá samotný trestný čin. Dlouho jsem o tom přemýšlela a došla jsem k závěru, že nejlepší volba jsem já.“

Čekala nějakou reakci, ale nikdo se k tomu nevyjádřil.

„Já obstarám tu zbraň,“ konstatovala Hope. „Jediná vím, kde je, a mám klíč.“

„To sice ano, ale potýkáš se se stejnou potíží jako Scott v O’Connellově bydlišti. Někdo už tě tam viděl. Musí tam jít někdo jiný, ty jenom popiš, kdes ji našla.“

Hope přikývla, ale Scott zavrtěl hlavou.

„Tenhle plán vyjde pouze za předpokladu, že ta zbraň bude ležet pořád na stejném místě. A to je zatraceně odvážná úvaha.“

„To sice ano,“ obořila se na něj Sally, „ale pokud tu pistoli nezískáme, tak do toho jdeme jen napůl. Ale pořád ještě můžeme vycouvat a vymyslet něco jiného.“

Scott stále vrtěl hlavou. „Fajn, takže teda zbraň najdem a dostáném ji k tobě…, z čeho usuzuješ, že jsi schopná s ní zacházet? Zvlášť za daných okolností?“

„Prostě mi nic jiného nezbyde. Je to moje povinnost.“

Hope potřásla hlavou. „Tohle se mi nelíbí, Sally. Snažím se vžívat do mysli vyšetřujícího detektiva stejně jako ty. Připadá mi dost riskantní, aby ten zločin spáchala Ashleyina matka. To by jim přece mohlo cvaknout. Chtělas chránit svoje dítě. Ale pochybuju, že by někoho napadlo, že by do toho šel matčin partner. Jinými slovy, to že Ashley není moje dítě, ba dokonce ani pokrevní příbuzná, by hrálo v můj prospěch, ne? Můžu to brát jako štít, který by mě chránil před dotěrnýma otázkama kriminalistů. A mimo to, pokud bude třeba okamžitě zmizet, já jsem mladší, rychlejší a silnější.“

Sally se Scottem na ni němě zírali. Oba věděli, co se chystá navrhnout, a ani jeden nebyl schopen jí v tom zabránit.

Křečovitým úsměvem se Hope snažila odehnat mrak vlastních pochyb. „Nejlepší volba jsem já.“

Tentokrát jsem jasně slyšel, jak se zadrhává.

„Napadlo vás někdy, že stačí jediná vteřina a celý život se obrátí vzhůru nohama? Hromada maličkostí najednou začne hrát obrovskou roli.“

Překvapilo mě, že volá tak pozdě. Za pár minut odbíjela půlnoc.

„Co myslíte,“ pokračovala dál, „dokážeme se lépe rozhodnout ve tmě, v noci, když se sami převalujeme na posteli a řešíme moře problémů? Anebo je lepší počkat na příslovečné jasné ráno? Zajímalo by mě, jak se asi rozhodovali oni.“ Chvíle váhání a pak: „Ve dne, nebo v noci? Řekněte.“

Spíš jsem si říkal, že žádnou konkrétní odpověď neočekává, a tak jsem mlčel. Začala však naléhat.

„No řekněte, jak byste to popsal? Vy jste spisovatel. Bylo to moudré? Přistupovali k sice obtížným, ale zároveň nezbytně nutným krokům? Anebo se chovali jako blázni? Jaké měli vyhlídky? Všichni přece byli tak rozumní, a přitom se chystali nabrat směr, který byl všechno jenom ne rozumný.“

Potlačila vzlyknutí.

„Mám pro vás jedno jméno.“ vyhrkla překvapivě. „Myslím, že vás posune o kousek dál.“

Čekal jsem napjatě s tužkou v ruce. Nic jsem neříkal, ale hlavou mi vířily tisíce představ.

„Konec,“ hlesla. „Vidíte ho už? Nebo se zeptám jinak – byli podle vás připravení na nepředvídatelné?“

„To přece není nikdo nikdy.“

Zasmála se, ale později jako by smích přešel v pláč. Po telefonu těžko soudit.

/ 41

POČÁTEČNÍ VÝVOJ

Sally se zadívala na Hope. Až na mdlé světlo z lampičky na nočním stolku se ložnice halila do tmy.

„Já ti to nedovolím.“ hlesla nakonec.

„Obávám se, že nemáš na výběr.“ pokrčila Hope rameny. „To rozhodnutí už padlo. A mimo to je to ta nejmíň nebezpečná část celého podniku.“ Což byla lež, ale nijak veliká.

„Podniku?“

„Lepší výraz mě nenapadá.“

Sally potřásla hlavou. „Někde na tržišti vybuchne bomba a my tomu říkáme civilní škody. Když se doktorům nepovede operace, následují komplikace. Vojáka, který padne ve válce, vnímáme jako oběf. Žijeme ve světě eufemismů.“

„A co my dvě?“ prohodila Hope. „Jaký výraz bys vybrala pro nás?“

Sally se zamračila a přešla k zrcadlu. Kdysi bývala krásná a plná života. Zato osobu, která teď opětovala její pohled, sotva poznávala. „My dvě netušíme, co nám přinese další den. Nejistota. Ta nás vystihuje.“

Hope se zakabonila. „Mohlas třeba říct, že mě miluješ.“

„Tebe ano. To jenom sebe už nemám ráda.“

Sally se sklonila nad papíry s poznámkami. Obklopovalo je nepříjemné ticho.

„Po tomhle se všechno změní.“

„Já myslela, že účelem je naopak, aby se naše životy vrátily do starých, vyjetých kolejí.“

„Obojí,“ utrousila Sally. „Podle mě nastane obojí.“

Sebrala z kupky papírů jeden list s ručně psanými pokyny. „Tohle je pro Catherine a Ashley. Chceš se mnou jít za nimi? Anebo víš co, radši ne. Když tam nebudeš, nebudou se mít koho vyptávat.“

„Počkám tady.“ Hope se natáhla na postel a zavrtala se pod přikrývku. Přesto cítila nepříjemné mrazení v zádech.

Sally vstoupila do Ashleyina pokoje. Krom Ashley tam našla i Catherine.

„Chtěla bych vás o něco poprosit. Mohly byste splnit všechno, co je tu napsáno – není toho moc –, a na nic se neptat? Když tak mi, prosím vás, řekněte.“

Catherine si vzala papír do ruky, přeletěla ho pohledem a předala ho Ashley. „Já myslím, že jo,“ odpověděla kamenně.

„Sepsala jsem bodový scénář a dám ti mobilní telefon, který hned po tom, co s ním budeš mluvit, prosím, výhod,“ sdělila Sally dceři. „Můžeš samozřejmě improvizovat, ale nutně potřebujeme, aby pochopil podstatu. Chápeš, co myslím?“

Ashley klouzala očima po slovech na papíru a pokyvovala. „Vy myslíte…“

„To zavání otázkou,“ přerušila ji Sally s nepatrným úsměvem na rtech. „Hlavní, opravdu nejdůležitější ze všeho je, aby se tam O’Connell skutečně vydal. Musíš ho k tomu nalákat. Podle nás by ho mohla povzbudit směs žárlivosti a zuřivosti, klidně i se špetkou nerozhodnosti. Pokud tě napadne lepší výrazivo, klidně ho použij. Každopádně, ten výsledek musí být pořád stejný, potřebujeme ho dostat, kam říkám. Rozumíš tomu, zlato? My tři s tím počítáme. Myslíš, že to zvládneš? Protože na tom, jestli ho dokážeš přesvědčit, teď nejvíc záleží.“

„Záleží co?“

„Ehm, další dotaz, na který se nedočkáš odpovědi. Koukni se naspod, je tam hromada telefonních čísel. Nepředpokládám, že by sis je všechna zapamatovala nazpaměť, ale až bude po všem, musí se tenhle papír a všechno ostatní zničit. To je všechno.“

„Nic víc?“

„Žádáme tě o něco, čím se na všem můžeš podílet, přesně jak jsi chtěla. K jakému finálnímu aktu směřujeme, to ti neprozradím. Tvůj úkol navíc vyžaduje, aby ses příliš, ehm, řekněme neukazovala. Catherine, spoléhám na to, že na všechno dohlídneš a splníš to, oč tě prosíme.“

„Tohle se mi moc nezamlouvá,“ ucedila Catherine. „Nerada se podílím na něčem, o čem nemám ani páru.“

„No, všichni teď vplouváme do neznámých vod. Potřebuju ale jistotu, že se všichni budou držet svého kormidla.“

„Uděláme, co žádáš, ale pořád nechápu…“

„Přesně o to jde. Nesmíte nic vědět.“

Sally chvíli přešlapovala u dveří a klouzala zrakem z Ashley na Catherine. „Možná si neuvědomujete, jak moc vás máme rádi,“ hlesla nakonec. „A jak moc jsme pro vás ochotní udělat.“

Ashley reagovala lehkým kývnutím.

„A totéž,“ utrousila Catherine jedovatě, „se samozřejmě dá říct i o O’Connellovi, kvůli kterému tu teď sedíme.“

Scott seděl ve svém Porsche, v ruce mobilní telefon, jejž pořídila Sally. Vytočil číslo O’Connellova otce a vyčkával. Třikrát zazněl vyzváněcí tón, než se na druhé straně ozval jeho hlas.

„Pan O’Connell?“ prohodil Scott věcně.

„Kdo volá?“ zadrmolil O’Connell. Dvě tři piva, blesklo Scottovi hlavou.

„U telefonu Smith.“

„Kdo?“ zamumlal zmateně.

„Tak Jones, jestli se líp rozvzpomenete na něho.“

O’Connell starší se rozesmál. „Ahá, no jo, jasně, samo. Helejte, zkoušel sem ten váš e-mail, ale nefunguje. Dycky se mi to vrátilo jako nedoručený.“

„Ano, bylo nutné nepatrně pozměnit způsob komunikace, omlouvám se.“

Scott O’Connella staršího podezříval, že si pořídil počítač jen proto, aby měl snadnější přístup k pornografickým materiálům.

„Dám vám číslo na mobil.“ Scott nadiktoval číslo z papírku.

„Fajn, mám to. Ale vod svýho kluka sem neslyšel ani hovno a myslim, že se ani nevozve.“

„Pane O’Connelle, všechno nasvědčuje tomu, že by se situace mohla brzy změnit. Podle mě by se vám ozvat mohl. Takže pokud se tak stane, volejte okamžitě na tohle číslo a zbytek zůstává stejný, jak jsme se domluvili minule. V poslední době se zájem mého klienta o možnost promluvit s vaším synem podstatně zvýšil. Dalo by se říct, že celá záležitost je mnohem urgentnější. Což znamená, jak jistě chápete, že pokud nám zavoláte, ocení to podstatně víc, než jsem se prve domníval. Rozumíte tomu, co říkám?“

O’Connell chvíli váhal a pak řekl: „Jo. Při troše štěstí se tu kluk ukáže a mně z toho eště něco kápne. Ale jak řikám, dlouho se mi nevozval a nejspíš ani nevozve.“

„No, naděje umírá poslední, pane O’Connelle, a v zájmu všech zúčastněných nepřestávejme doufat.“ Scott zavěsil, zapřel hlavu do opěrky a spěšně se natáhl po spínači, kterým stáhl okýnko. Dusil se vlastním dechem a obracel se mu žaludek, ale když se naklonil ven v obavě, že bude zvracet, přemohl ho jen suchý, zalykavý kašel.

Ostře se nadechl čerstvého vzduchu a sklopil zrak ke žlutému papíru se seznamem svých úkolů. Sallyina schopnost organizovat a s matematickou přesností analyzovat tak obtížný přečin, do jakého se právě pouští, v sobě skrývala cosi dábelsky strašlivého. Opět pocítil nával horka a v ústech odpornou pachuť žluči.

Po celý život osciloval na hranici významných událostí. Narukoval do armády, protože se chtěl podílet na rozhodujících okamžicích své generace, ale nakonec se stáhl a držel se na bezpečné půdě. Jak jeho vzdělání, tak vzdělávání jiných mělo pomoci změnit život studentům, nikoliv jemu. Katastrofické manželství skončilo ponižující aférou a zůstala na něj jediná krásná vzpomínka – jeho dcera. A teď čelí událostem, jež rozvířily poklidně plynoucí dny v polovině jeho života, a poprvé je nucen pustit se do něčeho jedinečného a zvláštního, co se vymyká pečlivě vybudovaným mezím a omezením, které až do této doby spolehlivě určovaly směr jeho života. Hrát si na otce bouřliváka a chvástat se „Až se mi dostane pod ruku, zabiju ho!“, když ve skutečnosti byla šance na takový vývoj méně než reálná, mu šlo dobře. Ale ve chvíli, kdy se rozhodli spustit mašinérii smrti, jejíž kola neúprosně drtila každou vteřinu, která je dělila od ohavného konce, najednou zakolísal. Váhal, jestli zvládne víc než obyčejnou lež.

Lhaní, v tom jsem přeborník, pomyslel si. Spousta zkušeností ze mě udělala mistra.

Znovu pročítal seznam. Dobře věděl, že s pouhými slovy si nevystačí.

Tentokrát se nucení na zvracení nepoddal. Zařadil rychlost a zamířil do nejbližšího železářství. Později, snad kolem půlnoci, ho čeká ještě cesta na letiště. A bezesná noc.

To dopoledne zůstaly Ashley s Catherine v domě samotné. Sally odešla jako obvykle do práce, alespoň tak soudily dle šatů, co měla na sobě, akorát v aktovce měla nějaké další oblečení. Hope odkvapila s batohem ležérně přehozeným přes rameno, rovněž jako by se vůbec nic nedělo. Ani jedna jim neřekla, co se ten den chystá.

Oběma však hrály oči skrytým tajemstvím.

Napjatá gesta a prchlivé reakce svědčily o nepříliš klidné noci, přesto obě ženy působily odhodlaně a rozhodně. Ashley jejich vystupování zaráželo. Robotické pohyby a ocelově kalný, pevný pohled nebyl pro matku ani její partnerku nijak typický.

Dovnitř vtrhla Catherine a prudce oddechovala, žlutý seznam úkolů v ruce. „Něco se děje, zlato.“

„Mírně řečeno,“ ušklíbla se Ashley. „Zatraceně, nesnáším bejt takhle mimo a zároveň se snažit zbourat zed a podívat se dovnitř.“

„Musíme se držet toho plánu, ať jde, o co chce.“

„Už snad někdy nějakej plán, s kterým přišli mí rodičové, vyšel?“ ucedila Ashley, V tu chvíli si uvědomila, že se chová jak uražené děcko.

„To nevím. Ale Hope se svých slov obvykle poctivě drží, je pevná jako skála.“

Ashley pokývala hlavou. „Jako to album od Jethro Tull. (*Proslulé album skupiny Jethro Tull „Thick As A Brick“ (1972) v překladu znamená „pevný, neproniknutelný jako zeď“.)

Když se rozvedli, táta mi ho pouštěl z kazeťáku a tancovali jsme po obýváku. Těžko jsme hledali společný styl, takže tam vždycky napálil celá šedesátá léta. Jethro Tull, The Stones, The Dead, The Who, Jimiho Hendrixe, Janis Joplin… a taky mě naučil ty jejich příšerné tanečky,“ dodala Ashley s úsměvem a vykoukla z okna. Nemohla tušit, že sotva před pár dny vzpomínal její otec na totéž. „Jsem zvědavá, jestli si spolu ještě kdy zatančíme. Vždycky jsem si myslela že jo, aspoň jednou, víš, až se budu vdávat. Všichni se na nás budou dívat a on mě vezme dokola. Bude mít na sobě černý smoking a já dlouhé bílé šaty. Když jsem byla malá, hrozně jsem si přála se zamilovat a žít šťastně až do smrti, vyhnout se tomu vzteku a zoufalství a vůbec celému bordelu, kterým prošli naši. Mít něco jako pak našla máma s Hope, akorát namísto ní bych to prožívala s krásným chytrým princem. Někdy jsem se s tím svěřovala Hope, a ona mě v tom strašně podporovala. Vždycky jsme se tomu smály a představovaly si nádherné šaty a květiny a všechny tyhle holčičí záležitosti.“ Ashley se zasmušila. „A teď se z prvního člověka, který tvrdí, že mě miluje a dokonce to tak i myslí, vyklube noční můra/7

„Život má zvláštní smysl pro humor,“ odvětila Catherine. „Musíme doufat, že ví, co dělají.“

„A ty tomu věříš?“

Ashley d žela v ruce revolver.

„Jestli dostanu šanci…,“ hlesla.

Přestala snít a rázně řekla: „Tak jo, jednání první, scéna první. Zprava vchází Ashley a Catherine. Jaká je naše vstupní replika?“

Catherine sklopila oči do papíru. „Začátek je nejošidnější. Musíme se ujistit, že se O’Connell nepoflakuje nikde po okolí. Takže nejspíš půjdem na tu plánovanou procházku…“

„A dál?“ zajímala se Ashley.

„Dál přijde tvá velká chvíle,“ oznámila Catherine. „Máma ti to tu třikrát podtrhla. Jdeme na to?“

Dívka neodpověděla. V hlavě se jí mísila nejistota s pochybami.

Popadly svrchní oděv a vyšly před dům. Zastavily se na schodku přede dveřmi a rozhlédly se po okolí. Všude vládl klid a ticho typické pro čtvrť s rodinnými domy. V ruce strčené hluboko do kapsy sportovní bundy třímala Ashley revolver a ukazovákem nervózně přejížděla po kovovém lučíku pod spouští. Strach z O’Connella změnil v jejích očích svět v místo plné nebezpečných nástrah, nic jiného už nebyla schopná vnímat. Šokovalo ji to. Ulici, ve které strávila polovinu dětství, když neustále přejížděla z otcova domu do matčina, měla přece důvěrně znát a cítit se v ní stejně dobře jako ve svém pokojíku. O’Connell ji však přetvořil v něco docela jiného. Vzal jí všechno, na čem jí kdysi záleželo – školu, pronajatý byt v Bostonu, práci a teď i místo, kde vyrostla. Přemýšlela nad tím, jestli sám tuší, jak velké nadání má k tomu, aby lidem dělal ze života peklo.

Prsty pohladila hlaveň. Zab ho, říkala si. Protože on už teď zabíjí tebe.

Přejížděly očima po sousedních domech a pomalu kráčely ulicí. Ashley si toužebně přála, aby se O’Connell ukázal, pokud je odněkud sleduje. V polovině bloku si bez ohledu na déšť sundala pletenou čepici a pohodila hlavou. Nechala vlasy spadnout na ramena a poté si čepici narazila zpátky na uši. Poprvé za mnoho měsíců chtěla být neodolatelná.

„Nezastavuj se.“ špitla Catherine. „Jestli je tady, přijde.“

Loudaly se dál po chodníku, nespěchaly. Najednou se za nimi pomalu rozjelo nějaké auto. Ashley se divoce rozbušilo srdce a stěží popadala dech. Sevřela zbraň pevně v ruce.

Když dojel vůz až k nim, prudce se otočila, vymanila revolver z kapsy, lehce rozkročila nohy a přidřepla do střeleckého postoje, tak jak to pečlivě nacvičovala ve svém pokoji. Palcem sklouzla od pojistky k úderníku a ostře vydechla námahou. Napětím vyjekla.

Kolem nich poklidně projel vůz, jejž řídil pán ve středním věku a ani se neohlédl. Hledal adresu na opačné straně ulice.

Ashley zaúpěla. Catherine naštěstí zachovala klid. „Schovej ji zase pěkně do kapsy,“ radila šeptem, „než si tě všimne nějaká spořádaná máma v domácnosti.“

„Kde sakra je?“ zasténala dívka.

Hopina matka nereagovala.

Znovu vyrazily na cestu. Ashley cítila podivný klid, odhodlaná vytáhnout zbraň a jednou pro vždy zodpovědět všechny otázky šesti ranami v rychlém sledu. Takhle vypadá rozpoložení člověka, který je připraven někoho zabít? Jenže pravý O’Connell, na rozdíl od jeho ducha, který číhal na každém rohu, se ne a ne objevit.

Když obešly celý blok a vrátily se domů, Catherine zamumlala: „Tak fajn. Teď víme jedno. Není tady, takže musí být jinde. Připravena na další krok?“

Dívka v odpověď mlčela. Na takovou otázku nelze odpovědět, dokud se k tomu kroku člověk nerozhodne.

Michael O’Connell seděl za provizorním stolkem v potemnělém pokoji, tvář utopenou v kovové záři obrazovky. Pracoval na malém překvapení pro Ashley a celou její rodinu. Na sobě měl jen spodní prádlo, vlasy po sprchování ulízané dozadu. Prsty klapal do klávesnice v rytmu technohudby – z reproduktorů se řinuly rychlé, téměř nekontrolovatelné písně.

S radostí utratil část peněz, které získal od Ashleyina otce v ubohé snaze vykoupit dceru z jeho moci, za nový počítač. Teď právě vymýšlel elektronickou cestu do pekel pro všechny členy Ashleyiny rodiny.

Jako první přišel s anonymním udáním na Úřad pro daňové příjmy. Podle něj měla Sally chtít po svých klientech, aby jí platili polovinu peněz převodem na účet a druhou v hotovosti. Nic daňového úředníka nepotěší tolik, říkal si O’Connell v duchu, jako když kápne na člověka, který zapírá příjem. Jakmile se Sally začne bránit, budou ji o to víc podezřívat a propírat její účty do posledního centu.

Nahlas se rozesmál.

Druhý nápad směřoval ke Catherine. Rovněž anonymní udání upozorní příslušné úřady pro boj s narkotiky, že ve skleníku ukrytém ve stodole pěstuje obrovské množství marihuany. Doufal, že to vystačí na to, aby si vyšetřovatelé obstarali povolení k prohlídce a řádně to tam té babce pročesali. A i když samozřejmě nic nenajdou, alespoň poničí věci, na nichž jí záleží. Vzpomínky na minulost. S širokým úšklebkem ve tváři si představoval memorabilia rozházená po celém domě.

Třetí překvapení připravoval pro Scotta. Pod přihlašovacím jménem Profhist se probíral různými internetovými stránkami, až narazil na nebezpečný dánský web s širokým výběrem pornografického materiálu. Nabízel především obrázky dětí a nezletilých snad ve všech myslitelných vyzývavých pózách. Teď je potřeba obstarat číslo falešné kreditní karty, vybrat pár vhodných snímků a objednat je na Scottovu adresu. Místní policii možná ani nebude muset dávat tip – mezinárodní zásilky tohoto charakteru přísně sleduje celní úřad, který je jistě zavčas upozorní.

Při představě, jak se všichni marně snaží vymanit ze spárů „úředního šimla“ si pobaveně odfrkl. V hlavě mu zněly výmluvy, jimiž budou chtít přesvědčit agenty z protidrogového či daňového úřadu i policisty, kteří nikým nepohrdají tolik jako samolibými středostavovskými nadutci jejich formátu.

Možná se pokusí svalit vinu na něj. Přestože o tom pochyboval, nemohl si být jistý, že to neudělají, a proto ještě váhal. Pár úderů do příslušných klapek, po kterých by se všechny tři akce daly do pohybu, zanechá jasnou stopu, jež se dá lehce vysledovat až k jeho laptopu. Bude se muset vloupat do Scottova domu, až bude majitel přednášet, a objednávku do Dánska odeslat z jeho vlastního počítače. A stejně tak musí vymyslet způsob, jak odeslat udání na dvě ženy, aniž se budou dát zpětně vystopovat k němu. Otráveně si povzdechl. Bude muset jet na jih Vermontu a do západního Massachusetts. Krycí totožnost vytvoří snadno a samotná udání pak pošle z internetové kavárny nebo počítačového centra v knihovně.

Opřel se do tvrdého opěradla a znovu se rozesmál.

Pořád nechápal, jak si můžou myslet, že by s ním mohli soupeřit.

S posměšným šklebem pokračoval v práci, z níž jej znenadání vytrhlo zazvonění telefonu.

Překvapeně zamrkal do rohu stolu, kde ležel jeho mobilní přístroj. Neměl žádné přátele, kteří by mu volali. V autodílně dal výpověd a spolužáci z večerních kurzů neznali jeho číslo.

Při pohledu na displej se mu málem zastavilo srdce. Nevěřil svým očím, které do mozku posílaly neomylnou informaci: Ashley.

Než mi prozradila detektivovo jméno, musel jsem slíbit, že si budu dávat pozor na jazyk.

„Nesmíte říct nic,“ naléhala, „absolutně nic, co by ho vyvedlo z rovnováhy nebo ho nějak znervóznilo. Jinak na to zapomeňte.“

„Dám si pozor, nebojte se.“

Když jsem teď čekal na odřené lavici, už jsem si svými schopnostmi tak jistý nebyl. Dveře po mé pravici se otevřely a v nich se objevil muž zhruba mého věku s prošedivělými vlasy, velkým břichem a křiklavě růžovou kravatou na krku, ústa jemně zkřivená v dobráckém úsměvu. Napřáhl ruku a představil se. Pak mě pozval dovnitř.

„Tak, co si přejete?“

Zopakoval jsem jméno, které jsem mu sdělil už do telefonu. Lehce pokýval hlavou.

„Vražda se u nás tak často neobjeví, a když už, obvykle jde o milenecký nebo manželský hádky. Tahle se trošičku vymykala. Ale vysvětlete mi – proč se o to vůbec zajímáte?“

„Jeden můj známý mě upozornil na tenhle případ, a tak mě napadlo, že by se z toho dal vykřesat zajímavý příběh.“

Detektiv pokrčil rameny. „No, to posoudit nedokážu. Řeknu vám k tomu tolik. Příšernej pohled na místo činu, skutečný peklo. Najít tam nějaký důkazy nám dalo zatracenou práci. Ono to u nás vypadá trochu jinak než v Hollywoodu, víte.“ Při těchto slovech rozhodil ruce ve výmluvném gestu. Rozhlédl jsem se po skromně zařízené kanceláři, kde pracovalo několik lidí dohromady. Jak vybavení, tak jeho kolegové jevili značné známky únavy a stárnutí. „Ale i když nás lidi maj za pitomce, nakonec jsme tomu přišli na kloub.“

„Já si to nemyslím,“ zahuhlal jsem. „Totiž, to o těch pitomcích.“

„Tak to se řadíte spis k výjimkám z pravidla. Lidi si o nás většinou dokážou udělat obrázek, teprve až sem přijdou s klepetama na rukách a my je držíme v hrsti. A potom už zase přemejšlej jenom o letech, co je čekaj za mřížema.“

Odmlčel se a zkoumavě si mě prohlížel. „Neděláte náhodou pro nějakýho obhájce, eh? Ti se s oblibou šťouraj ve všem možným a pak u odvolacího soudu vytrubujou, jak objevili takový a makový pochybení.“

„Kdepak. Jak říkám, zajímá mě jenom ten příběh.“

Mlčky přikyvoval, ale stejně mi asi nevěřil.

„No,“ vysoukal ze sebe nakonec, „ani o tom nic moc nevím. Možná za tím nějakej příběh opravdu najdete. Každopádně už bude hodně starej. Ale co, koukněte se.“

Z přihrádky pod stolem vytáhl pevné desky plné průhledných složek a položil je na pracovní stůl. Když je otevřel, vyhrnuly se lesklé fotografie klasického středního formátu. Detektiv je rozložil po stole a já se nad ně netrpělivě naklonil. Spatřil jsem snímky hromady sutin a trosek. A jednoho těla.

„Velkej bordel,“ odtušil. Jak jsem říkal.“

/42

PISTOLE V BOTĚ

Scott zaparkoval ve vzdáleném rohu zalesněného odpočívadla u mezistátní silnice číslo dvě ve chvíli, kdy Catherine s Ashley obcházely blok domů a zkoumaly blízké okolí s cílem najít O’Connella. Parkoviště se nacházelo dost daleko od vozovky, od níž je navíc dělila hustá, téměř neproniknutelná zed křovin a stromů.

I proto zvolili pro cestu do Bostonu tuto trasu – sice se po ní jelo pomaleji než po silnici číslo devadesát, ale zato na ní panoval menší provoz a dopravní policie ji tolik nehlídala. Porsche zůstalo u domu – Scott seděl sám ve staré obité dodávce.

Přerývaně dýchal. Musel jsem zešílet, honilo se mu hlavou. Jestliže mě teď přepadají mučivé obavy, jak se chci dožít večera? Napjatě vyčkával. Naštěstí se na příjezdové cestě brzy objevil nejnovější model vozu Ford Taurus a zaparkoval pár metrů od něj. Za volantem seděla Hope.

Natáhl se pod sebe pro obyčejnou červenou sportovní kabelu a rychle ji zvedl. Vyskočil z auta a utíkal k Hope. Celou cestu jej provázelo kovové rachocení součástek v tašce.

Sallyina partnerka stáhla okýnko.

„Dávej pozor,“ sykl Scott. „Jakmile se tu někdo objeví, okamžitě zařvi.“

Přikývla na souhlas. „Kdes to…“

„Včera v noci. Zajel jsem na odstavné parkoviště na letišti v Hartfordu.“

„Dobrý nápad. Počkej, to kryté parkoviště tam nemá bezpečnostní kamery?“

„Vzal jsem je z krajního místa, tam to obraz nepokryje. Dej mi pár vteřin. Tohle je z půjčovny?“

„Jo,“ potvrdila. „Připadalo mi to nejrozumnější.“

Scott rozepnul kabelu a přešel k zadní části vozu. Vyměnit poznávací značku státu Massachusetts za značku z Rhode Islandu, kterou ukradl předchozí noc na parkovišti, mu zabralo sotva pár minut. V tašce měl i nástrčný klíč a kleště. Když skončil, hodil massachusettské značky do vaku a předal jej Hope. „Nezapomeň je vyměnit, než ho budeš vracet,“ upozornil ji.

Hope němě přikyvovala. Obličej měla bledý jako stěna a nepřítomně zírala před sebe.

„Heleď, kdyby se něco podělalo, hned volej. Nebudu daleko a…“

„To si jako myslíš, že když se něco posere, tak budu mít čas ti volat?“

„Ne. Máš pravdu. Jasně. Já prostě…,“ ale hlas se mu vytratil. Příliš mnoho myšlenek, ale žádná slova, jež by je dokázala vyjádřit.

Scott poodstoupil od auta. „Sally už by měla být na devadesáté.“

„Tak já vyrážím,“ hlesla Hope. Tašku položila na sedadlo spolujezdce.

„Dodržuj rychlost. Za chvíli se zase uvidíme.“

Napadlo ho říct Hodně štěstí nebo Buď opatrná, nebo ji alespoň nějak povzbudit, ale namísto toho jen mlčky pozoroval, jak vyjíždí z parkoviště. Přemýšlel, kde se v tu chvíli asi nachází jeho bývalá manželka, jež míří po paralelní dálnici na východ. Výměna poznávacích značek na jeden den by někomu mohla připadat zbytečná, ale Scott si uvědomoval, že Sallyina slova, když jim kladla na srdce, aby neopomíjeli sebemenší detail, jsou opodstatněná. Nic z toho, co se doposud od života naučil, se ani vzdáleně netýká událostí následujících hodin.

Na pokraji zbabělého zoufalství Scott naskočil do dodávky a pokoušel se uklidnit. Vnitřně se připravoval na cestu na východ Massachusetts. Na cestu do nejistoty.

Hope se blížila ke křižovatce, kde se z mezistátní silnice odpojoval pruh na severovýchod. Co nejpřesněji se řídila partnerčinými instrukcemi a pečlivě dodržovala rychlost, aby na sebe neupoutala zbytečnou pozornost. Jela k místu, kde se měly sejít se Sally.

Aby lépe strávila, co ji v následujících hodinách čeká, rozhodla se sled událostí „rozškatulkovat“ na co nejmenší části. Vnímala svou roli jako soupis miniaturních úkonu na kontrolním seznamu, z něhož odškrtávala jednu položku po druhé.

Racionálně a s chladnou myslí se v duchu zadívala na poslední tři body.

Spáchat zločin.

Uniknout. Schůzka se Sally.

Nezanechat žádnou stopu.

Pokoušela se vidět úkoly jako matematické symboly a čísla, které dohromady vytvářejí originální hypotézu. Chápat je jako statistické údaje, z nichž pojistný matematik bezcitně odvozuje teorie pravděpodobností.

Nešlo to. Namísto toho se zkusila obrnit spravedlivým hněvem na Michaela O’Connella a celou jeho rodinu. Obhájit své jednání tím, že jim Michael nedává jinou možnost. Že jedině tento postup nedokáže předvídat. Možná že když se Hope dostatečně rozlítí, propluje tou událostí na vlnách vzteku.

Někdo musí zemřít, opakovala si. Dřív, než O’Connell zabije Ashley. Šílená, zvrácená mantra jí zněla v uších několik desítek kilometrů.

Vzpomínala na utkání, která se rozhodovala v posledních vteřinách před hvizdem rozhodčího. Jako často kladla na srdce svým svěřenkyním, snažila se vžít do kratičkého okamžiku, ve kterém se rozhodne o výhře či prohře, aby pak v reálné situaci přesně věděla, jak zareagovat. Z hlubin rezervní energie čerpala poslední zbytky sil, které by v rozhodující moment mohla využít ke správnému pohybu.

Přesvědčovala sama sebe, že tento zápas se bude odehrávat úplně stejně.

Skousla spodní ret a ze střípků Sallyina plánu a útržků popisu místa, tak jak si jej pamatovala od Scotta, začala skládat obraz hry, ve které všechno záleží jen na ní. Před očima viděla neudržovaný dům se zrezivělým autem na dvorku a garáží přeplněnou motoristickými součástkami a všemožným harampádím. Přesně věděla, co čekat uvnitř – poházené noviny, plechovky piva a krabice s hotovým jídlem v nevyvětratelném pachu marnosti. A muže. Muže, jenž stvořil člověka, kvůli kterému před ním bude stát a který je hrozbou jim všem. A až ta chvíle nastane, věděla také, že namísto něj si musí představit Michaela O’Connella.

Viděla sama sebe, jak čeká.

Jak vchází dovnitř.

Jak stojí před člověkem, jehož odsoudili k smrti.

Se zčeřenou myslí ujížděla dál na východ a sama před sebou se snažila chovat tak, jako by se tato cesta ničím nevymykala běžnému dění.

Sally dorazila do Bostonu zhruba uprostřed odpoledne a zaparkovala v ulici naproti O’Connellovu domu tak, aby měla přímý výhled na vchodové dveře. V ruce svírala klíč, jejž jí dala Hope.

Krčila se na sedadle řidiče a snažila se působit co nejnenápadněji. Přesto ji sžíralo přesvědčení, že ji všichni obyvatelé ulice dávno viděli, a co víc, zapamatovali si její obličej a zapsali poznávací značku auta. Uvědomovala si, že jsou její obavy zcela nepodložené, ale nedokázala je překonat. Lelkovaly na pokraji imaginárních představ, přesně na hranici zdravého rozumu, kdy každou vteřinou hrozí, že strach založený na fiktivních domněnkách zbaví člověka soudnosti i schopnosti racionálně uvažovat a jednat.

Zatoužila mít O’Connellův talent a dokonale srůst s tmou. Alespoň trochu by jí to ulehčilo její úkol, a tím pomohlo všem, kdo se na plánu podílejí.

Potřásla hlavou. Jedinou vzpouru proti společenským normám doposud představoval její svazek s Hope. Chtělo se jí nad sebou smát. Žena ze střední vrstvy, jež prochází krizí středního věku a čelí nejisté budoucnosti s partnerkou. Ta není vhodný kandidát na zločince.

A už vůbec ne na zabijáka.

Nahlédla do žlutého papíru a počítala, kde jsou ostatní. Hope už na ni nejspíš čeká a Scott jistě dorazil na určené místo. Ashley je doma s Catherine a Michael O’Connell – je snad také doma, zadoufala.

Jak jsi vůbec něco takového mohla naplánovat a myslet si, že ti to projde? blesklo jí náhle hlavou.

Něco.

V hrdle jí vyschlo. Alespoň to něco nazývej pravým jménem. Vražda. Úkladná vražda. Vražda prvního stupně. Trestný čin, za který by v některých státech federace mohl usvědčený viník skončit na elektrickém křesle nebo v plynové komoře. I s ohledem na polehčující okolnosti by to pro člověka, jenž se něčeho takového dopustí, znamenalo pětadvacet let až doživotí ve vězení

Ne však pro Ashley. Ta bude konečně v bezpečí.

Pak si však s hrůzou uvědomila, jakým směrem se ubírají její myšlenky. Životy všech by přece skončily v troskách – až na jeden jediný. O’Connellův. Ten by se ubíral stále stejným směrem a nikdo by mu nestál v cestě za pronásledováním Ashley. Anebo nějaké jiné dívky, pokud změní názor.

Neměl by ji kdo chránit.

Musí to vyjít.

Vzhlédla a zpozorovala první pramínky noci, jak plují ztemnělou oblohou a ulpívají na střechách domů. Začínáme.

Svíral telefon zpocenou dlaní a chvěl se vzrušením, ale snažil se zůstat klidný. Alespoň dokud neuslyšel známý hlas na druhém konci linky.

„Michaeli? Jsi to ty?“

Prudce se nadechl. „Ahoj, Ashley.“

„Ahoj, Michaeli.“

Na okamžik se oba odmlčeli. Ashley se zahleděla do papíru s matčinými pokyny. Klíčové věty měla třikrát podtržené, ale najednou se jí písmena roztančila před očima a slova splývala v jedinou rozmazanou šmouhu. Michael O’Connell se na židli dychtivě naklonil. Hovor jej naplňoval nádhernou radostí i děsivým úžasem zároveň. Vyhrává, cítil to. Těžko zadržel škleb, jež mu křivil obličej. V pravé noze mu začalo neovladatelně cukat jako bubeníkovi, jenž udává dunivý rytmus písně.

„Je skvělé tě zase slyšet,“ řekl. „Tolik lidí se nám snaží zabránit, abychom byli spolu. Ale ty víš, že se jim to nepodaří. Já to nedovolím.“ Pousmál se, vyrazil pohrdavý skřek a připojil: „Vůbec nikomu neprospěje, aby tě skrýval. O tom už ses přesvědčila sama, ne? Na světě neexistuje jediné místo, kde bych tě nenašel.“

Ashley zavřela oči. O’Connellova slova se jí zarývala pod kůži jako tisíce drobounkých třísek.

„Poslouchej, Michaeli, stokrát jsem tě žádala, abys mě nechal na pokoji. Snažila jsem se ti to vysvětlit. My nikdy nebudeme spolu, pochop. Já si nepřeju, abys byl součástí mého života. Prostě tě v něm nechci.“ Opakovala se. Její argumenty nikdy k ničemu nevedly a nečekala, že by se teď něco změnilo. Svět, ve kterém žije, zešílel a ani ten nejlogičtější, racionální argument s tím nic nezmůže.

„Já ale vím, že to nemyslíš vážně.“ V tónu hlasu vibrovala chladná výhrůžka. „Dobře vím, že tě nutí, abys to říkala. Všichni se tě snaží přetvořit v něco, co nejsi. To oni ti diktují, co máš říkat. A právě proto se tím vůbec nezatěžuju.“

Při slově diktují Ashley přepadl záchvat paniky. Zmateně těkala očima po papíře. Co když to nějak zjistil? Co když už ví, co se chystá?

„Ne, Michaeli. Ne. Ne, ne a miliónkrát ne. Celé jsi to špatně pochopil, už od začátku to vidíš úplně obráceně. My spolu v žádném případě nebudeme.“

„Osud nezvrátíš, Ashley. My dva jsme si souzeni.“

„To není pravda. Jaks na to přišel?“

„Ty nechápeš, co je láska. Opravdová láska. Dokonalá láska. Láska nikdy nekončí,“ pokračoval neústupně s důrazem na každé slovo, které se k ní neslo děsivou ozvěnou. „Láska překoná všechna úskalí, nikdy tě neopustí, budeš ji pořád cítit hluboko uvnitř. To bys měla vědět. Považuješ se za umělkyni, a přitom nerozumíš té nejzákladnější věci. Co se to s tebou děje, Ashley?“

„Já jsem úplně v pořádku,“ odsekla příkře.

„Ne, to nejsi.“ O’Connell se na židli lehce zhoupl. „Někdy mi připadá, že jsi úplně nemocná. Máš chorou mysl. Člověk, který nerozumí pravdě, který odmítá naslouchat svému srdci, přece nemůže být v pořádku. Ale neboj se nic, tohle já dokážu napravit. Budu tu pro tebe. Ať se stane cokoli, ať nás potkají sebevětší hrůzy, vždycky tu pro tebe budu. Chci, abys to věděla.“

Do očí se jí nahrnuly slzy. Cítila se naprosto bezradná.

„Prosím tě, Michaeli.“

„Nemusíš se ničeho bát.“ Ashley rozpoznala stopy zlověstného vzteku umně maskované chlácholivými slovy. „Ochráním tě.“

Jako by mluvil v protikladech, říkala si. Ochránit znamenalo zranit, neboj se značilo všechno tě bude děsit.

Propadala totální bezmoci. Na čele jí vyskákaly krůpěje potu a obracel se jí žaludek. Zavřela oči a opřela se o stěnu. Pokoj se s ní točil a nedal se zastavit. Tohle nikdy neskončí.

Otevřela oči a vrhla zoufalý pohled na Catherine.

Starší žena slyšela jen polovinu z rozhovoru, ale pochopila, že si „vnučka“ nevede dobře. Několikrát zabodla prst do papíru. „Řekni to! Řekni to!“ naléhala horečně šeptem.

Ashley zvedla bradu a otřela si oči. Zhluboka se nadechla. Uvnitř věděla, že svými slovy spouští lavinu strašlivých událostí, i když přesně netušila jakých.

„Michaeli,“ pravila vyrovnaně, „já jsem se ti to opravdu pokoušela vysvětlit po dobrém. Zkoušela jsem tě odmítnout všemi slušnými způsoby, co znám. Nerozumím tomu, proč to nedokážeš pochopit, vážně mi to nedochází. Máš v sobě něco, co nikdy nepochopím. Takže teď si promluvím s jediným člověkem, kterého jsi kdy poslouchal. S člověkem, který mi poradí, co ti mám říct, abys konečně pochopil, o co mi jde, a který mi pomůže se tě nadobro zbavit. Právě on mi stoprocentně pomůže dostat tě z mého života, o tom nepochyb uju. Věřím, že mi pomůže.“

Nebyla hloupá, aby jí nedošlo, že každé slovo mělo za cíl vyvolat co největší bouři hněvu.

O’Connell zůstal zticha. Poprvé za celou tu dobu Ashley napadlo, že ji možná doopravdy vnímá.

„Na celém světě podle mě existuje jediný člověk, ze kterého máš strach. A s tím se dnes večer setkám.“

„Co to povídáš?“ vyhrkl O’Connell. „O kom to mluvíš? Kdo by ti mohl pomoct? Tobě nikdo nepomůže, Ashley. Nikdo kromě mě.“

„To se mýlíš. Někdo přece.“

„Kdo?“ vzkřikl O’Connell.

„Tušíš vůbec, kde jsem?“

„Ne.“

„Kousek od tvého domu, Michaeli. Ne tam, kde bydlíš teď, ale tam, kde jsi vyrostl. A právě teď si jedu promluvit s tvým otcem,“ lhala statečně. Chladnokrevně zdůrazňovala každé slovo. „To on mi pomůže.“ A zavěsila. Během pár vteřin se telefon znovu rozezvonil. Nevšímala si ho.

Sally hleděla před sebe a mráz jí běhal po zádech. Michael O’Connell zuřivě vyletěl z budovy, jediným skokem překonal pár vstupních schůdků a s rukama vraženýma v kapsách uháněl na konec ulice. Téměř sprintoval. Sally se natáhla na sedadlo spolujezdce a vzala do ruky obyčejné stopky. Ve chvíli, kdy O’Connell sedl do auta a s hlasitým kvílením pneumatik vyrazil od chodníku, zapnula měřič času.

Na mobilním telefonu zmáčkla tlačítko rychlé volby.

Jakmile se na druhém konci ozval Scottův hlas, cekla jen: „Je na cestě,“ a zavěsila.

Scott zapnul tentýž měřič.

Dál už se Sally nezdržovala, potřebovala každou vteřinu. Popadla batoh se všemi důležitými věcmi, vyskočila z auta a kvapila k O’Connellovu domu, hlavu sklopenou mezi rameny, čepici staženou co nejhlouběji do čela. Na sobě měla oblečení z charitního obchodu Armády spásy – obnošené džíny, sešlapané tenisky a těžký pánský kabát. Přes chirurgické rukavice navlékla ještě kožené.

Ta pistole tam musí být, opakovala si.

Neměli žádný záložní plán. Dohodli se jen na tom, že v případě jakéhokoliv neúspěchu se sejdou zpátky v západním Massachusetts a pokusí se vymyslet něco jiného. Napadlo ji, že v záchvatu vzteku si možná O’Connell vezme pistoli s sebou. Tuhle jedinou reakci nedokázala předvídat. Do jisté míry si přála, aby si ji odvezl a použil ji. Aby udělal chybu, v kterou doufali, a vyřešil tak všechny potíže sám.

Jenže pak by ji mohl použít stejně tak i proti nim.

Anebo proti Ashley.

Ani únikový plán neexistoval. V případě neúspěchu následuje zběsilý útěk a panický strach.

Sally postupovala stejně jako její partnerka před několika dny. Za pár vteřin stála přede dveřmi O’Connellova bytu, sama, klíč v rozklepané ruce.

Žádní sousedé v dohledu. Jediné oči, které ji pozorovaly, patřily ukňouraným kočkám v chodbě. Tak co, zabil vám dneska kamarádku? běželo jí hlavou. Vsunula klíč do zámku, a co nejtišeji vešla dovnitř.

Nerozhlížej se, nabádala se. Nechtěla zkoumat O’Connellův svět. Dobře věděla, že by tím jen přiživovala už tak hrůzný strach, který ji ovládal. Rychlost a načasování hrály v jejím plánu nejdůležitější roli; najdi tu pistoli, opakovala si, najdi a seber ji. Hned.

Našla skříň a otevřela ji. Popsaný roh a bota se špinavou ponožkou.

Ať tam je, ať tam je.

Nadzvedla ponožku a vryla si do paměti, jak přesně ji má umístit zpět. Sklonila se a sáhla dovnitř boty.

Když se konečky prstů dotkla chladné ocelové hlavně, hlasitě vydechla.

Opatrně zbraň vytáhla.

Na zlomek vteřiny zůstala nehybně stát. Tohle je ta chvíle. Do toho, nebo vycouvej.

Strach jí nedával na výběr. Vzít tu pistoli jí nahánělo hrůzu. Nechat ji tam rovněž.

Ještě jednu věc. Kvapně přešla do miniaturního obývacího pokoje a pohledem utkvěla na odrbaném provizorním stole. Na něm ležel jeho laptop. Nadělal jsi nám spoustu potíží, když jsi tady sedával, pomyslela si Sally. Nastal čas, abychom ti oplatili stejnou měrou. I přes neutuchající obavy pocítila Sally obrovské zadostiučinění. Spěšně vytáhla z batohu shodný model a během pár vteřin počítače vyměnila. Možná si rozdílu nevšimne hned, ale dlouho mu to trvat asi nebude. Cítila škodolibou radost. Ještě doma strávila několik hodin prohledáváním internetových stránek a na pevném disku vytvořila slušnou sbírku pornografických materiálů, pamfletů protivládně zaměřených extremistických organizací a nenávistných písní heavymetalových skupin inspirovaných satanistickým vyznáním. Když byla paměť počítače téměř zahlcená, otevřela soubor v programu Word a veršem z jednoho nápěvu nadepsala dopis O’Connellovu otci – Drahý táto, ty zkurvysyne. O’Connell v něm dále psal, že před lety kvůli otci neměl lhát a že se rozhodl svou chybu v nejbližších dnech napravit. Jedině on jako posel spravedlnosti dokáže pomstít smrt matky náležitým způsobem. V tomto Sally nesmírně pomohla Scottova zjištění detailů z rodinné historie.

Vedle záznamu dat učinila Sally ještě dvě mechanické úpravy. Odšroubovala spodní kryt a odhalila tak vnitřnosti stroje. Opatrně povolila přípojku napájecí šňůry, aby se po zmáčknutí hlavního spínače počítač nezapnul. Když zaklapla kryt zpátky, strčila do příslušného otvoru hlavní šroubek obohacený pár kapkami vteřinového lepidla a pevně ho přitáhla. O’Connell by si s opravou počítače jistě dokázal hravě poradit, ale má tu smůlu, že se nedostane dovnitř. Policejní technik ano.

Naposled spěšně zkontrolovala uložení notebooku. Zhruba ve stejné pozici, jako ho měl O’Connell, konstatovala pro sebe s uspokojením.

Jeho laptop uložila do batohu, hned vedle pistole.

Zkontrolovala čas. Jedenáct minut.

Jsi pomalá, příliš pomalá, spílala si v duchu a hodila batoh přes rameno. Pistole ji tlačila do zad. Popadla dech a vyrazila ke dveřím. Za pár hodin se ještě naposled vrátí.

Telefon na sedadle spolujezdce naléhavě vyzváněl. Scott dopředu nemohl vědět jistě, jestli se telefonátu dočká, ale považoval danou možnost za vysoce pravděpodobnou, a tak se na něj vnitřně připravil.

„Haló, pan Jones?“

O’Connellúv otec zbrkle vyhrkl, ale v hlase mu znělo rozčilení.

„U telefonu Smith.“ Kde se v něm ten humor bere?

„Jo, jasně. Pan Smith. Dobře. Jo, no, tady…“

„Vidím, kdo volá, pane O’Connelle.“

„No, sakra, vy ste měl pravdu. Zrovna mi volal mladej, přesně jak ste řikal. A teď sem prej jede.“

„Teď?“

„Jo. Z Bostonu je to ňákejch devadesát minut, akorát von asi valí jako dábel, takže tu možná bude rychlejc.“

„Zařídím se podle toho. Děkuji.“

„Do telefonu hulákal něco vo ňáký holce nebo co. Zněl fakt rozhozené. Skoro jak šílenec. Celý todle má něco společnýho s ňákou ženskou, pane Jones?“

„Ne. Týká se to peněz. Peněz, které někomu dluží.“

„No ale to von si asi nemyslí.“

„Co si váš syn myslí nebo nemyslí, se ale naší dohody vůbec netýká, ne?“

„Jo. To je fakt. No, a co teď?“

Scott tuto otázku čekal. Ani na vteřinu nezaváhal. „Klidně tam na něj počkejte a vyslechněte ho. Ať vám povídá, co chce.“

„A co vy?“

„My samozřejmě podnikneme náležité kroky, pane O’Connelle. Svou odměnu dostanete.“

„A co mám dělat, dyby chtěl vodejít?“

Scottovi sevřela hrdlo ledová pěst a hruď se marně bránila křeči.

„Prostě ho nechejte jít.“

Hope čekala na Sally a usrkávala kávu z kelímku. Náhle ucukla. Hořká tekutina jí spálila jazyk.

Stála na parkovišti před obchodním komplexem vedle dálnice, asi sto metrů od prodejny potravin. Kolem panoval čilý ruch nakupujících, ale naštěstí zaparkovala stranou největšího náporu – mezi posledním vozem v tlačenici před vchodem do obchodu a jejím autem zely asi dva tucty prázdných míst.

Když spatřila Sally ve stejně anonymním autě z půjčovny, v jakém sama seděla, zatajil se jí dech. Postavila kelímek do držáku, stáhla okýnko a mávla na ni. Sally pomalu projela uličkami až k místu asi dvě řady od Hopina vozu a poté se vydala pěšky jejím směrem. V pobledlém obličeji se jí zračila nervozita.

Už za chůze vehementně kroutila hlavou. „Já ti to nedovolím. Tohle by přece mělo zůstat na mně…“

„To už jsme probíraly,“ utnula ji Hope. „Věci se daly dávno do pohybu. Když teď uhnem od plánu, mohlo by to mít katastrofální následky.“

„Já prostě nemůžu.“

Hope zadržela dech. Tohle je poslední šance vycouvat, pomyslela si. Můžu odmítnout a říkat si: Co jsme si, sakra, všichni mysleli?

„Ale můžeš,“ oponovala nahlas rázně. „My jsme Ashleyina poslední naděje. A jedinou nadějí nás tří je, že se všichni budeme držet plánu a že se ujmeme úloh, které jsme si rozdělili s ohledem na své schopnosti. Jednoduchá úvaha.“

„Máš strach?“

„Ne,“ zalhala Hope.

„Měli bysme to odvolat. Museli jsme zešílet.“

To nejspíš ano, odpověděla Hope v duchu.

„Jestli to nedotáhneme do konce, možná za to zaplatí Ashley. Nikdy si to nepřestaneme vyčítat, ani na okamžik, ani na jedinou vteřinu až do konce života. To, k čemu se chystám, si odpustit dokážu. Ale stát stranou a nečinně přihlížet, jak někdo takhle příšerně ubližuje Ashley, to bysme si s sebou táhli až do hrobu.“

Odmlčela se. „Pokud nebudeme jednat my, necháme volnou ruku jemu. Do smrti nás to bude užírat.“

„Já vím,“ hlesla Sally, ale stále vrtěla hlavou.

„Teď tu pistoli. Je v batohu?“

Jo.“

„Moc času už nezbývá, vid?“

Sally mrkla na stopky. „Máš oproti němu asi patnáctiminutový skluz. Scott by se právě teď už měl taky blížit na pozici.“

Hope se smutně pousmála. „Jako dítě jsem neustále závodila s časem. Čas je vždycky ten nejdúležitější faktor, a tohle není o nic jinačí. Musím jít. Teď hned. Ty to víš. Když už jsme se rozhodli hrát tuto hru, tak prohrát proto, že jsme nebyli dost rychlí, by bylo fakt dost otřesné. Prostě jdi, Sally, udělej, co musíš. Totéž platí i pro mě a možná zas dáme konečně všechno do pořádku.“

Sally běžely hlavou stovky myšlenek, chtěla něco říct, ale nakonec si to rozmyslela. Jen natáhla ruku a stiskla Hope paži. Bojovala se slzami. Hope, tvář zrůzněnou křečovitým úsměvem, se rozloučila: „Tak běž už, nemáme čas. Musíme vyrazit. Žádné řečičky, čas jednat.“

Sally přikývla. Batoh hodila na zem do auta a poodstoupila, zatímco Hope nastartovala. Když vyjížděla z parkoviště, naposled na Sally mávla. Nájezd na dálnici se nacházel sotva pět set metrů odsud. Potřebovala přidat, aby zkrátila vzdálenost, jež ji dělila od Michaela CXConnella. Do zpětného zrcátka se poprvé podívala až daleko za místem setkání. Nechtěla vidět, jak tam Sally stojí sama, opuštěná a nešťastná.

Scott zajel s otřískanou dodávkou na parkoviště večerní školy, jež bylo vyhrazeno pro studenty, asi deset kilometrů od O’Connellova domu. Jeho starý vůz dokonale zapadl mezi různorodou směsku ostatních aut.

Přesvědčil se, že se nikdo nemotá kolem, a pak se rychle převlékl. Na nohy natáhl odrbané džíny a běžecké boty, nahoru mikinu a přes ni modrou sportovní bundu. Námořnickou pletenou čepici narazil hluboko do čela, a přestože už slunce pomalu zapadalo, nasadil si sluneční brýle. Popadl batoh, ujistil se, že nezapomněl mobilní telefon, a vystoupil.

Podle stopek věděl, že Michael O’Connell je na cestě necelých sedmdesát minut. Určitě překračuje povolenou rychlost a nic ho nezastaví, přemítal Scott, leda by jej odstavila policejní hlídka. Což by se nám docela hodilo.

Vydal se přes parkoviště k autobusové zastávce, která stála u hlavního vchodu školy. Autobus ho doveze do vzdálenosti zhruba jednoho kilometru od domu, kde O’Connell vyrostl. Scott uměl časový plán nazpaměť. V pravé kapse mu cinkaly drobné na jízdenku tam, v levé na cestu zpět.

Pod stříškou na zastávce stálo už pár studentů různého věku. Scott s nimi naprosto splynul – do večerní školy chodili lidé od devatenácti do devadesáti let. Dával si pozor, aby se nikomu nepodíval do očí. Říkal si, že když se přinutí myslet na něco neurčitého, stane se snáze neviditelným.

Když autobus přirachotil na zastávku, Scott nastoupil a zamířil do zadní části. Celou cestu seděl sám, a zatímco vozidlo namáhavě supělo, pozoroval z okna ubitou, ušlapanou krajinu.

Na příslušné zastávce nikdo jiný nevystoupil.

Scott zůstal chvíli nehybně stát a pozoroval, jak autobus mizí v podvečerním šeru. Pak vyrazil podél cesty a pospíchal vstříc – nevěděl čemu. Zato věděl, že čas hraje proti nim.

Soudní fotografové, kteří pořizují snímky místa činu, mají neobvyklou schopnost. Když se díváte na jejich záběry, jako byste sledovali film rozkouskovaný na jednotlivé obrazy. Vidíte před sebou rámečky klasického rozměru, z nichž každý tvoří neopomenutelnou součást skládanky.

Vstřebával jsem fotky jednu po druhé, jako bych otáčel strany knihy. Detektiv mě se zaujetím pozoroval.

„Snažím se představit si, jak to vypadalo na místě činu,“ vysvětloval jsem, „abych líp pochopil, co se tam vlastně stalo.“

„Představujte si každej obraz jako rovnoběžku nebo poledník na mapě,“ navrhl vyšetřovatel. „Když je dáte dohromady, začnou dávat smysl. Každý místo činu nakonec dává smysl. I když přiznávám, že tohle nebyla zrovna procházka růžovým sadem.“

Probíral se fotografiemi. „Podívejte.“ Prstem ukázal na snímek zpřeházeného ohořelého nábytku. „Někdy jde jen o zkušenost. Naučíte se dívat za to, co je vidět na první pohled. Kouknete na ten binec jinak a hned se z toho něco dozvíte.“

Zíral jsem na fotku a pokoušel se ji vnímat jeho očima.

„Jako co, například?“ otázal jsem se po chvíli.

„Na tomhle místě proběhla zatraceně ostrá rvačka. Zatraceně ostrá.“

/43

OTEVŘENÉ DVEŘE

Díky tomu, že před pár dny oblast pečlivě prozkoumal, věděl teď Scott naprosto přesně, kde čekat.

Musel se chovat nenápadně. Kdyby si někdo spojil pobudu navlečeného v tmavých šatech, jenž pozoruje dům O’Connellových pod rouškou temného šera, s mužem v obleku a kravatě, který se na obyvatele inkriminovaného domu před nedávnem vyptával, mohlo by to vést k vážným problémům. Zároveň však potřeboval vidět na čelní stranu domu, zejména na neupravenou příjezdovou cestu. Nesměl vzbudit pozornost sousedů a už vůbec ne jejich hlídacích psů. Místo, které vybral, splňovalo všechny požadavky. Polozbořená stodola s propadlou střechou, nic jiného než ohyzdná skvrna na mapě krajiny, sice stála trochu dál, než by se hodilo, ale nabízela ideální výhled na hlavní vchod do domu. Scott se krčil v umolousaném rožku barabizny a nespouštěl zrak ze silnice. Spoléhal na to, že Michael O’Connell se přiřítí obrovskou rychlostí, že mu v poslední zatáčce zakvílejí brzdy a štěrk bude létat od kol, až zahne k domu, kterému kdysi říkal domov. Chce to veliký rámus, nabádal ho Scott v duchu, jen ať si tě lidi všimnou. Doufal, že v záchvatu zuřivosti si O’Connell zapomene dávat pozor.

V sousedních domech se svítilo. Scott nasával chladivý vzduch do plic a sledoval dění uvnitř domů. Za okny se sem tam mihl stín, ve většině domácností měli puštěnou televizi.

Zvedl ruku před oči a zkoumal, jestli se třese. Hm, možná trošičku. Ale ne tolik, aby to něco ovlivnilo.

Noc přinese spoustu odpovědí, říkal si. Jestli ještě váhá nad tím, kým jsou – on, Sally či Hope –, už brzy se to s jistotou dozví.

Pomyslel na Hope a začal panikařit.

Vůbec ji neznám, letělo mu hlavou. Skoro nic o ní nevím.

Přesto jeho život a vše, na čem mu záleželo, najednou záviselo právě na ní a na jejích schopnostech.

Přerývaně oddechoval. Jak si vůbec mohli myslet, že zvládnou provést něco tak vzdáleného jejich existenci? A že jim to projde? Ve chvíli, kdy začal propadat pochybnostem, se ozvalo vzdálené hučení auta, jež se rychle přibližovalo.

V tutéž dobu Sally zastavila u exkluzivního nákupního střediska v části Bostonu zvané Brookline. Nejdřív ze všeho však zamířila k bankomatu a vybrala si sto dolarů na kreditní kartu. Schválně zvedla hlavu tak, aby bezpečnostní kamera jasně zachytila její obličej, a stvrzenku o provedení transakce s časovým údajem pečlivě uschovala do peněženky.

Poté se vydala k prodejně luxusního prádla.

Chvíli bezcílně bloumala mezi stojany s hedvábnými a krajkovými kusy oblečení a pak přistoupila k mladé prodavačce, dívce zhruba stejně staré jako Ashley.

„Promiňte, prosím vás, potřebovala bych poradit.“

„Samozřejmě,“ pravila prodavačka s úsměvem. „Jakou máte představu?“

„Hledám něco pro svoji dceru, je zhruba stejně vysoká jako vy a možná máte i stejné číslo. Ráda bych něco speciálního, posledních pár týdnů se hrabe z rozchodu s přítelem, no, znáte to, tak bych jí chtěla udělat radost a koupit jí něco sexy, aby jí trochu stouplo sebevědomí a měla pocit, že je krásná a atraktivní, když si teď kvůli tomu pitomci myslí úplný opak. No, vždyť víte, co mám na mysli.“

„Jasně že jo,“ přikývla dívka. „To je od vás milé.“

„Od čeho jsem máma? A ještě bych chtěla koupit něco hezkého jedné zvláštní přítelkyni, víte, nechovala jsem se k ní v poslední době hezky. Nějakou hedvábnou košilku nebo pyžamko.“

„Pomůžu vám něco vybrat. Znáte velikost?“

„Samozřejmě, je to moje velmi blízká přítelkyně, bydlíme spolu v jednom bytě v západním Massachusetts. Poslední dobou šlo všechno nějak z kopce, nahoru dolů, znáte to, tak bych to chtěla aspoň částečně napravit. Květiny sice vždycky potěší, ale když se chcete udobřit, chce to něco, co vydrží trochu dýl. Určitě mi dáte zapravdu.“

„To rozhodně,“ usmála se prodavačka.

Zmínka o západním Massachusetts, který je po celém státě proslulý tím, že nabízí útočiště lesbickým párům, měla dát slečně jasné vodítko. Sally ji následovala k přihrádkám s nejdražším prádlem v celé prodejně, přesvědčená, že řekla dost na to, aby si ji prodavačka zapamatovala. Připomněla si, že i tady bude lepší zaplatit kartou – další důkaz o tom, kde se nacházela. Taky by si před tím, než odejde, mohla nechat zavolat manažera prodejny a pochválit ho za výběr zaměstnanců. Takový rozhovor si totiž každý rád vybaví, kdyby bylo třeba.

Připadala si jako na jevišti. Odříkávala part, jejž sepsala nevyhnutelná nutnost.

„Tak, tady máme naše nejhezčí kousky.“ oznámila dívka.

Sally roztáhla ústa v širokém úsměvu, jako by se věnovala jen nákupu. Nej obyčejnější věci na světě. „Ach, to máte pravdu. Nádhera.“

Catherine s Ashley v tu dobu nakupovaly v supermarketu se zdravou výživou asi kilometr od Sallyina domu. Beze slov procházely uličkami a do nákupního vozíku vhazovaly biopotraviny všeho druhu.

Když odbočily k pokladnám, Ashley si všimla nevysoké pyramidy z čerstvých dýní zdobených sušenými kukuřičnými lodyhami. Tematickou dekoraci ke Dni díkůvzdání doplňoval papírový krocan na samém vrcholu obložený ořechy a brusinkami. Ashley šťouchla loktem do Catherine a bradou pokynula k oranžové výzdobě.

Starší žena němě přikývla.

Dojely s vozíkem k hoře tykví. Těsně před stolkem, jenž tvořil základnu pseudouměleckého dílka, Catherine zvolala: „Sakra, zapomněly jsme tu fazolovou omáčku!“

S těmito slovy strhla vozík na stranu tak, že kolečkem zachytil nohu stolu a naaranžovaná pyramida se začala povážlivě kymácet. Ashley vyjekla a vrhla se k dýním, jako by chtěla zabránit pádu. Ve skutečnosti ale strčila do jedné z tykví v nejnižší vrstvě a pomohla neodvratnému.

Během pár vteřin se pyramida zřítila, dýně se rozkutálely po podlaze a na ně padaly vydlabané suché půle, kukuřičná sláma a světlejší nažloutlé tykve turky úplně shora.

Catherine zalapala po dechu. „Proboha!“ křikla.

K neštěstí okamžitě přispěchali brigádníci ze skladu a manažer prodejny. Chlapci začali skládat dýně na původní místo a Catherine s Ashley se jedna přes druhou omlouvaly vedoucímu a nabízely, že uhradí veškerou vzniklou škodu. To muž rázně odmítl, ale Catherine sáhla do peněženky, vytáhla padesát dolarů a vnucovala mu je se slovy: „Tak to aspoň rozdělte těm hochům, když tak hezky poklidili ten nepořádek, co jsme s Ashley nadělaly.“

„Kdepak,“ bránil se manažer. „To opravdu není nutné, paní.“

„Trvám na tom.“

„Já taky,“ připojila se Ashley.

Manažer potřásl hlavou a s povzdechem peníze převzal. Chlapci vydechli úlevou, že nepřijdou o odměnu, a pokračovali v práci.

Ženy se pak zařadily za posledního zákazníka, jenž čekal u pokladen, a Catherine si připravila platební kartu. Obě dvě stály natočené čelem k bezpečnostním kamerám. Nepochybovaly o tom, že na ně v obchodě jen tak nezapomenou. Splnily tak poslední bod na seznamu, který jim dala Sally: Musíte udělat něco, co bude jasně dokazovat, že jste byly doma.

To se jim podařilo. Nevěděly, co přesně se odehrává v jiné části Nové Anglie, ale nepředstavovaly si nic bezpečného.

Kužely předních světel O’Connellova auta ozářily potemnělou stěnu jeho bývalého domova a částečně se odrážely od naleštěného boku otcova pick-upu. Scott viděl, jak mladík práskl dveřmi a dlouhými kroky míří ke vchodu do kuchyně. Z pohybů celého těla vyzařovala aura naléhavosti, kterou by si skoro mohl svítit na cestu.

Na míře O’Connellova vzteku záleží stejně jako na správném načasování, pomyslel si Scott. Rozlícený člověk se v záchvatu hněvu snadno dopouští maličkých chyb, které se později mohou ukázat jako zcela zásadní.

Díval se, jak O’Connell bere za kliku a mizí uvnitř. Objevil se ve Scottově zorném poli sotva na pár vteřin, ale i za tu chvíli stačil Ashleyin otec rozpoznat, že ať Michaelovi řekla cokoliv, dohnalo ho to v nezadržitelném hněvu přímo k těmto dveřím.

Scott nabral dech do plic, nahrbil se a co nejrychleji přeběhl přes cestu. Snažil se držet těch nejtemnějších stínů. Sprintoval k příjezdové cestě, na které O’Connell nechal stát svůj vůz, a přidřepl u jeho zadní nápravy. Z batohu vylovil chirurgické rukavice a rychle si je natáhl na ruce. Následně vytáhl gumovou paličku a pozinkovaný hřebík, jaký používají pokrývači. Vrhl jediný letmý pohled k domu a se zatajeným dechem začal zatloukat hřeb do bočnice pneumatiky. Když se k ní sklonil, uslyšel jemné syčení vzduchu.

Pár hřebíků rozházel po příjezdové cestě.

Co nejtišeji se přesunul k zadní části otcova pick-upu a položil otevřenou krabičku plnou hřebíků na korbu. Gumové paličky se zbavil podobným způsobem – hodil ji mezi ostatní harampádí, které se povalovalo po celém dvorku.

Jakmile tento úkol splnil, kvapil zpátky do své skrýše. Sotva se ocitl u obrubníku, ozvaly se z domu zvýšené hlasy pulzující zlostí. Nejraději by počkal a pokusil se rozeznat slova, ale věděl, že takový hazard si nemůže dovolit.

Doběhl zpátky do staré stodoly, vytrhl z kapsy mobilní telefon a zmáčkl tlačítko rychlé volby.

Hope se ozvala po druhém zazvonění.

„Jsi blízko?“ vystřelil Scott.

„Pod deset minut.“

„Už jsou tam. Zavolej, až zastavíš.“

Hope zavěsila bez odpovědi.

O něco víc sešlápla plynový pedál a zrychlila. Časový rozdíl mezi O’Connellovým a jejím příjezdem k domu v New Hampshire odhadovali na dvacet minut. Zatím se úspěšně drželi plánu. Což ji ovšem nijak neuklidňovalo.

V ošuntělém obývacím pokoji stáli proti sobě O’Connell starší a jeho syn, mezi sebou jen pár desítek centimetrů.

„Kde je?“ zařval mladší z nich se zaťatými pěstmi. „Tak kde je?“

„Kde je kdo?“ tázal se otec nechápavě.

„Ashley, sakra, kde je Ashley?!“ křičel syn a planoucíma očima se divoce rozhlížel kolem sebe.

O’Connell starší se posměšně ušklíbl. „No, todle je teda dílo. To je fakt dílo.“

Michael se k otci prudce otočil. „Schovává se? Kams ji ukryl?“

„Já furt nechápu, vo čem to, sakra, mluvíš,“ vrtěl hlavou otec. „A kdo je, zatraceně, ta tvoje Ashley? Ňáká holka ze střední?“

„Ne. Dobře víš, o čem mluvím. Volala ti. Měla sem přijet, tvrdila, že už sem jede. Přestaň si se mnou zahrávat, nebo přisám pánbůh…“

Michael O’Connell zvedl pěst ve výmluvném gestu.

„Nebo co?“ zeptal se otec jízlivě. Nenechal se vytočit, klidně usrkával z plechovky piva a pozoroval syna očima přivřenýma na škvírku. Pak beze spěchu přešel ke křeslu, žuchl sebou do sedáku, dlouze se napil a pohodlně natáhl nohy. „Vůbec nechápu, kam míříš, mladej. Tudletu tvoji Ashley já vůbec neznám. Ty se roky nevozveš, pak mi najednou zavoláš a ječíš něco o ňáký kočce, jak vobyčejnej sprostej grázlík ze základní školy, furt se na něco vyptáváš a já vůbec nemám páru, vo čem mluvíš. Pak se tu zjevíš jak u vytržení, něco chceš, a já furt netuším, vo co de. Rači si vem pivko a uklidni se. Přestaň se chovat jak malej.“ Rukou pokynul k lednici v kuchyni.

„Nech si svý pivo, o žádný nestojím. Od tebe nechci vůbec nic, taky jsem nikdy nechtěl. Řekni mi jenom, kde je Ashley.“

Otec pokrčil rameny a rozhodil rukama. „Absolutně nemám páru, vo čem, sakra, mluvíš. Nemá to hlavu patu, co řikáš.“

Michael vřel vzteky. Prstem bodal do vzduchu směrem k otci a zasyčel: „Ty tady teď pěkně sed a ani se nehni. Já se tu trochu porozhlídnu.“

„Já taky nikam nejdu. Se tu chceš rozhlídnout? Fajn, jen do toho. Vod tý doby, cos vodjel, se toho moc nezměnilo.“

Mladík ostře potřásl hlavou. „Ale změnilo,“ procedil hořce mezi zuby a klestil si cestu pokojem. Zuřivě kopal do novin, které se válely všude po zemi. „Seš starší a nejspíš taky vožralejší. A vypadá to tu jak na skládce.“

O’Connell jen mlčky sledoval, jak se Michael protáhl kolem něj a zamířil do zadních pokojů. Ani se za ním neotočil.

Michael O’Connell vpadl nejprve do svého bývalého pokoje. Staré dvojlůžko pořád stálo v rohu místnosti a plakáty heavymetalových skupin visely přesně tam, kam je před mnoha lety sám připíchl. Zbývající místo na stěnách vyplňoval obrázek jasně červené Corvetty, starý fotbalový dres a bezvýznamné sportovní trofeje. Několika rychlými kroky se O’Connell ocitl před skříní a s trhnutím ji otevřel. Napůl čekal, že uvidí Ashley, jak se bojácně choulí v rohu, ale krom pár zatuchlých svršků a krabic s dávno zastaralými videohrami uvnitř nic nenašel. Rozezleně kopnul do krabice a poslal její obsah po celé podlaze.

Každý centimetr pokoje mu připomínal všechno, co z celého srdce nenáviděl. Prostředí, odkud vzešel, a to, kým se stal. Všiml si, že otec používá jeho postel jako odkladiště matčiných věcí. Ležely na ní naházené šaty, kalhotové kostýmy, kabáty i boty a vedle nich pár malovaných krabiček s lacinými šperky. Nemohl si nevšimnout trojdílného rámečku s fotografiemi z dovolené, na které zřídkakdy jezdili. Tehdy kempovali v Mainu. O’Connellovi se vybavily otřesné vzpomínky – příliš mnoho alkoholu, příliš mnoho hádek a zlověstně tichá cesta domů. Otec zkrátka odsunul všechno, co se týkalo jeho mrtvé ženy a téměř zapomenutého syna, do jeho pokoje, kde věci pomalu mizely pod nánosem šedého prachu.

„Ashley!“ zařval. „Sakra, kde jsi?“

O’Connellův otec nehnul ani brvou, jen suše zvolal: „Tady nic a nikoho nenajdeš. Ale klidně se dívej dál, esli ti to udělá dobře.“ Rozesmál se v neupřímném smíchu, který v Michaelovi vyvolal ještě větší bouři hněvu.

Se skřípajícími zuby rozrazil mladík dveře do koupelny a se škubnutím odhrnul špinavý, plesnivý sprchový závěs. Zachytil jím umělohmotnou lahvičku na rohu umyvadla, která s třeskotem dopadla na zem a vysypala se. Po dlaždicích se rozkutálely bílé tablety. O’Connell se sehnul k podlaze a ze štítku vyčetl, že otec užívá léky na srdce. Zlomyslně se rozesmál.

„Tak tobě reziví pumpa, co?“ zakřičel do obývacího pokoje.

„Mý věci nech laskavě na pokoji,“ zahulákal otec v odpověď.

„Jdi se vycpat,“ zašeptal si Michael pod vousy. „Ať je to, co chce, doufám, že než tě to dorazí, bude to pořádně bolet.“

Mrštil lahvičkou o zem a tablety rozšlapal.

Z koupelny přešel do místnosti s obrovskou manželskou po* stelí. Ustýlat se otec neobtěžoval. Špinavé povlečení doplňoval odporný zápach směsi cigaret, piva a potu. Plastový koš v rohu místnosti přetékal použitými triky a spodním prádlem. Na nočním stolku stály další lahvičky s léky, zpola prázdné lahve tvrdého alkoholu a rozbitý budík. Michael vysypal tablety do dlaně a strčil je do kapsy. Prázdné nádobky odhodil na postel. To bude překvápko, až je budeš potřebovat, ušklíbl se v duchu.

I tady přiskočil ke skříni a otevřel ji. Polovina zela prázdnotou – ta část, již používala matka – a ve druhé visely kalhoty, oblekové košile s kravatami a sportovní saka, které si otec v životě neoblékl.

Nechal skříň otevřenou a vrhl se k proskleným posuvným dveřím, jež vedly na dvorek za domem. Zatáhl za ně, ale byly zamknuté. Přitiskl obličej na sklo a zamžoural do tmy. Kličkou dveře odemkl a vyšel ven. Otcovo volání – „A teď jako děláš co?“ – ignoroval.

Pozorně se rozhlížel kolem sebe. Tady se není kam schovat, běželo mu hlavou.

Obrátil se a vešel zpátky dovnitř. „Jdu do sklepa,“ zahalekal z chodby. „Nechceš si ušetřit starosti a prozradit mi, kde je, starouši? Abych to z tebe nemusel vymlátit.“

„Posluž si, sklep je celej tvůj. A ještě něco – mě nevyděsíš, mladej. Z tebe já sem nikdy strach neměl.“

To se ještě uvidí, pomyslel si O’Connell.

Zamířil ke dveřím do temného, vlhkého suterénu protkaného pavučinami. Jednou, to mu bylo devět, ho tam otec zavřel za trest. Matka něco zařizovala mimo domov a Michael jej něčím naštval. Otec ho udeřil pěstí do obličeje, strčil ho razantně za dveře, až se málem skutálel ze schodů, a na hodinu a půl jej zamkl v neproniknutelné tmě. Když teď stál Michael nahoře na schodišti, uvědomil si, co na soužití rodičů nejvíc nenáviděl – mohli na sebe sebevíc křičet, mohli se hádat a mlátit, ale násilí jako by je k sobě jenom víc přitahovalo. Všechno, o čem by člověk řekl, že musí partnery rozdělovat, vztah jeho rodičů naopak stmelovalo.

„Ashley!“ zvolal. „Jsi tam dole?“

Zmáčkl vypínač a místností se rozlilo světlo z jediné žárovky, jež visela uprostřed ze stropu. Pohledem zkontroloval všechny rohy.

Nikdo.

Vztek v něm narůstal do obrovských rozměrů, srdce mu bušilo jako o závod a pažemi proudila horká krev do sevřených pěstí. Michael se vrátil do obývacího pokoje a postavil se před otce.

„Ale byla tady, že jo?“ zeptal se úsečně. „Dneska. Mluvila s tebou. Jenom už jsem ji nestih a pak ti řekla, abys mi lhal.“

O’Connell starší pokrčil rameny. „Pořád nechápu, vo co ti de.“

„Řekni mi pravdu.“

„Tu ti řikám celou dobu. Netuším, vo čem mluvíš.“

„Jestli nevybalíš, co se stalo, co ti napovídala, když tu byla, a kam pak šla, přísahám, že ti ublížím. Nežertuju, starouši. Dokážu to a taky to udělám, udělám ti ze života peklo bez mrknutí oka a bude mi to srdečně ukradený, jakos mi byl ukradenej celej život. Takže pěkně vysyp, cos jí řek, když tu byla.“

„Za tu dobu, co sme se neviděli, si bud zešílel, nebo totálně zblbnul. Nebo vobojí.“ Otec zvedl láhev k ústům a pohodlně se opřel do křesla.

Michael přistoupil ke křeslu, rozmáchl se a vyrazil otci láhev z ruky. Roztříštila se o stěnu na malé kousky. O’Connell starší jen mlčky sklouzl pohledem na rozbité sklo, pak zpátky na syna a řekl: „Dycky šlo vo to, z kerýho z nás dvou vyroste větší parchant, co?“

„Jdi do prdele, starouši. Hezky pověz, co chci vědět.“

„Nejdřív mi skoč pro nový pivo.“

Michael O’Connell se sehnul, popadl otce za triko a nadzvedl jej v křesle. V tutéž chvíli vystřelila ruka staršího muže k límci synovy mikiny. Zkroutil látku tak, že začala Michaela škrtit. Obličej centimetry od sebe, muži ze sebe nespouštěli pohled. Michael otcem mrštil zpět do křesla a O’Connell starší povolil sevření.

Syn přešel k televiznímu přijímači a chvíli se na něj zkoumavě díval.

„Tak takhle trávíš každou noc? Vožíráš se a čumíš na telku?“

Otec neodpověděl.

„Tahle krabice škodí zdraví, věděls to?“

Michael O’Connell vteřinu počkal, aby dodal výsměšným slovům náležitou váhu, potom napřáhl nohu a jediným kopem poslal přístroj k zemi. Obrazovka se rozletěla na kusy a vysypala na zem.

„Ty hajzle, za to zaplatíš.“

„Vážně? Co ještě ti budu muset rozmlátit, abys mi řekl, co se stalo, když tu byla? Jak dlouho jste spolu mluvili? Co ti naslibovala? A cos řek ty jí? Cos řek, že uděláš?“

Než stačil otec odpovědět, přešel Michael k otevřené skříni s policemi a jednu z nich vyrazil. Spolu s ní spadlo na podlahu několik rámečků s fotografiemi a pár nevkusných kýčů.

„To stejně zbylo ještě po matce. Tydle serepetičky pro mě nic neznamenaj.“

„Tak se mám poohlídnout po něčem, na čem ti záleží? Co ti řekla?“

„Helejse mladej,“ procedil otec mezi zuby, „netuším, co pro tebe ta kost znamená, ani do jakýho maléru tě zatáhla. Máš ňáký potíže? Trable s penězma?“

Michael vrhl na otce udivený pohled. „O čem to mluvíš?“

„Kdo po tobě de, co? Protože ať je to, kdo chce, za chvíli votevře dveře tohodle domu, a až tě tu najde, nebude to hezký. Ale to možná víš sám nejlíp.“

„Tak fajn,“ utrousil Michael. „Poslední šance, než začneš platit za všechny chvíle, kdys v dětství mlátil ty mě. Volala ti dneska nějaká dívka? Ashley? Chtěla po tobě, abys jí pomohl se se mnou rozejít? Řekla ti, že sem jede?“

O’Connell starší spaloval syna zuřivýma očima za víčky přivřenými na škvíru. Potlačil nával zlosti, stáhl rty a vyštěkl: „Ne. Ne, zatraceně. Žádná Ashley, žádná holka. A nic z toho, vo čem furt meleš. Tady máš posranou pravdu a sere pes, esli se ti líbí, nebo ne.“

„Lžeš. Ty jeden starej zmetku, lžeš mi.“

Otec zakroutil hlavou a pohrdlivě se rozesmál. To Michaela ještě více rozlítilo. Měl pocit, že stojí na okraji hlubokého srázu a tak tak drží rovnováhu. Víc než cokoliv jiného si přál rozbít muži, jenž se před ním rozvaloval, obličej pěstmi. Zhluboka se však nadechl a ovládl se. Pořád ještě netuší, proč je vůbec tady. Z nějakého důvodu sem byl povolán, ale stále neví proč. A to musí zjistit.

„Tvrdila, že…“

„To je jedno. Slečna Bůhvíkdo se tu prostě nevobjevila, nikdo takovej tu nebyl.“

Michael se zarazil. „Ale to…“ Hlavou mu vířily tisíce myšlenek. Nerozuměl tomu. Proč by ho Ashley vylákala domů, kdyby tím nic nesledovala? Co tím chce dívka získat, se zdálo mimo možnost jeho chápání.

„Tak s kým ses zaplet?“ zeptal se otec znovu.

„S nikým. Co tím myslíš?“ odsekl Michael, naštvaný, že otec přerušil proud jeho myšlenek.

„Vo co de? Drogy? Jedeš v náký zlodějně a vokrádáš svý komplice vo podíl? Co to je, že po tobě dou chlapi s prachama? Něcos jim ukrad?“

„Netuším, o čem mluvíš.“ Samolibý výraz v otcově tváři jej překvapil. V tu chvíli mu došlo, že by měl být mnohem rozezlenější za to, že mu rozbil televizi. Je klidný, protože ví, že si brzo pořídí novou, blesklo mu hlavou.

„K čemu ses to přikurvil, chlapče? Někdo je na tebe totiž fakt dost nasranej.“

„Kdo ti to řekl?“

O’Connell starší pokrčil rameny. „To si nechám pro sebe. Prostě to vim.“

Michael se napřímil. Nic z toho nedávalo smysl. Anebo naopak.

„Ublížím ti, starouši. To by sis měl konečně uvědomit. Seš starej a slabej a bude tě to zatraceně bolet. Tak teď mi, kurva, řekni, o čem to, sakra, mluvíš!“ zavřískal. Dvěma kroky přiskočil ke křeslu a znovu se hrozivě tyčil nad mužem, jenž se zubil od ucha k uchu a jedinou starost si dělal s tím, zda se mu podařilo zdržet syna dost dlouho na to, aby záhadný pan Smith stihl zařídit vše potřebné, ať si pod tím pojmem představoval, co chtěl.

V jedné boční ulici asi půl kilometru od O’Connellova domu spatřila Hope několik náhodně zaparkovaných, omlácených aut a dodávek s nálepkami znaku Harley-Davidson na bocích. Všimla si světla v oknech staré neudržované farmy kousek dál od silnice a postřehla hlučnou rockovou hudbu a směsici drsných hlasů. Někdo nejspíš pořádal doma večírek. Pivo, pizza a místo moučníku pár tablet methamfetaminu, pomyslela si. Zastavila pár metrů za posledním vozem. Bude vypadat jako další host.

Co nejrychleji na sebe navlékla černou pracovní kombinézu, kterou jí pořídila Sally. Do kapsy strčila tmavomodrou kuklu a čapku, spěšně natáhla chirurgické rukavice a přes ně kožené. Zápěstí a kotníky omotala černou elektrikářskou páskou, aby zabránila odhalování holé kůže mezi kombinézou a rukavicemi či botami.

Na záda hodila batoh s pistolí a rozběhla se směrem k 0’Conn^llovu domu, mobilní telefon v ruce. V tmavém overalu snadno splynula s večerní tmou. Rychlou volbou vytočila Scottovo číslo.

„Jsem tady, pár set metrů od baráku. Po čem se mám dívat?“

„Ten kluk přijel v červené toyotě, asi pět let starý model, massachusettská espézetka,“ vychrlil Scott. „Otec má černý pick-up, stojí z poloviny pod stříškou. Jediné venkovní osvětlení je žárovka nad bočním vchodem. Tamtudy vejdeš dovnitř.“

„Jsou ještě…“

„Jo. Možná bude zevnitř slyšet nějaké rány, něco tam rozbíjí.“

„Je v domě ještě někdo jiný?“

„Nikoho jsem neviděl.“

„Kde se mám…?“

„U té stříšky, po pravé straně. Je tam hromada nářadí a autových součástek. Odtamtud na ně určitě uvidíš, ale oni neuvidí tebe.“

„Dobře,“ šeptla Hope. „Hlídej to. Zatím ahoj.“

Scott zavěsil. Opřel se o boční stěnu polorozpadlé stodoly a sledoval dění přes ulici. Žádné pouliční lampy. Dokud se Hope bude držet tmy, nic se jí nestane.

Zarazil se. Myslet si, že se jí nic nestane, je přece naprosto absurdní. Všem se něco stane, všichni si ponesou nějaké následky. Snad kromě Ashley, kvůli které se všechno tohle děje.

Scott chvíli přemýšlel. Samotného jej stojí hodně sil, aby se nepoddal děsu a obavám, které přináší nastávající noc. Jak se asi se svými pochybami vypořádá Hope, představitelka hlavní role v téhle nebezpečné hře?

Sklopená v pase vypadala Hope spíš jako nějaké divoké zvíře a ne pružná atletka, kterou kdysi bývala. Přeběhla postranní prostranství a vklouzla k zadní stěně přístřešku pro auto. Natočila se, jak potřebovala, a okamžitě přidřepla. Chvíli popadala dech a snažila se uklidnit. Nejbližší sousední domy stály ve vzdálenosti asi tří set čtyř set metru, navíc na protější straně ulice.

Opřela hlavu o plastovou desku a zavřela oči.

Pátrala v duši po nějakém zvráceném pocitu, který by jí pomohl překonat následujících pár minut. Vzpomněla si, jak v náručí nesla mrtvého Bezména, a místo něj si představila Ashley.

To jí dodalo sílu.

Snažila se vykřesat jiskřičky energie i z myšlenky na to, že pokud se to nepodaří, pustí se O’Connell i za Catherine. Matka by se nevzdala bez boje, ale šanci na výhru by měla minimální, běželo Hope hlavou.

Na jednu stranu rovnice přidala rizika, kterým by museli všichni dál čelit, a na straně druhé odečetla od výsledku své pochybnosti a nejistotu. Co se v křesle obývacího pokoje zdálo tak jasné a hravě proveditelné, jí v této chvíli připadalo zrůdné, špatné a především zhola nemožné. Polilo ji horko, potila se a ruce se jí nekontrolovatelně třásly.

Kdo vlastně jsem? ptala se sama sebe znenadání.

Po smrti otce prožívala chvíle opravdového strachu. Nešlo ani tak o to, že se cítila opuštěná a že už tam pro ni nebyl. Větší starosti jí dělalo, že nebude moci dostát všem jeho přáním. Přesvědčovala se tedy, že přesně tam by ji otec chtěl dnes večer vidět – přikrčenou v garážovém přístřešku, utopenou v temném šeru s hlavou nazad a roztřesenou marným bojem se studenou vlhkostí, jež prosakovala oblečením. Svůj další boj ale musí Hope vyhrát. Otec by pochopil, že riskuje, aby ochránila ostatní. Vždycky ji vychovával k zodpovědnosti, za věci dobré, i za ty nevydařené. Ty jsi kapitán, slyšela ze tmy jeho hlas.

V ten okamžik se ocitla na hranici šílenství.

No tak, uklidni se.

Přes hlavu přetáhla kuklu. Ze zakrytého obličeje civěly jen dvě vyděšené oči.

Zalovila v batohu a z plastového sáčku vytáhla pistoli.

Ukazovákem sklouzla ke spoušti. Poprvé v životě držela v ruce zbraň a zalitovala, že s nimi nemá víc zkušeností. Překvapivě ji však chladivý kov rukojeti nabil energií. Tělem jí projel nečekaný, téměř opojný záchvěv znepokojeného vzrušení.

V podřepu se přikradla k okraji přístřešku, naslouchala rozčileným hlasům uvnitř domu a čekala na tu správnou chvíli.

„Musím vědět, co se tu, sakra, děje,“ vybuchl Michael O’Connell. Každé slovo, které vypustil z úst, bylo obtěžkáno nenávistí vůči otci, která se v něm za mnoho let nashromáždila, a tíhou lásky k Ashley. Srdce mu bušilo jako o závod, neovladatelná zuřivost mu pomalu zatemňovala mysl.

„Co se děje? Rveš si tu vo ňáký šťabajzně a přitom by ses měl radějc starat vo svý nepřátele,“ odsekl jeho otec a rozčileně rozhazoval rukama ve vzduchu.

„Nechápu, o čem to mluvíš. Nikoho jsem nenapálil“

O’Connell starší jen krčil rameny. Michaela ten pohyb doháněl k nepříčetnosti; vrhl se k otci, ruce sevřené v pěst. Muž konečně vstal z křesla a zaujal proti synovi bojovný postoj. „Si myslíš, že už seš dost starej a silnej na to, aby sis to se mnou rozdal, jo?“

„Na to bych se na tvým místě neptal, starouši. Narostlo ti pěkný panděro, kondice ta tam. To tvý vymyšlený zranění by teď vážně mohlo začít bolet. Zvládal jsi mlátit ženskou a dítě, a to už je navíc hodně dávno. Já už nejsem žádný dítě. To by sis měl uvědomit.“

Chladnokrevný tón synova hlasu O’Connella zarazil. Vypjal hruď a zavrtěl hlavou.

„Dycky sem tě hravě zvládl. Teď si možná myslíš, jak seš dospělej, ale pořád ti dokážu zavařit, mladej, aby sis taklenc vyskakoval. Rozdrtím tě napadrť“

„Nebyls nic jinýho než ubohej slaboch a tím seš furt. Vždyť i máma se ti dokázala ubránit. A když nebyla v lihu, ani jsi na ni nestačil. Přesně takhle se to stalo, co? Tu noc, co zemřela. Byla moc vožralá na to, aby se bránila. Chytil jsi příležitost za pačesy a zabil ji.“

Otec rozezleně prskal.

„Neměl jsem kvůli tobě lhát. Měl jsem tehdy říct poldům pravdu.“ poznamenal Michael hořce.

„Jenom to nepřeháněj.“ odvětil otec chladně. „Pouštíš se do míst, kam máš vstup zakázanej.“

Hlasy ubíraly na síle, zato v nich rostla nenávist. Muži stáli pár desítek centimetrů od sebe a stále se pomalu přibližovali. Jako psi v ringu, kteří s posledním zavrčením vyrazí do útoku.

„Myslíš si, že bys mě moh zabít a že ti to projde, stejně jako ti to prošlo s ní? O tom dost pochybuju, starouši.“

Vyprovokovaný otec poskočil o krok dopředu, rozmáchl se a vrazil synovi facku. Plesknutí se rozlehlo po celé místnosti.

Michael se zakřenil, jako když divoké zvíře cení zuby k útoku. Pravačka vystřelila dopředu a chytila otce pod krkem. Když sevřel staršímu muži průdušnici, rozlila se v něm vlna uspokojení. Cítil, jak mu pod rukou praskají šlachy, a uspokojení pomalu začínalo přerůstat ve vzrušení. Otec zarýval v panickém strachu nehty do synova zápěstí a snažil se povolit smrtící stisk. Už téměř nedokázal popadnout dech a síly ho rychle opouštěly. Tvář mu nebezpečně rudla. Zničehonic však Michael soupeře vší silou odmrštil. Otec přepadl přes box, jenž sloužil jako stolek, a shodil vše, co na něm stálo. V pádu se pokoušel zachytit opěrky křesla, ale neudrželo jej a převrátilo se. Muž s žuchnutím dopadl na zem. Ležel na zádech a vyděšeně zíral na syna, který se nad něj naklonil a se smíchem mu plivl do tváře.

„Jen hezky lež, starouši. Nejlíp už nikdy nevstávej. Ale dobře mě poslouchej. Jestli se ti ozve Ashley nebo někdo, kdo s ní má co společného, a ty jí slíbíš pomoct, vrátím se a zabiju tě. Nejdřív tě pěkně potrápím a způsobím ti takovou bolest, že budeš žebrat, abych přestal. A pak tě zabiju. Rozumíš tomu? Nejradši bych zabil každej okamžik svý minulosti, cítil bych se pak totiž mnohem líp. A ty jsi ideální startovní čára.“

Otec zůstal strnule ležet na zemi, tvář zkřivenou bázní. Při pohledu do jeho vystrašených očí si Michael O’Connell poprvé za večer pomyslel, že tahle cesta stála za to.

„Bejt tebou, přál bych si, abych se tu už nikdy neukázal, ty jeden ubožáku starej. Příště už totiž skončíš pod kytičkama, kam stejně patříš. Už roky.“

Michael O’Connell se otočil na patě a bez jediného ohlédnutí vyšel bočním vchodem ven.

Studený vzduch jej udeřil do tváře jako další špatná vzpomínka. Jeho mysl se však plně věnovala úvahám o tom, jakou hru to s ním Ashley hraje a proč chtěla využít jeho otce, aby jí pomohl. To nedává žádný smysl. Někdo mu lhal.

Spěšně vklouzl za volant a nastartoval. Musí okamžitě zjistit, co se děje.

Hope slyšela celou hádku i rachot padajícího nábytku při rvačce. Oběma rukama svírala pistoli, a když se Michael O’Connell vypotácel ze dveří, zatajila dech a málem jí přestalo tlouct srdce. Několika dlouhými kroky došel ke svému vozu. Stál jen pár metrů od místa, kde se choulila ve tmě. Nasedl dovnitř, vycouval z příjezdové cesty a s kvílením pneumatik zmizel z dohledu.

Následující okamžiky rozhodnou o všem, běželo hlavou Hope.

Nezdržuj se, nabádala ji Sally. Ani na vteřinu. Jakmile vyjde z domu, ty musíš vlézt dovnitř.

Postavila se.

Sallyin hlas jí zněl stále v hlavě.

Neotálej, na nic nečekej. Běž dovnitř. Nic neříkej. Zmáčkni spoušť a odejdi. Neohlížej se.

Hope nasála vzduch do plic a se zadrženým dechem vystoupila z úkrytu. Proběhla půlkruhem světla z venkovní žárovky nad bočním vchodem. Viděla svou levou ruku, jak bere za kliku – jako by ani nepatřila jí, jako by se dívala na cizího člověka, jenž vchází dovnitř.

Ocitla se v kuchyni, odkud viděla přímo do obývacího pokoje, přesně jak jí to Scott popsal. Stála tam jako přimražená a dívala se, jak se Michaelův otec sbírá ze země.

Otočil se k ní. Nepřekvapilo ho, že někoho vidí.

„Vy ste od Jonese?“ prohodil věcně, když vstával. Narovnal se a oprašoval z oblečení špínu, která se na něj nalepila z podlahy. „Ten grázlík zrovna vodešel. Ani ne minuta. To auto, jak vocad vyrazilo, to bylo jeho.“

Hope pozvedla zbraň a zaujala střelecký postoj.

O’Connell na ni zmateně civěl.

„Tak helejte,“ vyštěkl úsečně, „dete po mladým, ne po mně.“

Náhle se s ní zatočil celý svět, zem se jí kymácela pod nohama, všechno vnímala rozostřeně. Barvy jí připadaly jasnější, pachy pronikavější, zvuky se nesly vzduchem hlasitěji. Slyšela vlastní přerývaný dech, zastřené sípání zveličené strachem.

Namířila na mužovu hruď, zmáčkla spoušť.

A nic.

Detektiv přinesl krabici s přetrženou pečetní páskou. S žuchnutím ji položil na stůl, naklonil se ke mně a zazubil se. „Znáte to, jak děti stojí o Štědrým večeru u stromečku a koukaj na všechny ty krásně zabalený dárky?“

„Ano, ale…“

„Člověk, co hledá důkazy, se od těch dětí moc neliší. Ty si taky vždycky myslej, že nejlepší dárek najdou v tom největším balíku. Jenže to bejvá úplně naopak. Právej poklad se často skrývá v mnohem nenápadnější krabičce bez třpytivý mašle. Nám se tu stává to samý. Nejmenší maličkosti hrávaj později, třeba u soudu, tu nejdůležitější roli. Takže když pak zkoumáte místo činu a sbíráte všechno možné, nebo děláte domovní prohlídku, musíte věnovat náležitou pozornost úplně všemu, co vidíte.“

„A v tomto případě?“

Detektiv se zakřenil. Vytáhl pistoli v plastovém sáčku, jenž byl opět převázaný červenou pečetní páskou, a podal mi ji přes stůl. Díval jsem se na zbraň skrze průhledný igelit. Všiml jsem si, že na rukojeti a hlavni jsou zbytky prášku, který se používá při snímání otisků prstů.

„Opatrně,“ upozornil mě. „Podle mě ten krám sice není nabitej, ale zásobník je vevnitř, takže nikdy nevíte.“ Ušklíbl se. „Divil byste se, kolikrát takový srandičky, když lidi ze skladu důkazů mávaj pistolí, co nemá bejt nabitá, končí skoro smrtelnýma následkama.“

Pozorně jsem si pistoli prohlížel. „Nevypadá nic moc.“

Pokýval hlavou. „Taky že ne, pěknej šunt.“ Potřásl hlavou. „To nejlevnější, co byste na trhu našel. Vyrábí to jakási ohijská továrna, do poslední součástky. Složí ji dohromady, šoupne do krabice a odtransportuje nějakýmu pochybnýmu dealerovi. Pořádnej obchod se zbraněma by takovou sračku v životě nevzal do distribuce. A žádnej profesionál by ji taky nepoužil.“

„Ale funkční je?“

Jak se to veme. Tohle je třiašedesátka automat. Malej kalibr, lehká. Profesionální zabijáci – a těch se tady u nás moc neobjeví, jak si umíte představit – maj pětapadesátky a třiašedesátky hodně v oblibě, protože se k nim dá lehce přišroubovat podomácku vyrobenej tlumič. Krom toho, když se naládujou správnýma nábojema, nejlíp speciální typ Magnum, odvedou dost dobrou práci. Nikdo z nich by ale nesáh po tyhle hračce na jedno použití. Příliš nespolehlivá, příliš velké riziko. Blbě se s ní zachází, pojistka a vůbec celej mechanismus se zasekává, a pokud nestřílíte fakt zblízka, nedá se pořádně nic moc trefit. Navíc střela není ani moc průrazná. Neubránil byste se ani bojovýmu psovi nebo udělanýmu násilníkovi, kdyby se vám nepovedlo zasáhnout srdce nebo nějakou životně důležitou tepnu hned napoprvý.“

Převracel jsem pistoli v dlaních a detektiv s úsměvem doplnil: „Nebo kdybyste nestřílel fakt zblízka. Jako opravdu zblízka, musel byste stát těsně u toho člověka, jako byste byli milenci.“

Znovu se zazubil.

Jenže, obecně řečeno, ono není úplně bezpečný stát takhle blízko člověku, kterýho chcete zabít.“

Pokýval jsem hlavou. Detektiv ztěžka dosedl do pracovního křesla.

„Tak vidíte. Člověk se pořád učí.“

Podržel jsem zbraň proti světlu, jako by mi tak mohla prozradit víc.

„No,“ dodal, „teď jsem vám sice navykládal, jak je příšerně špatná, ale na druhou stranu, svůj účel splnila. V rámci možností.“

/44

ROZHODOVÁNÍ

Hope bylo okamžitě jasné, že je v průšvihu.

Hlavou jí vířily nejdivočejší možnosti. Palcem zběsile stáhla pojistku a ujistila se, že je pistole připravená k výstřelu, levou rukou uvězněnou v rukavici neobratně natahovala závěr, aby do komory zapadl náboj – to všechno měla udělat, ještě než vkročila do domu. Závěr zapadl zpět na výchozí pozici a konečně mohla pistoli použít. S hrůzou si uvědomila, že ani ji, ani Sally nenapadlo zkontrolovat, jestli je zbraň nabitá.

V ten moment nevěděla, jestli vydržet, nebo utéct.

O’Connellúv otec, který užuž zvedal ruce nad hlavu, se s řevem rozběhl přes celou místnost.

Hope natáhla ruce do palebné pozice, ale to už se muž vrhal proti ní. Srazil ji ve chvíli, kdy zmáčkla spoušť.

V rukou ucítila zpětný ráz a postřehla cvaknutí a tlumené zahřmění. Zavrávorala a přepadla na kuchyňský stůl, který se pod její vahou převrátil. Prázdné lahve se s třískotem rozletěly po místnosti a rozbíjely se o stěny a nábytek. Hope skončila na zemi s vyraženým dechem. Sotva stačila zalapat po vzduchu, když na ni muž skočil. S děsivým hrdelním chrapotem se jí sápal pod kuklu a pokoušel se ji chytit pod krkem. Při tom všem jí uštědřil několik ran pěstí.

Netušila, jestli ho zasáhla. Zoufale se pokoušela nadzvednout zbraň a znovu vystřelit, ale O’Connell starší jí sevřel zápěstí a snažil se jí pistoli vyrazit z ruky.

Hope vykopla kolenem proti jeho slabinám. Zaslechla tiché, bolestné zakňučení, ale útok nepovolil. O’Connellův otec byl mnohem silnější než ona, dobře si to uvědomovala. Ruku s pistolí jí tlačil tak, aby mířila na svou hruď, a druhou pořád rozdával rány. Většina z nich padla vedle, ale dost jich našlo svůj cíl a Hope se začaly dělat mžitky před očima.

Znovu ho kopla do rozkroku. Tentokrát byl úder silnější, muž lehce povolil sevření a oba se se škubnutím posunuli o kus dozadu. Skopli odpadkový koš a na zem se vysypaly štiplavě páchnoucí kávové filtry a skořápky od vajíček. O podlahu se tříštily další lahve.

O’Connellův otec byl Vysloužilý barový rváč. Věděl, že bitka se vyhrává v prvních kolech. Byl zraněný a tělem mu projížděla pronikavá bolest, ale dokázal ji potlačit a bil se ze všech sil. Hluboko uvnitř si uvědomoval, mnohem lépe než Hope, že bojuje svůj životní zápas. Ze pokud nad maskovaným nepřítelem nevyhraje, zemře. Snažil se obrátit zbraň proti útočníkovi. Jeho mysl si jasně vybavila chvíle před mnoha lety, kdy se podobně pral se svou opilou manželkou.

Hope už panický strach ani nevnímala. V životě se s takovým protivníkem neutkala a svaly používala zcela jiným způsobem. Krev hnaná adrenalinem jí pulzovala ve spáncích, v uších jí dunělo bušení vlastního srdce. Těžko popadala dech. Z téměř vyčerpaných zásob lovila poslední zbytky energie, které potřebovala k vítězství. Vší silou se vzedmula k útoku a odmrštila O’Connellova otce na stranu. Narazil zády do kuchyňské linky, z níž se spustilo krupobití porcelánového nádobí a příborů. Tím úderem Hope něčeho docílila; O’Connell starší vyjekl bolestí. Všimla si, že po bílém laku stéká proužek krve. Kulka zasáhla rameno. Bez ohledu na roztříštěnou kost a zpřetrhané šlachy se O’Connell rval dál.

Oběma rukama chňapl po pistoli. Toho využila Hope. Udeřila ho volnou rukou do obličeje tak silně, že se hlavou praštil o dvířka skříňky s nádobím. Dívala se na vyceněné zuby a tvář, ve kterém se zračila zloba i obavy. Hope znovu zvedla koleno, jež bezpečně našlo jeho slabiny. Napřáhla ruku a další rána dopadla pod mužovu bradu. Ochromila ho a šokovala, přesto ji O’Connell stále držel přišpendlenou k zemi.

Hope levačkou mlátila O’Connella hlava nehlava a ve druhé ruce vší silou svírala pistoli. Zapojila každičký sval, aby protivník nedokázal obrátit hlaveň k jejímu tělu.

V tu chvíli ucítila, jak tlak na její pravé paži povoluje. Hlavou jí blesklo, že vyhrává, ale záchvěv radosti okamžitě vystřídal šok. Tělem jí projela obrovská vlna bolesti, až málem přestala dýchat.

Zatmělo se jí před očima, svět se s ní začal točit a v závrati zděšení se začala propadat do bezvědomí.

Mezi popadanými kusy náčiní objevil O’Connellův otec kuchyňský nůž. Levou rukou držel Hopino pravé zápěstí, aby nemohla použít pistoli, a druhou jí vší silou zabodl čepel do boku až po rukojeť. Uvnitř s ní pohyboval, hledal srdce.

Hope cítila, jak ostří vklouzává do masa, a hlavou jí bleskla jediná myšlenka: Je to tady. Život, nebo smrt.

S obrovským vypětím se levou paží natáhla přes tělo na druhou stranu a přebrala pistoli z pravé dlaně. Podívala se do křečovitě staženého obličeje O’Connellova otce, do běsnících očí plných bolesti. Vrazila mu hlaveň pod bradu a ve chvíli, kdy už se zdálo, že se jí nůž zařezává do duše, zmáčkla spoušť.

Scott nedokázal odtrhnout zrak od bočního vchodu O’Connellova domu. Nedovolil si ani letmý pohled na luminiscenční stopky, aby zkontroloval čas. V duchu počítal vteřiny od chvíle, kdy Hope vešla dovnitř.

Trvá to moc dlouho.

Zmateně vykročil z úkrytu, ale hned se zase stáhl. Nevěděl, co dělat. Srdce mu zběsile bušilo. V hlavě mu bilo na poplach a část jeho já vřískala, že se všechno podělalo a že musí okamžitě utéct, než jej pohltí sílící vír katastrofálních následků. Zmítal se ve strachu jako ve zpěněných vlnách rozbouřeného oceánu.

V krku mu vyschlo a rty měl vyprahlé, jako by jej chladná noc dusila. Rukou zajel za rolák a povolil sevření svetru u krku.

Říkal si, že by měl utíkat pryč, že bez ohledu na to, co se uvnitř stalo, se musí dostat do bezpečí.

Nic takového však neudělal. Zkoprněle zíral do tmy. Každý zvuk vnímal zostřeně. Otočil hlavu doleva, pak doprava. Nikde nikdo.

V lidském životě občas nastanou okamžiky, kdy člověk ví, že musí něco udělat. Jenže každá možnost, kterou zváží, se jeví ještě nebezpečnější a neuváženější než ta předchozí a všechny zdánlivě nabízejí jediné řešení – beznadějné nic. Ať se uvnitř děje cokoliv, Scott věděl, že na příštích vteřinách nepřímo závisí život jeho dcery.

A možná jich všech.

Zoufale toužil poddat se vnitřnímu hlasu a rostoucí panice, ale namísto toho se zhluboka nadechl, potlačil úvahy nad možnými riziky a šancemi na úspěch či nezdar a vyrazil k domu.

Hope chtěla křičet, v hrůze otevřela ústa, ale z hrdla jí nevyšla ani hláska. Ozýval se jen slabý chrapot přerývaného dechu.

Druhá střela prorazila O’Connellovi čelist, roztříštila zuby a roztrhala jazyk, proletěla dásněmi a nakonec se zastavila až hluboko v mozku. Muž byl mrtev během okamžiku. Energie výstřelu jej malinko nadzvedla, ale pak s žuchnutím dopadl zpátky na Hopinu hruď. Pod jeho vahou se nemohla pořádně nadechnout.

O’Connell v ruce ztuhlé posmrtnou křečí stále svíral nůž, ale tlak, který jí ho vrážel hloub a hloub do těla, povolil. Palčivá bolest znovu posílala Hope téměř do bezvědomí. Bok těla měla v jednom ohni, řezavé plameny vyšlehávaly až k plicím a srdci. Mysl jí pomalu zatemňovala trýznivá agónie, najednou se cítila strašlivě vyčerpaná. Část jejího já toužila zavřít oči a upadnout do spánku, na nic už nemyslet. Silou vůle se však Hope přinutila pokusit se nehybné tělo shodit na podlahu a umožnit plicím volně dýchat. Napoprvé neuspěla, byla příliš slabá. Zatnula zuby a zatlačila podruhé – tentokrát s ním pohnula o pár centimetrů. Připadalo jí, že se snaží hýbat kamenem pevně usazeným v zemi, ale nevzdávala se.

Slyšela, jak se za ní otevírají dveře, ale neviděla na ně.

Znovu ji začala pohlcovat temnota bezvědomí, zoufale lapala po dechu.

„Ježíšikriste!“

Hlas se jí zdál povědomý. Naříkavě zasténala.

Jako mávnutím kouzelného proutku tíha mrtvého těla najednou polevila. Balvan, který ji táhl ke dnu, odplavil spodní proud a ona vyplula na hladinu. Mrtvola s plesknutím dopadla vedle ní.

„Hope! Proboha!“ Slyšela, jak někdo šeptá její jméno. S vypětím všech sil se otočila po hlase.

„Ahoj, Scotte.“ Přes neutuchající bolest dokázala na rtech vyloudit malinký úsměv. „Trochu se to zvrtlo.“

„No nekecej. Musím tě dostat odsud.“

Neznatelně kývla a s námahou se posadila. Nůž jí stále trčel z boku. Scott se po něm natáhl, ale Hope zavrtěla hlavou. „Nesahej na to,“ varovala ho důrazně.

„Dobře.“

Pomohl jí vyškrábat se na nohy. Když se Hope postavila, ještě víc se jí začala motat hlava, ale naštěstí se jí podařilo nepříjemný záchvat překonat. Se zatnutými zuby a Scottovou pomocí překročila tělo O’Connellova otce. „Potřebuju podepřít.“ Chytila se Scotta kolem ramen a pomalu se šinuli ke dveřím. „Ta zbraň,“ vysoukala ze sebe. „Tu tady nesmíme nechat.“

Scott se rozhlédl po podlaze – pistole ležela nedaleko těla. Zvedl ji, sundal Hope batoh ze zad a vložil zbraň do igelitového sáčku. Zavřel ho na zip, strčil zpět do batohu a ten si přehodil přes rameno. „A jdeme.“

Vyklopýtali ven a dovrávorali k potemnělé straně garážového přístřešku. Se Scottovou pomocí se Hope opřela o stěnu. „Musím něco vymyslet,“ šeptl.

Hope přikývla. Plnými doušky lokala chladivý vzduch, jenž jí pročistil hlavu. Teprve teď jí došlo, že jen o vlásek unikla ze spárů smrti. To vědomí jí dodávalo sílu a chtěla se ještě víc vzpružit. „Aspoň se můžu hýbat,“ povzbuzovala se.

Scott se potácel mezi panickou hrůzou, strachem a odhodláním. Potřeboval si zachovat jasnou mysl. Stáhl Hope kuklu z obličeje a okamžitě pochopil, proč se do ní Sally zamilovala. Bolest a útrapy, které právě prožila, se jí vryly do tváře v těch nejodvážnějších rysech, nedávala na sobě vůbec nic znát. Uvědomil si, že to, co právě udělala, pro něj neznamená o nic méně než pro Sally a jejich dceru.

„Na podlaze je moje krev. Jestli to policie…“

Scott pokýval hlavou. Chvíli ještě přemýšlel a pak se konečně rozhodl.

„Počkej tady. Zvládneš to?“

„Jasně. Je mi fajn,“ lhala statečně. „Ublížil mi, ale zraněná nejsem.“ Otřepané sportovní klišé. Dokud člověk neskončí se zraněním, pokračuje ve hře.

„Hned jsem zpátky.“

Scott se přikrčil a pár kroky přeběhl do zadní části přístřešku. Podřepí a co nejtišeji se probíral nesourodou směsí součástek, mechanického nářadí, prázdných plechovek od barvy a hromádek šindelů. Věděl, že někde v jeho blízkosti se nachází přesně to, co potřebuje. Jenom si nebyl jistý, zda to v tom pološeru najde.

Tak štěstí, stůj při mně, šeptal si pro sebe.

Konečně spatřil, co hledal. Červený umělohmotný kanystr.

Prosím, prosím, žadonil v duchu, ať není prázdný.

Zvedl kanystr ze země a zahrkal s ním. Byl asi do třetiny plný. Když odšrouboval víčko, praštila ho do nosu nezaměnitelná vůně benzinu.

Sehnul se v pase, co nejrychleji vyběhl z přístřešku a přes půlměsíc světla zamířil do domu. Jakmile se ocitl uvnitř, obrátil se mu žaludek. Když tam tu noc vstoupil poprvé, soustředil se cele na Hope a na to, jak ji dostat ven. Tentokrát tu však s mrtvolou O’Connellova otce stál sám. Shlédl na roztříštěnou tkáň smíšenou se sraženou krví tam, kde muž míval obličej. Zalapal po dechu a nabádal se ke klidu. Zcela zbytečně. Srdce mu bušilo až v krku a všechno mu zničehonic připadalo zřetelnější. Dějiště ostré potyčky zářilo živými barvami, jako by je někdo namaloval. Násilnou smrtí se všechno vyjasní, blesklo mu hlavou, ne naopak.

Roztřeseně a nesystematicky postupoval kolem nehybného těla a přerývaně lapal po dechu.

Pohledem utkvěl na místě, kde našel Hope přidušenou O’Connellovým otcem. Objevil pár kapek krve na podlaze a pečlivě je polil benzínem. Zbytek obsahu kanystru vylil na mužovy kalhoty a košili. Nakonec popadl kuchyňskou utěrku, která ležela opodál, přičapl k tělu, namočil látku ve směsi krve a čpavé tekutiny na mužově hrudi a nacpal si ji do kapsy.

Opět jej přemohla nevolnost. Naprázdno zachňapal rukama ve vzduchu; chtěl se něčeho chytit a dát se trochu dohromady, ale pak se zarazil. S každou vteřinou, kdy se pohybuje na místě činu, roste pravděpodobnost, že po sobě zanechá nějakou stopu. Když vstával, hodil kanystr do kaluže benzínu. Poté přistoupil ke kamnům. Vedle plynových hořáků ležely sirky.

Scott přešel těsně za vstupní dveře, podpálil celou krabičku a hodil ji na mužovu hruď.

Do vzduchu začaly okamžitě šlehat plameny. Na vteřinu zůstal Scott stát jako přimražený a pozoroval, jak se oheň šíří po místnosti. Potom se rychle otočil, přikrčil se a zmizel do černé noci.

Hope stála opřená o stěnu přístřešku, ruku chráněnou rukavicí na střence nože, jenž stále vyčníval z jejího boku. „Musíš mi pomoct, musíš jít,“ naléhal Scott.

„Zvládnu to,“ zachroptěla.

Haleni nocí dovrávorali k silnici. Scott chytl Hope kolem pasu, aby se o něj mohla zapřít, a pomalu šlapali temnotou. Vedla jej ke svému autu. Ani jeden z nich se neotáčel a Scott se ve skrytu duše modlil, aby se požár rozšiřoval co nejpomaleji. Každá minuta, která je dělí od chvíle, kdy si někdo ze sousedů všimne plamenů, se jim může hodit.

„Jak jsi na tom?“ zašeptal.

„Zvládnu to,“ zopakovala Hope zastřeně. Ztěžka se o Scotta opírala, ale noční chlad jí pořád pomáhal udržet si jasnou mysl. Nůž v ráně přidržovala tak, aby ho cítila co možná nejméně. Přesto jí při každém kroku projela celým tělem bodavá bolest. Rostoucí sebedůvěru srážely pocity beznaděje a celková slabost. Hope věděla, že ať naplánovala Sally zbytek noci jakkoliv, ona už podle scénáře dohrála. Teď musí improvizovat. Napověděla jí to pulzující krev, jež při každém úderu srdce vytryskla kolem rány.

„Vydrž,“ povzbuzoval ji Scott.

„Jsme jak zamilovaný pár na noční procházce,“ zažertovala Hope i přes ochromující bolest. „Na rohu doleva, auto by mělo stát hned před náma, tak v půlce ulice.“

Každý krok se zdál pomalejší než ten předchozí. Scott netušil, co by si počal, kdyby kolem nich projelo auto nebo kdyby nějaký zvědavý soused vyšel před dům a zpozoroval je. Z dálky se ozýval štěkot psů. Dopotáceli se na roh ulice jako pár milenců, kteří si při večeři dopřáli příliš velké množství alkoholu. Scott okamžitě uviděl auto z půjčovny. Večírek v protějším domě teprve nabíral obrátky.

Hope se s obtížemi napřímila. Musela zapojit každičký sval v těle, aby mohla jít dál.

„Doved mě k němu a posad mě za volant.“ Snažila se nasadit tón, který nepřipouští námitky.

„Nejsi ve stavu, abys řídila. Potřebuješ do nemocnice.“

„Jo, ale ne tady. Ani nikde poblíž.“

Hope zuřivě kalkulovala a snažila se zachovat chladnou mysl, i když se sílící bolesti bránila čím dál neúspěšněji. „Ještě ty podělaný značky, sakra,“ sykla. „Jak bylo tak hrozně těžký je vyměnit. Tak teď je vrať zpátky.“

Scott na ni zmateně civěl. Nechápal, proč by měl s něčím takovým ztrácet čas. Mnohem důležitější je přece zastavit krvácení v jejím boku a dopravit ji na pohotovost. „Heled…,“ nenechala ho dokončit.

„Prostě to udělej!“

Scott posadil Hope za volant, přesně jak mu řekla. Potom popadl vak s poznávacími značkami, vrhl letmý pohled k domu, jenž se hemžil rozjařenými návštěvníky, a se zamračeným výrazem ve tváři přeběhl zlomený v pase k zadní části vozu. Kvapně vyměnil cizí značku za massachusettskou a totéž provedl i na druhé straně. Ukradené značky strčil do batohu, vytáhl uzavíratelný igelitový pytlík s pistolí, nacpal ke zbrani utěrku vymáchanou v benzinu a krvi a hodil sáček zpátky.

Přešel k otevřeným dveřím řidiče a sklonil se k Hope. Všiml si, že už zasunula klíček do zapalování. S tváří zkřivenou bolestí teď z kotníků a zápěstí strhávala elektrickou pásku a nakonec si sundala i oba páry rukavic. To vše spolu s kuklou předala Scottovi, který pouze bezmocně přihlížel, jak si z těla vytahuje kuchyňský nůž.

„Ježíši!“ vydechla. Hlava jí spadla do opěrky a málem ztratila vědomí. Ale stejně rychle, jako přišla, vlna slabosti odezněla a bolest teď Hope naopak udržovala ve střehu. Ostře oddechovala.

„Odvezu tě do nemocnice.“

„Dovezu se tam sama. Tebe čeká ještě spousta práce.“ Pokynula bradou k noži: „Tohle si nechám,“ a hodila jej na podlahu ke spolujezdci.

„Toho jsem se taky mohl zbavit já,“ namítl Scott.

Hope už dělalo potíže jasně myslet, ale rozhodně zatřásla hlavou. „Ty se zbav toho ostatního a hlavně těch značek. Výhod je někde, kde si je nikdo nebude spojovat s tímhle autem.“ Bojovala s bolestí, aby na nic nezapomněla, horko těžko skládala následující kroky dohromady, ale nevzdávala se, přestože pro ni bylo stále obtížnější rozumně uvažovat. Zatoužila, aby se tu teď objevila Sally. Sally, která na každou situaci vždycky nahlížela ze všech myslitelných úhlů a neopomenula ani ty nejmenší detaily. V tom neměla konkurenta, pomyslela si Hope. Zadívala se na Scotta a pokoušela se v něm vidět kus bytí její mnohaleté partnerky, jímž vlastně kdysi doopravdy byl, a skrze něj tak promlouvat k Sally.

„Tak jo,“ prohlásila, „postupujem podle plánu. Já můžu v klidu řídit a ty se postarej o to svoje.“ Rukou mávla k batohu s pistolí uvnitř.

„Nenechám tě jet samotnou. Sally by mi to nikdy neodpustila.“

„A když mě odjet nenecháš, tak jí ani nedáš tu možnost. Jsme v šíleným skluzu a všechno teď záleží jenom na tobě.“

„Víš to jistě?“

„Jo,“ zalhala. Vůbec nic už nevěděla jistě. „Běž už. Běž.“

„A co mám říct Sally?“

Hope se zarazila. Hlavou jí běželo několik myšlenek naráz, ale nakonec řekla jen: „Vyřid jí, že budu v pořádku. Já s ní pak promluvím.“

„Určitě?“ Scott se podíval na místo, odkud vytáhla kuchyňský nůž. I přes černou barvu kombinézy zřetelně rozpoznal zakrvácený flek.

„Vůbec to není tak špatné, jak to vypadá.“ Další lež. „Běž už, ať nepropásneme naši jedinou šanci.“

Při pomyšlení, že po tom všem, čím prošla, by se nakonec plán zhroutil, ji polil studený pot. Odháněla Scotta mávnutím ruky.

„Tak běž už.“

„Dobře.“ Narovnal se a o krok ustoupil.

„A Scotte?“

„Ano?“

„Díky, žes přišel.“

Pokývl hlavou. „To ty jsi odvedla všechnu dřinu.“ Přibouchl dveře a čekal, až nastartuje. Díval se za ní, jak odjíždí od obrubníku a pokračuje dál ulicí. Stál tam, obklopen černou tmou, dokud zářivě červená koncová světla nezmizela v inkoustovém temnu. Pak hodil batoh přes rameno a vyrazil k autobusové zastávce.

Uvědomoval si, jak moc se oproti plánu zpozdili a že to může mít katastrofální následky, ale tuhle hru musí dohrát s kartami, kterě mu Sally rozdala, až do konce. Netušil, jak se hodlá Hope protlouct zbylými hodinami noci, ale věděl, že štěstí teď musí stát hlavně při ní. Ale možná se vlastně mýlím, došlo mu. Štěstí budou tu noc potřebovat všichni.

Sally stála na samém kraji parkoviště před nákupním centrem a čekala na Scotta. Mrkla na hodinky, pak zkontrolovala čas na stopkách. Popadla mobilní telefon a začala vytáčet číslo, ale pak si to rozmyslela. Nacházela se blízko mezistátní dálnice, na místě vzdáleném asi pětačtyřicet minut od Bostonu, které vybrala ze stejných důvodů jako parkoviště, kde se setkala s Hope. S tím rozdílem, že odsud se Scott jednoduše dostane na silnici, jež ho dovede zpět do západního Massachusetts.

Opřela hlavu do opěrky a zavřela oči. Nedovolila, aby ji přemohl strach a úvahy o tom, co všechno se mohlo zhatit. V umění zabíjet jsme všichni amatéři, běželo jí hlavou. Životní zkušenost a odbornost jim pomohla vymyslet plán a v něm představit koncept smrti jako něčeho proveditelného a zvládnutelného. Ale pokud šlo o realizaci záměru, patřili k nováčkům nejhrubšího zrna. Když organizovala machinace té noci, napadalo ji, že nezkušenost v tomto oboru se může stát jejich největší předností. Profesionál by se do takové akce nikdy nepouštěl. Úspěch plánu ovlivňovalo příliš mnoho nevyzpytatelných okolností, vše záleželo na tom, jak dobře každý zvládne svůj zadaný úkol. A v tom viděla největší přednost.

Vzdělaní lidé by se nikdy takové věci nedopustili. Narkomani či násilníci, těm by mohla vražda na pomyslném žebříčku zločinnosti snadno pomoct o stupínek výš. Logický soud.

Pevně sevřela víčka k sobě.

Myšlenka, že by v krajině zločinu mohli vystoupat až na vražedný vrchol, byla možná od počátku naivní. Před očima jí proběhl obraz Scotta a Hope s pouty na rukou v obklopení policistů. O’Connellův otec bude vypovídat, a jakmile se někdo z jejích kompliců nechá zlomit vyšetřovateli, přijde na řadu ona.

A Ashley bude po zbytek života, byť po boku Catherine, stát proti O’Connellovi úplně sama.

Otevřela oči a rozhlédla se po parkovací ploše rozjasněné nazelenalou září lamp veřejného osvětlení.

Po Scottovi ani památky.

Hope už by měla být na cestě domů.

Michael O’Connell by měl stát někde u krajnice a budto měnit prázdnou pneumatiku, anebo čekat na odtahový vůz. Měl by zuřit a nadávat, trápit se a přemýšlet, co se to vlastně děje. Že hraje hlavní roli v představení, které někdo zinscenoval, jej ani nenapadne. Sally se pousmála. Postavu, na níž ležela největší tíha zodpovědnosti a která nesmí udělat jediný chybný krok, ztvárnil člověk, jenž nemá nejmenší ponětí, v jaké hře se angažuje. Pomalu ztrácí dech a stále netuší, že vše se děje za jediným účelem – eliminovat jej z Ashleyina života.

Sevřela ruce v pěst. Máme tě, hajzle.

Anebo taky ne, vydechla.

Scott by se měl objevit u vjezdu už každou vteřinu.

S rostoucím pocitem beznaděje bušila Sally do volantu.

„Kde, sakra, jsi?“ zašeptala zoufale a očima přejížděla okolí. „No tak, Scotte, ukaž se!“

Znovu sáhla po telefonu a znovu jej odložila. Čekání na něj nebylo to nejtěžší. Zdaleka nejobtížnější bylo důvěřovat člověku, kterého podvedla a opustila, přestože přesvědčovala sama sebe, že ho miluje. Dokázali spolu zdvořile jednat a jakž takž vycházet jen kvůli Ashley. Právě jejich dcera je prováděla i touto nocí.

Sallyiny myšlenky se stočily k Hope. Potřásla hlavou a do očí jí vstoupily slzy. Na Hope se mohla stoprocentně spolehnout, ačkoliv za poslední měsíce neudělala téměř nic, čím by si partnerčinu důvěru zasloužila. Měla pocit, že stoupá do oblak nejistoty.

„No tak! Přijed už!“ šeptala, jako by pouhými slovy mohla zařídit, aby se tak stalo.

V nejzazším rohu parkoviště, kde nechal Scott svou dodávku, stál velký zelený kontejner. Ulevilo se mu, když zjistil, že je téměř po okraj plný pytlů s odpadky, prázdných lahví a plechovek a různého jiného smetí. Vytáhl igelitový pytel, v němž ještě zbyla trocha místa, rozvázal plastovou stahovací šňůrku a přihodil dovnitř zbytky elektrické pásky a Hopiny rukavice. Pak pytel pečlivě zavázal, aby se nic ne vysypalo, a hodil ho zpět do popelnice. Popeláři se tu určitě ukážou v nejbližších dnech. Možná hned zítra.

Utíkal k autu. Batohem mrštil na podlahu a kvapně se převlékl zpátky do obleku i s kravatou. Ujistil se, že v okolí nejsou žádní řidiči, kteří by jej mohli zahlédnout, a teprve poté nastartoval.

Spěchal, ale zároveň, a to bylo mnohem důležitější, na sebe nesměl upoutat pozornost. Toužil se řítit jako blesk, ale poslušně dodržoval rychlostní limity. I na dálnici se způsobně držel v prostředním pruhu.

Připadalo mu nemožné najít správná slova, kterými Sally zpraví o událostech v O’Connellově domě. Když jí neřekne nic, bude ho do smrti nenávidět. Když vyklopí všechno, vyděsí se a rovněž ho bude do smrti nenávidět. Bude chtít jet za Hope a vykašle se na další body plánu, který sama dala dohromady.

A ten by mohl skončit nezdarem.

Ujížděl nocí na setkání s bývalou manželkou s vědomím, že neřekne pravdu. Nemusí se uchylovat k žádné zásadní lži, přesto jej tato myšlenka doháněla k zuřivosti – a smutku. Připadal si naprosto neschopný a bezcharakterní.

Když sjížděl z dálnice k parkovišti, okamžitě spatřil Sally a zastavil na místě přímo vedle jejího auta. Chňapl po batohu s pistolí a utěrkou namočenou ve směsi krve a benzinu a vystoupil.

Sally zůstala sedět za volantem, ale spustila motor.

„Jdeš pozdě,“ vyhrkla podrážděně. „Nevím, jestli to stihnu. Šlo všechno podle plánu?“

„Ne tak úplně,“ vypravil ze sebe. „Nebylo to tak jednoduché, jak jsme si mysleli.“

„Co tím myslíš?“ otázala se Sally úsečně, v hlase známý právnický tón.

„Došlo tam k menší potyčce. Hope to dokázala, udělala to, k čemu se nabídla.“ Scott se na malou chvíli odmlčel. „Při tom zápase se ale zranila. Teď už sedí v autě a jede domů. Já jsem se bál, že by po ní uvnitř mohly zůstat nějaké stopy, takže jsem založil takový menší požár.“

„Ježíšmarja!“ vyjekla Sally. „To nebylo v plánu!“

„Podívej, šlo mi o místo činu. Považoval jsem to za nejlepší způsob, jak zamotat policajtům hlavu a zajistit, aby na nic nepřišli. Nekladla jsi nám snad přesně tohle na srdce?“

Sally pokývala hlavou. „Ale jo, jasně. Dobře. To by neměl být takový problém.“

„U té věci v batohu najdeš ještě utěrku. Trocha benzinu ulpí na hlavni a pak se jí klidně zbav.“

Další pokývnutí. „Chytré. Ale co Hope? Co se jí stalo?“

Scott přemýšlel, jestli je mu lež vidět ve tváři. „Už jede podle plánu. Ty teď zařid, co je třeba. Později si promluvíte.“

„Co přesně se jí stalo?“ naléhala Sally ostře.

„Už musíš jet, Sally, musíš se dostat do Bostonu včas. Nejdůležitější je dodržet časové schéma. Netušíme, čeho je O’Connell schopný.“

„Co se stalo Hope?“ procedila Sally mezi zuby a neskrývala zlost.

„Jak jsem říkal, porvali se. Pořezal ji. Když odjížděla, řekla mi, ať ti vyřídím, že je v pořádku. Stačí? Tohle jsou přesně její slova: Vyřid Sally; že budu v pořádku. Ty to teď musíš dotáhnout do konce. My všichni. Hope splnila svou část, já taky. Teď je to na tobě. Je to to poslední, co…,“ nedokončil.

Sally stále váhala. „Pořezal ji? Co tím myslíš, pořezal ji? Řekni mi pravdu.“

„Tohle je pravda,“ odvětil Scott prkenně. „Pořezal ji. Nic víc. A teď už jed.“

Sally napadalo tisíc reakcí, ale zarazila se. I přes nával vzteku si vzpomněla, jak před mnoha lety lhala ona jemu. Poznala, že v této chvíli lže on, ale stejně jako na momentu v minulosti, ani na tom teď nic změnit nedokáže. Nevěřila už svému hlasu, a tak raději jen němě přikývla, vytrhla Scottovi batoh z ruky a vydala se vstříc noci.

Podruhé za tu noc stál Scott sám obklopen temnotou a díval se za vozem, dokud červená záře koncových světel nezmizela z dohledu.

„Tákže,“ pokračoval detektiv s prstem zabodnutým na fotografii, „oheň nadělal pěkněj bordel. A ještě víc škody tam stačila nadělat voda, když na místo přijeli hasiči. No, samozřejmě po nich nemůžete chtít, aby ji nepoužívali, že jo,“ poznamenal sarkasticky. „Měli jsme štěstí, že v plamenech neskončil celej barák. Oheň se udržel víceméně v kuchyni. Vidíte tady tu stěnu vzadu? Tu sežehnutou? Odborník na žhářství mi řekl, že ať to proved kdokoliv, netušil, co dělá. Místo aby se požár rozšířil po místnostech, šlehaly plameny akorát nahoru do stropu. Proto si toho taky všimli sousedi odnaproti. Takže nakonec jsme se štěstím poskládali všechny kousky dohromady.“

„Vyšetřoval jste předtím hodně vražd?“ zajímal jsem se.

„Tady? To není Boston ani New York. Nejsme tu velký oddělení. Ale státní úřad vyšetřování odvádí dobrou práci a na soudním lékařství taky nesedí žádní trotli, takže když už se tu nějaká ta vražda objeví, většinou si dokážem poradit. Obvykle jde stejně o partnerský hádky, co se vymknou z ruky, anebo o podělanej obchod s drogovým dealerem. Často najdem provinilce přímo na místě, a když ne jeho, tak aspoň komplice, kterej nám hned vyklopí, koho hledat.“

„Což ale nebyl tento případ, že?“

„Kdepak. Nejdřív jsme si s tím pořádně lámali kebule. Navíc spousta lidí po O’Connellovi ani nevzdechla. Hnusnej manžel, odpornej chlap, příšernej soused a poctivost u něj stála až na posledním místě, pokud vůbec věděl, co to je. Sakra, kdyby si ten šmejd stačil pořídit psa, nechal by ho vyhladovět a dvakrát denně by si do něj kopnul, jen tak, z principu, chápete? No každopádně, v tom baráku toho zůstalo akorát dost na to, abysme se měli čeho chytit.“

Přikyvoval jsem. „A co vás přivedlo na správnou cestu?“

„No, vlastně dvě věci. Tak, máte oheň a částečně ohořelé tělo, a jak jsme někdy fakt tupí, nejdřív jsme si mysleli, že se starej O’Connell zas jednou ožral a pěkně si to tam podpálil. No, víte, co myslím, cigareta v jedný ruce, láhev skotský v druhý, usne a hotovo. Jenže to bysme ho spis našli v křesle v obejváku, anebo v ložnici na posteli, zkrátka, rozhodně ne na podlaze v kuchyni. No, a k tomu se přidaly nálezy soudního doktora. Když ho položil na stůl a podíval se mu pod kůži, tím myslím doslova, objevil vstřel a po něm v rychlým sledu jednu kulku z třiašedesátky zavrtanou do mozku a další do ramene. To už jsme stáli před úplně jiným případem. Tákže, pěkně zpátky do toho svince a hledali jsme, od čeho by se dalo odrazit. Doktor taky našel pod nehtama mrtvýho zbytky tkáně, takže jsme nádavkem dostali zajímavý vzorky DNA. No, a najednou se z toho bordelu vyloupne místo posledního zápasu, kterej pro toho parchanta už nedopad dobře. A pak, když jsme se vyptávali po okolí, si nějakej soused vybavil auto s massachusettskou espézetkou, co odtamtud vyrazilo s kvílením pneumatik chvíli předtím, než se z oken vyvalil dým. Tohle a ty vzorky DNA nám obstaraly příkaz k domovní prohlídce. A co byste řek, že jsme našli?“

Usmíval se od ucha k uchu a vítězně si odfrkl. Spokojená tvář prozrazovala pocit zadostiučinění, jakých policisté nezažívají mnoho. Svět se zase jednou točí tím správným směrem.

Přemítal jsem, jestli bych na jeho místě došel ke stejnému závěru.

/ 45

JEDNOSTRANNÝ TELEFONNÍ HOVOR

Hope uháněla na sever. Projela mýtnicí na hranici s Maine a mířila dál k okouzlujícímu místečku u pobřeží, kde před lety – krátce poté, co se do sebe zamilovaly – trávily se Sally první společnou dovolenou. Vzaly s sebou i malou Ashley, která měla tehdy letní prázdniny. Připadala si tam jako uprostřed divočiny – obrovský sad mohutných, košatých stromů a hustý podrost sahal až ke břehům Atlantského oceánu a příbojové vlny se tříštily o hradbu z kamení, jež lemovala pobřežní čáru a působila jako přirozený vlnolam. V létě si poblíž hrávali tuleni a s mořskou brízou přilétala hejna různých ptáků. Věděla, že v tuhle roční dobu bude tohle jindy magické místo opuštěné a liduprázdné. Právě tam bude mít dost času a klidu na to, aby si promyslela další krok.

Loket levé ruky tlačila k boku, což pomohlo omezit krvácení, ale rána přesto pulsovala bolestí. Po cestě začala Hope několikrát upadat do bezvědomí, ubíhající kilometry ji však pokaždé povzbudily a posílily víru, že zvládne dojet až do cíle.

Představovala si, jak asi vypadá rána uvnitř těla. Před očima jí naskakovaly obrázky různých orgánů – žaludku, sleziny, jater i střev – a ona jako rozdováděné dítě hádala, který z nich je rozřezaný na pláty a do kterého se zarazila jen špička čepele.

Okolní krajina na ni působila ještě temnějším dojmem než inkoustová noc. Silnici lemovaly shluky mocných borovic, které shlížely z výšin jako tiché svědkyně jejího postupu. Při výjezdu z placeného úseku dálnice vydala bolestný vzdech; i při jemném otočení volantu jí projelo ranou nepříjemné bodnutí. Se zaťatými zuby ukrajovala další metry klikaté polní cesty, jež ji vracela do dětství. Zkusila si změřit tep a nabádala se, aby nabírala vzduch do plic jen malými doušky.

Představovala si, že ji tato cesta skutečně dovede k domu, kde vyrostla. Viděla před sebou matku s vlasy vyčesanými nahoru, jak se rýpe v květinovém záhonku, a otce, jenž se vzadu za domem pokoušel na hřišti, jež pro ni sám postavil, žonglovat s fotbalovým míčem. Slyšela, jak na ni volá, aby si vzala chrániče a šla si s ním zakopat. V uších jí zněl jeho zvučný hlas – hlas muže, který hýří silami, tak jak si jej pamatovala z dětství, ne oslabené trosky, kterou o pár let později skolila zákeřná nemoc.

Ještě kousek, povzbuzovala se v duchu.

Hnědé ukazatele na kraji vozovky jí kilometr za kilometrem ukazovaly cestu k lesnímu parku; vlhkým vzduchem už se nesla jemná vůně soli z oceánu. Hope si vybavila utajené parkoviště hluboko mezi stromy, na kterém tuhle chladivou listopadovou noc jistě nikoho nepotká. Odtamtud se lesem a hustými keři klikatí uzounká pěšina s peřinou z jehličí, která končí až u pobřeží. Od odpočívadla je to ke břehu necelý kilometr, vzpomněla si. Zvedla zrak. Na nebi zářil měsíc v úplňku, první po podzimní rovnodennosti. I slabé paprsky mdlého světla, jež dopadaly na zem, se ještě mohly hodit. Kotouč lemoval jasně žlutý prstenec. První sníh a mrazíky na sebe nenechají dlouho čekat, pomyslela si Hope. Pochybovala, že by do těchto končil v tuto dobu zavítal ještě někdo jiný – kdyby ano, netušila, co by řekla. Už jí nezbývalo sil ani na tu nejprimitivnější lež, kdyby ji, nedej bože, zastavil nějaký zvědavý policista nebo správce parku.

Na okraji silnice se mihla další značka, tentokrát velké bílé písmeno H v modrém čtverci.

To není fér, zaúpěla v duchu, takhle mě pokoušet. Zapomněla už, že se obora rozkládá jen pár kilometrů od nemocnice.

Na krátký okamžik zauvažovala, že by naznačeným směrem přece jen odbočila. Přijela by k širokému pásu stříbřitého světla, nad nímž by červený neonový nápis hlásal velkými písmeny POHOTOVOST. Na kraji příjezdové cesty ve tvaru oblouku by možná stálo pár sanitek. A hned za posuvnými dveřmi by spatřila zdravotní sestru, která za přepážkou třídí případy podle naléhavosti.

V duchu si představila robustní ženu středního věku, kterou jen tak něco nevyvede z rovnováhy, natož krev, na kterou je zvyklá. Stačil by jediný letmý pohled na Hopino zranění a v příští vteřině už by pořezaná žena ležela na sále s fluorescenčními zářivkami nad hlavou. Vzdáleně by vnímala mumlání zdravotníků, kteří by se nad ní skláněli ve snaze zachránit jí život.

Kdo vám to udělal? otázal by se někdo s notýskem v ruce, kam by zaznamenával všechny její odpovědi.

Já sama.

To snad ne, tak kdo to udělal? Policie už je na cestě a budou to chtít vědět. Řekněte nám to.

Nemůžu.

Musíme znát odpověď. Co tady děláte? Jak jste se octla tak daleko od domova? Co jste dělala dneska v noci?

Nic vám neřeknu.

To už je něco jiného, než že nám nic říct nemůžete. Máme určité podezření. Pokud se dožijete rána, připravte se na další otázky

Neodpovím na ně.

Ale odpovíte. Dřív nebo později na ně odpovíte. A co dělá na vašich šatech krev jiného člověka? Jak se tam dostala?

Hope zatnula zuby a pokračovala v cestě.

Sally parkovala skoro na centimetr přesně na tomtéž místě proti O’Connellovu vchodu jako to odpoledne. Až na pár aut podél obrubníku zela ulice prázdnotou. Městská tma se lišila od té venkovské. Tady musela bojovat s umělým osvětlením a září nočních podniků a spojovat všechny stíny dohromady, aby se mohla lstivě vplížit mezi domy a vkrást do všech zapomenutých koutů. Sally pohlédla na hodinky, pak na stopky, jimiž odměřovala dobu akce. Pomalu nasála vzduch do plic. Čas běžel příliš pomalu.

Vzhlédla k průčelí domu. Za okny O’Connellova bytu se nesvítilo.

Klouzala očima z jednoho konce ulice na druhý a srdce jí bušilo jako o závod. Kdy sem dorazí? Za dvě minuty? Za dvacet? A míří vůbec domů?

Potřásla hlavou. Pořádný plán by počítal s další osobou, která by Michaela sledovala na každém kroku od chvíle, kdy odjel z otcova domu. Trpce skousla spodní ret. Jenže tím by ohrozila všechny ostatní, dostala by se do jeho těsné blízkosti. Mnohem blíž, než byla Sally ochotná riskovat. Právě proto zosnovala tuto časovou mezeru – dobu mezi O’Connellovým odjezdem a návratem. Kvůli Scottově zpoždění však vůbec netušila, kde by se mohl Michael O’Connell právě nacházet. Opravdu se Scottovi povedlo zařídil, aby z Michaelovy pneumatiky unikal vzduch? Zdržel se O’Connell dostatečně dlouho? Co když jí hučela v hlavě ze všech stran jako kakofonie rozladěných nástrojů v orchestrální skladbě.

Úkosem se podívala na batoh, jenž ukrýval zbraň. Potlačila chvilkové nutkání odhodit pistoli do nejbližší popelnice za domem. S největší pravděpodobností by ji policisté našli i tam, ale ona si potřebovala být stoprocentně jistá, že se jim dostane do rukou. Oblaka noci se vzdouvala pochybami, přesto si Sally uvědomovala, že nastala rozhodující část hry.

Zkratovitě chňapla po telefonu. Veškeré myšlenky se náhle stočily k Hope.

Kde jsi? ptala se v duchu.

Jsi v pořádku?

Ruce se jí třásly, nevěděla čím. Děsila se snad toho, že ji O’Connell chytí při činu a všechno, čeho do této chvíle dosáhli, se zhroutí jako domeček z karet? Nebo se bála o svou partnerku? Pokoušela se číst mezi řádky Scottovy výpovědi a přijít na to, co se Hope doopravdy stalo. Každá další představa však byla mnohem divočejší než ta předchozí a pouze ji víc vyděsila.

O’Connell se každou minutou víc a víc přibližuje, cítila to. Musí bezodkladně jednat. Stále však otálela, prala se s nejistotou. Neschopná rozhodnutí zůstala sedět za volantem a přemýšlela.

Hope prožívá ukrutné bolesti a je na ně sama. I to Sally cítila. A nemohla s tím nic dělat.

Tiše zaúpěla.

Ohromující silou vůle se přinutila popadnout batoh a vystoupit z auta. Když s hlavou hluboko mezi rameny přebíhala cestu, modlila se, aby ji neproniknutelná tma noci oblékla do neviditelného pláště. Pokud ji někdo uvidí a spojí si nočního návštěvníka s batohem na zádech s O’Connellovým bytem a jeho nájemcem, všechno praskne. Odolala pokušení a neběžela; stejně osudným jako nápadný úprk by se jí mohl stát oční kontakt nebo rozhovor s ponocujícím sousedem. Osudným se může stát cokoliv, co v příštích minutách vzbudí nežádoucí pozornost. Nejenom jí, jim všem.

Musí se vypořádat se svým úkolem. V následujících vteřinách viselo všechno, co dokázali, na vlásku. Pokud zklame, doplatí na to úplně všichni – nejspíš i Ashley. Má v ruce vražednou zbraň a v tuhle chvíli se stává nejzranitelnějším článkem řetězce událostí onoho večera.

Vydrž, povzbuzovala se Sally v duchu.

Sotva vešla do domu, zaslechla hlasy z výtahu. Kvapně vklouzla za dveře schodiště a utíkala nahoru. Schody brala po dvou.

Zastavila u masivních protipožárních dveří v příslušném patře a s uchem přitisknutým na chladném kovu se snažila chvíli poslouchat, co se děje za nimi. Materiál však nepropustil ani škrábnutí. Otevřela a kráčela přímo k O’Connellovu bytu, v ruce klíč od paní Abramowiczové. Hlavou jí bleskla hrozivá představa – co když O’Connell leží uvnitř na posteli se zhasnutými světly? Měla by si následující postup dobře promyslet. Co když je doma? Co když se ukáže dřív, než stihne vrátit pistoli na původní místo? Co když ji uvidí na chodbě? Nebo ve výtahu? Nebo u východu, nebo na ulici? Co řekne? Bude se s ním rvát? Nebo se pokusí schovat? A poznal by ji vůbec?

Ruka se jí třásla všemožnými otázkami, když opatrně otevírala dveře jeho bytu.

Vkročila dovnitř a spěšně za sebou zavřela.

Napínala sluch, jestli neuslyší oddechování či kročeje, spláchnutí toalety nebo klapání počítačové klávesnice – cokoliv, co by prozradilo, že tam není sama – ale poklidné ticho rušilo jen její vyděšené, sípavé oddechování, které s každou vteřinou nabíralo na síle i prudkosti. Honem! Pospěš si! Není čas!

Přikrčeně postupovala do ložnice. Bála se rozsvítit a zlostně zaklela, když narazila do zdi, kterou v těch místech nečekala. Skrze okno v ložnici prosvítal paprsek pouliční svítilny, který stačil, aby viděla na to, co dělá. Když koutkem oka zachytila v zrcadle svůj obraz, málem vykřikla hrůzou.

Vrhla se ke skříni a horečně se přehrabovala v batohu. Otevřela sáček s pistolí a okamžitě se na ni vyvalila štiplavá vůně benzínu, přesně jak předeslal Scott. Spěšně vrazila zbraň do boty a zacpala ji špinavou ponožkou, aby pronikavý pach alespoň trochu zadusila. Všechno naaranžovala tak, jak si to pamatovala z dřívější návštěvy, a vstala. Doufala, že Michael nic nepozná.

Nutila se myslet klidně a postupovat s rozvahou, ale nešlo to. Chňapla po batohu, spěšně se rozhlédla kolem sebe, i když tam samozřejmě od její první návštěvy neměl kdo co změnit, a obrátila se k odchodu.

V potemnělé místnosti zase zaškobrtla.

Bojovala s téměř nezvladatelným strachem a přinutila se neutíkat. Nechtěla do ničeho vrazit nebo něco shodit a rozbít. Nesměla po sobě zanechat žádnou stopu, která by ukazovala na to, že se sem někdo dvakrát vloupal. Tohle je teď ze všeho nejdůležitější, pomyslela si, když čekala, až se jí zklidní tep.

Další prodleva ji přiváděla k šílenství.

Když konečně dovrávorala ke dveřím, zpanikařila. Stojí za nimi! blesklo jí hlavou. Zdálo se jí, že v zámku rachotí klíč, že se v chodbě rozléhají kroky a že slyší něčí hlasy.

Snažila se promyšleným trikům vlastního strachu nevěnovat žádnou pozornost. Odhodlaně vzala za kliku a vyšla na chodbu. Podívala se nalevo napravo – nikdo. Přesto se jí ruce nekontrolovatelně třásly a ze všech stran na ni útočily domněle podezřelé zvuky. Obrnila se proti přeludům selhávajících smyslů a zamkla dveře.

Kvapila chodbou zpátky ke schodišti. Dole přeběhla vstupní halu a vykročila ven do tmy. Rozlilo se v ní teplo z úspěšně dokonaného úkolu. Přešla spěšně na druhou stranu ulice a nechala se pohltit anonymní tmou.

Přímo před jejím autem byl dešťový kanál. Sally se sehnula k mřížkovanému krytu a vhodila klíč od paní Abramowiczové do bahnité vody v odpadní rouře. Slyšela, jak s plesknutím dopadl na hladinu.

Teprve když s žuchnutím dosedla do auta, zabouchla za sebou dveře a praštila hlavou do opěrky, svíravý strach z ní opadl a oči se jí zalily slzami. Na krátkou chvíli se poddala euforii z vítězného konce. Věřila, že jim všechno vyšlo. Dokázali jsme to, běželo jí hlavou, je v bezpečí. Ashley je v bezpečí.

V ten okamžik si však vzpomněla na Hope a znovu ji přepadl záchvat paniky. Začala se topit ve vzdouvající vlně strachu, jež se tvořila v nedostupných hlubinách její duše a neúprosně se rozlévala do celého těla. Ztěžka oddechovala a lapala po vzduchu. Vytáhla mobilní telefon a rychlou volbou vytočila Hopino číslo.

Scott s úlevou odbočil na příjezdovou cestu svého domu a zaparkoval dodávku na obvyklém místě za domem, kam nedohlédl nikdo z ulice ani ze sousedních domů. Popadl oblečení, které měl ten večer na sobě, a skočil za volant Porsche. Vyjel na ulici a vytočil motor do vysokých otáček, aby jeho odjezd neunikl těm, kdo se ještě dívali na televizi nebo si spokojeně četli před spaním.

V centru města se nacházela oblíbená studentská pizzerie. Přítomnost jednoho z profesorů v tuto pozdní dobu – blížila se půlnoc – jejich pozornosti jistě neunikne. Zároveň však nevzbudí žádné podezření – o učitelích se vědělo, že často do noci opravují studentské práce, a tak nebylo nic divného na tom, když se v tuto hodinu zašli posilnit. Ideální místo, kam se jít ukázat.

Zaparkoval přímo před vchodem. Vůz okamžitě vzbudil zájem několika mladíků, kteří seděli u pultíku za oknem. Scottovo Porsche vždy spolehlivě přitáhlo pozornost.

Koupil si řez kuřecí pizzy s kousky ananasu a záměrně zaplatil kartou.

Pokud by se ho někdo ptal na dobu předcházející tomuto okamžiku, nemohl by nic dokázat. Seděl jsem doma a opravoval eseje, řekl by. Ne, když pročítám studentské práce, nezvedám telefony. Navíc by přece nestihl dojet z domu O’Connellova otce do Bostonu a pak zpátky do západního Massachusetts v určeném čase. Zabít někoho a pak si klidně koupit čtvrtku pizzy? Prosím vás, detektive, to je absurdní. Ne zrovna neprůstřelné alibi, ale lepší než žádné. Do velké míry samozřejmě vše záleželo na tom, jestli se Sally podaří zbavit se pistole naplánovaným způsobem. Při pomyšlení, kolik proměnných závisí na tom, aby byla zbraň objevena přesně na témž místě, odkud ji Sally v podvečer vzala, se Scottovi udělalo nevolno.

Posadil se na volnou barovou židličku u jídelního pultíku a pomalu ukusoval. Bránil se myšlenkám na události onoho večera a snažil se v mysli nepřehrávat každou scénu znovu a znovu. Obrátil zrak ke kousku pizzy a před očima mu naskočil obrázek mrtvého muže. Do nosu jej udeřil imaginární zápach benzínu spolu s pachem hořícího lidského masa; to už se mu obracel žaludek a tak tak potlačil nutkání na zvracení. Zase ses ocitl ve válce, říkal si v duchu. Zhluboka se nadechl a soustředil se na jídlo a úkony, které ho ještě čekají. Musí se zbavit šatů, které měl oblečené uvnitř O’Connellova domu – odhodí je do kontejneru Armády spásy, kde se ztratí mezi haldami charitního šatstva. Připomněl si, že nesmí zapomenout na boty, které možná mají zakrvácené podrážky. Což o to, ty se dají vyčistit. Ale jejich duše budou muset počkat až na očistec.

Sklouzl očima k pizze, když ji nesl k ústům, a teprve teď si všiml, že se mu třesou ruce.

Co jsem to udělal?

Odmítal si na tuto otázku odpovědět. Namísto toho se zaměřil na Hope. Čím déle přemýšlel o jejím zranění a představoval si, v jaké situaci se Sallyina partnerka nachází, tím víc si uvědomoval, že ještě dlouho nebude moci volně vydechnout.

Scott se rozrušeně porozhlédl po ostatních pozdních návštěvnících. Valná většina se věnovala svému talíři, prázdný pohled upřený do zdi nebo ven z okna. Orosil se ledovým potem. Všichni poznají, co provedl, určitě má vinu vepsanou do tváře. Připadal si jako ocejchovaný šarlatovou pečetí.

V noze mu křečovitě zaškubalo.

Nevyjde to, blesklo mu hlavou. Všichni skončíme ve vězení.

Kromě Ashley. V mysli si vybavil dceřinu podobu do nejmenších detailů a snažil se udržet obrázek před očima co nejdéle, aby překonal rostoucí pocit beznaděje.

Pizza najednou chutnala jako vařená podešev. V krku mu vyschlo a zoufale zatoužil být sám. Ale samota ho děsila.

Odsunul papírový tácek stranou.

Tehdy poprvé si uvědomil, že to, čeho se dopustili ve jménu dcery, které chtěli zajistit normální život, je všechny uvrhlo do propasti pochybností a nejistoty.

Vypotácel se z restaurace a unaveně se svezl na sedadlo řidiče. Přemítal, jestli ještě někdy usne klidným spánkem. Nevěřil tomu.

Hope seděla ve voze z půjčovny, motor i světla zhasnuté, hlavu opřenou o volant. Zastavila až na samém konci parkoviště utopeného uprostřed lesa kousek od pobřeží, co nejdál od silnice. Co nejvíc skrytá.

Cítila se bezstarostná, omámená klidem a naprosto vyčerpaná. Uvažovala, jestli v sobě najde sílu dohrát dnešní noc až do konce. Namáhavě nasávala vzduch do plic; dýchat už dokázala jen povrchně.

Na sedadle spolujezdce ležel nůž, který nadělal tolik škody, propiska a list papíru. Tápala v mysli, jestli někde nenechala něco, co by je mohlo kompromitovat. Podívala se na mobilní telefon a došlo jí, že i toho se musí zbavit. Ve chvíli, kdy se po něm natáhla, se rozezvonil.

Věděla, že volá Sally, i když na displej už neviděla.

Příslušným tlačítkem přijala hovor, přiložila telefon k uchu a zavřela oči.

„Hope?“ vyhrkla Sally, hlas zdrsněný úzkostnými obavami. „Hope?“

Neodpověděla.

„Jsi tam?“

Stále mlčela.

„Kde jsi? Jsi v pořádku?“

Hlavou jí běžely spousty myšlenek a odpovědí, ale žádnou z nich nedokázala zformovat do vět a vyslovit. Přerývaně se nadechla.

„Prosím tě, Hope, řekni mi, kde jsi.“

Hope zavrtěla hlavou, ale nahlas nic neřekla.

„Jsi zraněná? Je to vážné?“

Ano.

„Prosím, Hope, mluv se mnou,“ prosila Sally úpěnlivě. „Chci vědět, jestli jsi v pořádku. Jsi na cestě domů? Jedeš do nemocnice? Kde jsi? Přijedu za tebou. Pomůžu ti, jenom mi řekni, co mám dělat.“

Nemůžeš dělat vůbec nic, pomyslela si Hope. Nic, jen dál povídej. Tak ráda slyším tvůj hlas. Vzpomínáš, když jsme se poprvé potkaly? Potřásly jsme si rukama a dotkly se konečky prstů. Bála jsem se, že vzplaneme. Přímo tam v galerii, před očima všech.

„Nemůžeš mluvit? Je tam někdo s tebou?“

Ne. Jsem sama. Ale zároveň jsi tu se mnou ty. A Ashley. I Catherine je tady a otec také. Slyším Bezména, jak štěká, abych ho vzala na hřiště. Vzpomínky mě obklopují ze všech stran.

Sally by se nejraději cele poddala panice a podvolila strachu, jenž vířil kolem ní jako zuřivý hurikán. Z posledních sil se přinutila ovládnout.

„Hope, vím, že mě slyšíš. Vím to. Budu dál mluvit, ano? Jestli můžeš, prosím tě, odpověz mi. Řekni mi, kam mám jet, a já přijedu. Prosím.“

Jsem na místě, které si určitě pamatuješ. Ústa se ti roztáhnou v úsměvu a do očí vstoupí slzy, až pochopíš.

„Je po všem, Hope. Zvládli jsme to, dokázali jsme to. Je to za náma. Bude v bezpečí, vím to. Všechno se vrátí do starých kolejí. Zase bude mít svůj život, my dvě se vrátíme k tomu svému, Scott může zase učit. Bude to zase takové jako předtím, když jsme spolu byly šťastné. Vím, že jsem se chovala příšerně, nadělala jsem spoustu hrozných chyb a vím, že to pro tebe bylo těžké. Ale prosím, teď se můžeme pohnout dál, spolu, ty a já. Neopouštěj mě, Hope, prosím. Teď ne. Ne když jsme dostaly druhou šanci.“

Tohle je jediná šance, kterou máme.

„Prosím, Hope, mluv se mnou. Prosím.“

Kdybych promluvila, nezvládla bych to. Neudělala bych, co musím. Vím, že bys mi to rozmluvila, Sally. Vždyckys uměla být přesvědčivá, svůdná a vtipná najednou a byla bys i teď. Od začátku jsem to na tobě obdivovala, i proto jsem se do tebe zamilovala. Nedokázala bych vyvracet tvoje argumenty a důvody, kterými bys mě od toho zrazovala. Nemůžu s tebou mluvit.

Sally naslouchala tichu a horečně přemýšlela, co říct. Nedokázala dát dění kolem sebe do slov, připadala si jako ve zlém snu. Ale v koutku duše věřila, že existují věty, směsice jazykových symbolů, které zabrání tomu, čeho se nejvíc děsila. Tomu, co se právě děje.

„Hope, lásko, prosím, nech si pomoct.“

Pomáháš mi. Povídej dál. Dáváš mi sílu.

„Ať se stalo cokoliv, dokážu nás z toho vysekat. Vím to, věř mi. Tohle přece umím, je to moje práce. V tomhle jsem odborník.

Neexistuje problém, který bychom společně nedokázaly překonat. Copak se to dneska v noci neprojevilo?“

Hope se natáhla pro papír a tužku. Telefon přidržela ramenem, aby mohla dál poslouchat.

„Zvládneme to, Hope. Vyhrajeme, věř mi, já to vím. Potřebuju slyšet, že tomu taky věříš.“

Tentokrát ne. Příliš mnoho otázek, všechny bychom ohrozily. Musím to udělat. Jedině tak budu mít jistotu, že jsme všichni v bezpečí.

Sally se odmlčela a Hope napsala na papír: V mém životě je příliš mnoho smutku.

Zavrtěla hlavou. První z mnoha lží. Psala dál.

Byla jsem nespravedlivě obviněna ve škole, kde jsem to měla ráda.

„Hope, prosím, vím, že tam jsi. Řekni mi, co se děje. Řekni mi, co mám dělat. Prosím tě o to, prosím.“

A žena, kterou miluju, už nemiluje mě.

Hope lehce potřásla hlavou a skousla spodní ret. Musí vymyslet způsob, jak dát jasně najevo, že dopis je pouhá snůška nesmyslů. Ale udělat to tak, aby pravdu poznala jenom Sally. Ne správce, který psaní najde, ani detektiv, který ho bude číst.

Přijela jsem na tohle místo, kde se nám oběma tak líbilo, a vzpomínala jsem, jaké to kdysi bylo. Představovala jsem si, jaká nás mohla čekat budoucnost, kdybych byla jen o trochu silnější.

Sally už se řinuly slzy po tvářích. Docházelo jí něco, co ani v největším zděšení nedokázala pojmout a čemu nedokáže zabránit. Chce nás chránit.

„Hope, lásko, prosím,“ vyrážela mezi vzlyky. Propadala naprostému zoufalství. „Dovol mi přijít za tebou. Od první chvíle jsme spoléhaly jedna na druhou. Teprve spolu jsme v sobě objevily to nejlepší. Vždycky jsme si pomáhaly. Dovol mi to i teď.“

Pomáháš mi, Sally, ani nevíš jak moc.

Bodla jsem se, ale začala jsem jen krvácet. Je mi to líto. Chtěla jsem zasáhnout srdce, ale minula jsem. A tak jsem se rozhodla pro jiné řešení.

A je to, zadoufala Hope.

Jediné řešení, které mi zbývá. Miluju tě, vás všechny, a věřím, že i vy na mě budete s láskou vzpomínat.

Byla totálně vyčerpaná.

Sally ztišila hlas a zajíkavě šeptala: „Prosím, Hope, lásko moje, prosím, nezáleží na tom, jak moc jsi zraněná, můžeme říct, že jsem ti to udělala já. Scott mi řekl, že jsi pořezaná. Tak prostě policajtům řekneme, že jsem to byla já. Uvěří nám, o tom nepochybuju. Nemusíš odcházet, nenechávej mě tu samotnou. Dokážeme se z toho vymluvit, spolu to zvládneme.“

Hope se nepatrně pousmála. Lákavá nabídka, blesklo jí hlavou. Ze všeho se vylhat. A možná by to vyšlo. Ale nejspíš ne. Tohle je jediné východisko.

Chtěla říct něco na rozloučenou, všechna ta slova, co si šeptávají milenci při večerních procházkách, kdy je začíná halit tma, chtěla říct něco o své matce a Ashley a o všem, co se tu noc odehrálo. Namísto toho však jen zmáčkla tlačítko na telefonu a přerušila spojení.

Za volantem svého auta, stále zaparkovaného před O’Connellovým domem, se Sally nekontrolovatelně rozvzlykala. Přestala se bránit emocím, které se v ní za celý dlouhý večer nahromadily. Měla pocit, že ztrácí kus svého já, jako by se smršťovala do sebe, jako by ji opouštěly poslední zbytky sil. Zbyl z ní jen chabý stín člověka, jenž se toho rána probouzel do nového dne. Možná že něco dokázali, ale nebyla si jistá, jestli to stálo za tu cenu, kterou nakonec museli zaplatit. Sklonila se nad volantem, v zoufalství do něj bušila pěstmi a nohama kopala do podlahy vozu. Když po chvíli přestala, trýznivě zaskučela, jako by ji někdo bouchl pěstí do břicha. Zavřela oči. Kymácela se na sedadle zepředu dozadu a mizela v propasti vnitřních muk. Ztracená ve vlastním utrpení nepostřehla, že jen pár metrů od ní, rozlícený, rudé mžitky před očima a mysl zatemněnou černou hořkostí, se s hlasitými nadávkami blíží ke svému domu ráznými kroky Michael O’Connell.

Epilog \

„BUDU VÁM VYPRÁVĚT PŘÍBĚH, CHCETE?“

„Tedy,“ začala nejistě, „nakonec jste se s tím vyšetřovatelem, co měl případ na starost, přece jen sešel.“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Bylo to velmi poučné setkání.“

„Ale ještě máte pár otázek, je to tak?“

„Přesně tak. Pořád si myslím, že bych si měl s někým promluvit.“

Přikývla, ale mlčela. Pečlivě rozvažovala, stavěla fakta proti vzpomínkám a porovnávala je.

„Váš požadavek se nezměnil, že? Chcete mluvit se Sally nebo se Scottem.“

„Ano.“

Zavrtěla hlavou. „Podle mě by se s váma nebavili. Ale když od toho odhlídnu, co byste od nich chtěl slyšet?“

„Chci vědět, jak to vyšlo.“

Zasmála se, ale po radosti či humoru nebylo v jejím hlase ani stopy. „Jak to vyšlo? Tyhle tři slova vskutku zdaleka nevystihují to, čím všichni museli projít, co museli udělat a jak je to ovlivnilo po zbytek života.“

„No, ano, ale víte, co myslím. Jak se na to všechno dívají s odstupem času.“

„A vy si myslíte, že by vám řekli pravdu? Nenapadlo vás, že když jim zaklepete na dveře a vybafnete ‚No, víte, chtěl bych se jenom zeptat na pár věcí ohledně toho muže, co jste ho zabili‘, budou na vás koukat, jako že jste se úplně zbláznil, a pak vám zabouchnou před nosem? A i kdyby vás náhodou pozvali dál a vy jste se zeptal ‚Tak, jak se vám žije od chvíle, kdy jste vyvázli z vraždy?‘, co by je podle vás mělo přimět, aby se vám svěřovali? Vám nedochází, jak je to absurdní?“

„Vy ty odpovědi ale znáte?“

„Samozřejmě,“ připustila.

Venku se začalo stmívat. Další letní podvečer, ta nerozhodná část dne, kdy se svět halí rouškou bledého šera. Měla v domě otevřená okna a dovnitř zalétaly útržky zvuků, kterým už jsem za bezpočet návštěv docela uvykl – dětské štěbetání, občasný hukot motoru projíždějícího auta. Zase konec jednoho vlídného, pohodového dne na předměstí. Přešel jsem k oknu a nasál do plic čerstvý vzduch.

„Tohle nikdy nebude váš domov, vidte,“ prohodil jsem.

„To ne. Jistě že ne. Tohle místo je smrtící, dábelsky ponuré. Právě proto, že je tak normální.“

„Po všech těch událostech jste se přestěhovala.“

Přikývla. „Pochopil jste.“

„Proč?“

„Zdálo se mi, že samota, kterou jsem se tolik let obklopovala, už mě neochrání. Že už se o ni nemůžu opřít. Příliš mnoho stínů, příliš mnoho vzpomínek. Bála jsem se, abych se z toho nezbláznila.“ Smutně se pousmála. „Tak co jste se od toho detektiva dozvěděl?“

„Že se to stalo přesně tak, jak Sally předvídala. Respektive, to mi neřekl, to jsem si z jeho výpovědi odvodil sám. Když do bytu Michaela O’Connella naběhli vyšetřovatelé, objevili v botě ve skříni schovanou vražednou zbraň. Za nehty otce se našla Michaelova DNA. Nejdřív přiznal, že tam byl, ale vinu za vraždu popíral. No, chlap, který někomu chladnokrevně rozšlape léky na srdce, není úplně nejdůvěryhodnější osoba, když přijde na vyšetřování vraždy, takže mu ani na vteřinu neuvěřili. Ani omylem. Zadrželi ho i bez plného doznání, a když zajistili laptop, který předtím odnesl do opravny, a objevili ten výhrůžný dopis…, no zkrátka motiv, způsob provedení a příležitost. Svatá trojice policejního vyšetřování. Přesně tak tomu říkala Sally, když plán vymýšlela, ne?“

„Ano, přesně tak,“ potvrdila. „Předpokládala jsem, že vám řekne něco takového. Ale to jistě není všechno, co jste se dozvěděl, nebo ano?“

„Ještě to, že se to O’Connell snažil svalit na Ashley, Scotta a Sally s Hope, a je…“

„Kdyby to byl komplot, muselo by se stát tolik nepravděpodobných věcí, vidte? Za prvé, ukrást vražednou zbraň, dále ji někomu předat, pak by musela projít třemi páry rukou, než by se dostala zpátky do O’Connellova bytu, a k tomu ten požár… To vážně nedává žádný smysl, že ne?“

„Přesně tak. Nedávalo to smysl. Zvlášť když se k tomu přidala Hopina sebevražda a její rozrušený dopis na rozloučenou. Kdyby měl člověk věřit O’Connellovi, tak by to podle detektiva muselo probíhat zhruba takto. Žena, která se chystá spáchat sebevraždu, by se po cestě musela stavit v místě, kde v životě nebyla, jen tak mimochodem zabít chlápka, kterého v životě neviděla, potom jet úplně na druhou stranu do Bostonu a nastražit pistoli v O’Connellově bytě, a teprve pak zamířit zpátky do Mainu. Tam nechat vzkaz, ve kterém se jediným slovem o ničem z toho nezmíní, a skočit do oceánu. Anebo by si člověk mohl říct, že to udělala Sally. To by se ovšem v době vraždy nesměla probírat krajkovým spodním prádlem v bostonském obchodáku. A Scott? No, ten to možná udělat mohl, ale zase by neměl čas vzít to po cestě z místa činu přes Boston a hodit tam tu pistoli do chvíle, kdy si spokojeně pochutnával na pizze v západním Massachusetts. Zcela z oblasti nemožného.“

Tiše mě poslouchala a slzy se jí draly do očí. Seděla vzpřímeně jako hrací panáček, kterému každým slovem natahujete klíček v zádech a on se s každým otočením víc a víc narovnává.

„Takže?“ pobídla mě přiškrceným hlasem.

„Takže, dopadlo to opět tak, jak předvídala Sally. Michael O’Connell přiznal vinu za vraždu druhého stupně, i když se chtěl původně rvát před soudem a až do poslední minuty prohlašoval, že je nevinen. Když ovšem policajti nadhodili, že pistole, která zabila jeho otce, je typově stejná jako ta, kterou někdo použil v případu soukromého detektiva Murphyho, a že se tím budou moc rádi zabývat, vybral si tu nejjednodušší cestu. Ze strany vyšetřovatelů se jednalo o trik, jak mi bylo řečeno – zbytky nábojů, které zabily Murphyho, byly natolik deformované, že by se při srovnávací analýze nedaly použít. Ale zabralo to. Dvacet let až doživotí. Žádost o podmínečné propuštění může podat nejdřív po osmnácti letech.“

„Ano, ano,“ přikyvovala. „To všechno víme.“

„Takže mají, co chtěli.“

„Myslíte?“

„Prošlo jim to.“

„Vážně?“

„No, jestli mám věřit tomu, co jste mi řekla, tak z toho vyvázli bez trestu.“

Vstala, přešla na druhý konec místnosti ke kredenci s domácím barem a nalila si malý drink. „Akorát to nestihli včas,“ hlesla. Všiml jsem si, že se jí koutky očí zalily slzami.

Tiše jsem ji pozoroval.

Vyvázl i bez trestu‘ jste řekl? Tomu vážně věříte?“

„Nečeká je trestní stíhání a nestanou před soudem,“ upřesnil jsem.

„A nemyslíte, že každý z nás má v sobě vlastního soudce, který vinu a nevinu poměřuje bez ohledu na právní systém? Může vůbec člověku – obzvlášť někomu jako Sally nebo Scottovi – někdy něco beztrestně projít?“

Neodpověděl jsem. Vlastně jsem s ní musel souhlasit.

„Myslíte, že Sally dokáže usnout, aniž obklopená černou tmou hodiny vzlyká do polštáře? Bez myšlenek na Hope, po které vedle ní zbylo jen studené, prázdné místo? Jak té to prošlo? A tíha, kterou na svých bedrech nese Scott? Umíte si představit, jak ho vzpomínky na onu noc ubíjejí? Není vteřiny, aby si na ně nevzpomněl. Co myslíte, cítí při každém závanu větru pach spáleného lidského masa a smrti? Jak se s touhle lží v srdci dokáže dívat svým studentům do očí?“

Odmlčela se a pak utrousila: „Mám pokračovat?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Zkuste se nad tím víc zamyslet,“ dodala. „Za to, co udělali, budou platit do konce svých dní.“

„Chtěl bych si s nimi promluvit,“ řekl jsem znovu.

Povzdechla si.

„Ale vážně, podívejte,“ naléhal jsem, „měl bych to aspoň zkusit. I kdyby se se mnou odmítli bavit, měl bych to alespoň zkusit.“

„Nemyslíte, že byste je měl spí? nechat se svými nočními můrami o samotě?“

„Měli by se jich zbavit.“

„Zbavili se jedné – možná. Jsou doopravdy volní?“

Nevěděl jsem, co na to odpovědět.

Dlouze se napila. „Tak. Jsme skoro u konce, vidte? Vyprávěla jsem vám příběh. Co jsem to na začátku řekla? Že je to příběh o zabití? O vraždě?“

„Ano, přesně vaše slova.“

Ústa se jí roztáhla v malinkém úsměvu pod uslzenýma očima. „No, mýlila jsem se. Nebo abych se vyjádřila přesněji, není to pravda. Vůbec nejde o vraždu. Kdepak. Je to příběh o lásce.“

Určitě jsem měl na tváři překvapený výraz, ale nevšímala si toho a otevřela zásuvku kredence.

„Příběh o lásce,“ zopakovala. „Celou dobu jde o lásku. Došlo by snad k něčemu takovému, kdyby Michaela O’Connella někdo v dětství miloval a on se naučil rozpoznávat skutečnou lásku od zvrácené posedlosti? A Scott a Sally – nemilovali snad svou dceru natolik, že by udělali cokoliv, naprosto cokoliv, aby ji ochránili? Bez ohledu na to, jak vysokou cenu za to zaplatí? A co Hope? Nemilovala Ashley víc, než si kdo uvědomoval? Cítila k ní něco mimořádného. A hluboce milovala Sally. Milovala ji víc, než si sama Sally uvědomovala. Svým činem jim všem dala volnost. A když se podíváte na to všechno, co oné noci předcházelo, na všechno, co se stalo od chvíle, kdy jim Michael O’Connell vstoupil do života, a koneckonců i na jejich finální čin – copak se to všechno netýkalo lásky? Nadbytku lásky i jejího nedostatku. Ale po zvážení všeho dojdete nakonec vždycky k jedinému – k lásce.“

Stále jsem mlčel.

Zatímco mluvila, vytáhla ze zásuvky poznámkový blok a na volný papír poznamenala pár vět.

„Ještě vás čeká kus práce,“ řekla nečekaně rázně, „abyste všechno skutečně pochopil. A s někým byste asi opravdu měl promluvit. Dozvíte se zcela zásadní informace a pak taky, no… pak je taky můžete šířit dál. Spoléhám na vás.“

„Co to je?“ otázal jsem se, když mi podávala složený kousek papíru.

„Až uděláte, co je třeba, jděte v určenou hodinu na tohle místo. Pochopíte.“

Nahlédl jsem do útržku, přeložil ho a strčil do kapsy.

„Schovávám si pár fotek,“ sdělila mi. „Ale většinou se do těch šuplíků radši ani nedívám. Když je vytáhnu ven, hodiny a hodiny jenom brečím, a to ničemu neprospívá. Jednu dvě vám ale možná ukážu.“

Přehrabovala se v zásuvce, až nakonec zpod různých rámečků vytáhla jednu fotografii. Pousmála se a v očích se jí zalesklo.

„Tady máte.“ Hlas jí trochu přeskakoval. „Tahle postačí. Měla pár týdnů před osmnáctinami, je to po finále státní ligy.“

Díval jsem se na snímek dvou lidí. Zablácenou dospívající dívku zářící štěstím, jež vysoko nad hlavou držela zlatý pohár, zdvihal ze země podsaditý muž s pomalu ustupujícími vlasy, zcela zřejmě její otec. Obě tváře prozrazovaly nezaměnitelnou radost ze zaslouženého vítězství, pro něž musela dívka hodně obětovat. Němý obrázek téměř jako by pulsoval životem. V duchu jsem slyšel nadšené skandování, vzrušené hlasy i slzy dojetí, které okamžik zachycený fotoaparátem jistě provázely.

„Já jsem je fotila,“ prohodila. „Ale hrozně mě mrzí, že na té fotce nestojím vedle nich.“

Opět smutně vzdychla.

„Tělo se nikdy nenašlo,“ hlesla. „Auto s dopisem na palubní desce někdo objevil až po několika dnech. Den nato se navíc spustila prudká bouře, znáte to, typická podzimní smršť, a potápěči nemohli jít do moře. Odlivový proud byl toho listopadu obzvlášť silný, takže ji nejspíš odtáhl kilometry od pobřeží. Nejdřív jsem tyhle informace ani nedokázala strávit, ale postupem času jsem pochopila, že je to tak možná lepší. Mám na ni tolik vzpomínek ze šťastnějších dob… Zajímalo vás, proč jsem vám ten příběh vyprávěla?“

„Ano.“

„Ze dvou důvodů. První je ten, že se zachovala statečněji, než by kdo mohl žádat, a zaslouží si, aby to o ní lidé věděli.“

S očima plnýma slz ukázala Catherine na moji kapsu. Tu, do které jsem zastrčil papírek vytržený z poznámkového bloku.

„A druhý důvod?“ zeptal jsem se.

„Na ten už brzy přijdete sám.“

Oba jsme tiše seděli.

„Příběh o lásce.“ zopakovala s nepatrným úsměvem na rtech. „Příběh o lásce a smrti.“

Prostředí se liší s ohledem na stáří věznice i na to, kolik peněz je vláda ochotná do trestaneckého zařízení investovat. Ale odmyslete moderní světla, čidla pohybu, další senzory a monitorovací systém a zbude vám, co odjakživa dělá vězení vězením: zámky.

V přijímací místnosti mě nejdřív zkontrolovali ručním detektorem kovů a pro jistotu ještě postaru prošacovali. Musel jsem podepsat prohlášení, podle kterého nebudu v případě, že mě vězeň zadrží jako rukojmí, od státu očekávat žádná mimořádná opatření, která by přijal pouze kvůli mé záchraně. Prohledali mi kufřík, rozšroubovali a podrobně prozkoumali všechna pera a prohrabali všechny papíry, kdybych mezi nimi chtěl náhodou něco pašovat. Pak mě odvedli dlouho chodbou k elektronické bráně, která se za mnou s cvaknutím zavřela a zamkla. Eskorta mě odvedla do místnůstky přímo vedle knihovny. Dozvěděl jsem se, že se obvykle využívá pro schůzky vězňů s právními zástupci a já jako spisovatel jsem se kvalifikoval podobně.

Na stropě visely rozsvícené zářivky. Okno v protější zdi nabízelo výhled na třpytivý ostnatý drát a široký pás jasně modré oblohy. Veškeré vybavení tvořil masivní kovový stůl a obyčejné skládací židle. Dozorce mě usadil za stolem a ukázal rukou k postranním dveřím.

„Hned tu bude. Nezapomeňte, můžete mu dát balíček cigaret, jestli máte, ale tím to končí. Nic víc. Jasný? Můžete si potřást rukama, ale tím veškerej fyzickej kontakt taky končí. Z rozhodnutí nejvyššího soudu nesmíme váš rozhovor odposlouchávat, ale ta kamera támhle v rohu“ – ukázal k protější stěně – „bude celý setkání nahrávat, včetně tohohle mýho upozornění. Rozumíte tomu?“

„Ano,“ přitakal jsem.

„Mohlo to bejt i horší. Tady u nás se maj o hodně líp než v jinejch státech. V takovým Texasu, Georgii nebo Alabamě by nikdo z nich určitě bručet nechtěl.“

Pokýval jsem hlavou a dozorce dodal: „Ta kamera, jak jsem říkal, je tu i pro vaši ochranu. Máme tu pár chlápků, co by vám za křivý slovo zlomili vaz. Takže všechny tyhle setkání bedlivě sledujem.“

„Beru to v patrnost.“

„Ale vy se nemáte čeho bát. O’Connell se v místě jako tohle považuje za gentlemana. Furt jenom všem vykládá, jak je nevinnej a tak.“

„Tohle tvrdí?“

Strážce se s úsměvem nadechl, ale v tu chvíli se otevřely postranní dveře a v nich se objevil muž s pouty na rukou oblečený v modré pracovní košili a tmavých džínách. Michael O’Connell. „To tvrdí všichni,“ dokončil dozorce a s cvaknutím rozepnul vězni pouta.

Potřásli jsme si rukama a posadili se ke stolu naproti sobě. Nechával si narůst bradku, ale vlasy nosil zastřižené nakrátko. Kolem očí se mu rýsovaly vrásky, které tam ještě před pár lety určitě nebyly. Připravil jsem si poznámkový blok a v prstech si pohrával s tužkou, zatímco on si zapálil cigaretu.

„Hroznej zlozvyk,“ utrousil. „Naučil jsem se to až tady.“

„Mohlo by vás to zabít.“

Pokrčil rameny. „To se na tomhle místě jeví jako ta nejmenší starost. Zabít vás tady může spousta věcí. Na nějakýho chlápka se tu křivě podíváte a jste mrtvej. Tak, proč jste přišel?“

„Zabývám se případem, kvůli kterému jste tu skončil,“ pravil jsem obezřetně.

Jemně povytáhl obočí. „Vážně? Kdo vás poslal?“

„Přišel jsem sám, z vlastního zájmu.“

„Proč se o ten případ zajímáte?“

Nebyl jsem si jistý, jak na tuhle otázku reagovat. Věděl jsem, že se na to bude ptát, ale žádnou odpověď jsem si dopředu nepřipravil. Zlehka jsem se opřel do židle a řekl: „Zaslechl jsem něco, kupodivu na jednom společenském večírku, co vzbudilo moji zvědavost. Pozjišťoval jsem si pár věcí a pak mě napadlo, že bych mohl zajít i za váma.“

„Já to neudělal. Jsem nevinnej.“

Přikývl jsem, ale nic jsem neříkal. Doufal jsem, že bude pokračovat sám. Sledoval moji reakci, dlouze potáhl z cigarety a vyfoukl kouř k mému obličeji.

„Poslali vás za mnou?“

„Koho máte na mysli?“

„Scotta. Sally. Ale hlavně Ashley. Poslali vás, abyste se přesvědčil, že jsem furt tady? Pořád za mřížema?“

„Ne. Nikdo mě neposlal, přišel jsem z vlastnf vůle. V životě jsem s nikým z těch lidí nemluvil.“

„Jasně,“ odfrkl. „Jasně že ne. Kolik vám platěj?“

„Nikdo mi žádné peníze nedal.“

„No jistě. Děláte to zadarmo. Parchanti zkurvení. Člověk by řekl, že teď už mě nechaj na pokoji.“

„Věřte, čemu chcete.“

Zdálo se, že nad něčím přemýšlí. Pak se ke mně naklonil.

„Řekněte mi,“ pravil rozvážně, „když jste se s nima setkal, co říkala Ashley?“

„S nikým jsem se nesetkal.“ Lhal jsem a věděl jsem, že to ví.

„Popište mi ji.“ Hrbil se přes stůl, jako by jej síla otázek poháněla dopředu, a dychtivě očekával moje odpovědi. „Co měla na sobě? Ostříhala si vlasy? Vyprávějte o jejích rukách. Má krásný útlý dlouhý prsty. A nohy. Pořád vypadají tak sexy? Ale nejvíc mě zajímají její vlasy. Neostříhala se, že ne? Neobarvila si je? Doufám, že ne.“

Začal přerývaně dýchat. Napadlo mě, jestli se vzrušil.

„To vám neřeknu,“ opáčil jsem. „Nikdy jsem ji neviděl. Nevím, o kom mluvíte.“

Pomalu, dlouze vydechl. „Proč mě okrádáte o čas hromadou lží?“ prohodil řečnicky a dodal: „No, tak až se s ní seznámíte, pochopíte, o čem mluvím. Bude vám to naprosto jasný.“

„Co pochopím?“

„Proč na ni nikdy nezapomenu.“

„Ani tady? Celé ty roky?“

„Ani tady,“ potvrdil se širokým úsměvem ve tváři. „Celý ty roky. Pořád ji vidím před očima, jako když jsme byli spolu. Je to, jako by mě nikdy neopustila. Pořád cejtím její dotek.“

Pokýval jsem hlavou. „A ti ostatní?“

Pousmál se, ale tentokrát jinak. Grimasa lovce, jenž se vrhá na kořist.

„Ani na ně nezapomenu.“ Zvedl koutek úst a neznatelně zavrčel. „Ušili to na mě, abyste věděl. Nevím přesně, jak to udělali, ale dostali mě sem, to se spolehněte. Každej den na ně myslím, každou hodinu a každou minutu. Nikdy nezapomenu, co mi provedli.“

„Ale vy jste se k tomu činu přiznal. Před soudem. Postavil jste se před soudce, přísahal, že budete mluvit pravdu, a přiznal se.“

„Protože to bylo nejrozumnější. Neměl jsem na výběr. Kdyby mě usvědčili před soudem, dostal bych pětadvacet až doživotí. Přiznáním jsem si ušetřil minimálně sedm let a vysloužil si možnost požádat o předčasný propuštění na podmínku. Odsedím si to tu, a až se dostanu ven, dám všechno do pořádku.“

Znovu se usmál. „Čekal jste něco jinýho, co?“

„Žádná očekávání jsem neměl.“

„Jsme si souzení. Ashley a já jsme stvoření jeden pro druhýho. To pořád platí. Jen proto, že jsem tu zavřenej, se nic nezmění. Jde jenom o to, že čas odsunul nevyhnutelný na pozděj. Je jedno, jestli to nazvete osud, nebo třeba vyšší moc. Tak to prostě je. Dokážu bejt trpělivej. A pak si ji najdu.“

Celou dobu jsem přikyvoval. Neměl jsem důvod mu nevěřit. Uvolněně se opřel do křesla, s pohledem upřeným do kamery zamáčkl špaček cigarety a z kapsy vytáhl pomačkanou krabičku. „Strašná závislost,“ pronesl, když si znovu připaloval. „Prej se s tím skoro nedá přestat, co jsem slyšel. Horší než heroin nebo crack.“ Rozesmál se. „Tak to už jsem úplnej feťák.“

Zadíval se na mě přes stůl. „Byl jste někdy na něčem závislej? Nebo na někom?“

Nechal jsem za sebe promlouvat ticho.

„Chcete vědět, jestli jsem zabil svýho otce? Prosím vás. Já jsem to neudělal,“ procedil přes rty stažené v afektovaném úšklebku. „Chytili toho špatnýho.“

Informace, které mám šířit dál.

Přesně to říkala, pamatoval jsem si to správě. A brzy jsem také přišel na to, co tím mínila.

Zastavil jsem na příjezdové cestě a vystoupil z auta. Před žhavými paprsky slunce, které vystoupalo vysoko na oblohu, se nedalo nikam uniknout a já jsem přemýšlel, jak musí být pro zmrzačeného člověka obtížné pohybovat se v tomhle parnu na kolečkovém křesle.

Zaklepal jsem na dveře domu, kde bydlel Will Goodwin, a ustoupil o krok dozadu. Řady pečlivě upravených záhonků, které jsem před několika týdny viděl poprvé, rozkvetly nádhernými, barevnými květinami. Zaslechl jsem zavrzání gumových kol o dřevěnou podlahu a chvíli nato se dveře otevřely.

„Pan Goodwin? Dobrý den. Nevím, jestli si na mě pamatujete, mluvili jsme spolu před pár týdny.“

„No jasně,“ pravil s úsměvem, „vy jste ten spisovatel. Nečekal jsem, že se tu ještě ukážete. Máte další otázky?“

Goodwin se culil od ucha k uchu. Ode dne, kdy jsem ho viděl poprvé, se hodně změnil. Vlasy mu zhoustly a pěkně zarovnanou jizvu na čele, neblahou památku na osudný útok tyčí, skrývaly volné kadeře. I Will si nechával narůst bradku. Dodávala jeho tváři neústupný výraz, působil odhodlaněji.

„Jak se vám daří?“ zajímal jsem se.

Rukou pokynul k vozíku. „Náhodou, pane spisovatel, jsem udělal docela pokrok. Jste hodný, že se ptáte. Paměť se mi vrací po malých kousíčkách, ale každý den si vzpomenu na něco nového. Ne na ten útok, tam mám pořád úplné zatmění a pochybuju, že se to kdy vyjasní. Ale naskakují mi zážitky ze školy, poznatky ze seminářů, vybavuju si knížky, které jsem četl, na jaké předměty jsem chodil a tak. Takže mám aspoň takovou malou radost ze života.

V rámci mezí… Začínám si myslet, že by ta moje budoucnost nemusela vypadat jenom černě.“

„To je dobře, to jsem vážně moc rád.“

Pousmál se, popojel s křeslem dozadu, trochu se nadzdvihl na rukou a poposedl. Pak se ke mně zvědavě naklonil. „Ale proto jste nepřišel, že ne?“

„Ne.“

„Zjistil jste něco? O tom přepadení?“

Přikývl jsem. Rozjařené rysy mu ztuhly ve tváři. Viděl jsem, jak se ke mně snaží naklonit ještě víc, upíral na mě dychtivý pohled a rozčileně mě pobízel:

„Co? Tak mi to řekněte! Na co jste přišel?“

Na okamžik jsem zaváhal. Věděl jsem, co bych mohl způsobit a jakou mám moc. Napadlo mě, jestli totéž běží hlavou soudcům, když slyší rozhodnutí poroty. Vinen. Čas vynést rozsudek.

„Vím, kdo vás napadl.“ Pozoroval jsem jeho reakci. Přes tvář mu přeletěl temný stín, a jako by prohloubil nevelkou vzdálenost mezi námi. Willovi se v očích zračila sžíravá, černá nenávist, roztřásly se mu ruce a rty sevřel pevně k sobě.

„Vy víte, kdo mi to udělal?“ procedil mezi zuby.

„Ano. Potíž je v tom, že s tím, co jsem zjistil, nemůžete jít na policii, nikdo by na tom nedokázal postavit případ a už vůbec byste nemohl počítat s tím, že by se dostal k soudu.“

„Ale“ – rozrušením se téměř zajíkal – „kdo to udělal, to víte? Víte to jistě?“

„Ano, jsem si naprosto, stoprocentně jistý. Nade vší pochybnost. Ale, jak říkám, není to ten typ informace, kterou byste mohl předat policii. Rozumíte mi?“

„Chci vědět, kdo to byl.“ Řekl to tiše, ale odhodlaně a neústupně. Z tónu jeho hlasu mě zamrazilo. „Kdo mi to udělal?“

Sáhl jsem do kufříku a podal mu kopie policejních snímků Michaela O’Connella. Ze dvou důvodů, řekla Catherine. Tohle byl ten druhý.

„To je on?“

„Ano.“

„Kde je?“

Dal jsem mu další papír. „Ve vězení. Na tom papíre máte jeho adresu, vězeňské číslo, pár slov o tom, za co ho odsoudili a na jak dlouho, a předběžné datum, kdy může zažádat o podmínečné propuštění. Je to až za spoustu let, ale máte to tam – včetně telefonního čísla, na kterém se dozvíte podrobnější informace, kdybyste měl pocit, že je potřebujete.“

„Víte to naprosto jistě?“ opáčil znovu nevěřícně.

„Naprosto. Na sto procent.“

„Proč jste mi to přišel říct?“

„Domnívám se, že máte právo to vědět.“

„Jak jste to zjistil?“

„Na to se, prosím, neptejte.“

Zarazil se, ale pak přikývl. „Dobře. Tak jo.“

Pohlédl na fotografie a pak na papír s poznámkami. „Tohle je docela drsné místo, tohleto vězení, ne?“

„To ano. Dostane pořádně zabrat.“

„Na takovém místě může člověk přijít snadno k úrazu, že jo, tam se může stát skoro cokoliv.“

„To je pravda. Někdo vás klidně zabije pro balíček cigaret. Sám to říkal.“

Kývl. „To si umím představit.“

Zažíral do dáli za mými zády a zamyšleně pronesl: „No, člověk má pořád nad čím přemýšlet.“

Poodstoupil jsem a chystal se odejít, ale náhle se mi zatočila hlava a polilo mě horko. Co jsem to teď vlastně udělal? běželo mi hlavou.

Will Goodwin seděl nehybně v křesle, svaly na rukou ztuhlé napětím, pohled upřený do prázdna. „Děkuju,“ vypravil ze sebe. Jediné slovo neslo celou tíhu jeho kruté vzpomínky. „Děkuju, že jste na mě nezapomněl, a děkuju i za tohle.“

„No, tak já půjdu.“ Ale něco tu po mně navždy zůstane.

„Ještě na něco bych se chtěl zeptat,“ vyhrkl znenadání. „Vy víte, proč mi to udělal?“

Zadržel jsem dech. „Ano,“ hlesl jsem.

Znovu ten stín ve tváři. Spodní ret se mu rozechvěl.

„No, tak proč?“ sotva tu otázku dokázal vyslovit.

„Protože jste políbil špatnou dívku.“

V šoku se mu nedostávalo vzduchu, jako když člověk spadne z velké výšky a vyrazí si dech. Snažil se strávit, co jsem mu právě řekl. „Protože jsem políbil…“

„Ano. Tehdy poprvé a naposled. Ten jediný polibek.“

Zdálo se, že se mu hlavou honí tisíce otázek. Nic však neřekl, jen nechápavě zavrtěl hlavou. Viděl jsem, jak mu na ruce, jíž svíral kolo vozíku, zbělely klouby. Hluboko uvnitř v něm právě zakořenil strom chladného, drtivého hněvu, jehož sílu jsem si nedokázal, a ani nechtěl představit.

Adresa na papírku, který mi dala Catherine, mě dovedla k muzeu umění, jež nesídlí ani v New Yorku, ani v Bostonu. Chvíli po páté hodině odpoledne se po chodnících valily masy lidí, kteří mířili domů z práce, a silnice pod náporem dopravy začínaly praskat ve švech. Slunce se pomalu schovávalo za střechy kancelářských budov a městem se rozeznívaly první tóny symfonie nočního života, sem tam oživené trylkem autobusových motorů a příležitostným zatroubením klaksonů. Hudební kulisu doplňovalo neutuchající štěbetání hlasů. Stál jsem pod širokými schody muzea a nechal se omývat proudem odcházejících pracovníků i návštěvníků jako kámen v prudké řece. Nespouštěl jsem oči z východu, ačkoliv jsem pochyboval, že bych ji mezi stovkami ostatních rozpoznal. Ale pak jsem ji spatřil. Ani na vteřinu jsem nezaváhal. Netuším, jak jsem si mohl být tak jistý, ale byla to ona. V tu dobu odcházelo z galerie mnoho dívek jejího věku, ve tváři stále stejný výraz, z nějž byla patrná únava po celém dni, všechny s batohem na zádech nebo s taškou přes rameno. Každá z nich zářila krásou a půvabem, každá z nich byla svým způsobem okouzlující. Ale Ashley jako by měla ode všeho o trošku víc, byla neodolatelná. Vyšla v obležení kamarádů; nadšeně plánovali nějakou společnou akci, která měla proběhnout tak za dva, za tři dny. Díval jsem se, jak schází dolů ze schodů. Nastalé šero jako by podtrhlo její vzhled, lehký podvečerní vánek unášel její smích. Když proplouvala kolem mě, chtěl jsem zašeptat její jméno. Zeptat se jí, jestli to, co vidí v životě před sebou, stálo za to, čím si všichni museli projít. Včas mi ale došlo, že by to vůči ní nebylo spravedlivé. Odpověd přinesou až dny budoucí, ona ji znát nemohla.

A tak jsem tam jen tak stál a pozoroval ji. Myslím, že si mě ani nevšimla.

Snažil jsem se odhalit něco v jejím hlase, něco v její chůzi, něco, co by mi prozradilo víc. V jedné chvíli se mi zazdálo, že jsem to objevil, že jsem našel, co jsem hledal. Ale ruku do ohně bych za to nedal. Sledoval jsem Ashley očima, dokud ji nepohltil dav lidí a nezmizela v hlubinách vlastního života.

Pokud to opravdu byla ona. Místo Ashley jsem možná pozoroval Megan nebo Sue, mohla to být i Katie či Molly anebo Sára. Ale to možná nehraje roli.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai