Vražedné Alibi

John Katzenbach

Domino (2008)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Matthew Cowart je rutinér. Rozvedený, osaměle žijící chlap, který v redakci novin sepisuje jeden článek za druhým. Nerozhodí ho ani dopisy, v nichž se mu neznámí lidé svěřují, jaké křivdy na nich napáchal nespravedlivý justiční systém. Samozřejmě, zase další nevinný chudák, ušklíbne se Matthew ironicky, když dopisy hází do koše. Pak ale dostane dopis od Roberta Fergusona, černocha, který má být brzy popraven za znásilnění a vraždu bílé dívky. I Ferguson se cítí být obětí nenávisti a rasových předsudků, ale od ostatních pisatelů se liší – výměnou za zproštění viny nabízí Cowartovi jméno skutečného vraha.

Takovouto nabídku nemůže Cowart odmítnout. Následná smršť investigativních článků vede nejen k Fergusonově propuštění, ale napomůže Cowartovi k získání prestižní Pulitzerovy ceny. Z polozapomenutého pisálka se stává oslavovaný hrdina a mediální celebrita – a také štvanec, který se proti vlastní vůli zapletl do hry se smrtí, v níž je pouhým pěšákem…

Copyright (0 1992 by John Katzenbach

Translation (0 2008 by Klára Míčková

Cover design © 2008 by DOMINO

Z anglického originálu JUST CAUSE,

vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, New York 1993,

přeložila Klára Míčková

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková úprava: Lukáš Foldyna

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pech

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v září 2008

ISBN 978-80-7303-410-8

Tuto knihu věnuji své matce a památce tří mužů: V. A. Eagla, Wm. A. Nixona a H. Simonse.

Děkuji zejména svým přátelům Joeovi Oglesbymu z deníku Miami Herald a Athelii Knightové z Washington Post, jejichž moudré rady mi při psaní této knihy mnohé ulehčily. Toto dílo by samozřejmě nemohlo vzniknout bez podpory a shovívavosti mé ženy Madeleine Blaisové a mých milovaných dětí.

Kdo zápasí s nestvůrami, ať se má na pozoru, aby se přitom nestal nestvůrou. A hledíš-li dlouho do propasti, vhlédne pak propast do tebe.

FRIEDRICH WILHELM NIETZSCHE,

Mimo dobro a zlo: předehra k filosofii budoucnosti¹}

Cesta do pekla je lemována dobrými úmysly, nikoliv těmi špatnými.

GEORGE BERNARD SHAW, Z revolucionářovy příručky‘

ČÁST PRVNÍ

VĚZŇOVÉ

A KDYŽ TU CENU OBDRŽÍŠ, ZAŽERTUJÍ – TEĎ ZNÁŠ PRVNÍ VERŠ SVÉHO NEKROLOGU.

1/

ODBORNÍK NA NÁZORY

Onoho nevlídného rána, kdy otevřel obálku od neznámého pisatele, se Matthew Cowart probudil sám do nedůvěryhodné náhražky zimy. Čerstvý severní vítr po půlnoci lehce zesílil, odvál noční temnotu a oblohu pokryl špinavou šedí, za níž se ztrácel pravý obraz města. Studená bríza svištěla mezi vějířovitými listy vzrostlých palem, které do sebe v nelítostném souboji narážely jako stovky ostrých mečů.

Sotva vyšel Cowart na ulici, nahrbil se proti ostrému větru a zalitoval, že si pod sako neoblékl svetr. Každoročně přišlo pár takových dní; dní, které věštily jen sychravé počasí, pochmurnou oblohu a prudký vítr. Obzvlášť těžce nesli tento žertík přírody turisté, kteří se naBruceně procházeli po Miami Beach v huňatých svetrech. Postarší kubánské ženy ze čtvrti Little Havana zabalené v teplých vlněných kabátech proklínaly vítr se stejnou vervou, s jakou v létě zatracovaly ostré paprsky slunce, před nimiž se musely chránit širokými slunečníky. V kokainových doupatech Liberty City se proháněla meluzína všemi krysími děrami, co jich jen v každém domě bylo, feťáci se třásli zimou a obtížně zápasili se svým nádobíčkem. Brzy se však město zase vrátilo do starých, upocených a protivně lepkavých kolejí.

Pouhý den, možná dva, pomyslel si, když svižně kráčel po chodníku. Potom se s novou silou vrátí teplý vítr z jihu a všichni na zimu rychle zapomeneme.

Matthew Cowart proplouval životem s nenucenou lehkostí.

Souhrou různých okolností a nešťastných náhod prožíval střední věk bez obvyklých propriet – rychlý rozvod jej odřízl od ženy a dcery, neúprosná smrt jej připravila o oba rodiče. Přátelé postupně sklouzli do vlastních uzavřených životů naplněných úspěšnými kariérami, houfy dětí, leasingovými splátkami a hypotékami.

Pár z nich se ho snažilo vtáhnout mezi sebe a jistou dobu jej zvali na společné výlety či večírky. Čím déle však přivykal samotě, tím více si jí užíval, a tak postupem času pozvání řídla, až ustala úplně. Cowartův společenský život se rozpínal od příležitostných pracovních oslav po zdvořilostní konverzaci s prodavačkami v supermarketu. Neměl žádnou milenku, což v něm vyvolávalo nepatrné rozpaky. Skromný byt v masivní výškové budově z padesátých let s výhledem na zátoku měl zařízený starým nábytkem a knihovnami nacpanými detektivkami a populárně naučnými publikacemi skutečných kriminálních případů. Kuchyňskou výbavu tvořilo sice otlučené, přesto stále funkční praktické nádobí a na stěnách viselo pár nevýrazných zarámovaných fotografií.

Někdy jej napadalo, že jeho život upadl do jednotvárné šedi ve chvíli, kdy mu žena odvedla dceru. K ukojení vlastních potřeb mu stačil pravidelný pohyb – denně běhat deset kilometrů v parku v centru města či si čas od času zaházet na koš s neznámými spoluhráči v tělocvičně YMCA – a práce v novinách. Nezvyklé svobody si dokázal užívat plnými doušky, ale absence jakýchkoliv závazků jej lehce znepokojovala.

Silné poryvy větru neustávaly. Prudce škubaly trojicí vlajek na stožárech před hlavním vchodem do žlutě omítnuté hranaté budovy deníku Miami Journal. Cowart se na chvíli zastavil a vzhlédl. Název novin byl vyveden obrovskými rudě blikajícími písmeny nad průčelím domu. Slavný deník byl proslulý svou bojovností a nezměrným vlivem na mnoho společenských událostí. Na opačné straně shlížela budova do zátoky. Mohutné vlny se tříštily o přístavní hráz, na kterou se vykládaly obrovské role novinového papíru. Kdysi pojídal v místním bufetu sendvič a pozoroval poklidné moře, když spatřil rodinu kapustňáků, jak vesele dovádí v bledě modré vodě sotva deset metrů od nakládacího prostoru. Nehybnou hladinu vždy nečekaně prorazil hnědý hřbet, aby o pár vteřin později s plesknutím dopadl zpět a ponořil se do hlubin. Cowart se tehdy rozhlédl po okolních stolcích, ale nenašel nikoho, s kým by se o svůj zážitek mohl podělit. Následující dny pak při obědě pokaždé soustředěně pozoroval zelenomodré vlny v marném čekání na letmý záblesk mohutných těl vodních savců. Právě to měl na Floridě nejraději – zdálo se, jako by tento stát obklopovala neviditelná džungle, která si mohla kdykoliv podmanit zdánlivě nepřemožitelnou civilizaci a vrátit ji zpět do bodu nula. Deník publikoval nepřeberné množství článku o tříapůlmetrových aligátorech, kteří zabloudili až k dálničním nájezdům a zastavili dopravu. Cowart tyto příběhy miloval – dávnověká bestie tváří v tvář moderním vymoženostem.

Cowart spěšně prošel dvojitými dveřmi, které vedly do hlavní redakce deníku, mávl na pozdrav recepční, jež seděla částečně skrytá za panelem s telefony, a očima přejel stěnu vedle vchodu, na níž se vyjímaly všemožné pamětní desky, citáty a vyznamenání. Přehlídka ocenění zahrnovala několik Pulitzerových, Kennedyových, Cabotových a Pylesových cen a vedle nich také několik plaket s poněkud všednějšími jmény. Reportér se zastavil u řady schránek na dopisy a z té své vyzvedl hromádku ranní pošty. Zběžně proletěl obvyklá prohlášení pro tisk, oficiální politická oznámení a upozornění, která denně přicházela od kongresové delegace, z kanceláře starosty, od správce okresu a z různých policejních sborů a poukazovala na události, jimž by měl tisk podle jejich soudu věnovat náležitou pozornost. Při pomyšlení na to, kolik peněz se na podobně zbytečné snažení vyplýtvá, si Cowart zhluboka povzdechl. Jeden dopis však jeho pozornost přece jen upoutal.

Vytáhl z kupky tenkou bílou obálku, na níž bylo pevným rukopisem tiskacími písmeny napsáno jeho jméno a adresa. V rohu pak stála adresa zpáteční – P. O. Box ve Starke v severní části Floridy. Státní věznice, napadlo ho okamžitě.

Nechal dopis nahoře na hromádce a vydal se ke své kanceláři. Cestou pokynul několika novinářům, kteří přišli do práce dřív a už horečně vyřizovali telefonáty. Zamával redaktorovi místních zpráv, jenž s nohama na stole uprostřed místnosti pročítal nejnovější vydání deníku. Pak konečně došel ke dveřím v zadní části redakce s označením KOMENTÁŘE. V půli cesty ke své buňce zaslechl známý hlas.

„Á, náš rebel je tu dneska brzo. Copak tě přinutilo dovalit se dřív než zbytek davu? Děláš si snad starosti s nepokoji v Bejrútu? Nebo že bys nemohl spát kvůli prezidentovu ozdravnému ekonomickému programu?“

Cowart se naklonil přes dělicí přepážku. „Dobré ránko, Wille. Jen jsem chtěl využít tarifních výhod a zavolat dceři meziměsto.

Všechny ty mučivé a naprosto zbytečné starosti s radostí přenechám tobě.“

Will Martin se rozesmál a gestem hodným spíše žáka základní školy než stárnoucího muže si odhrnul pramen bílých vlasů z očí. „Jen do toho. Pořádně zneužij velkorysé finanční dotace našeho milovaného podniku. A až skončíš, mrkni na článek v regionální příloze. Vypadá to, že jeden ze ctihodných pánů v černém taláru uzavřel hodně výhodný obchod se starým kamarádem, kterého zadrželi za řízení pod vlivem. Možná by to mohl být dobrý námět pro tvé oblíbené tažení á la Zločin a trest.“

„Kouknu na to, dík,“ zahlaholil Cowart.

„Dneska je venku pěkně hnusně,“ postěžoval si Martin. „Člověk by klidně mohl žít někde na Aljašce a ne tady na jihu, když se ráno cestou do práce stejně třese jako osika.“

„Tak to bysme tomu počasí mohli zkusit zavařit v nějakém komentáři. Stejně se pořád snažíme ovlivnit nebesa, tak by nás třeba konečně poslechla. Kdoví?“

„Na tom něco je.“ pousmál se Martin.

„To je totiž zas téma přesně pro tebe,“ dodal Cowart.

„Taky fakt,“ přitakal Martin. „Na rozdíl od tebe totiž nejsem skrz naskrz prožraný hříchem, a tudíž mám s Všemohoucím mnohem lepší vztahy. Což se při téhle práci docela hodí.“

„To ovšem jen proto, že už jsi setkání s Ním mnohem blíž než já.“

Cowartúv kolega se rozchechtal. „Člověk se od tebe dočká jenom diskriminace,“ namítal se zdviženým prstem. „Jedno jestli jde o staré nebo jiné lidi. A nejspíš jsi taky sexista, rasista a pacifista

– o ostatních –lidech nemluvě.“

Cowart se se smíchem přesunul k pracovnímu stolu a položil na něj hromádku dopisů, tenkou bílou obálku stále nahoře. Natáhl se pro ni a druhou rukou vytáčel telefonní číslo bývalé manželky. S trochou štěstí je chytím u snídaně, běželo mu hlavou.

Přidržel sluchátko ramenem, aby uvolnil druhou ruku, zatímco čekal na spojení. Obálku se mu podařilo otevřít, zrovna když se na druhém konci ozval vyzváněcí tón. Vytáhl jediný list žlutého linkovaného papíru.

Vážený pane Couvarte,

trávím poslední chvíle života v cele smrtí\ neboť mě chtějí

popravit za zločin, který jsem NESPÁCHAL

„Haló?“

Cowart nechal ruku s dopisem klesnout ke kolenům. „Ahoj, Sandy, tady Matt. Jen jsem chtěl mluvit s Bečky. Doufám, že neruším.“

„Ahoj, Matte.“ V jejím hlase rozpoznal nepatrné zaváhání. „Nerušíš, akorát už jsme na odchodu. Tom musí být dneska brzo u soudu, takže ji veze do školy a…,“ odmlčela se, ale po chvíli řekla: „Ale to nevadí, stejně s tebou taky potřebuju mluvit. TI dva už ale docela spěchají, tak to, prosím tě, urychli, jestli můžeš.“

Cowart na okamžik zavřel oči. Přemohl jej bolestný pocit z toho, že ztratil možnost účastnit se každodenních radostí i starostí své jediné dcery. Představoval si rozlité mléko u snídaně i večerní čtení pohádek, jak ji drží za ruku, když náhle onemocní, nebo obdivuje obrázky, co malovala ve škole. Potlačil zklamání a nahlas řekl: „Jasně, jen ji chci pozdravit.“

„Zavolám ji.“

V telefonu to zarachotilo, jak Sandy položila sluchátko na stolek, a v nastalém tichu se Matthew Cowart znovu zadíval na slovo vyvedené tiskacími písmeny: NESPÁCHAL.

Vzpomínal na den, kdy se s bývalou manželkou seznámili. Narazili na sebe v redakci novin Michiganské univerzity. Byla drobounká a náruživost, s jakou se pouštěla do práce, jako by jejímu vzrůstu snad ani nepříslušela. Studovala tehdy grafické designérství a pracovala v novinách na částečný úvazek. Starala se o úpravu a rozvržení jednotlivých článků, vytvářela nadpisy a dělala stránkové obtahy. To vše za takového soustředění, že sotva slyšela zvonění telefonu a nevnímala ani přisprostlé vtípky, které v rozjívené redakci zněly téměř bez ustání. Jediný pohyb, jenž nesouvisel s její prací, prováděla, když si z čela odhrnovala loknu vlnitých kaštanových vlasů. Její život charakterizovala přesnost a pevná pravidla a v jejích postojích se zračila povaha obezřetného návrháře. Jako dcera kapitána hasičského sboru v městě na středozápadě, jenž zahynul při výkonu služby, a učitelky na základní škole usilovala o lepší živobytí. Netoužila po přepychu, ale chtěla si dopřát pohodlí. Cowartovi připadala nádherná, a přestože její přání mu trochu naháněla strach, byl mile překvapen, když přijala jeho první pozvání na rande. A ještě víc, když po několika schůzkách svolila k milování.

Cowart ve školních novinách působil jako sportovní redaktor, což Sandy považovala za naprostou ztrátu času. Svalnatci v prapodivných oblečcích, kteří se honí za různě tvarovanými míči, co na tom, ušklíbla by se. Pokoušel se jí přiblížit dobrodružnou povahu zápasů, ale neuspěl. Zanedlouho přestoupil do oddělení zpráv, a jak se vztah se Sandy utužoval, věnoval jednotlivým událostem víc a víc času. Trávil nekonečné hodiny sledováním jejich vývoje a užíval si je, miloval přenášení myšlenek na papír. Ona věřila, že ho psaní jednou proslaví, a kdyby to ne, že bude alespoň pokládán za důležitého novináře. Bez váhání jej následovala, když dostal první nabídku z malého středozápadního plátku. Byli spolu i o šest let později; téhož dne, kdy mu Sandy oznámila, že čeká dítě, dostal nabídku z Miarni Journal. On vyrážel na dráhu soudního reportéra, ona na dráhu matky.

„Tatínku?“

„Ahoj, zlatíčko.“

„Ahoj, ta ti. Maminka říkala, že spolu můžeme mluvit jenom chviličku. Musíme jet do školy.“

„Taky tam máte takovou zimu, broučku? Obleč si nějakou teplou bundu.“

„Neboj. Tom mi koupil bundu s pirátem, je celý oranžový jako dresy Bukanýrů. Dneska si ji vezmu na sebe. A taky jsem viděla několik hráčů doopravdy. Byli na pikniku, kde se sbíraly peníze na charitu.“

„To je skvělé,“ odvětil Matthew. Zatraceně, dodával v duchu.

„Jsou fotbalisti důležití, tatínku?“

Pousmál se. „Tak trochu.“

„A stalo se ti něco?“

„To víš, že ne, broučku, jak tě to napadlo?“

„Protože ráno většinou nevoláš.“

„Když jsem se dneska probudil, hrozně jsi mi chyběla, tak jsem tě jenom chtěl slyšet.“

„Ty mi taky chybíš. Vezmeš mě zase do Disney Worldu?“

„Letos na jaře, slibuju.“

„Tak já už musím jít, Tom už na mě čeká. Jo, a hádej co! Máme ve druhé třídě takový zvláštní klub, jmenuje se to stoknihový klub. A když přečteš sto knih, dostaneš cenu. A já jsem je právě dočetla!“

„No výborně! Cos vyhrála?“

„Dostanu zvláštní diplom a na konci roku se uspořádá oslava.“

„Bezva. A jakou knížku máš nejraději?“

„To je jasné, přece tu, co jsi mi poslal – Nerozhodný drak,“ zasmála se. „Protože mi připomíná tebe.“

Smál se spolu s ní.

„Tak já už musím,“ zopakovala.

„Tak jo. Mám tě moc rád a nezapomeň, jak mi chybíš.“

„Ty mně taky, tak ahoj.“

„Ahoj,“ hlesl, ale to už Bečky odběhla pryč.

Trvalo ještě pár vteřin, než se k telefonu vrátila bývalá manželka. Bez váhání se ujal slova.

„Charitativní piknik s hráči amerického fotbalu?“

Cowart si podvědomě přál nenávidět muže, jenž ho vedle Sandy nahradil. Chtěl jej nenávidět za to, čemu se věnoval, tedy firemnímu právu, za jeho vizáž, tedy mohutnou hruď a svalnaté tělo, podle kterého by se dalo soudit spíš na člověka, jenž tráví každou volnou chvíli v posilovně exkluzivního klubu, a toužil v něm vidět krutého, bezohledného milence, mizerného nevlastního otce a neschopného zaopatřovatele. Jenže Tom byl pravým opakem všech Cowartových negativních představ. Nedlouho poté, co mu jeho bývalá manželka oznámila, že se budou brát, se Tom – bez Sandyina vědomí

– vypravil do Miami, aby Cowarta poznal. Dali si spolu dobrou večeři a vypili pár skleniček, ale pravý účel Tomovy návštěvy zůstával dlouho nejasný. Teprve po druhé lahvi vína oznámil Cowartovi na rovinu, že se ho v žádném případě nebude pokoušet nahradit v očích jeho dcery, ovšem vzhledem k tomu, že formálně jeho místo zastávat bude, udělá vše pro to, aby i jeho měla Bečky upřímně ráda. Cowart mu věřil a cítil podivné uspokojení i úlevu. Objednal další láhev a uvědomil si, že se mu jeho následovník vlastně docela líbí.

„To zařizovala advokátní kancelář. Sponzorují charitativní akce United Way v Tampě, a tak se k tomu dostali i ti hráči. Bečky z nich byla celá pryč, ale to jí Tom samozřejmě neřekl, kolik zápasů Bukanýři v poslední sezóně vyhráli.“

„To bylo rozumné.“

„Asi jo. Musím říct, že větší chlápky jsem v životě neviděla,“ pravila Sandy se smíchem.

Na chvíli se odmlčela, než pokračovala. „A jak se máš ty? Jak je v Miami?“

Rozesmál se. „V Miami je pěkná zima, z čehož všichni vysilují. Znáš to, nikdo nevlastní ani teplý kabát, natož aby měl v domě topení. Všichni se klepou a budou bláznit, dokud se zase neoteplí. Ale mně je dobře, dokážu se přizpůsobit.“

„Pořád tě trápí ty noční můry?“

„Ani ne. Čas od času, ale zvládám to.“

Věděl, že téhle nevýznamné lži stejně neuvěří, ale také, že ji bez řečí přijme a nebude jej trápit dalšími otázkami. Noci bytostně nesnášel a při pomyšlení na ně se nepříjemně otřásl.

„Mohl by ses na někoho obrátit o pomoc, noviny by ti to přece proplatily.“

„Zbytečná ztráta času. Už měsíce se mi nic zlého nezdálo,“ zalhal okatě.

Na druhé straně telefonu se ozvalo hlasité povzdechnutí.

„Co se děje?“ otázal se.

„No,“ zaváhala, „asi bych ti to měla prostě říct. Bez vytáček.“

„Tak mi to prostě řekni.“

„Čekáme s Tomem dítě. Bečky už nebude sama.“

Trochu se mu zatočila hlava a mísil se v něm tucet různých pocitů. „No teda. Tak to gratuluju.“

„Díky,“ hlesla Sandy. „Ale myslím, že to úplně nechápeš.“

„Nechápu co?“

„Bečky teď bude součástí rodiny mnohem víc než dosud.“

„No a?“

„Tobě to vážně nedochází, že ne? Co se stane. Že na to doplatíš nejvíc právě ty, že v jejím životě pomalu ztratíš své místo. Já se tedy obávám, že přesně to se stane. Už tak je to pro ni těžké, když bydlíš na druhém konci státu.“

Jako by mu někdo vlepil pořádnou facku. „Já nejsem ten, kdo žije na druhém konci státu. To ty ses odstěhovala.“

„To už jsme probrali tisíckrát,“ odpověděla Sandy a po chvíli pokračovala. „Každopádně se toho dost změní.“

„Nechápu, proč by…,“ koktal.

„Věř mi,“ přerušila ho. Z tónu jejího hlasu bylo patrné, že svá slova pečlivě zvažovala. „Bude na tebe mít mnohem méně času, tím jsem si jistá. Hodně jsem o tom přemýšlela.“

„Takhle jsme se ale nedohodli.“

„Oba víme, že dohoda se muže kdykoliv změnit.“

„S tím nesouhlasím,“ vyštěkl a do hlasu se mu začínal vkrádat vztek.

„No,“ pravila stroze, „já se touhle diskuzí nehodlám rozčilovat. Uvidíme, jak se všechno vyvine.“

„Ale…“

„Musím končit, Matte. Jen jsem chtěla, abys to věděl.“

„Skvělé,“ ucedil. „To ti moc děkuju“

„Můžeme si o tom promluvit někdy jindy. Jestli bude o čem.“ No jasně, blesklo mu hlavou. Až si popovídáš s právníky a sociálními pracovníky a úplně mě odstřihneš od všeho dění. V hloubi duše věděl, že to není pravda, ale odmítal si to připustit.

„Nediskutujeme tu o tvém životě,“ dodala ještě. „Už dávno ne. Teď jde o mě a o můj život.“

S těmito slovy zavěsila.

Mýlíš se, pomyslel si a rozhlédl se po svém pracovním prostoru. Zadíval se malinkým oknem na břidlicovou oblohu a pak sklopil zrak zpět ke slovu z dopisu: NESPÁCHAL.

Všichni jsme nevinní, říkal si v duchu. Nejtěžší však je to dokázat.

Ve snaze co nejrychleji zapomenout na telefonní rozhovor se znovu začetl do psaní.

4. května 1987 jsem zrovna přijel domů, respektive k babičce, do města Pachoula v okrese Escambia. V té době jsem dokončoval prvni ročník na univerzitě Rutgers v New Jersey. Po několika dnech si pro mě do babiččina domu přišla míst ni policie. Odvedli mě k výslechu ohledně znásilnění a vraždy, které se odehrály pár kilometrů od mista, kde jsme s babičkou bydleli. Oběti bylo bílé děvče, Já jsem černoch. Očitý svědek viděl zelený ford sedan podobný tomu, jaký jsem v té době vlastnil, jak odjíždí z mista, kde dívka zmizela. Drželi mě na stanici šestatřicet hodin v kuse. Bez jídla, bez vody, beze spánku, a především bez možnosti promluvit si s právníkem. Zástupci šerifa mě několikrát podrobili krutému bití. Mlátili mě přehnutým telefonním seznamem, protože po něm nezůstávají stopy na těle. Vyhrožovali, že mě zabijí. Jeden z nich mí u hlavy držel revolver a neustále mačkal spoušť. Úderník vždy narazil do prázdného válce. Po tom všem mi řekli, že pokud se přiznám, všechno bude v pořádku. Byl jsem vyděšený a vyčerpaný, takže jsem udělal, co mi řekli. Neznal jsem podrobnosti, ale nechal jsemje, aby mi je nadiktovali, a tak vzniklo mé přiznání. Po tom, čemu mě vystavili, bych se byl přiznal k čemukofív.

JÁ TO VŠAK NEUDĚLAL!

Během následujících hodin jsem se pokoušel své doznání odvolat, ale bez úspěchu. Veřejný obhájce mě před soudním řízením navštíví! Všeho všudy třikrát. Neobtěžoval se s žádným vyšetřováním, nesnažil se najít svědky, kteří by mohli potvrdit, že jsem se v době spáchání onoho trestného činu nacházel úplnějinde, a nenamáhal se ani zpochybnit nezákonně vynucené přiznání. Porota, v níž nezasedal jediný člen černé pleti, mě po vyslechnutí důkazů odsoudila během hodinového rokování. Další hodinu jim trvalo, než se shodli na výši trestu – doporučili ten nejvyšši. Bílý soudce s nimi bez okolků souhlasil. Nazval mě krvelačnou bestií, která by měla být vyvedena před budovu a zastřelena.

Už třetím rokem čekám ve vězení na smrt. Z celého srdce doufám, že soudy zruši můj rozsudek při odvolání, ale to by mohlo trvat ještě několik let. Mohl byste mi pomocí? Od spoluvězňů jsem se dozvěděl, že ve svých komentářích odsuzujete trest smrti. Jsem nevinný člověk, který tomuto trestu stojí tváří v tvář kvůli rasistickému systému, jenž hraje v můj neprospěch. Do této situace mě dostaly předsudky, lidská nevědomost a zlo. Prosím, pomozte mi.

Připsal jsem sem jméno svého nového právníka a několika svědků. Vaše jméno figuruje na seznamu mých povolených návštěv pro případ, že byste se rozhodl přijet a promluvit si se mnou osobně.

A ještě něco. Nejen že jsem nevinný, aíe mohu Vám také říct jméno člověka, který zločin, za který mě odsoudili, skutečně spáchal.

Upřímně doufám, že mi pomůžete.

Robert Bari Ferguson

#212009

Státní vězení, Starke, FLA.

Cowart trávil informace obsažené v dopise několik minut. Proletěl psaní ještě několikrát a snažil se utříbit své dojmy. Výřečný styl a jasné formulace ukazovaly na inteligentního, vzdělaného muže, na druhou stranu vězňové, kteří tvrdí, že jsou nevinní, obzvláště ti, kterým hrozí trest smrti, nebyli ničím výjimečným

– právě naopak. Cowarta vždy fascinovalo, proč se většina lidí, i těch, kteří už zírali smrti do tváře, tolik upíná k obrazu nevinnosti. Platilo to i o nejkrutějších psychopatech a masových vrazích, kterým na lidském životě záleželo tak málo, že mluvit s někým pro ně znamenalo skoro totéž, jako onoho člověka zabít – kteří však zároveň, pokud čelili obvinění, zuby nehty bránili své zdání nevinnosti, dokud nenabyli přesvědčení, že by jim přiznání mohlo v něčem ulehčit. Jako by slovo samotné neslo jakýsi magický význam a představovalo něco úplně odlišného. Jako by všechny hrůzy, které přetrpěli, najednou vymazaly celou jejich minulost.

Tahle myšlenka v něm vyvolala vzpomínku na oči, které se objevovaly v jeho nočních můrách. Oči jednoho chlapce.

Tehdy v noci panovalo typické floridské letní vedro. Do rozbřesku zbývalo pár utahaných minut, když jej z hlubokého spánku vytrhlo pronikavé zvonění telefonu. Ozval se nevrlý hlas přepracovaného redaktora místních zpráv, jenž ho posílal na adresu sotva deset dvanáct bloků od Cowartova domu. Na dokonalou přehlídku hrůzy.

Pracoval v regionální redakci a zabýval se všeobecným děním, což v reálu znamenalo především vraždami. Po příjezdu na místo činu bloumal asi hodinu podél policejní pásky a čekal, až se něco stane. Mžoural tmou na udržovaný jednopodlažní dům s pečlivě zastřiženým trávníkem a nové BMW, jež parkovalo na příjezdové cestě. Typický středostavovský domov začínajícího podnikatele a jeho manželky. Kolem pobíhali forenzní technici, detektivové a soudní lékaři, ale co se vlastně stalo, nedokázal Cowart rozpoznat. Prostor kolem domu osvětlovaly jen červenomodré záblesky majáků policejních vozů. Světlo jako by ve vlhkém ovzduší houstlo a halilo celé místo do barevného závoje. Několik sousedů se odvážilo ven a jednomyslně se shodovalo na popisu manželského páru – milí, přátelští, ale stranili se společnosti. Reportérským uším zněla tato slova jako litanie; zavraždění se podle svědků vždy stranili společnosti, ať už to tak doopravdy bylo nebo ne. Jako by sousedé pojednou cítili neodkladnou potřebu se distancovat od nenadálé, hrůzné události, která je zastihla zcela nepřipravené.

Konečně spatřil známou tvář. Zasloužilý detektiv Vernon Hawkins vyklouzl z domu bočním vchodem, aby se vyhnul probleskujícímu světlu i televizním kamerám, a vyčerpaně se sesunul u kmene nedalekého stromu.

Cowart znal Hawkinse už léta. Policejní veterán jej provedl bezpočtem případů a z nějakého důvodu si mladého reportéra oblíbil. Často mu dával tip na dobrý příběh, nejednou mu dal nahlédnout do důvěrných materiálů a objasňoval záležitosti, které měly zůstat v tajnosti. Zasvěcoval jej do tajů práce vyšetřovatele vražd, a Cowart tak dostal možnost poznat i ty nejodpudivější stránky detektivova povolání. Tehdy v noci nenápadně podlezl žlutou policejní pásku a přistoupil k Hawkinsovi. Policista se nejprve zamračil, ale pak pokrčil rameny a pokynul Cowartovi, aby se posadil vedle něj.

Zapálil si cigaretu a chvíli civěl na její rozžhavený konec. „Tyhlety věcičky jsou jako vražda,“ usmál se trpce. „Postupně mě zabíjejí. Dřív to dělaly pomalu, ale jak stárnu, nabírají na síle.“

„Tak proč s tím nepřestaneš?“ otázal se Cowart.

„Protože jsem zatím neobjevil nic jiného, co by dokázalo vyhnat pach smrti z nosních dírek.“

Detektiv soustředěně potáhl. Nepatrná červená záře z rozžhaveného konce cigarety na okamžik zvýraznila vrásky v mužově strhaném obličeji.

Po chvíli mlčení se obrátil k reportérovi s otázkou. „A co že přivádí v hluboké noci na tohle místo tebe, Matty? Neměl bys být raději doma s tou svou krásnou ženuškou?“

„Ale no tak, Vernone.“

Detektiv se pousmál a opřel se hlavou o strom. „Skončíš stejně jako já. Nebudeš mít po nocích na práci nic lepšího, než obíhat místa činu.“

„Dej pokoj, detektive. Raději mi pověz, jak to vypadá uvnitř.“

Hawkins se krátce zasmál. „Nahý mrtvý chlápek. Někdo mu ve spánku podřízl hrdlo. A vedle něho nahá, mrtvá žena. I jí někdo ve spánku podřízl hrdlo. A všechno kolem jedna velká kaluž krve.“

„A dál?“

„Podezřelého jsme zadrželi.“

„Kdo je to?“

„Dospívající chlapec na útěku z domova v Des Moins. Ti dva si ho vyhlídli dneska večer. Vypravili se až do Fort Lauderdale, odkud si ho přivezli sem domů. Rádi to totiž dělali ve třech. Jenže tentokrát se to zvrtlo. Když si všichni užili, klukovi se najednou zdálo sto dolarů málo. Věděl, jaké mají auto, viděl to hezké okolí a tak, takže si umíš představit, jaký obrázek si udělal. Začali se hádat a hoch si přibral na pomoc starou dobrou břitvu. Pořád zatraceně dobrá zbraň. Prvním máchnutím trefil chlápkovu krční tepnu…“

Detektiv náhle prudce máchl rukou, aby demonstrativně předvedl vražedný pohyb.

„… a ten se svalí k zemi, jako by dostal ránu kulkou. Vychrchlá pár chuchvalců krve, a je po všem – žil akorát tak dlouho, aby si uvědomil, že zemře. Dost kruté rozloučení se životem. Manželka samozřejmě začne křičet a pokusí se o útěk. Jenže klučina ji chytí za vlasy, se škubnutím jí zvrátí hlavu nazad a bingo. Skutečná rychlovka, stačila vyrazit jediný poslední skřek. Ten zalarmoval souseda, který nás přivolal. Nespavec, co věnčil psa. Takže kluk měl nakonec smůlu. Chytili jsme ho přímo tady přede dveřma. Nakládal do auta všechno, co mu přišlo pod ruku – televizi, stereo i oblečení. Zakrvácený od hlavy až k patě.“

Policista pohlédl na udržovaný trávník a nepřítomně se otázal. „Jak zní Hawkinsovo první pravidlo ulice, Matty?“

Cowart se pousmál. Stárnoucí detektiv si na heslech zakládal. „První pravidlo zní, Vernone: Nikdy nevyhledávej potíže, protože v pravý čas přijdou samy od sebe.“

Detektiv mlčky přikývl. „Opravdu milý chlapec. Milé, psychopatické dítě. Tvrdí, že s tím nemá nic společného.“

„Ježíšikriste.“

„To není nic neobvyklého,“ pokračoval muž. „Z toho, co se stalo, nejspíš viní pana podnikatele a jeho ženušku. Kdyby se ho nepokoušeli podfouknout – víš, co myslím.“

„Ale…“

„Žádné výčitky svědomí, ani špetka lítosti nebo jiného lidského citu. Prostě obyčejné děcko. Nejdřív mi odvykládá, co přesně se stalo, a vzápětí řekne: ‚Já jsem nic neprovedl. Jsem nevinnej. Chci právníka/ Stojíme tam proti sobě, on celý od krve a nahlas tvrdí, že nic neudělal. Podle mě to tak vidí, protože to pro něj prostě nic neznamená. Asi. Bože můj…“

S pocitem marnosti se unaveně svezl po kmeni ještě níž. „A tušíš, kolik mu je? Patnáct. Před měsícem měl narozeniny. Měl by sedět doma a trápit se pupínky, domácími úkoly a holkama, a místo toho skončí na několik let někde v pasťáku, na to vsadím krk.“

Detektiv zaklonil hlavu a zhluboka si povzdechl. „Já jsem nic neprovedl. Nic jsem neudělal. Prokrista“

Napřáhl dlaň ke Cowartovi. „Podívej se na to. Je mi devětapadesát, sakra, za chvíli jdu do důchodu a člověk by řekl, že už mě nic nového nepřekvapí.“

V probleskujícím červenomodrém světle policejních majáků Cowart viděl, že se detektivovi ruka znatelně třese.

„Já prostě…,“ pokračoval detektiv, nespouštěje oči ze své roztřesené dlaně, „prostě jsem se dostal do fáze, kdy už nechci slyšet nic nového. Radši bych zhebl v přestřelce s nějakým podělaným zmetkem, než abych musel poslouchat dalšího chlápka, který provede něco tak strašného a pak o tom mluví způsobem, jako by to pro něj nic neznamenalo. Jako by nešlo o lidský život, ale jen o nějaký papírek od bonbónu, co prostě zmačkáš a zahodíš a je ti to jedno. Takže se vlastně nejedná o vraždu prvního stupně, ale jen o přestupek – znečišťování veřejného prostranství.“

Otočil se ke Cowartovi. „Chceš se podívat dovnitř?“ nabídl mu.

„Samozřejmě, jdeme na to,“ odvětil Cowart, možná až příliš rychle.

Hawkins se na něj zkoumavě zadíval. „Jen se do toho tak nehrň. Vždycky chceš všechno hned omrknout, jenže tohle není žádná hezká podívaná, to mi můžeš věřit. Nechceš si to pro tentokrát radši rozmyslet?“

„Ani náhodou,“ odmítl Cowart. „I tohle patří k mé práci.“

Detektiv jen pokrčil rameny. „Fajn, ukážu ti to tam, ale jen pod jednou podmínkou.“

„A ta zní?“

„Uvidíš, co provedl, a pak ti ukážu jeho – žádné otázky, jen se na něj podíváš, sedí v kuchyni – a chci, abys napsal, že to není žádná sušinka. Je ti to jasné? Že to není žádný ubohý chlapeček, kterému někdo ubližoval. Jelikož právě to o něm začne tvrdit jeho právník, jakmile sem dorazí. Ale já chci jiný příběh. Povíš všem, že je to chladnokrevný vrah, ano? Bezcitný zabiják. Nepřeju si, aby vzal někdo do ruky noviny, na první straně uviděl jeho fotku a pomyslel si: Jak mohl takový milý kluk provést něco tak hrozného?“

„To zvládnu,“ odvětil Cowart.

„Fajn.“ Detektiv opět pokrčil rameny a vstal. Zamířili k hlavnímu vchodu, a když už se chystali překročit práh, otočil se ke Cowartovi a ujišťoval se: „Určitě si to nechceš rozmyslet? Jsou to obyčejní lidi, zrovna jako ty nebo já. Nevyženeš ten obrázek z hlavy, na tohle nikdy nezapomeneš.“

„Jdu tam.“

„Matty, poslechni pro jednou staršího a zkušenějšího a dej si říct.“

„Ale no tak, Vernone, mě neodradíš.“

„No, ty z toho budeš mít noční můry,“ pravil detektiv s povzdechem. A nemýlil se.

Cowart si stále dokázal zavražděný mladý pár jasně vybavit. Byli tak zakrvácení, že to vypadalo, jako by je halily kusy oblečení.

V každém záblesku fotografova aparátu se jejich mrtvá těla na okamžik hrozivě zatřpytila.

Cowart mlčky následoval vyšetřovatele do kuchyně. Na židli seděl chlapec s drobným hrudníkem svlečený do půl těla, na nohou džíny a tenisky, jednu ruku připoutanou k opěradlu. Byl zacákaný od krve, ale jako by toho vůbec nedbal. Ve volné ruce držel cigaretu a ležérně pokuřoval. Vypadal s ní ještě mladší, než ve skutečnosti byl – jako dítě, jež se snaží hrát dospělého, a oslnit tak policisty, kteří ho v místnosti hlídali. Jenže namísto toho působil spíš jako hlupák. Cowart postřehl kapku krve, která klukovi slepila chomáč vlasů, a další uschlý, zahnědlý flek na tváři. Vrah se ještě nemusel ani holit.

Když se s detektivem objevili ve dveřích, vzhlédl. „Kdo je tohle?“ otázal se a pokynul bradou ke Cowartovi.

Matthew se střetl s chlapcovým pohledem. Díval se do modrých očí plných nekonečného zla a zdálo se mu, že místo nich vidí železné ostří katova meče.

„Reportér deníku Journal,“ informoval ho Hawkins.

„No výborně, reportér!“ vyjekl chlapec s úsměvem na rtech.

„Cože?“

„Řekněte všem, že jsem nic neprovedl,“ pravil kluk a rozesmál se. Detektiv odvedl Cowarta ven, vstříc nastávajícímu rozbřesku, ale pronikavý skřehot je provázel i tam a navždy utkvěl reportérovi v paměti.

Z místa činu šel přímo do práce a sepsal příběh začínajícího podnikatele, jeho ženy a jednoho dospívajícího kluka. S děsivým citem pro detail zevrubně vyobrazil zmuchlaná bílá prostěradla smáčená krví a rudé cákance na stěnách. Popsal pečlivě udržovaný dům, i jak to vypadá v jeho blízkém okolí a neopomenul se zmínit o osvědčení, kterého si všiml v jedné z místností a podle něhož patřila oběť do klubu výjimečně úspěšných obchodníků. Vylíčil sny mladého středostavovského páru a snažil se slovy přiblížit kouzlo nepřístojných sexuálních praktik. Značnou část článku věnoval také oblasti Fort Lauderdale, kde noc co noc loví děti své potenciální sexuální partnery a s každou minutou stárnou o mnoho let. A celým příběhem jako planoucí oheň prostupoval pohled dospívajícího kluka, jehož vyobrazil přesně tak, jak o to byl požádán.

Článek zakončil chlapcovými slovy o nevině.

Když se toho večera vracel domů s ranním výtiskem novin, na jejichž titulní stránce se skvěl jeho článek, pod paží, přemohla jej únava, kterou způsobilo něco mnohem silnějšího než pouhý nedostatek spánku. Vyčerpaně se vploužil do postele a přitiskl se k manželce, přestože věděl, že ho chce opustit. Třásl se po celém těle, jako by na něj útočila nějaká nemoc, a za nic na světě se nedokázal zahřát.

Cowart zatřásl hlavou, aby zahnal myšlenky na ono pochmurné ráno, a rozhlédl se po svém pracovišti.

Hawkins před lety zemřel. Když odcházel do důchodu, rozloučili se s ním malou oslavou. Cowart byl také pozván a upřímně tleskal, když velitel okrsku odrecitoval detektivovy zásluhy. S nevelkými dávkami od státu a rozedmou plic se pak Hawkins prokašlával každým dnem až ke konci života. Cowart jej chodil co nejčastěji navštěvovat do malého bytečku na Miami Beach vyzdobeného výstřižky starých novinových článků, pod nimiž byl podepsán jak on sám, tak i jiní reportéři. „Nezapomeň na pravidla.“ říkával Hawkins na konci každé návštěvy, „a pokud si nedokážeš zapamatovat, co jsem tě o životě na ulici naučil, vytvoř si svůj vlastní řád a drž se ho, ať děláš cokoliv.“ Vždycky se rozesmáli. Posléze Cowart chodil za Vysloužilým policistou do nemocnice; vykrádal se podloudně z kanceláře dřív, aby se s ním mohl podělit o nejnovější příběhy z ulice, až do dne, kdy otevřel dveře nemocničního pokoje a spatřil kyslíkový stan a pod ním detektiva, který už nikdy nenabyl vědomí. Netušil, jestli jej Hawkins slyšel, když zašeptal jeho jméno, ani jestli vnímal, že ho drží za ruku. Strávil u jeho lůžka předlouhou noc a nebyl schopen říct, kdy přesně starý přítel vydechl naposledy. Spolu s hrstkou Vysloužilých policistů se zúčastnil jednoduchého pohřbu – státní vlajka, rakev a několik slov duchovního. Žádná manželka, žádné děti, pouze několik párů suchých očí. Jako by v zemi mizela jen kupa vzpomínek hodných nejhorších nočních múr. Cowarta často napadalo, zda se jeho vlastní pohřeb nebude odehrávat v podobném duchu.

Někdy také přemítal, co se asi stalo s oním chlapcem. Pravděpodobně si odkroutil pár let v nápravném zařízení pro mladistvé a je zpátky na ulici. Anebo čeká na smrt stejně jako pisatel. Nebo už možná také zemřel.

Pohlédl na dopis.

Tohle je námět na článek do hlavních zpráv, nikoliv na úvodník. Měl by ho předat někomu z lokálkářů, ať si to ověří. Já už tyhle věci nedělám, jsem přece odborník na názory. Sleduju dění zpovzdálí, píšu o něm zpovzdálí. Jsem členem rady, jež navrhuje, jaká stanoviska zaujmout, posléze o nich rozhoduje, a pak se jich drží. Nic vzrušujícího, nic nečekaného. Svého jména jsem se dávno vzdal.

Už už se zvedal ze židle, ale v poslední chvíli se zarazil.

Nevinný.

Snažil se rozpomenout, zda při některém z mnoha soudních přelíčení, jimž byl přítomen, aby o nich mohl zasvěceně psát, viděl skutečně nevinného člověka. Zažil spoustu osvobozujících rozsudku, obvinění stažených pro nedostatek důkazů či případů prohraných pouze z důvodu umné výřečnosti obhájce či naopak naprosté neschopnosti žalující strany. Opravdu nevinného člověka si však nevybavil. Kdysi se tázal Hawkinse, jestli někdy zatkl člověka bez viny. Detektiv se tehdy srdečně rozesmál. „Někoho, kdo to fakt neudělal? Mno, to víš, za ty roky se toho dá hodně zvorat a určitě se ti podaří sebrat pár chlápků, co měli zůstat venku. Ale že bych kdy sbalil ve všech směrech nevinnýho, to je ta nejhorší možná představa. Nevím, jestli bych s tím dokázal žít. Kdepak, něco takovýho by mě připravilo o spánek.“

Cowart zamával listem papíru, jejž držel v ruce. NESPÁCHAL. Jestlipak někdo kvůli Robertu Earlovi Fergusonovi celé noci bdí? tázal se v duchu.

Zachvěl se vzrušením. Jestli ano, pak… Myšlenku nedokončil a namísto toho polkl, aby potlačil dychtivou nedočkavost, která se jej nečekaně zmocnila. Vzpomněl si na rozhovor, který četl před několika lety. Znamenitý basketbalista, jenž také stárl a po mnohaleté kariéře konečně věšel tenisky na hřebík, v něm mluvil jedním dechem o svých úspěších i zklamáních a k oběma se vyjadřoval se střízlivou důstojností. Když se ho tázali, co stojí za jeho rozhodnutím ukončit kariéru, vyprávěl o svých dětech a o rodině, o potřebě přestat konečně hrát hru, která jej od dětství provází, a udělat další životní krok. Pak se rozhovořil o svých nohách, jako by to ani nebyly části jeho těla, ale spíš staří dobří známí. Řekl, že už nedokáže skákat tak vysoko jako dřív a že když se dnes přemůže k tomu, aby doskočil až k obruči koše, svaly, které jej dřív lehce vynášely skoro až k nebesům, křičí věkem a bolestí a naléhají na něj, aby skončil. A bez jejich podpory, tvrdil hráč, nemá smysl pokračovat.

Nedlouho poté odehrál svůj poslední zápas – bez velké námahy skóroval osmatřicet bodu; kličkoval a vznášel se nad košem, jako by se vrátil v čase o několik let nazpátek. Jako by mu tělo chtělo dopřát důstojné rozloučení s diváky hrou, na kterou jen tak nezapomenou. Cowart viděl v jeho příběhu paralelu ke své práci. I dobré reportáže vyžadovaly nadšení neúnavného a nevyčerpatelného mládí, hnací sílu, jež dokázala odsunout spánek, hlad i lásku do pozadí, aby se mozek mohl plně soustředit na honbu za co nejlepším příběhem. Nejúspěšnější reportéry nesly nohy, díky nimž mířili výš a trefovali se lépe než ostatní, kteří museli odpočívat na lavičce.

Bezděčně protáhl svaly na nohou.

I já jsem kdysi takové měl, pomyslel si. Předtím, než jsem přestoupil sem, abych unikl nočním můrám, což s sebou ovšem přineslo také vznešenější styl oblékání, zodpovědnější přístup a v neposlední řadě poklidné stárnutí s grácií. Teď jsem rozvedený, moje bývalá žena mi hodlá vzít to jediné, co jsem kdy v životě bezmezné miloval, a já tu budu nečinně sedět a schovávat se před světem a vymýšlet názory na události, které vlastně nikoho nezajímají.

Sevřel dopis pevně v dlani.

Nevinný. Tak se na to podíváme.

Knihovna deníku Journal prapodivně kombinovala nové se starým. Sídlila přímo za stoly redaktorů, kteří zpracovávali běžné informace. Zadní stěnu lemovala dlouhá řada kovových kartoték, v nichž se schraňovaly desítky let staré novinové výstřižky.

V minulosti bývalo zvykem, že se každý výtisk doslova rozpitval podle osob, témat, místa a typu události a každý článek byl dále zařazen do příslušného oddílu. V dnešní době se stejná činnost odehrávala na nejmodernějších počítačích s širokoúhlými monitory. Knihovníkovi stačilo pročíst příběh či komentář a označit klíčová slova, podle nichž se pak dal článek najít v různých oblastech virtuálního čtivá. Cowartovi se víc zamlouval starý způsob. Rád rozkládal inkoustově černé výstřižky před sebou na stole a vybíral ty, které mu připadaly nejvíc relevantní. Jako by držel v rukou kousek historie. Moderní postupy byly sice rychlé a efektivní, ale také bezduché, jak s oblibou škádlivě připomínal knihovníkům, když mezi ně zavítal.

Sotva prošel dveřmi, spatřila jej mladá, vysoká štíhlá žena s bohatou hřívou blond vlasů. Na nose měla brýle s kovovými obroučkami a čas od času pohlédla na svět přes horní okraj dioptrických skel.

„Nic neříkejte, Matte.“

„Co nemám říkat?“

„Přece to, co říkáte vždycky. Že se vám to víc líbilo postaru.“

„Tak dobře, neřeknu“

„Fajn.“

„Protože jste to právě řekla za mě.“

„To se nepočítá,“ rozesmála se blondýnka. Vstala a přešla k přepážce, u které Cowart čekal. „Tak, co to bude tentokrát?“

„Knihovnice Lauro, už vám někdy někdo řekl, že tím věčným mžouráním do počítače si úplně zničíte oči?“

„To slyším ode všech.“

„Kdybych vám dal jméno…“

„… tak s ním trochu začaruju ve starém dobrém počítači.“

„Robert Earl Ferguson.“

„Co dál?“

„Zhruba před třemi lety odsouzen k trestu smrti v Escambia County.“

„Dobře, tak se na to mrkneme…“ Usadila se vzpřímeně před monitor, naťukala jméno do počítače a stiskla nějakou klávesu. Cowart viděl, jak obrazovka potemněla a v rohu bliká jediné slůvko: Vyhledávání. Pak stroj jako by zakašlal a objevily se další zprávy.

„Co tam máme?“ zajímal se.

„Několik odkazů. Podívám se, co sedí.“ Knihovnice přidala pár hesel a během chvilky stroj vychrlil další reference. Žena četla nahlas novinové titulky: „Bývalý student vysoké školy usvědčen z vraždy mladé dívky, odsouzen k trestu smrti; Odvolání v případu vesnické vraždy zamítnuto; Nejvyšší soudní dvůr státu Florida projednává případy odsouzených k trestu smrti. Toť vše, tři články. Všechny z verze pro oblast Mexického zálivu. V celostátním vydání se objevil jenom ten poslední, pravděpodobně je to všeobecné shrnutí.“

„To není moc na to, že jde o vraždu a trest smrti,“ podivil se Cowart. „Víte, za starých časů se zdálo, že jsme dokázali informovat o každém soudním procesu v případu vraždy…“

„Ale to bylo kdysi.“

„Život měl tehdy větší cenu.“

Knihovnice pokrčila rameny. „Násilná smrt dřív budila mnohem větší senzaci než dnes a vy jste stejně příliš mladý na to, abyste mohl mluvit o skutečně starých časech. Máte zřejmě na mysli asi tak sedmdesátá léta…,“ mile se usmála a Cowart úsměv opětoval. „Každopádně se na Floridě z trestu smrti začíná stávat poněkud nudná záležitost. Máme teď u nás…,“ odmlčela se, zvrátila hlavu nazad a chvíli zamyšleně zkoumala strop místnosti, „… přes dvě stě odsouzených, kteří čekají na popravu. Guvernér podepisuje zhruba dva rozsudky smrti měsíčně. To sice ještě neznamená, že ti lidi opravdu strčí hlavu do oprátky, nicméně…,“ podívala se na reportéra a znovu se usmála. „Ale to vy všechno víte, Matte. To vy jste přece vloni psal všechny ty komentáře o civilizovaném národě, nebo ne?“ poznamenala a pokynula k němu bradou.

„Přesně tak. Vzpomínám si, že stěžejní teze zněla: Státem posvěcenou vraždu bychom neměli schvalovat. Tri úvodníky, dohromady odhadem devadesát palců. Otiskli jsme tehdy na pět desítek dopisů, které přišly v odpověď a…, no, jak to říct, vyjadřovaly poněkud odlišné stanovisko. Publikovali jsme jich padesát, ale přišlo jich snad pět milionů. Podle těch nejumírněnějších bych sám zasloužil být sťat na veřejném prostranství. Ty ošklivější navrhovaly ještě důmyslnější způsoby.“

„Ale o popularitu nám přece nejde, ne?“ prohodila knihovnice s úsměvem. „Mám vám to vytisknout?“

„To bych rád, díky. Ale stejně bych radši, aby mě lidi měli rádi…“

Přátelsky se na něj zašklebila a otočila se k obrazovce. Prsty se jí roztančily po klávesnici a za okamžik se v rohu místnosti zatřásla vysokorychlostní tiskárna a s hrčením vyplivla tři novinové články. „Tak, tady to máte. Žhavé želízko?“

„Možná,“ připustil Cowart a vytáhl štůsek ještě teplých listů papíru z podavače. „Ten chlápek tvrdí, že to neudělal.“

Blondýnka se rozesmála. „Tak to by bylo hodně zajímavé. A hlavně neotřelé.“ Obrátila se k monitoru a Cowart zamířil zpět ke svému stolu.

Když Cowart články pročítal, začínal sled událostí, jež dostaly Roberta Earla Fergusona do cely smrti, nabývat jasnějších obrysu. Knihovna v tomto ohledu nenabízela zrovna mnoho informací, ale i to málo stačilo, aby si o případu udělal vlastní obrázek. Dozvěděl se, že obětí se stala jedenáctiletá holčička, jejíž tělo se našlo v podrostu na okraji bažiny.

Snadno si představil vrstvu špinavého, hnědozeleného listoví, která tělo zakrývala a kterou jistě doplňoval hnilobný pach, z něhož se člověku dělá na zvracení. Příhodné místo pro smrt.

Z příběhu dále vyplynulo, že obětí byla dcera člena místní městské rady. Naposled byla spatřena, jak kráčí domů ze školy. Cowart viděl před očima rozlehlou jednopatrovou budovu ze škvárobetonových tvárnic, jež stojí osamoceně uprostřed prašného venkovského pole. Zašlou růžovou nebo snad zelenou omítku nemohl rozjasnit ani veselý křik dětí, které utíkaly po vyučování domů. A tehdy jeden z učitelů prvního stupně viděl dívku nasedat do zeleného fordu s poznávací značkou jiného státu. Proč? Co ji přimělo, aby nastoupila do cizího vozu? Cowartovi přeběhl po zádech mráz a přepadla jej úzkost, když pomyslel na svou vlastní dceru. Ta by něco takového neudělala, přesvědčoval se vehementně. Když se dívenka neukázala doma, bylo vyhlášeno pátrání. Ve večerním vysílání regionálních zpráv jistě ukázali její fotografii; Cowart si představil usměvavou tvář s rovnátky na zubech a ohonem na temeni. Snímek pořízený v pohodě rodinného krbu plul náhle a bez varování po televizních vlnách, které rozlévaly zoufalství a smutek.

Policisté, kteří prohledávali okolí, objevili její tělo po čtyřiadvaceti hodinách. Novinové články se hemžily eufemismy – „surové napadení“, „násilný útok“, „zmrzačené tělo“ –, v nichž Cowart jasně rozpoznal reportérský těsnopis; autor příspěvku se raději uchýlil k sérii pohodlných klišé, než aby musel uvést detaily nepředstavitelné hrůzy, kterou ono dítě před smrtí procházelo.

Musela to být příšerná smrt, říkal si v duchu. Lidé byli zvědaví na to, co se doopravdy stalo, ale vlastně to nechtěli vědět, protože by pak v noci nedokázali usnout.

Cowart četl dál. Už po několika větách se dalo soudit, že Ferguson byl v případu prvním a jediným obviněným. Policisté jej zatkli nedlouho poté, co objevili tělo oběti, jednoduše kvůli podobnosti spatřeného fordu s jeho vozem. Byl předveden k výslechu

– v žádném článku se autoři nezmiňovali o izolaci zadrženého či jeho bití – a k činu se přiznal. Teprve poté následovalo – pozitivní

– srovnání vzorků krve a identifikace vozu. Fergusonovo přiznání se jevilo jako jediný skutečný důkaz proti obviněnému, avšak Cowart s úsudkem nespěchal. Soudní proces nabral zběsilé tempo jako závěrečný akt divadelní hry. Nepatrný detail, který se v novinovém článku mohl zdát nicotný či dokonce snadno zpochybnitelný, se mohl v očích soudce změnit ve výsostné důležitou část přelíčení.

Popis vynášení rozsudku potvrzoval Fergusonova slova. Citovaná věta „krvelačná bestie, která by měla být vyvedena ven a zastřelena/y se v článku nápadně vyjímala. Soudce se toho roku nejspíš nemusel bát o své znovuzvolení, pomyslel si Cowart hořce.

Další výstupy z knihovního systému poskytly novináři několik doplňujících informací – především tu, že Fergusonovo první odvolání bylo kvůli dostatečnému množství shromážděných důkazů zamítnuto okresním apelačním soudem, což se ostatně dalo očekávat. V této chvíli případ stále čekal na projednání u Nejvyššího soudu státu Florida; bylo jasné, že Ferguson ještě nezačal právní instituce náležitě obtěžovat. Měl na výběr z mnoha způsobů odvolání a čekala jej dlouhá cesta, než se všemi prokouše.

Cowart se pohodlně opřel a představoval si možný sled událostí.

Před očima viděl vesnickou krajinu v zaostalé části Floridy, která, jak dobře věděl, má daleko do proslulých obrázků úhledného státu. Žádné vymydlené tvářičky středostavovských obyvatel s širokým úsměvem na rtech, kteří se hrnou do Orlanda a houfují se u vrat Disney Worldu, žádní mladí vysokoškoláci, kteří tráví prázdniny v alkoholovém opojení na prosluněných plážích, a už vůbec ne turisté, již uhánějí svými karavany na mys Canaveral, aby pořídili unikátní fotky vesmírné odpalovací základny. Tahle Florida měla s neadekvátním, kosmopolitním obrazem Miami, které se snažilo vystupovat jako jakási americká Casablanca, jen pramálo společného.

Městečko Pachoula však bylo živým důkazem toho, že i v osmdesátých letech, je-li znásilněno bílé děvče a pachatelem je černý muž, rozhodují dlouhá léta zažité zvyky majoritního obyvatelstva a zasahuje Amerika, na kterou by lidé raději zapomněli.

Doplatil Ferguson na přežité smýšlení společnosti? To se nedalo vyloučit.

Cowart se natáhl pro sluchátko telefonu a vytočil číslo právního zástupce, jenž měl Fergusonovo odvolání na starosti.

Dovolat se Fergusonovu právníkovi zabralo Cowartovi téměř celý zbytek dopoledne. Když se na druhém konci linky konečně ozval advokátův hlas, Cowarta překvapil jeho sladký tón podbarvující silný jižanský přízvuk.

„U telefonu Roy Black. Copak, že se miamský reportér zajímá o nás tady nahoře v okrese Escambia, pane Cowarte?“

„Díky, že voláte, nemohl jsem vás sehnat. Zajímá mě jeden váš klient, jistý Robert Earl Ferguson.“

Právník se krátce zasmál. „To jsem si dal dohromady, když mi tu recepční nechala váš vzkaz. Tak co byste rád?“

„Především bych se rád něco dozvěděl o jeho případu.“

„No, jeho složka teď zrovna leží u vrchního soudu. My zdůrazňujeme, že důkazní materiál proti panu Fergusonovi je sotva dostačující na to, aby ho uznali vinným. A taky jsme jasně řekli, že soudce neměl co přihlížet k tomu jeho doznání. To byste si měl přečíst, je to ten nejúčelovější dokument, co jsem kdy držel v ruce. Prostě a bez příkras přesně tak, jak si ho tu na policejním okrsku sami sepsali. Bez tohohle papíru by žádný případ neexistoval. Kdyby Robert Earl neřekl, co po něm chtěli, mohli by se před soudem po dvou minutách sbalit a jít. I kdyby se postavili před toho nejnehoráznějšího buranského a rasistického soudce na světě.“

„A co výsledky krevních testů?“

„Forenzní laboratoř v Escambii je poněkud zastaralá, žádné moderní vychytávky, na jaké jste zvyklí u vás dole v Miami. Určili jenom krevní skupinu, typ nula pozitivní. Odpovídá spermatu, které se našlo na těle zavražděné, a odpovídá krevní skupině Roberta Fergusona. To samé se ovšem dá říct o dalších tisících mužů v celém okrese. Jeho zástupce v tomhle směru ovšem nezvládl křížový výslech svědků z lékařské branže.“

„A ten jeho vůz?“

„Zelený ford s poznávací značkou jiného státu. Nikdo neidentifikoval Roberta Fergusona a nikdo s jistotou nepotvrdil, že právě do jeho vozu to děvče nasedlo. Tohle se nedá nazvat nepřímým důkazem, sakra, maximálně tak náhodným. Tomu by se dalo tak akorát vysmát.“

„Vy jste ho ale před soudem nezastupoval, nebo ano?“

„Kdepak, ta čest připadla někomu jinému.“

„Napadli jste kompetence tehdejšího právního zástupce?“

„Ještě ne, ale chystáme se. Kdejaký student práv by ho byl tehdy obhájil líp. Co vysokoškolák, kdejaký maturant by to zvládl líp. Je mi z toho nanic a nemůžu se dočkat, až budu moct pořídit výtah z žaloby. Ale nechci vyložit všechny trumfy hned na začátku.“

„Co tím myslíte?“

„Pane Cowarte,“ pravil advokát rozvážně, „chápete alespoň trochu povahu apelačního procesu v případech odsouzenců na smrt? Podstatou je ukrajovat dort sice po malých kousíčcích, ale zato neustále. Takhle se dá to svinstvo protahovat na spustu dlouhých let. Lidi zapomenou a čas taky odvede kus dobré práce. Takže nevyložíte esa hned v prvním tahu, jelikož to by vašeho člověka dostalo okamžitě zpátky do horkého křesla, jestli rozumíte.“

„Velmi dobře,“ řekl Cowart. „Ale co když zastupujete skutečně nevinného?“

„To vám řekl Ferguson?“

„Ano.“

„Mně to tvrdí taky.“

„No a co vy na to, pane Blacku, věříte mu?“

„Ehm, možná. Možná víc než jindy, kdy musím totéž poslouchat od jiných chlápků, co s radostí využívají pohostinnosti státu Florida. Ale pochopte, pane Cowarte, takový luxus, abych se podepsal pod vinu nebo nevinu svých klientů, si dost dobře nemůžu dovolit. Musím se spokojit s prostým faktem, a sice tím, že byli soudem shledáni vinnými a já se toto rozhodnutí pokusím znovu před soudem zvrátit. V některých případech se mi může podařit zvrátit špatné rozhodnutí, a pak mě v nebi přivítají andělé s otevřenou náručí za doprovodu slavnostních fanfár. Nebo se taky můžu splést, správný rozsudek zhatit a vyměnit ho za špatný, takže existuje reálná šance, že se po smrti octnu na opačné straně, kde se mě chopí příšery s vidlema a zakrslým ocasem. Taková je povaha práva, pane Cowarte. Ovšem vy jako novinář se zajímáte o to, co veřejnost bere jako správné a špatné a co vnímá jako pravdu a spravedlnost, mnohem víc než já. A noviny mají samozřejmě mnohem větší vliv na to, aby soudce, který se případem zabývá, nařídil nové přelíčení, nebo taky na to, aby se o případ začal zajímat guvernér či Výbor pro podmínečná propuštění, jestli rozumíte. Možná byste pro Roberta Earla mohl taky něco udělat, co vy na to?“

„Uvidíme,“

„Nejdřív byste si s ním mohl promluvit. Je to chytrý kluk, umí se velice dobře vyjadřovat.“ Právník se pousmál. „Vlastně mu to mluví líp než mně, takže by asi klidně zvládl i právničinu. No, rozhodně mu to pálí víc než tomu advokátovi, co ho prve zastupoval a co nejspíš valnou většinu přelíčení, při kterém jeho klienta pomalu, ale jistě postrkovali k elektrickému křeslu, prospal.“

„Povězte mi o tom právníkovi víc.“

„Je to stařec. Dělá tam nahoře snad všechny případy už tak sto dvě stě let. To víte, Pachoula je pidiměsto, každý se zná s každým, a když se pak sjedou k soudu do Escambie, připadají si jako na nějakém večírku – jehož zlatým hřebem je proces se zabijákem. Takže mě zrovna nemají v oblibě.“

„To si dokážu představit.“

„Roberta Fergusona samozřejmě taky neměli moc v lásce. Odešel si na vysokou a domů jezdil na návštěvy ve svém velkém fáru, to víte. Asi se jim docela zamlouvalo, když ho zatkli – na takové vzrůšo tam nejsou zvyklí. Ovšem na sexuálně motivované vraždy samozřejmě taky ne.“

„Jak to tam vlastně vypadá?“ zajímal se Cowart.

„Přesně jak byste čekal, pane městem odchovaný. Novináři a obchodní komora se o té oblasti s oblibou vyjadřují jako o Novém Jihu. Což jinými slovy znamená, že se tam daří prosadit spoustu nových myšlenek, vedle kterých ale přežívá taky hromada starých. Celkově vzato to ale není tak zlé, navíc když uvážíme, kolik peněz se tam sype z rozvojových fondů…“

„Jo, tomu docela rozumím.“

„Udělejte si výlet a rozhlídněte se sám,“ navrhl právník. „Ale dám vám jednu radu – jenom proto, že někdo huhlá jako já a zní jak postava z Faulknerova (William Faulkner (1897-1962), americký spisovatel, autor mnoha románu s jižanskou tematikou a nositel Nobelovy ceny za literaturu (1949). Jeho díla jsou považována za obtížná a běžnému čtenáři nepříliš přístupná.) románu, si hned nemyslete, že jsou tam lidi tupí. Protože to teda nejsou.“

„Beru na vědomí.“

Právník se zasmál. „Vsadím se, že byste do mě neřekl, že jsem od něj něco čet.“

„Nad tím jsem vůbec nepřemýšlel.“

„Ale mockrát budete, než s Fergusonem skončíte. A ještě něco si zapamatujte. Lidi tam nahoře jsou s jeho trestem spokojení, takže ani nedoufejte, že byste se tam s někým spřátelil. Že byste si tam našel nějaké své zdroje, jak se u vás říká.“

„Mě spíš trápí ještě něco jiného,“ podotkl Cowart. „Ferguson tvrdí, že zná jméno skutečného vraha.“

„Tak o tom já nic nevím. Ale možné to je. Co, sakra, asi jo. Pachoula je fakt vesnice. Ale jedno teda vím jistě…“ Advokát změnil tón a do jeho hlasu se vkradla přímost, jež Cowarta lehce zaskočila. „Fergusona odsoudili k trestu smrti v nespravedlivém procesu a já ho z toho hodlám vysekat, ať už něco provedl nebo ne. Možná ne tenhle rok u tohohle soudu, ale jednoho dne k tomu dojde. Celý život už od dětství se pohybuju mezi těma bílýma křupanama z jihu a tenhle případ nevzdám. A je mi jedno, jestli to udělal nebo neudělal.“

„Ale jestli ne…“

„No, někdo tu holčinu zabil, takže někdo musí zaplatit. Tak už to holt chodí.“

„Napadá mě spousta otázek,“ připustil Cowart.

„To bych řekl, spousta se jich sama nabízí. Tak to zkrátka někdy je, víte, proces má všechno vyřešit, ale nakonec to akorát víc zamotá. A přesně tohle se podle mě stalo taky našemu Fergusonovi.“

„Takže myslíte, že bych se na to měl podívat?“

„No jasně,“ přitakal právník a Cowart i přes neosobní telefonní dráty cítil, jak se muži na druhé straně rozlévá úsměv po tváři. „Myslím, že jo. Netuším sice, co najdete, teda až na hromadu předsudků a předpotopních názorů, ale možná byste mohl pomoct osvobodit nevinného.“

„Takže přece jen věříte, že je nevinný?“

„To že jsem řekl? No, spíš jsem myslel, že ho neměli odsoudit.

V tom je totiž zatraceně velký rozdíl, víte?“

2/

ODSOUZENÝ NA SMRT

Cowart zastavil na příjezdové cestě k Floridské státní věznici a pohlédl přes široká pole na nevýrazné, šedivé budovy, v nichž přebývala většina vězňů s nejpřísnější ostrahou z celého státu. Díval se vlastně na dvě části jedné instituce oddělené říčkou – Státní nápravné zařízení na jednom břehu a Raifordskou věznici na druhém. Na vzdálených loukách se popásal dobytek a v místech, kde na polích pracovaly vězeňské čety, se vznášely obláčky prachu. V každém rohu areálu stála strážní věž a Cowartovi se zdálo, že vidí odlesky kovových zbraní v rukou dozorců. Nevěděl přesně, kde sídlí oddělení vězňů odsouzených na smrt, ani kde se ukrývá elektrické křeslo. Slyšel však, že obojí se nachází mimo hlavní budovu věznice. Do očí jej bodaly paprsky ranního slunce, které se odrážely od tři a půl metru vysokého dvojitého pletivového plotu, jehož horní linii lemoval stočený ostnatý drát. Vystoupil ven a postavil se vedle vozu z půjčovny. U kraje vozovky se k zářivě modrému nebi tyčila skupinka vzrostlých zelených borovic. Ve větvích zašustil chladivý vánek a svezl se po Cowartově oroseném čele.

Přesvědčit Willa Martina a ostatní členy redakční rady, aby ho uvolnili na dobu, po kterou bude zkoumat okolnosti případu odsouzeného Roberta Earla Fergusona, nebylo nijak obtížné, přestože Martin si neodpustil pochybovačné popíchnutí. Cowart jeho poznámku ignoroval.

„A na Pittse a Leea jsi zapomněl?“ poznamenal jen suše. Freddieho Pittse a Gilberta Leea odsoudili k trestu smrti za vraždu obsluhy čerpací stanice na severu Floridy. Oba muži se přiznali k činu, který nespáchali. Jednoho z nejslavnějších reportérů deníku Journal to stálo roky článků, ale nakonec se je podařilo osvobodit. Novinář za sérii reportáží obdržel Pulitzerovu cenu a vyprávění o jeho počinu neunikl žádný nováček redakce.

„To bylo něco jiného.“

„Jak to?“

„Psal se rok 1963, a stejně tak to mohlo být o sto let dřív. Jenže od té doby se věci změnily.“

„Vážně? A co ten chlápek z Texasu, kterého dostal z křesla ten dokumentarista?“

„To bylo taky něco jiného.“

„V čem?“

Martin se zasmál. „Dobrá otázka. Tak si běž, máš moje požehnání. Najdi odpovědi. A nezapomeň, že až skončíš s tou hrou na reportéra, můžeš se zase bez obav vrátit do staré dobré slonovinové věže.“ A s těmito slovy odehnal Cowarta vstříc realitě.

Redakce místních zpráv přislíbila v případě potřeby svou pomoc, přestože Cowart rozpoznal lehký osten žárlivosti. Uvědomoval si veškeré výhody, kterých na rozdíl od zaměstnanců regionálního oddělení mohl využívat – on bude moci pracovat sám, zatímco redakce místních zpráv by na případ vyčlenila zvláštní tým. Stejně jako jiné deníky a televizní stanice i Journal disponoval oddílem investigativních novinářů s výstižným názvem „Lovci“ či „Tým I“. Pustili by se do reportáže zhruba stejně delikátně jako invazní jednotka do přepadení. Na rozdíl od běžných zaměstnanců regionálního oddělení Cowarta také nebude tlačit žádný termín a nikdo u něj nebude stát se zdviženým prstem a každý den ho upomínat o článek. Může si pátrat, po čem bude chtít, stavět příběh podle sebe a psát vlastním tempem. A taky se může na všechno beztrestně vykašlat, pokud se jeho domněnky nepotvrdí.

Zuby nehty se držel poslední úvahy, aby sám sebe ušetřil zklamání. Jak se však přibližoval k vratům věznice, nedokázal se ubránit vzrušení a cítil, jak se mu zrychluje tep. Podél silnice stálo několik upozornění, která přijíždějící varovala, že se nacházejí v oblasti, kde mohou být kdykoliv bezdůvodně prohledáni, a že porušení zákona o střelných zbraních či omamných látkách bude potrestáno odnětím svobody. Když Cowart dojel ke vstupní bráně, strážný v šedé uniformě zkontroloval jeho osobní doklady, porovnal je se seznamem, který držel v ruce, a rozmrzelým mávnutím jej pustil dovnitř. Cowart zaparkoval na vytyčených místech za cedulí s nápisem NÁVŠTĚVY, vystoupil z vozu a zamířil ke správní budově.

Slečna za přijímací přepážkou někam založila jeho žádost o povolení ke vstupu, a tak Cowart trpělivě čekal, zatímco se s omluvou na rtech zmateně probírala haldami papírů. Když náležitý dokument konečně našla, požádala ho, aby se usadil ve vedlejší kanceláři, kde ho vyzvedne vězeňská eskorta a odvede ho do místnosti, kde se setká s Robertem Earlem Fergusonem.

Po několika minutách vstoupil do kanceláře postarší muž s šedivými vlasy a vojenským sestřihem i držením těla. Napřáhl ke Cowartovi mohutnou, mozolnatou dlaň. „Seržant Rogers, těší mě. Denní služba na oddělení pro vězně odsouzené k smrti dnes připadla na mě.“

„Rád vás poznávám.“

„Nejprve musíme vyřídit pár formalit, pane Cowarte, pokud vám to nevadí.“

„Jakých?“

„Musím prohledat vás a vaši tašku a prohlídnout diktafon. Potřebuju taky váš podpis na prohlášení…“

„Na jakém prohlášení?“

„Prohlášení, ve kterém uvádíte, že vstupujete na území Floridské státní věznice na vlastní žádost a zavazujete se, že v případě, kdy by vás vězeň zadržel jako rukojmí, nevznesete proti státu Florida žádná obvinění a nebudete očekávat žádná mimořádná opatření, která by byla přijata pouze kvůli vaší záchraně.“

„Mimořádná opatření?“

Muž se krátce zasmál a rukou projel houštinu vlasů. „Jinými slovy neočekáváte, že bysme riskovali krk pro záchranu toho vašeho.“

Cowart se zašklebil. „To ovšem není moc lákavá nabídka.“

Seržant Rogers se zakřenil. „To ne. Ovšem těch na tomhle místě moc čekat nemůžete. Vězení nenabízí nic moc příjemného, ale aspoň měří všem stejně – teda kromě těch, kteří se večer mají kam vracet, samozřejmě.“

Cowart vzal listinu do ruky a s teatrálně rozmáchlým gestem ji podepsal. „No,“ povzdechl s úsměvem na rtech, „nedá se říct, že byste mi to tu hned od začátku ulehčovali.“

„Ale, nebojte, vy si nemusíte dělat starosti. Robert Earl se umí chovat a není to žádný šílenec.“ Důstojník při řeči prohledával

Cowartuv kufřík a kontroloval diktafon. Neopomenul otevřít přihrádku na baterie a ujistit se, že tam skutečně jsou. „Něco jiného by bylo, kdybyste šel za Williem Arturem nebo Specsem Wilsonem

– to jsou ti dva motorkáři z Fort Lauderdale, kteří si chtěli užít se stopařkou, co ji přibrali po cestě, ovšem ta legrace se jim trochu vymkla z ruky – nebo za Josem Salazarem, co zabil dva poldy. Dva tajné v převleku v drogovém gangu. Víte, k čemu je přinutil, než je oba zabil? Až to zjistíte, otevře vám to oči. Pochopíte, jak strašně zlí dokážou být tihle lidi, když se do něčeho pustí. Anebo se poptejte na pár jiných bezva chlápků, co tu sedí. Ti nejhorší z nich pocházejí většinou z jihu, tam od vás. Čím to vlastně je, že se v tom vašem městě tak strašně rádo zabíjí?“

„Jo, seržante, kdybych na tuhle otázku znal odpověď…“

Oba se zasmáli. Seržant odložil Cowartovu diplomatku a gestem novináři pokynul, aby zvedl ruce nad hlavu. „Smysl pro humor to v těchhle končinách člověku dost ulehčuje,“ prohodil, zatímco dlaněmi zručně přejížděl Cowartovi po těle až ke kotníkům.

„V pořádku,“ řekl po chvilce. „Seznámím vás stručně s pravidly. Setkáte se spolu o samotě, jen vy dva. Já stojím pro případ nouze hned za dveřma. Když budete potřebovat pomoc, zakřičte. To se ale nestane, protože se bavíme o jednom z mála normálních odsouzenců z cel smrti. Co sakra, vždyť jdeme do exkluzivního apartmá…“

„Kam, prosím?“

„Do exkluzivního apartmá. Takhle tu říkáme výslechové místnosti pro ty s nejlepším chováním. No, je tam jenom stůl a pár židlí, takže nejde o nic světoborného. Máme tu ale i jiné, mnohem důsledněji zabezpečené prostory. Robert Earl nebude mít žádné řetězy, žádná želízka. Není však dovolen žádný fyzický kontakt, ani potřesení rukou. Teda, můžete mu nabídnout cigaretu…“

„To nemám v úmyslu.“

„Správně, to je chytré. Papíry si od něj vzít můžete, kdyby vám chtěl předat nějaké dokumenty, ale naopak to musí jít přese mě.“

„Co bych mu jako měl chtít dávat?“

„No, například pilník, pilku na kov nebo nějaké automapy…, a tak.“

Cowart se zatvářil překvapeně.

„Ale no tak, žertuju,“ usmál se seržant. „I když tyhle vtípky tu pro jistotu neznějí moc často. Myslím o útěcích. Nejsou totiž moc zábavné. Ovšem existuje mnoho jiných způsobů, jak se dostat z vězení, a to i z cel smrti. A dost chovanců považuje rozhovory s reportéry za jeden z nich.“

„Že by jim pomáhali utéct?“

„Dostat se ven. Každý se snaží přesvědčit tisk, aby psal právě o jeho případu. Všichni vězni jsou přesvědčení, že je odsoudili neprávem, a stejně tak si všichni myslí, že pokud kolem sebe nadělají dost povyku, bude jejich případ znovu otevřen a dočkají se nového procesu. Což se stává a právě z toho důvodu lidi jako já hodně neradi vidí, když se ve dveřích objeví novinář. Už jenom pohled na ty vaše poznámkové bločky, kamery a osvětlovače nás vytáčí. Všichni jsou pak rozdráždění a vzrušení nad něčím, co nestojí za to. Lidi zvenku si vždycky myslí, že největší potíže dělá ve vězení ztráta svobody. Ale mýlí se. Nejhorší ze všeho je rozdmýchat v lidech naději a pak ji ve vteřině udusit. Pro vás je to jen další článek, ale pro ty chlápky zevnitř to znamená něco úplně jiného. Mluvíte o jejich životě. Domnívají se, že stačí přijít s jediným příběhem – tím správným příběhem – a budou moct zase svobodně odkráčet. Vy i já dobře víme, že to nemusí vždycky vyjít. Následuje zklamání. Hrozné, strašné a deptající zklamání. Právě to působí víc problémů, než si vůbec dokážete představit. My preferujeme prachobyčejnou jednotvárnost. Žádná velká očekávání, žádné divoké sny, pěkně den za dnem, všechny stejné, všechny všední. Zní to sice trochu nudně, ale na druhou stranu ve chvíli, kdy to ve věznici začne být zajímavé, je lepší nebýt u toho.“

„No, tak to mě mrzí. Nicméně já jsem tu jenom proto, abych si ověřil pár základních faktů.“

„Pokud mohu soudit z praxe, pane Cowarte, nic takového jako holý fakt neexistuje – snad kromě dvou, narození a smrti. Ale nic proti tomu – koneckonců, nepatřím tady k těm nejzarytějším. Nepatrná změna taky přijde vhod, pokud se děje v rámci mezí. Hlavně mu ale nic nepředávejte, to by pak bylo ještě horší.“

„Horší než cela smrti sama o sobě?“

„Musíte pochopit, že i na celách smrti existují rozdíly. Může to tu být hodně tvrdé, anebo vám to můžeme trochu ulehčit. Robert

Bari je na tom v tuto chvíli docela dobře. Jasně že i jemu denně prohledáváme celu a taky jeho samotného, když ho někdo přijde navštívit, jako třeba vy dneska. Ale jinak může mít extra vycházky, dostává knížky a tak podobně. Asi by vás to nenapadlo, ale i ve vězení se dá člověku upřít velká spousta věcí, bez kterých může být život ještě příšernější.“

„Já mu nic nenesu. Ale on by mohl mít nějaké papíry nebo něco…“

„To nevadí. S tím, co se pronese z vězení ven, si tak těžkou hlavu neděláme…“

Seržant se znovu rozesmál. Hřímavý smích příhodně doplňoval jeho zvučný hlas a přímočarý projev. Rogers byl zjevně člověk, od kterého jste se mohli hodně dozvědět, anebo vám také – v závislosti na tom, do jaké kategorie si vás zařadil – mohl pěkně znepříjemnit život. „A taky od vás potřebuju vědět, jak dlouho se s ním zdržíte.“

„To nevím.“

„Ehm…, ale co, no, já jsem tu celé dopoledne, takže si klidně dejte na čas. Potom vás tady trochu provedu. Už jste měl tu čest se staroušem Sparkym?“

„Ne.“

„To je dobrá lekce pro život.“

Seržant vstal ze židle. Rozložité, mohutné tělo a způsob chůze naznačovaly, že ač se za svůj život setkal s mnoha obtížemi, se všemi se dokázal úspěšně vypořádat.

„Umožní vám to pochopit souvislosti, jestli mi rozumíte.“

Cowart jej následoval ke dveřím a na chodbu; ve stínu ramenatého muže si připadal jako trpaslík.

Rogers jej provedl sérií zamčených vrat a poté detektorem kovů. Muž, který přístroj obsluhoval, se na seržanta přátelsky zašklebil. Nakonec se ocitli uprostřed vězeňského komplexu; tvarem připomínal obrovské koleso, ze kterého jako paprsky vybíhají různá křídla budovy. V tu chvíli si Cowart uvědomil, jaké zvuky charakterizují dění v uzavřeném systému cel. Celý prostor vyplňovala neměnná kakofonie zvýšených hlasů a kovového hřmotu, jenž doprovázel otevírání dveří, které se pár vteřin nato zase s prásknutím zavíraly. Odkudsi se z rádia linula líbivá melodie country, jinde běžel v televizi díl nekonečného odpoledního seriálu – hlasy hercu vzápětí přerušila neopomenutelná reklamní znělka. Cowarta přepadl zvláštní pocit, jako by jej unášela mamutí vlna pohybu, ale vyjma seržanta a dalších dvou členů ostrahy, kteří sídlili v malé budce uprostřed středové plochy, se v blízkém okolí nacházel jen minimální počet lidí. Všiml si, že uvnitř budky visí elektronická tabule, na níž světelné diody indikovaly, která vrata jsou otevřená a která zavřená. Kamery umístěné v rozích stropů nad každou řadou vězeňských cel přenášely mihotavé šedé záběry na sérii televizních obrazovek. Cowartovi neuniklo pečlivě vyčištěné, zářivě žluté linoleum prošoupané jak zástupy mužů, tak nekonečnou snahou vězeňských správců. Na jedné z obrazovek spatřil muže v modré kombinéze, jak špinavým, odrbaným mopem s nasazením všech sil donekonečna otírá dávno čisté místečko v rohu místnosti.

„Křídla Q, R a S,“ vysvětloval seržant. „Cely smrti. V několika řadách. Máme tu teď docela přelidněno…, to asi o něčem svědčí, viďte? Křeslo stojí tam dole. Vypadá to stejně jako v ostatních částech, ale zdání klame. Ani náhodou.“

Cowart mžoural do úzkých chodeb s vysokými stropy. Levou stranu lemovaly řady identických cel do výše tří poschodí, která z každé strany spojovala přímá schodiště. Třemi řadami špinavých, dokořán otevřených oken v protější zdi proudil dovnitř čerstvý vzduch. Prostor mezi kovovou lávkou, po níž kráčeli vězňové do svých kobek, a okny naproti zel prázdnotou. Když si Cowart uvědomil, že odsouzení mohou z uzavřených místností pozorovat nebe otvorem ve vzdálenosti snad pouhých deseti metrů, ale vzdáleným jako desítky tisíc kilometrů, přeběhl mu mráz po zádech.

„A támhle máme Roberta Earla,“ vytrhl jej z myšlenek seržantův hlas.

Cowart se prudce otočil a zadíval se směrem, kterým strážný ukazoval. Prst mířil k nevelké zamřížované kleci na opačném konci prostoru. Uvnitř seděli čtyři muži; tři z nich měli oblečené modré kombinézy stejně jako uklízeč. Čtvrtý měl na sobě zářivě oranžovou. Cowart si jej nemohl pořádně prohlédnout, neboť těla ostatních vězně zčásti zakrývala.

„Není radno skončit v oranžové,“ podotkl seržant tiše. „V ní totiž slyšíte tikat každou vteřinu života, která vám ještě zbývá.“

Cowart vykročil směrem k cele, ale seržant jej zarazil. Reportér cítil mužovu sílu až v konečcích prstů, kterými sevřel jeho rameno.

„To byste zabloudil. Hovorna je tady. Když někdo přijde někoho navštívit, prohledáme ho a sepíšeme všechno, co má u sebe – papíry, zákoníky, prostě všechno. Potom čekáte o samotě, než vězně přivedeme. A pak, když je po všem, následuje totéž v opačném pořadí. Trvá to věčnost, ale děláme to kvůli bezpečnosti, to víte. Na ní si tu zakládáme.“

Cowart přikývl a seržant jej nasměroval do hovorny. Byla to obyčejná kancelář s bíle omítnutými stěnami, kovovým stolem uprostřed a dvěma starými, oprýskanými hnědými židlemi. V jedné ze zdí bylo zrcadlo, na stole ležel popelník. Nic víc.

Reportér ukázal na zrcadlo: „To je dvoustranné?“

„Samozřejmě,“ přitakal strážný. „Vadí vám to?“

„Vůbec ne. A víte jistě, že tohle je to vaše exkluzivní apartmá?“ Obrátil se k Rogersovi a usmál se. „My měšťáci si potrpíme na hmotné zajištění o trochu víc než normálně.“

Seržant se rozesmál. „Jo, to mě vůbec nepřekvapuje. Je mi líto, ale nic lepšího nabídnout nemůžu.“

„Taky postačí,“ prohodil Cowart. „Díky.“

Posadil se a čekal na Fergusona.

Na první pohled působil zhruba sto osmdesát centimetrů vysoký mladík kolem pětadvaceti jako obyčejný kluk. Stihlá, chlapecká postava umně skrývala šlachovitou sílu, která o sobě dávala znát pouhý stiskem ruky. Robert Earl Ferguson si vyhrnul rukávy, a odhalil tak pevné svaly paží. Měl úzké boky i ramena jako běžec na dlouhou trať a pohyboval se s lehkou grácií úspěšného sportovce. Nakrátko sestříhané vlasy byly jen o málo tmavší než jeho čokoládová pleť a v obličeji zářily dvě ostražité, bystré oči s pronikavým pohledem. Matthew Cowart okamžitě získal dojem, že si jej vězeň během vteřiny poměřil, odhadl, posoudil a zařadil.

„Děkuji, že jste přišel,“ pravil odsouzený.

„Žádný problém.“

„Ten teprve přijde,“ poznamenal Ferguson sebejistě. Přinesl s sebou hromádku právních dokumentů, které nyní rozložil po stole.

Letmo pohlédl na seržanta Rogerse, jenž mlčky přikývl a obrátil se k odchodu. Jakmile se ocitl venku, s hlasitým bouchnutím za sebou zavřel dveře.

Cowart vytáhl pero a zápisník a na stůl položil diktafon. „Nevadí?“ otázal se.

„Ne,“ odpověděl Ferguson. „Má to význam.“

„Proč jste oslovil zrovna mě?“ zeptal se Cowart. „Ptám se jen ze zvědavosti. Zajímalo by mě, jak jste přišel na moje jméno.“

Vězeň se pousmál a uvolněně se opřel. Zdál se nezvykle klidný na to, že se jednalo o kritický okamžik ve vývoji jeho případu.

„Minulý rok jste dostal cenu Floridské advokátní komory za sérii článků o trestu smrti. Vaše jméno se objevilo v jedněch novinách v Tallahassee, na což mě upozornil jeden chlápek odsud z cel smrti. Taky nezaškodí, že pracujete pro největší a nejvlivnější noviny ve státě.“

„A proč jste tedy s tím svým dopisem tak dlouho otálel?“

„No, abych pravdu řekl, myslel jsem, že moje odsouzení zruší už apelační soud. Jenže nezrušil, a tak jsem si najal – no, najal není zrovna nejvhodnější výraz – tedy, dostal jsem nového právníka a začal se bít trochu agresivněji. Víte, pane Cowarte, ani ve chvíli, kdy mě uznali vinným a odsoudili k trestu smrti, jsem neuvěřil, že se něco takového doopravdy může stát. Myslel jsem, že je to všechno jenom zlý sen, že se každou chvílí probudím a půjdu zase do školy. Anebo že se někdo objeví a řekne: ‚Hej, zastavte to, došlo k hroznému omylu…“ Nedokázal jsem přemýšlet moc jasně. Nedošlo mi, že je třeba zatraceně těžce bojovat, aby si člověk zachránil kůži. Nemůžete věřit systému, že to udělá za vás.“

První citát v mé reportáži, blesklo Cowartovi hlavou.

Vězeň se naklonil dopředu a položil ruce na stůl, ale rychle se zase stáhl. Slova doprovázel rychlými gesty. Měl jemný, přesto průrazný hlas, jeden z těch, který i závažná slova vyslovuje s lehkostí. Při řeči se lehce hrbil, jako by jej zezadu poháněla síla vlastního přesvědčení. V důsledku toho se už tak malá místnost zdánlivě zúžila pouze na prostor mezi reportérem a odsouzeným, prosycený vzrušenou atmosférou okamžiku.

„Víte, já jsem věřil, že stačí být nevinný. Domníval jsem se, že takhle to funguje, že o víc se starat nemusím. Ale pak jsem přišel sem a dostal jsem náležitou lekci. Z reálného života.“

„Co tím chcete říct?“

„No, lidi si tady v celách smrti sdělují informace o právnících, odvoláních, milostech a čemkoliv jiném, co vás napadne, velmi neformálním způsobem. Víte, támhle…,“ Ferguson pokynul rukou směrem k budovám v hlavní části komplexu, „se vězni baví o tom, co budou dělat, až vyjdou ven. Možná pomýšlejí na útěk. Uvažují nad tím, jak si to tady po dobu trestu zpříjemnit. Mohou si dopřát to potěšení a snít, třeba o budoucnosti, byť by ji měli strávit za mřížemi. Pořád můžou snít o svobodě a navíc stále mají výhodu nejasného osudu.

To se o nás ovšem říct nedá. My víme přesně, jak skončíme. Víme, že nastane den, kdy nám někdo do mozku s požehnáním státu pustí dva a půl tisíce voltú. Víme, že nás čeká tak pět, možná deset let. Jako byste měl na krku závaží, které vás neustále táhne k zemi a kterému se snažíte nepoddávat. S každou minutou vám hlavou probleskne, nepromarnil jsem tuhle chvíli? Pokaždé, když uléháte, říkáte si, zase o den méně. S každým nadcházejícím ránem si uvědomíte, že jste ztratil další noc. A všechen ten uplynulý čas se na ono pomyslné závaží nabaluje. Všechna naděje, která pomalu uvadá. Takže naše starosti se trochu liší od těch ostatních.“

Chvíli jen mlčky seděli proti sobě. Cowart slyšel vlastní dech tak jasně, jako by právě vyběhl do schodů. „Mluvíte jako filosof.“

„Všichni z cel smrti jsou tak trochu filosofové. I místní šílenci, co jenom křičí a naříkají, i ti retardovaní, co nemají moc ponětí o světě. Všechny táhne k zemi stejné závaží a všichni to cítí. Jde jen o to, že my, co za sebou máme pár let ve škole, to prostě umíme líp podat a líp to zní. Ale jinak jsme stejní.“

„Změnil váš nějak pobyt tady?“

„Kdo by odolal?“

Cowart přikývl.

„Když mi zamítli první odvolání, někteří odsouzení – chlápci, co tu jsou pět, osm, možná i deset let – mě začali nabádat, abych přemýšlel o budoucnosti. Jsem mladý, pane Cowarte, a nechci, aby múj život skončil tady a takhle. Takže jsem dostal lepšího právníka a napsal vám dopis. Potřebuju vaši pomoc.“

„K tomu se hned dostaneme.“ Cowart si nebyl jistý, jakou roli v rozhovoru nejlépe zastávat. Chtěl si udržet jistý profesionální odstup, ale nevěděl jak velký. Ještě než se vydal do věznice, snažil se připravit na to, jak bude před vězněm vystupovat, ovšem bez valného úspěchu. Připadal si trochu směšně. Seděl naproti muži odsouzenému za vraždu uprostřed komplexu plného trestanců, kteří se na svobodě dopouštěli těch nejhorších myslitelných zločinů, a snažil se působit drsně.

„Můžete mi říct něco o sobě? Například jak je možné, že člověk, který pochází z Pachouly, mluví úplně bez přízvuku?“

Ferguson se rozesmál. „To se může změnit, jestli ho chcete slyšet. Chci říct, klído tajy tedka můžu kvákat jak ten nejvotrávenější zavostalej černej mamlas, co ste kdy zaslech…“ Ferguson se znovu opřel do židle a lehce se sesunul v imitaci muže kolébajícího se v houpacím křesle. Pomalá, unylá řeč jako by zlehčila atmosféru malého prostoru. Pak se zas nečekaně opřel lokty o stůl a spustil trochu jinak: „Hele, kámo, taky můžu kecat jak kluk zulice, jo, tam to totiž taky dobře znám, jo. Vo tom žádná.“ A stejně rychle se tahle postava rozplynula a nahradil ji opět vážný, šlachovitý mladík s lokty způsobně položenými na stole a klidným, vyrovnaným hlasem. „A taky můžu mluvit jako prve, tedy jako člověk, který studoval na vysoké a připravoval se na zkoušky, aby to dotáhl až do konce. A kterého možná čekala slibná kariéra v podnikání, kdo ví. Protože i to je kus mého života.“

Cowarta zběsilý sled změn trochu vyvedl z míry. Nešlo jen o jiný přízvuk; modulaci hlasu i řeči doprovázela změna držení těla i odlišná gesta, při nichž se z Roberta Fergusona stával dokonalý obraz člověka, jakého napodoboval. „Působivé,“ poznamenal. „Máte ohromný cit pro jazyk.“

Ferguson kývl. „Tyhle tři přízvuky vlastně charakterizují tři fáze mého vývoje. Narodil jsem se v Newarku v New Jersey. Máma pracovala jako služebná; každé ráno v šest odjížděla autobusem do všemožných bělošských čtvrtí, kde poklízela po domech, a vracela se pozdě v noci. Táta sloužil v armádě. Vytratil se, když mi byly tak tři nebo čtyři roky. Vlastně se ani nevzali. A pak, když mi bylo sedm, máma umřela. Prý srdeční potíže, ale nikdy jsem se přesně nedozvěděl, co se doopravdy stalo. Jednoho dne se jí prostě špatně dýchalo, a tak došla na kliniku, úplně sama, a víckrát už jsem ji neviděl. Takže mě poslali za babičkou do Pachouly. Neumíte si představit, co to pro mě jako pro dítě znamenalo. Místo ghetta jsem najednou poznal řeky a stromy a čistý vzduch. Připadal jsem si jako v ráji, přestože v domě nebyl ani vodovod. Tam jsem prožil nejhezčí roky svého života. Do školy jsem chodil pěšky, večer četl při svíčkách a k jídlu jsme mívali ryby, co jsem nachytal v potoce. Jako vystřižené z jiného století. Myslel jsem si, že nikdy nebudu muset odejít, dokud babička neonemocněla. Bála se, že se o mě nedokáže postarat, a tak se dohodli, že mě pošle zpátky do Newarku k tetě a jejímu novému manželovi. Tam jsem dochodil střední školu a dostal se na vysokou. Ale pořád jsem za babičkou strašně rád jezdil na návštěvy. První den prázdnin jsem sedl na noční autobus z Newarku do Atlanty, tam jsem přestoupil na spoj do Mobile a nakonec místní dopravou dojel až do Pachouly. Město jsem nepotřeboval, považoval jsem se spíš za venkovského kluka. V Newarku se mi moc nelíbilo.“

Ferguson potřásl hlavou a přes tvář mu přeletěl trpký úsměv. „Ty zatracené autobusy,“ šeptl. „Právě ty stály na počátku všech mých starostí.“

„Jak to myslíte?“

Ferguson stále kroutil hlavou, když odpovídal: „Cesta trvala dohromady skoro třicet hodin. Nejdřív hukot na dálnici, pak přes všechna města a vesnice a po polňačkách. Hodně to skákalo, někdy se mi dělalo dost špatně, navíc se člověku chce na záchod a nemá kam. Autobus plný chlápků, co se týdny nemyli, chudáků, co neměli na letadlo. Nebylo to příjemné. Proto jsem si pořídil ten vůz, víte, ojetý Ford Granada. Tmavě zelený. Jeden spolužák mi ho prodal za dvanáct set babek, a to měl najeto jen sto tisíc kilometrů. Zlatej auťák. Bože, ty projíždky v něm jsem miloval…“

Jemný hlas se vytratil.

„Ovšem…“

„Ovšem kdybych si to auto nepořídil, tak by mě ti šerifovi chlápci, co ten případ vyšetřovali, nikdy nezabásli.“

„Povězte mi, jak se to seběhlo.“

„Vlastně není moc co povídat. To odpoledne, kdy došlo k vraždě, jsem byl doma s babičkou. Dosvědčila by to, kdyby se ovšem někdo obtěžoval zeptat…“

„Viděl vás ještě někdo jiný? Někdo, kdo s vámi nebyl v příbuzenském vztahu?“

„Ehm, mno…, nikdo mě nenapadá. Byli jsme tam jen my dva. Pokud se za ní vypravíte, pochopíte proč. Bydlí ve staré chatrči zhruba kilometr za podobně polorozpadlýma boudama. Na konci prašné cesty. Doslova jako u chudých příbuzných.“

„A dál?“

„No, nedlouho po tom, co našli tělo té holky, se u nás ukázali dva detektivové. Auto jsem měl zaparkované před domem a zrovna jsem ho myl. Páni, jak já si dával záležet, aby se vždycky blýskalo! A tak jsem tam stál, mohlo být tak kolem poledne, a tihle dva se mě začali vyptávat, co jsem dělal pár dní předtím. Prohlíželi si moje auto a pak si prohlíželi mě, přičemž ani moc neposlouchali, co říkám.“

„Kdo to byl?“

„Detektivové Brown a Wilcox. Oba ty hajzly jsem znal a věděl jsem, že mě nemůžou ani cítit. Mělo mi to tehdy cvaknout, byla chyba jim důvěřovat.“

„Jak si tím můžete být tak jistý? Proč by vás měli nenávidět?“

„Pachoula je malé město. Někteří mají rádi to svoje zažité, jak říkají. Čímž mám na mysli – všichni věděli, že mě čeká budoucnost. Že se mi dobře povede. A to se jim nelíbilo. A stejně tak se jim nejspíš nelíbily moje způsoby.“

„Pokračujte.“

„Když jsem jim řekl, kde jsem byl, oznámili mi, že to musíme sepsat na stanici. A tak jsem prostě šel, bez jediného slova. Bože! Kdybych tehdy tušil, co vím dneska… Jenže, pochopte, pane Cowarte, tehdy mě ani nenapadlo, že bych se měl něčeho obávat. Sakra, neměl jsem páru, jaké prohlášení to po mně vlastně chtějí. Tvrdili, že jde o pohřešovanou osobu, ne o vraždu.“

„A pak?“

„Pak, jak jsem psal v dopise, jsem šestatřicet hodin nespatřil denní světlo. Odvedli mě do malé místnosti, zrovna jako je tahle, posadili mě na židli a zeptali se, jestli chci právníka. Pořád jsem netušil, co se děje, tak jsem řekl, že nechci. Přisunuli mi papír, kde byla vyjmenovaná ústavní práva, a nařídili mi, ať ho podepíšu. Zatraceně, byl jsem takový hlupák! Měl jsem vědět, že jakmile se na té židli ocitne nějaký černoch, vstane teprve, až jim řekne, co chtějí slyšet. Bez ohledu na to, jestli něco skutečně udělal.“

Poslední zbytky humoru ve Fergusonově hlasu nahradil těžko potlačovaný vztek. Cowarta jeho vyprávění strhlo jako přílivová vlna mocných slov.

„Brown hrál hodného poldu, Wilcox zlého. Nejběžnéjší divadýlko v oboru.“ Ferguson se držel, aby si znechuceně neodplivl.

„Povídejte dál.“

„Takže mě posadili a začali se vyptávat na všechno možné, hlavně na tu holčičku, co zmizela. Neustále jsem jim opakoval, že o ničem nevím, ale oni do mě pořád šili, celý den až pozdě do noci. Dokola a dokola mi pokládali ty samé otázky, jako by moje ‚ne‘ absolutně nic neznamenalo. Nepřestávali ani na minutu. Nepustili mě na záchod. Nedali mi najíst ani napít. Jen otázky, otázky a otázky, pořád dokolečka. Nakonec, bůh sud po kolika hodinách, jim ruply nervy a začali na mě ječet. Hned nato přiletěla od Wilcoxe první facka. Plesk! Pak se ke mně sehnul a s obličejem tak deset centimetrů ode mě křičí: ‚Teď mě pořádně poslouchej, chlapče!‘“

Ferguson pohlédl na Cowarta, jako by si chtěl ověřit, jak jeho vyprávění působí na jediného posluchače, a vyrovnaným hlasem plným hořkosti pokračoval dál.

„Což mi samozřejmě nemusel připomínat. Potom už na mě jen řval. Pamatuju si, jak mi běželo hlavou, že ho každou chvíli musí skolit infarkt nebo mrtvice nebo něco takového, tak rudý byl v obličeji. Jako posedlý. ‚Chci vědět, cos udělal té malé holce!‘ ječel. „Řekni mi, cos jí provedl!‘ Neustále křičel a Brown mezitím někam odešel, takže jsem s tím šílencem zůstal úplně sám. ‚Tak dělej, řekni, nejdřív jsi ji opíchal a pak zabil, nebo naopak?‘ Kristepane, tohle mlel celé hodiny. Já na to, ne, ne, ne, nechápu, o čem to mluvíte. Ukázal mi fotky té holčičky a pořád se ptal: „Líbilo se ti to? Líbilo se ti, když se bránila? Když křičela? Líbilo se ti, když jsi do ní poprvé bodnul? A co podvacáté, to sis taky užíval?‘ Pořád a pořád dokola, hodiny a hodiny.“

Ferguson se zhluboka nadechl. „Co chvíli si dal přestávku a nechal mě tam jen tak sedět připoutaného k opěradlu. Možná se šel projít, nebo se vyspat, dát si něco k jídlu. Někdy zmizel na pět minut, jindy na půl hodiny, jednou mě tam dokonce nechal několik hodin v kuse. A já jsem tam prostě jen tak seděl, víte. Příliš vyděšený a příliš hloupý na to, abych se, doprčic, snažil zachránit si zadek.

Nakonec ho to, že jsem se odmítal přiznat, znechutilo natolik, že se do mě pustil ručně. Nejdřív mě jenom častěji lískal po hlavě a po ramenech, pak se nade mě jednou postavil a dal mi pěstí do břicha. Třásl jsem se od hlavy k patě. Nepustili mě ani na hajzlík, tak jsem se počúral. Netušil jsem, k čemu se chystá, když popadl ten telefonní seznam a stočil ho do rule. Krucinál, jako by mě vzal baseballovou pálkou. Normálně mě srazil k zemi.“

Cowart mlčky přikývl. Tuhle metodu znal z Hawkinsova vyprávění. Rána telefonním seznamem si nic nezadala s úderem koženého obušku, jenže na rozdíl od něj těžký papír nepůsobil žádné tržné rány a téměř nezanechával modřiny.

„Nic ze mě nedostal, takže nakonec odešel. Místo něj se objevil Brown, kterého jsem několik hodin neviděl. Jen jsem se třásl a sténal a hlavou mi běželo, že tam nejspíš zhebnu. Brown mě přejel pohledem a zvedl mě ze země. Medovým hláskem se začal za Wilcoxe omlouvat. Že prej ví, jak to bolí, a že mi pomůže. Prý dostanu něco k jídlu a colu na pití, sežene mi čisté věci a pustí mě na záchod. Stačí jenom, když mu budu věřit, sakra, a řeknu konečně, co jsem udělal té holčičce. Mlčel jsem, ale on se toho nepouštěl. ‚Bobby Earle,“ řekl mi „podle mě jsi potlučený už dost. Nejspíš budeš chcát krev a taky budeš potřebovat doktora. Takže mi konečně řekni, cos provedl, a my tě hned odvezem do nemocnice/ Já na to, že jsem nic neudělal, a v tu chvíli ruply nervy i jemu. ‚My víme, cos udělal, teď to jenom musíš říct sám!‘ zařval a vytáhl zbraň. Ne služební, co nosí na opasku, ale malou osmatřicítku s krátkou hlavní ukrytou v pouzdře na kotníku. Vtom se vrátil Wilcox, spoutal mi ruce za zády, popadl mě za vlasy a zvrátil mi hlavu tak, že jsem koukal přímo do hlavně. Brown zasyčel: ‚Tak sem s tím/ ale já na to zase: ‚Nic jsem neudělal.“ A on zmáčkl spoušť. Prokrista! Pořád před sebou vidím, jak se ten prst pomalu omotává kolem spouště a tlačí ji do krajní polohy. Skoro mi přestalo bít srdce. Ozvalo se cvaknutí naprázdno. To už jsem brečel a naříkal jako malé děcko. ‚No, Bobby Earle, teď jsi měl obrovské štěstí.“ řekl. „Myslíš, že máš dneska svůj šťastný den? Kolik prázdných komor tady asi ještě máme?“ Znovu zmáčkl spoušť, znovu cvakla naprázdno. „Zatraceně!“ sykl. ‚Teď se to nejspíš seklo.‘ Vyklopil válec a vysypal jednu nábojnici do dlaně. Pečlivě si ji prohlídl a nakonec řekl: ‚To je ale šmejd. Co s tím? No, třeba si teď dá říct.“ Díval jsem se, jak ji strká zpátky do komory. Znovu na mě namířil a řekl: „Poslední příležitost, negře.“ Tomu jsem věřil, takže jsem okamžitě vysypal: ‚Byl jsem to já, udělal jsem to, cokoliv chcete, udělal jsem to.‘ A takhle získali moje přiznání.“

Matthew Cowart se zhluboka nadechl a snažil se strávit, co právě vyslechl. Náhle měl pocit, že se v sevřené místnosti udusí. Jako by ze zdí sálal horký vzduch a on se měl v nastalém horku uvařit zaživa. „A pak?“ vypravil ze sebe.

„A pak jsem skončil tady,“ odvětil Ferguson suše.

„A svému právnímu zástupci jste tohle všechno taky pověděl?“

„Samozřejmě. Poukázal na zcela zřejmý fakt, totiž že na místě byli dva detektivové a já. Tuhle rovnici doplňuje jedna krásná mrtvá holčička. Komu podle vás budou věřit?“

Cowart pokýval hlavou. „A proč bych vám teď měl věřit já?“

„Co já vím,“ odsekl Ferguson podrážděně a chvíli na Cowarta nasupeně zíral. „Možná proto, že vám říkám pravdu.“

„Jste ochoten jít na detektor lži?“

„Už se stalo, na radu právníka. Tady mám výsledky. Ta zatracená věc vyhodnotila test jako ‚neprůkazný‘. Podle mě jsem byl celý nervózní ze všech těch drátků, co mi připevnili na tělo. Nebylo to příjemné. Klidně bych šel znovu, kdybyste chtěl, ale nevím, jestli to k něčemu bude. Stejně se to nedá použít před soudem.“

„To ne, ale já osobně potřebuju něco, co by vaše tvrzení podporovalo.“

„Dobře, to chápu. Ale, sakra, stalo se to přesně tak, jak jsem řekl.“

„A jak si to můžu ověřit, abych váš příběh mohl otisknout v novinách?“

Ferguson se na okamžik zamyslel, pohled upřený do Cowartových očí. Po několika vteřinách se napjaté rysy obličeje odsouzeného nepatrně uvolnily v náznaku úsměvu.

„Ta zbraň,“ vyhrkl. „To by mohlo být ono.“

„Co s ní?“

„No, pamatuju si, že než mě zavřeli do té malinké místnosti, dělali tam velkou vědu s tím, že se všechny zbraně musí nechat za přepážkou u vchodu. A vzpomínám si, že Brown měl tu mrchu schovanou v kalhotách. Vsadím se, že bude zapírat, kdyby se vám ho podařilo nachytat a on se prokecl.“

Cowart znovu pokýval hlavou. „To by možná šlo.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Cowart se zadíval na diktafon a pozoroval, jak se magnetická páska namotává z jedné cívky kazety na druhou. „Proč si vybrali zrovna vás?“

„Protože to bylo nejpohodlnější. Mám černou pleť. Dosadili si to zelené auto. Moje krevní skupina se shoduje – s čímž ovšem přišli až později, jak jinak. Zkrátka jsem byl zrovna tam, když místní začínali šílet – místní bílí, mám na mysli. Potřebovali viníka, a já jsem byl po ruce. Kdo by se jim hodil líp?“

„To zní jako ohromně pohodlná úvaha.“

Fergusonovi se v očích objevil záblesk hněvu a Cowart si všiml, že svírá ruku v pěst. Po chvíli se ale zase ovládl.

„Vždycky mě tam nenáviděli. Nejsem totiž žádný přiblblý, uploužený černošský buran, na jaké si tam zvykli. Nemohli strávit, že jsem šel na vysokou, a nedokázali skousnout, že znám život velkoměsta. Všichni mě znali a všichni mě nenáviděli. Nenáviděli mě za to, jaký jsem, i za to, co ze mě mohlo být.“

Cowart se chystal na další otázku, když Ferguson vymrštil ruce před sebe a sevřel rukama okraj stolu, aby se uklidnil. Po vyrovnaném tónu ani stopy a Cowart přímo cítil, jak muže naproti němu zaplavuje vlna vzteku. Šlachy na krku měl napjaté k prasknutí, obličej zbrunátnělý a hlas se mu rozrušeně třásl. Cowart viděl, jak těžký osobní boj musí Ferguson svádět, aby se pod tíhou vzpomínek nezlomil. V týž okamžik jej napadlo, co by se asi stalo, kdyby se všemu tomu vzteku postavil někdo do cesty.

„Jedte tam a pěkně se v Pachoule porozhlídněte. Okres Escambia. Přímo na jih od Alabamy, nějakých čtyřicet padesát kilometrů. Ještě před padesáti lety by mě byli pověsili na nejbližší strom a na sobě by přitom měli dlouhé bílé hábity, na hlavě špičaté čepice a v ruce hořící kříže. Časy se změnily,“ prohodil hořce, „ale ne zas tak moc, zatraceně. Teď se pomstili pěkně s parádou a v rámci všech vymožeností civilizace. Prošel jsem soudním řízením? Ano, pane. Dali mi právníka? Ano, pane. Dostal jsem porotu sobě rovných? Ano, pane. Požíval jsem všech ústavou zaručených práv? Ano, pane. Takže tohle lynčování se vlastně odehrálo přesně v souladu s právem.“ Fergusonovi se třásl hlas rozrušením. „Jen si tam jedte, pane Bílý Reportére, a začněte se trochu vyptávat. Přesvědčíte se na vlastní kůži. Myslíte si, že žijeme v devadesátých letech dvacátého století? Zjistíte, že čas neutíká všude stejně rychle. Uvidíte sám.“

Opřel se zpátky do židle a zabodával se do Cowarta pohledem.

Zvuky vězeňského komplexu najednou jako by doléhaly z veliké dálky a Cowart si plně uvědomil, jak je místnost, v níž právě sedí, skutečně malá. Tohle je příběh malých místností, pomyslel si. Cítil nenávist, která z odsouzeného vyzařovala, i nekonečný proud hněvu a zoufalství, který ho pohlcoval.

Ferguson stále zíral na Cowarta, jako by rozmýšlel co říct. „No tak, pane Cowarte, opravdu si myslíte, že to v Pachoule funguje stejně jako v Miami?“

„Ne.“

„A tak to taky je, zatraceně. A víte, co je na tom nejvtipnější? Kdybych byl tenhle zločin spáchal – jako že jsem ho nespáchal, ale kdyby přece – v Miami, tak při těch chatrných důkazech, které proti mě měli, by mi nabídli dohodu na vraždu druhého stupně a dostal bych od pěti let do doživotí. Odseděl bych tak čtyři, a to jenom za předpokladu, že by to můj právní zástupce nedokázal smést celé se stolu. Což by nejspíš svedl. Neměl jsem žádný záznam, studoval jsem na vysoké. Já jsem měl před sebou budoucnost a oni neměli důkazy. Tak co myslíte, pane Cowarte? Jak by to dopadlo v Miami?“

„V Miami by to nejspíš skončilo tak, jak jste naznačil. Dohodou, bezpochyby.“

„V Pachoule smrtí. Bezpochyby.“

„Takový je systém.“

„Do háje se systémem, k čertu s ním. A ještě něco – já jsem to neudělal. Já jsem ten zločin nespáchal, zatraceně. Jo, možná nejsem dokonalý a v Newarku jsem si jako kluk vyžral pár malérů, stejně tak v Pachoule, to si klidně ověřte. Ale tu holku jsem nezabil.“

Ferguson se odmlčel. „A taky vím, kdo ano.“

V místnosti zavládlo ticho.

„No, tak si o tom popovídejme,“ nadhodil Cowart. „Kdo a jak?“

Ferguson se zhoupl na židli a Cowartovi neunikl letmý úsměv, jenž se odsouzenému mihl ve tváři. Nebyl však známkou spokojenosti, vypadal spíš jako drsná jizva v mužově obličeji. Atmosféra v místnosti se trochu uvolnila, jako by polevila intenzita vězňovy nezměrné zlosti. Cowart si uvědomil, že Ferguson se během pár vteřin proměnil stejně jako prve, když předváděl různé přízvuky.

„To vám prozatím říct nemůžu,“ pravil blahosklonně.

„Ale kecy,“ odsekl Cowart s náznakem nelibosti v hlase. „Nedělejte fóry.“

Ferguson zavrtěl hlavou. „Prozradím vám to,“ prohlásil, „teprve až uvěříte.“

„Co to se mnou hrajete?“

Ferguson se naklonil nad stůl, nahnul se co nejblíže ke Cowartovi a upřel na něj hrozivý, neochvějný pohled. „Tohle není žádná posraná hra,“ zašeptal, „tady jde o můj posranej život a ten mi chtějí vzít. Nechtějte po mně, abych vyložil svoje nejlepší trumfy dřív, než se na to pořádně připravím.“

Cowart nic neříkal.

„Vy si teď můžete jít všechno, co jsem vám tu odvyprávěl, klidně ověřit. A až uvěříte, že jsem nevinný, až se sám přesvědčíte, že mě zatlačili do rohu, pak vám to povím.“

Když s tebou chce tonoucí hrát, radil kdysi Hawkins, je lepší držet se jeho pravidel.

Cowart tedy beze slova přikývl.

Oba chvíli mlčeli. Ferguson nespouštěl Cowarta z očí a čekal na odpověď. Ani jeden se nepohnul, jako by k sobě byli připoutaní. V tu chvíli Cowartovi došlo, že už nemá na výběr. Ocitl se před reportérským dilematem – vyslechl příběh plný zla, špatných momentů a křivd, a nezbývá mu, než najít pravdu. Nemůže se na to jen tak vykašlat.

„Tak, pane Cowarte,“ promluvil nakonec Ferguson, „můj příběh znáte. Pomůžete mi?“

Cowart vzpomínal na tisíce slov, která napsal o smrti a umírání, a na události plné bolesti a utrpení, které jím bez ustání proudily a nechávaly za sebou jen zjizvenou tkáň, jež se za neklidného spánku měnila v neodbytné noční múry. V životě však svým článkem nikomu nedal naději, a už vůbec nikomu nezachránil život. „Udělám, co bude v mých silách,“ odpověděl.

3/

PACHOULA

Okres Escambia se krčí daleko na severozápadě, v nejzazším koutku Floridy obehnaném hranicí státu Alabama. Se svými dvěma bezprostředními sousedy na severu udržuje Florida pevné kulturní vazby. Kdysi převážně zemědělská oblast s bezpočtem malých hospodářství rozesetých po úbočích kopců, které oddělovaly husté porosty zakrslých borovic a houštiny propletených úponkú vrb a vinných rév, v posledních letech díky prudkému rozkvětu nejvýznamnějšího města oblasti, přístavu Pensacola, rychle měnila svůj charakteristický ráz a stávalo se z ní další předměstí plné nákupních středisek a obytných zástaveb tam, kde dřív bývala volná prostranství. Překotná urbanizace však nezbavila oblast bažinatého rázu podobného jako v Mobile a okolí federální dálnice, ani atmosféry solí provlhlého vzduchu přílivových regionů na březích Mexického zálivu. Stejně jako v mnoha jiných oblastech dalekého Jihu, i zde se mísily rozporuplné pocity obyvatel, kteří si ještě velice dobře pamatovali časy obrovské chudoby, a zároveň se učili být na svůj kraj hrdí. Zkostnatělá pravidla a s nimi neochotu měnit zarytý způsob života sytily generace obyvatel, jimž se zde žilo, třebaže ne vždy snadno, mnohem jednodušeji než jinde.

Večerní vnitrostátní let předvedl přehlídku děsivých turbulencí a prudkých poklesů při okraji nabubřelých, černých bouřkových mraků, které jako by se dvoumotorovému letadélku chtěly mstít za dotěrné vyrušování. Kabinu pro cestující rozjasňovaly záblesky světla a náhle ji opět halila tma, jak letadlo střídavě vplouvalo do hustých oblaků a vylétalo zpět do rudé záře slunce, jež nad Mexickým zálivem právě zapadalo. Cowart naslouchal kvílení motorů, které v lítém boji s prudkým větrem chvílemi zesilovalo a pak znovu sláblo jako sípavý dech dálkového běžce. Nadskakujíc v sedadle ulity letounu přemýšlel o muži z cely smrti i o tom, co jej čeká v Pachoule.

Ferguson v něm podnítil osobní boj. Když odcházel z věznice, přesvědčoval sám sebe, že zachová objektivní postoj, že bude všem a všemu naslouchat se stejným zájmem a že všechna slova zváží stejnou měrou. Jak však zíral skrze kapky deště na okénku do nekonečné dálky nebe, uvědomoval si, že do Pachouly neletí proto, aby se nechal odradit. Letadlo začalo sestupovat na přistání a Cowart se vzpomínkou na Fergusonuv hlas a jeho ledový vztek sevřel ruce v klíně. Potom si ale připomněl tu dívku. Jedenáct let, sotva věk na umírání. Na to také nesmí zapomenout.

Ve zběsilé bouři dosedl stroj na zem a roloval po přistávací dráze k terminálu. I přes špatnou viditelnost spatřil Cowart řadu zelených stromu, které lemovaly okraj letiště a zlověstně se tyčily proti zakaboněné obloze.

Když se řítil ve vypůjčeném autě po dálnici, halila jej naprostá tma. Mířil k motelu Admirál Benbow Inn, jenž stál přímo pod sjezdem, na periferii Pachouly. Poté, co si prohlédl skromně zařízený a čistý, až nepřirozeně uhlazený pokoj, vydal se do baru ve vstupní hale. Vtěsnal se mezi dva obchodní cestující a objednal si pivo. Kontury obličeje mladé servírky kopíroval sestřih hnědých vlasů a zvýraznoval jeho rysy, takže když se zamračila, zachmuřila se celá tvář a rty se nepřístupně semkly k sobě. Podrážděný výraz svědčil o příliš mnoha drincích rozdaných příliš mnoha obchodním cestujícím i o bezpočtu odmítnutých pozvání na schůzku pronesených nad rozklepanýma rukama svírajícíma koktejl ze skotské a zázvorového piva. Točila sladový mok z výčepu a po celou dobu nespouštěla z Cowarta oči. Zkušeně poznala, kdy pěna dosáhne po okraj sklenice, aniž ji musela kontrolovat zrakem. „Vy nejste vocad, že ne?“

Cowart zavrtěl hlavou.

„Nic neříkejte,“ požádala ho, „baví mě hádat. Řekněte jenom ‚déšť zřídkakdy dští na poušti‘.“

Cowart se zasmál a větu zopakoval.

Žena mu oplatila nepatrným pousmáním. „Ani z Mobile, ani z Montgomery, to je jasný. Tallahassee ani New Orleans taky ne. Takže zbejvaj dvě města. Miami nebo Atlanta. Ale jestli ste přijel z Atlanty, tak původně ste stejně vodjinad, třeba z New Yorku nebo tak, a v Atlantě ste doma jenom přechodně.“

„To nebylo špatné,“ pravil uznale. „Miami.“

Spokojená sama se sebou si číšnice reportéra dál pozorně prohlížela. „Tak dál.“ prohodila. „Hezkej voblek, ale moc konzervativní, to by nosil tak právník…“ Nahnula se přes barový pult a promnula klopu Cowartova saka mezi palcem a ukazovákem. „Hezký. Ne jak ti princové z polyesteru, co nám tu nutěj vitamínový doplňky pro zvířata. Ale vlasy máte kolem uší trochu neupravený a taky vidím pár šedivejch pramenů. Trochu starej – tak kolem pětatřicítky? – abyste dělal poslíčka. A kdybyste byl právník, tak v tomhle věku už byste, sakra, měl mít nějakýho poskoka s růžovoučkýma tvářičkama, co sotva vylez ze školy, kterej by za vás dělal práci v terénu, a nechodil byste sem sám. Na poldu taky nevypadáte, to si nemyslím, realitka taky ne, a ani pan podnikatel. Nemáte ve vočích ten výraz, co vidim u všech těch vobchodníčků, co sem choděj, takže co by přitáhlo chlápka jako vy až z Miami zrovna k nám? Napadá mě už jenom jediná věc, takže podle mě ste novinář a de vám vo nějakej článek.“

Cowart se rozesmál. „Bingo! A je mi třicet sedm.“

Servírka načepovala další sklenici piva, postavila ji před zákazníka a vrátila se ke Cowartovi. „Jenom projíždíte? Neumim si totiž představit, co by vás tak mohlo zajímat zrovna tady. Nic moc se tu totiž neděje, pokud ste si eště nevšim.“

Cowart chvíli přemítal, jestli jí má říct pravdu, nebo raději mlčet. Pak pokrčil rameny a pomyslel si – když jí stačily dvě minuty na to, aby uhodla, co dělám, tak až si začnu povídat s právníky a policisty, stejně se to dlouho pod pokličkou neudrží.

„Jsem tu kvůli vraždě,“ oznámil nakonec.

Přikývla. „Jak jinak. Tak, teď ste mě začal zajímat. Co je to za příběh? Zatraceně, ani si nemůžu vzpomenout, kdy se tu naposled něco takovýho přihodilo. Jo, Mobile nebo Pensacola, to je jiná, ale tady? De vo ty dealery s drogama? Kriste, řiká se, že přes záliv proudí tuny kokainu, nahoru dolů, každou noc. Čas vod času sem zavítaj chlápci, co mluvěj Španělsky. Zrovna minulej tejden tři takoví, všichni v extra módnim vobleku s těma malinkýma operátorama za pasem. Rozvalili se tu, jako by jim to snad patřilo, a vobjednali si šampaňský ještě před večeří. Musela sem pro to poslat tady mladýho do vobchodu. Nebylo těžký se domáknout, co slavěj.“

„Kdepak, o drogy nejde.“ zavrtěl hlavou Cowart. „Jak dlouho tady bydlíte?“

„Pár let. Přistěhovali sme se s manželem do Pensacoly, von byl letec. Teda, letec pořád je, akorát už neni můj manžel. A já sem uvězněná tady na zemi, v týhle díře.“

„A vzpomínáte si na případ starý zhruba tři roky, ve kterém šlo o jednu holčičku, Joanii Shriverovou? Údajně ji měl zabít chlápek jménem Robert Earl Ferguson.“

„Ta malá holka, co ji našli u bažiny Milleťs Swamp?“

„Přesně tak.“

„Tak na to si vzpomínám. Stalo se to, zrovna když sme se se starým, aby ho čert vzal, přistěhovali.“ Krátce se zasmála. „Kruci, myslela jsem si, že tahle zpropadená práce bude furt tak zábavná. Lidi se vo tu holku tehdy hodně zajímali, přijeli novináři z Tallahassee a televize až z Atlanty. Proto taky poznám lidi jako vy – když neměli do čeho píchnout, vždycky přišli sem. No, taky tu neni moc kam jinam zapadnout, že jo. Pár dní to tu žilo, všichni se tu scházeli, ale pak se rozneslo, že chytli toho kluka, co to udělal, a se zákazníkama šmytec. Jenže to bylo tehdy. Nejdete náhodou s křížkem po funuse?“

„Dozvěděl jsem se o tom teprve nedávno.“

„Ten kluk ale sedí v base, prej v cele smrti.“

„A stále existuje několik otazníků ohledně způsobu, jakým se tam dostal. Určité rozpory, řekněme.“

Žena zvrátila hlavu nazad a srdečně se rozesmála. „Člověče!“ řekla. „To ale na tom všem vůbec nic nezmění, vsadim se. No, hodně štěstí, novináři z Miami.“

Obrátila se k dalšímu zákazníkovi a nechala Cowarta jeho pivu. Po celý zbytek večera.

Ráno se rychle rozednilo. Odhodlané slunce jako by si nechtělo nechat ujít ani vteřinu dne a rychle vysoušelo louže, které zůstaly po dešti z předchozího večera. S přibývajícími hodinami rostla teplota i neodbytná vlhkost vzduchu. Cowartovi se začalo lepit triko na záda, ještě než nasedl do vypůjčeného auta a vyrazil do Pachouly.

Město působilo na první pohled houževnatým dojmem. Vyrostlo na pruhu rovinaté země obklopené zemědělskou půdou nedaleko mezistátní dálnice, a tvořilo tak pomyslnou spojnici mezi těmito dvěma póly lidské činnosti. Nacházelo se příliš daleko na sever, aby se zde dařilo pomerančovníkům, přesto Cowart u několika farem viděl vyrovnané řady jiných druhů stromů, u jiných nevelká stáda dobytka, jenž se popásal na přilehlých polích. Usoudil, že se blíží k prosperující části města – jednopatrové domky byly postavené ze škvárobetonových tvárnic nebo červených cihel, což mezi rančerskými obydlími svědčilo o určité sociální prestiži. Na všech střechách viděl široké televizní antény, někde měli i satelitní talíře. Čím blíže k centru města, tím častěji se po stranách silnice objevovaly obchody se smíšeným zbožím a čerpací stanice. Projel také kolem nákupního střediska, k němuž se ze stran lepila obrovská prodejna potravin, o mnoho menší papírnictví, pizzerie a restaurace. Všiml si, že v oblastech dále za hlavní silnicí se nacházejí další udržované rodinné domky, jejichž vzhled ukazoval na spořádané obyvatele. Skrovný úspěch místních občanů se nedal počítat na miliony, ale ke slušnému živobytí stačil.

Centrum města tvořilo jediné náměstí uzavřené ze tří stran. Nedaleko stálo kino, několik kancelářských budov, další obchody a pár semaforů. Cowart přemítal, jestli jsou čistě uklizené chodníky důsledkem přívalů deště, anebo výsledkem přičinlivosti členů obce.

Projel náměstím a dál kolem železářství, prodejny s náhradními autodíly i rychlým občerstvením, až se dostal na úzkou silnici s jedním pruhem v každém směru. Okolní krajina se zdála jiná; svěží zeleň políček, která Cowart spatřil před pár minutami, se proměnila v hnědé pruhy neobdělané půdy, auto nepříjemně kodrcalo na hrbolatém povrchu vozovky a kolem stály jako živý důkaz nelítostného času zanedbané dřevěné domy se zprohýbanými latěmi a vybledlými omítkami. Silnice zavedla Cowarta mezi shluky stromů a pohltilo jej nečekané temno. Na zem dopadaly jen tlumené, pestrobarevné pruhy světla, jak se paprsky slunce draly skrze košaté větve borovic a vrb. Reportér se jen obtížně držel na silnici a téměř minul polní cestu, která se bez upozornění odštěpovala z hlavního směru doleva. Pneumatiky se na blátivém povrchu několikrát protočily, než získaly pevnější oporu, a vůz se kodrcal dál. Cesta vedla kolem dlouhého živého plotu, přes nějž Cowart čas od času zahlédl maličká farmářská stavení. Když spatřil tři dřevěné chatrče, jež se k sobě choulily u kraje silnice, zpomalil. Pronásledován pohledem muže černé pleti se mizivou rychlostí šinul dál. S očima přilepenýma na počítadle urazil ještě necelý kilometr, než se dostal k další boudě z dřevěných latí. Zajel ke vchodu a vystoupil z auta.

Na verandě stálo houpací křeslo a vedle boční zdi malý kurník, u něhož horečně zobalo v hlíně několik rozčepýřených kuřat. Silnice, po níž přijel, končila přímo na hliněném dvorku před chatrčí. O kousek dál parkoval starý kombík Chevrolet se zvednutou kapotou motoru.

Cowarta ovinulo neproniknutelné horko. Pod nohama cítil těžkou, udusanou půdu, která bez větších obtíží přestála déšť předchozího dne. Z dálky se ozval psí štěkot. Otočil se a rozhlížel se po širokém poli lemovaném neproniknutelným lesem.

Chvíli nerozhodně otálel před obydlím a pak zamířil na verandu.

Sotva došlápl na první schod, ozval se zevnitř něčí hlas: „Vidim na vás. Co chcete?“

Zarazil se a odpověděl: „Hledám paní Emmu Mae Fergusonovou.“

„A co vod ní?“

„Rád bych si s ní promluvil.“

„To ste mi nic neřek. Co po ní chcete?“

„Rád bych si s ní promluvil o jejím vnukovi.“

Dveře na verandu, které z poloviny tvořila síťovina, jež se odchlipovala od popraskaného dřeva, se pomalu otevřely a z nich vykročila stará žena černé pleti s šedými vlasy staženými do pevného uzlu na temeni. Měla drobnou, ale silnou, šlachovitou postavu a kráčela zvolna, leč s neústupným výrazem, z nějž vyzařovalo nesmlouvavé odhodlání. Pokročilý věk a křehké kosti byly v ženině případě jen pouhou nepříjemností, jež nic neměnila na jejím nekompromisním postoji.

„Vy ste vod policie?“

„Ne. Jmenuji se Matthew Cowart, pracuju pro deník Miami Journal. Jsem novinář.“

„Kdo vás poslal?“

„Nikdo mě neposlal, přišel jsem sám. Vy jste paní Fergusonová?“

„Možná.“

„Prosím, paní Fergusonová, chtěl bych si promluvit o Robertu Earlovi.“

„Je to hodnej kluk a voni mi ho vod vedli.“

„Ano, já vím. Snažím se vám pomoct.“

„Jak? Ste snad právník? Ti už mu natropili dost nepříjemností.“

„Ne, paní. Dovolte, abych si s vámi promluvil, prosím. Jen na pár minut. Nemám v zájmu nic jiného, než pomoct vašemu vnukovi. To on mi řekl, abych se za vámi jel podívat.“

„Vy ste viděl mýho kluka?“

„Ano.“

„Jak se tam vo něj staraj?“

„Vypadal dobře. Nespokojený, samozřejmě, ale jinak v pořádku.“

„Bobby Earl je hodnej kluk. Vopravdu hodnej kluk.“

„Já vím. Prosím, sedněme si na to.“

„No tak fajn, pane reportér. Já se tu posadim a vy mi řekněte, co chcete vědět.“

Kývla bradou k houpacímu křeslu a opatrně se k němu přesunula. Pokynula k nejvyššímu schodku na verandu. Když se na něj Matthew Cowart posadil, ocitl se téměř u jejích nohou.

„Potřeboval bych vědět, co se dělo po dobu tří dnů před těmi třemi lety. Co dělal Robert Earl toho dne, kdy ta dívka zmizela, den poté a ještě ten následující, kdy ho přišli zatknout. Dokážete si na to vzpomenout?“

Žena si odfrkla. „Možná sem stará, pane reportér, ale ne tupá. A voči mi možná nesloužej tak dobře jako dřív, ale paměť mám v pořádku. Jak bych, proboha svatýho, mohla zapomenout? Na ty dny i na to, co se stalo potom?“

„Tak právě kvůli tomu jsem tady.“

Zamžourala na něj přimhouřenýma očima přes stíny na verandě. „Určitě ste přišel jenom proto, abyste Bobbymu pomoh?“

„Ano. Udělám vše, co bude v mých silách.“

„Jak mu chcete pomoct? Co zmůžete víc, než ten kousávej právník s vostrym jazykem?“

„Můžu napsat článek do novin.“

„V novinách se vo Bobbym napsalo spoustu článků. Pokud si vzpomínám, věčina tak akorát pomohla dostat ho do ty cely smrti.“

„Tentokrát by to ale bylo trochu jiné, věřte mi.“

„Japato?“

Na tuto otázku neměl Cowart připravenou odpověď. Zamyslel se a po chvíli odpověděl: „Podívejte, paní Fergusonová, těžko bych mu mohl ještě při tížit. A jestli mu mám pomoci, pak potřebuji odpovědi na několik otázek.“

Vrásčitá žena se pousmála. „Pravda. No dobře, pane reportér, tak se ptejte.“

„Toho dne, kdy zabili tu dívku…“

„Byl tady se mnou, celej den. Nevytáh paty z domu, teda akorát ráno, to šel na ryby. Dones vokouny. Pamatuju si to, protože sme si je pak vopekli k večeři.“

„To víte jistě?“

„Samozřejmě, že to vim jistě. Kam by asi tak šel?“

„No, měl tu přece svůj vůz.“

„A já bych ho slyšela, dyby startoval a vodjel. Nejsem hluchá. Tehdá nikam nevodjel.“

„Řekla jste to policii?“

„Samozřejmě.“

„A?“

„Nevěřili mi. Řikali: ‚Ste si jistá, Emmo Mae, že se vodpoledne někam nevytratil? Určitě nezmizel? Třeba ste si zdřímla, nebo tak/ Ale to neni pravda, a taky sem jim to řekla. Ale voni na to, že sem se prostě spletla a naštvali se a vodešli. Pak už se nevobjevili.“

„A co Robertův právní zástupce?“

„Dával mi ty samy zatracený votázky. Dostal stejný zatracený vodpovědi. A stejně tak mi nevěřil. Prej mám dost důvodů kluka krejt. To je pravda, byl to chlapec mý holčičky, milovala sem ho vod malinka. I dyž vodešel do New Jersey a pak se vrátil jako vohromnej tvrdák s těma svejma hrubejma slovama a drsným chováním. Ale tak sem ho milovala. A jemu se taky dařilo, dyž už sme u toho, můj chlapec na vysoký. Umíte si to vůbec představit, pane bílej reportér? Jen se rozhlídněte kolem sebe. Co myslíte, kolik z nás tak šlo asi na vysokou, co? A někam to dotáhli? Kolik myslíte, eh?“

Znovu si odfrkla a chvíli čekala na odpověď. Když Cowart žádnou nenabídl, pokračovala. „Jo, měl pravdu. Můj kluk, můj nejlepší chlapec. Mohla sem na něho bejt hrdá, a jasně že bych kvůli němu lhala. Ale tehdá sem řikala pravdu. Věřim v Ježíše, ale klidně bych mu plivla do vobličeje a skočila dáblovi do náruče, abych svýho chlapce zachránila. Ale neměla sem šanci, protože mi nevěřili, kdepak, váženej pane, nevěřili mi.“

„Ale pravda je tedy jaká?“

„Nehnul se vocad.“

„A následujícího dne?“

„Taky tak.“

„A když přišla policie?“

„Tak si tady venku leštil to svý auto. Nehádal se, nevodmlouval, jenom samý ano, pane, ne, pane, a pak s nima bez námitek vodešel. A sám vidíte, kam se dostal.“

„Vypadáte hodně rozzlobeně.“

Drobná žena se prudce naklonila dopředu, každičký sval napjatý emocemi. Dlaněmi bouchla o dřevěná opěradla houpacího křesla; poklidné ráno proťaly dvě ostré rány jako výstřely z pistole.

„Rozzlobeně? Se mě ještě ptáte, jesli se zlobím? Mýho chlapce vocad vyrvali jako ňákej plevel, vodvedli ho pryč a chtěj ho zabít. Neznám takový slova, kerý by vám popsaly můj vztek. A nemám v sobě tolik zla, abyste pochopil, co vevnitř dovopravdy cejtim.“

Vstala z křesla a zamířila zpět do domu. „Necejtim nic jinýho než nenávist, pane reportér, a uvnitř mám jen hořký prázdno. Jen si to dobře zapište.“

S těmito slovy zmizela v přítmí polorozpadlého stavení a s prásknutím za sebou zabouchla dveře, nechávajíc Cowarta jeho bloku a naškrábaným poznámkám.

Do školy dorazil, právě když odbíjelo poledne. Z velké části odpovídala jeho představám – masivní budova ze škvárobetonových tvárnic bez fantazie, před níž ve vlhkem prosyceném vzduchu visela ochable na stožáru vlajka Spojených států. Podél jedné z bočních zdí parkovaly žluté školní autobusy a prostranství za budovou sloužilo jako hřiště, kde se nacházelo několik houpaček a kovových obručí namísto basketbalových košů. Zem pokrývala silná vrstva prachu. Cowart zaparkoval před vchodem a vydal se dovnitř. V prostoru dvoukřídlých dveří jej pohltila vlna rozjívených hlasů upovídaných dětí, které se v mírném zmatku obědové přestávky tlačily ven, v rukou papírové pytlíky či krabičky se svačinami. Na stěnách visely jejich umělecké výtvory – různorodé směsice barev a tvarů rozmístěné ve vitrínách a označené stručnými popisky, které vysvětlovaly, co které dílko představuje. Cowart zůstal okamžik nehnuté stát a zadíval se na obrázky. Připomněly mu ukázky kreslířského umění i všemožných modelů slepených z barevných papírů, které mu neustále chodily poštou od vlastní dcery a zdobily jeho pracovní místo. Pokračoval dál vstupní chodbou ke dveřím s cedulí SEKRETARIÁT. Přímo před jeho obličejem se dveře rozletěly a ven vyběhly dvě slečny, jež se potutelně hihňaly společnému tajemství. Alabastrová kůže jedné ostře kontrastovala s černou pletí kamarádky. Cowart je sledoval, jak mizejí chodbou, a pohledem zachytil orámovanou fotku, která visela na stěně. Sel se na ni podívat zblízka.

Z fotografie shlížela blondatá dívka s pihami na obličeji a širokým úsměvem, jenž odhaloval řadu zubů s rovnátky. Na sobě měla bílou halenku a kolem krku zlatý řetízek s přívěskem, v jehož středu bylo drobnými písmeny vyryté jméno Joanie. Na plaketce pod rámem stálo napsáno:

Joanie Shriverová (1976-1987)

Milovaná kamarádka a spolužačka Všem nám moc chybí

Vryl si obrázek do paměti vedle jiných výjevů toho dne, které se rychle hromadily. Pak se odvrátil a vstoupil do kanceláře školy.

Zpoza stolu vzhlédla žena středního věku s lehce otráveným výrazem ve tváři. „Přejete si?“

„Hledám Amy Kaplanovou.“

„Ta právě odběhla. Máte domluvenou schůzku?“

„Mluvil jsem s ní nedávno po telefonu. Mathew Cowart z Miami.

„Vy jste ten reportér?“

Přikývl.

„Říkala mi, že se tu objevíte. Vydržte, zkusím ji sehnat.“ Do hlasu se jí vkradl roztrpčený tón a nevěnovala Cowartovi ani náznak úsměvu.

Vstala od stolu, přešla napříč kanceláří a zmizela ve sborovně. Za pár vteřin se vrátila po boku mladé, pohledné ženy s hřívou kaštanově hnědých vlasů sčesaných z čela a s úsměvem na tváři.

„Dobrý den, pane Cowarte. Amy Kaplanová,“ představila se a potřásli si rukama.

„Omlouvám se, že vás ruším při obědě.“

Pokrčila rameny. „Možná je to tak lepší, alespoň na vás mám čas. Ale jak už jsem řekla do telefonu, nejsem si jistá, jak bych vám mohla pomoct.“

„Zajímá mě ten vůz,“ řekl Cowart. „A co přesně jste viděla.“

„Tak to bude asi nejlepší, když vám ukážu, kde přesně jsem tehdy stála, a vysvětlím vám všechno na místě.“

Bez jediného slova vyšli hlavním vchodem ven. Mladá učitelka se zastavila a ukázala stranou k silnici. „Tady míváme vždycky jednoho učitele jako dozor a ten dohlíží na děti, kterým už skončilo vyučování,“ vysvětlovala. „Dřív to bylo hlavně proto, aby se kluci nervali a holky pelášily domů, místo aby se poflakovaly kolem školy a klábosily. To je totiž, jak se zdá, jejich hlavní zábava. Dneska, samozřejmě, existuje pro tuto funkci ještě jeden, mnohem závažnější důvod.“

Obrátila se k němu, okamžik jej mlčky pozorovala a pak pokračovala: „ale k věci. To odpoledne, kdy Joanie zmizela, jsem se akorát chystala jít dovnitř, protože už se všichni rozutíkali. Joanii jsem na poslední chvíli spatřila támhle u té robustní vrby…“ Ukázala asi padesát metrů od místa, kde stáli. Pak si přitiskla dlaň na ústa.

„Můj bože,“ hlesla.

„Mrzí mě to,“ omlouval se Cowart.

Žena upírala zrak na místo u silnice, jako by se před jejíma očima znovu odehrávala scéna, kterou viděla před bezmála třemi lety. Cowart si všiml, že se jí neznatelně roztřásl spodní ret, ale zavrtěla hlavou a prohlásila, že je v pořádku.

„Nic se neděje. Byla jsem ještě hodně mladá a učila jsem tu první rok. Vzpomínám si, že se otočila a zamávala mi, takže vím s jistotou, že to byla ona.“ Přesto hlas ztratil něco ze své dřívější rozhodnosti.

„A co se dělo potom?“

„Šla dál mezi ty stíny, támhle, přímo kolem toho zeleného auta. Viděla jsem, jak se zarazila, jako by na ni někdo zavolal. Potom se na straně spolujezdce otevřely dveře a ona naskočila dovnitř. A pak ten vůz odjel.“

Žena se zhluboka nadechla. „Skočila mu přímo do náruče. Zatraceně,“ zaklela téměř neslyšně. „Jen tak, pane Cowarte, naprosto bezstarostně. Čas od času se mi zjevuje ve snech. Vidím ji, jak mi mává. Ty noci nenávidím.“

Cowart si vybavil své vlastní noční můry a napadlo jej, že by mohl mladou učitelku uklidnit. Říct jí, že i on v noci často prochází stejným utrpením. Ale neudělal to.

„To mě na tom vždycky trápilo nejvíc,“ pokračovala Amy Kaplanová. „Protože, víte, z určitého pohledu, kdyby ji někdo popadl a ona se bránila nebo křičela o pomoc nebo něco, zkrátka…,“ hlas se jí při bolestné vzpomínce rozechvěl, „… mohla bych něco udělat. Mohla bych zařvat a běžet za ní nebo se o ni poprat, prostě něco. Nevím přesně. Něco udělat. Jenže bylo obyčejné květnové odpoledne a venku příšerné vedro. Chtěla jsem být co nejdřív zpátky vevnitř, takže jsem se vlastně ani moc nekoukala.“

Cowart zíral k místu u silnice a odhadoval vzdálenost. „Stála támhle ve stínu, říkáte?“

„Ano.“

„Ale vy jste si jistá, že ten vůz byl zelený. Tmavě zelený?“

„Ano.“

„Ne černý?“

„Ptáte se stejně jako všichni ti detektivové a právníci před vámi. Samozřejmě, mohl být i černý. Ale moje mysl i moje paměť tvrdí shodně tmavě zelený.“

„Nevšimla jste si ruky, která otevírala dveře na straně spolujezdce?“

Na okamžik zaváhala. „Dobrá otázka, tu mi nikdo nepoložil. Ptali se, jestli jsem viděla řidiče, protože se musel nahnout, aby dveře otevřel. Ale já jsem ho neviděla. S námahou se rozpomínala. „Ne, ani jeho ruku. Jenom ty dveře, jak se rozletěly.“

„A co ta poznávací značka?“

„No, floridské značky mají přece oranžovou siluetu státu na bílém pozadí, víte, co myslím. Já jsem si všimla, že tahle byla tmavší a s jiným tvarem, prostě odjinud. Ale víc nevím.“

„Kdy vám ukázali Fergusonovo auto?“

„Viděla jsem ho jen na fotce pár dní poté.“

„Takže v reálu jste jeho vůz nikdy neviděla?“

„Pokud si dobře vzpomínám, tak ne. Když odmyslím den, kdy zmizela Joanie.“

„Tak mi povězte aspoň o té fotografii.“

„Byly vlastně dvě, takové ty snímky z polaroidu.“

„Z jakého úhlu?“

„Prosím?“

„Z jakého úhlu byly ty snímky pořízeny?“

„Aha, tak to myslíte. No, oba zabíraly vůz z boku.“

„Ale vy jste ho viděla zezadu.“

„To je pravda. Ale barva vozu odpovídala a měl i stejný tvar. A…“

„A co?“

„Ale nic.“

„Musela jste vidět brzdová světla, když se auto rozjíždělo – tedy, když řidič zařadí rychlost, krátce problesknou. Vzpomněla byste si, jaký měla tvar?“

„To nevím. Na to se mě nikdo neptal.“

„A na co se vás tedy ptali?“

„Moc toho nebylo. Ani na policii, ani u soudu. Celá jsem se třásla nervozitou, když jsem šla svědčit, ale za pár vteřin bylo po všem.“

„Jak probíhal křížový výslech?“

„Právní zástupce se mě jen zeptal, jestli jsem si jistá tou barvou, přesně jako vy. A já jsem odpověděla, že se sice mohu mýlit, nicméně že jsem přesvědčená, že si to pamatuju správně. S tím se podle všeho spokojil a na víc se neptal.“

Cowart se znovu zadíval na místo u silnice a pak se obrátil k dívce. Zabraná do vzpomínek hleděla do prázdna mimo realitu.

„Věříte, že to udělal?“

Zadržela dech a chvilku přemítala. „Usvědčili ho.“

„Ale co si o tom myslíte vy?“

Nadechla se a pravila: „Celou dobu mi na tom nesedí, že do toho auta nasedla jen tak, ani na vteřinu nezaváhala. Nedokážu si představit, že by něco takového udělala, kdyby toho řidiče neznala. My se snažíme děti učit, aby přemýšlely a dávaly na sebe pozor, pane Cowarte. Pořádáme na tohle téma přednášky, myslím o zásadách bezpečného chování. O tom, že nemají věřit cizím lidem. I tady v Pachoule, byť vás to možná překvapuje. Nejsme tak zaostalí, za jaké nás možná považujete. Hodně lidí se sem přestěhovalo z města, zrovna jako já, a spousta dalších odsud dojíždí za prací do Pensacoly nebo až do Mobile, ale chtějí zůstat tady, protože to tu má pověst bezpečného, přátelského místa. Přesto dětem vtloukáme do hlavy pravidla bezpečnosti a ony nás poslouchají, učí se. Proto mi to nikdy nešlo do hlavy. Jak do toho auta mohla jen tak klidně nasednout.“

Cowart kývl. „I mně to vrtá hlavou,“ připustil.

Náhle se k němu prudce otočila. „No, tak první, koho byste se na to měl, sakra, zeptat, je Robert Earl Ferguson,“ obořila se na něj rozezleně.

Neodpověděl a žena se po chvíli uklidnila. „Omlouvám se, že jsem tak vyletěla. Všichni ze sboru si to dáváme za vinu. Neumíte si představit, jak to tu vypadalo. Děti se bály chodit do školy, a když už přišly, byly příliš vyděšené, aby dávaly pozor. Nemohly spát, a když už usnuly, děsily je noční můry. Hromadu z nich trápily záchvaty vzteku, noční pomočování, návaly zuřivosti, smutku… Problémoví žáci se zhoršili, samotáři byli ještě odtažitější, o náladových nemluvě. Obyčejný šedý průměr se najednou dostal do potíží. Pořádali jsme přednášky a zvali psychology z univerzity, aby nám s nimi pomohli. Bylo to příšerné. A pořád bude.“

Rozhlédla se kolem sebe. „Nevím, jak to pojmenovat, ale toho dne jako by se tu něco pokazilo, něco zlomilo. A nikdo netuší, jestli to kdy půjde opravit.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Pomohla jsem vám nějak?“ zeptala se nakonec.

„Velice. Vadilo by vám, kdybych se zeptal ještě na jednu věc?“ odvětil otázkou. „A taky bych se za vámi možná ještě rád stavil, až si promluvím s ostatními zainteresovanými, například s policisty.“

„Klidně, to vůbec nevadí,“ ujistila ho. „Však víte, kde mě hledat. Tak se ptejte.“

Usmál se. „Řekněte mi jen, co se vám honilo hlavou před pár minutami, když jste mluvila o snímcích toho vozu, a pak jste to náhle utnula.“

Zarazila se a svraštila čelo. „Nic,“ zopakovala.

Tázavě se na ni zadíval.

„No dobře, něco přece.“

„Co tedy?“

„Když mi ty fotky přinesli ukázat, oznámili mi, že vraha už chytili, že se ke všemu doznal a všechno je vyřešeno. Takže to, že ten vůz identifikuju, už prý bude jenom taková formalita. Teprve za několik měsíců, těsně před soudním přelíčením, mi došlo, jak velký význam moje výpověd vlastně měla. Víte, pořád na mě dotírali. Položili ty fotky přede mě na stůl a řekli: „Tohle je auto toho vraha, že ano?‘ Vždycky jsem na ně koukla a řekla: Jistě. Ale nevím, štvalo mě, jakým způsobem to všechno prováděli.“

Cowart na sobě nedal nic znát, ale v duchu si říkal – mě to taky štve.

Novinový článek je koláží jednotlivých událostí poslepovaných citovanými větami, různými pohledy i informacemi o střihu šatů zúčastněných postav. To vše doplňují reportérovy drobné postřehy, způsob, jakým věci vidí, jakým vnímá a co slyší, a dále je zapotřebí pevný podklad z minulosti, masivní základy tvořené detailními informacemi. Cowart si uvědomoval, že potřebuje spolehlivější materiál. Celé odpoledne strávil v místní knihovně, kde pročítal novinové výstřižky z deníku Pensacola News, aby dokázal lépe pochopit povahu mimořádné události, kvůli níž obyvatele města zachvátil nevídaný rozruch už ve chvíli, kdy dívčina matka zavolala na policii, aby oznámila, že se dcera nevrátila ze školy domů. Na malém městě vyvolala zpráva vlnu znepokojení, a účastných obav.

V Miami by rodičům oznámili, že po dobu čtyřiadvaceti hodin nemohou nic dělat, a automaticky by předpokládali, že dívka utekla z domova kvůli domácímu násilí, popřípadě kvůli sexuálním návrhům nevlastního otce, anebo se naopak poflakuje se svým prvním partnerem v novém Pontiaku Firebird.

Ne tak v Pachoule. Místní policejní jednotky začaly okamžitě pročesávat oblast až k polním cestám za městem a policisté s megafony u úst donekonečna vyvolávali dívčino jméno. K jejich úsilí se připojil i hasičský sbor, jehož sirény v jinak poklidném květnovém odpoledni neodbytně kvílely. Ve všech sousedních čtvrtích se rozezvonily telefony a znepokojivá zpráva se s děsivou rychlostí roznesla i do nejzapadlejších ulic obvodu. Rodičové se samovolně rozdělili do skupin, prohledávali dvorky za domem a zmobilizovali skautské oddíly. To vše v marné snaze najít malou Joanii Shriverovou. Zaměstnanci odcházeli dřív z kanceláří, aby se připojili k pátrání. Ve chvíli, kdy se na městečko začala snášet noc, se snad všichni obyvatelé hemžili po okolí a hledali pohřešovanou dívku.

V tu chvíli už byla samozřejmě mrtvá, pomyslel si Cowart trpce. Byla mrtvá v momentě, kdy z obrubníku před školou hupsla do auta.

Po setmění pomáhaly v pátrací akci reflektory vrtulníku, který zapůjčil oddíl státní policie se sídlem poblíž Pensacoly. Rytmické hučení stroje doprovázelo kužely světla, které jen s obtížemi pronikaly hlubokou popúlnoční tmou. Za rozbřesku byli do akce nasazeni slídicí psi a oblast hledání se rozšířila. S úderem poledního se obyvatelé města shromáždili jako armáda, která se připravuje na dlouhý pochod – s tím rozdílem, že tyto přípravy dokumentovaly televizní kamery a početná skupina novinářů.

Tělo pohřešované dívky objevili k večeru dva hasiči, kteří pečlivě prohlíželi pomezí bažin. Brodili se po pás v páchnoucím blátě ve vysokých vodotěsných holínkách, rukama marně odháněli desítky útočících moskytů a dokola vyvolávali dívčino jméno, když v posledních záblescích denního světla spatřil jeden z mužů u rozbahněného břehu odlesk blondatých vlasů.

Reportér si dokázal představit, jak tvrdě musela zpráva obyvatele města zasáhnout a jak krůtě trpěli – stejně jako před smrtí mladinká oběť. A uvědomil si dvě věci – za prvé, kdo se ocitl u výslechu v případu smrti Joanie Shriverové, musel si připadat jako ve víru větrné smršti; a za druhé, detektivové museli nutně pracovat pod obrovským tlakem, aby dopadli vraha co nejrychleji. A možná, říkal si v duchu, ten tlak zkrátka neunesli.

Hamilton Burns byl muž malé postavy a růžolících tváří, s houštinou prošedivělých vlasu. Tak jako u jiných obyvatel Pachouly i jeho dikce měla zvonivý nádech typické jižanské mluvy. Den se pomalu chýlil ke konci, když Matthewu Cowartovi pokynul, aby se posadil do čalouněného křesla potaženého červenou kůží, zamumlal cosi o „času na panáka“ a nalil si sklenici burbonu z lahve, kterou vykouzlil ze spodní zásuvky pracovního stolu. Zdvořile nabídl Cowartovi, ale ten zavrtěl hlavou. „Chce to trochu ledu,“ oznámil Burns a přešel do rohu místnosti, kde notnou část drahocenného místa zabírala cestovní lednice, na níž se vršily stohy právnických dokumentů. Cowart si všiml, že právník při chůzi trochu kulhá. Rozhlédl se po dřevem obložené kanceláři. Jednu stěnu zabírala knihovna plná zákoníků a knih pojednávajících o právu, na jiných visely zarámované diplomy a také jedno osvědčení z místního katolického spolku Kolumbovi rytíři. Vedle nich spatřil Cowart několik fotografií, na nichž stál Burns s úsměvem od ucha k uchu po boku guvernéra a dalších vysokých politických činitelů.

Právník se dlouze napil a opřel se do křesla za pracovním stolem naproti Cowartovi. Zlehka se otáčel na židli a řekl: „Tákže, vy ste si sem přijel zjistit všechno o Robertu Earlu Fergusonovi. Co bych vám k němu řek? Myslim, že má docela šanci při tom vodvolání, zvlášť dyž si jeho případ vzal na starost ten šmejd Rov Black. Usilujou vo novej proces.“

„Na základě čeho?“

„No přece toho přiznání, čeho jinšího? Soudce to už tehdá neměl co uznávat.“

„K tomu se ještě dostaneme. Mohl byste mi, prosím, nejdřív povědět, jak jste se k tomu případu dostal?“

„Z rozhodnutí soudu. Jednou si mě takle soudce zavolá a ptá se, jesli se vo to postarám. Rádní veřejní vobhájci byli zavalený svou prací jako dycky. A navíc to pro ně muselo bejt trochu moc horký sousto, si myslím. Lidi tu volali po jeho hlavě, jako toho kluka, mám na mysli. Nikdo s tim nechtěl mít nic společnýho.“

„Tak jste se toho ujal.“

„Když vás soudce zavolá, vy vodpovíte. Kruci, dyť věčinu případů mi přidělili vod soudu. Dost dobře sem si nemoh dovolit to vodmítnout.“

„Po skončení procesu jste soudu naúčtoval dvacet tisíc dolarů.“

„Vobhajovat takovýho vraha zabere spoustu času.“

„Při sazbě sto dolarů na hodinu?“

„Sakra, na tomdle kšeftě sem byl pěkně ztratnej. Trvalo tejdny, hergot, než se mnou vůbec někdo z tohodle města zase promluvil. Lidi se ke mně chovali jak k ňákýmu vyvrhelovi. Připadal sem si jak Jidáš. A jenom proto, že sem zastupoval toho kluka. Dyž sem šel po ulici, už sem neslejchal žádný ‚Dobrý den, pane Bums‘, Jak se máte, pane Burns‘. Ne. Lidi přecházeli na druhej chodnik, aby se se mnou nemuseli dát do řeči. Todle je malý město, takže si můžete spočítat, vo kolik sem přišel, dyž si další případy rozebrali jiný advokáti jenom proto, že sem Bobbyho vobhajoval. A laskavě si to spočítejte před tim, než mě budete kritizovat za to, co sem si naúčtoval.“

Právník se zdál nejen rozrušený, ale i zmatený. Vypadalo to, jako by za odsouzeného považoval především sebe, a teprve ve druhém plánu se zabýval Fergusonem.

„Byl to váš první případ vraždy, nebo už jste měl nějaké za sebou?“

„Pár jsem jich dělal, jo.“

„Taky šlo o křeslo?“

„To ne. Spíš domácí rozepře a tak, znáte to, muž, žena, hádka v plným proudu a jeden z nich sáhne po pistoli, aby dal svejm argumentům věčí důraz…“ Krátce se zasmál. „Takže neúmyslný zabití, nanejvejš tak druhej stupeň. Dělám taky spoustu zabití při dopravních nehodách a tak. Synek člena místní rady se naleje a rozemele fáro. Ale co, kruci, zastupovat někoho, kdo jel na červenou, a někoho, kdo zabíjel, je nakonec po těch letech jedno a to samý. Prostě děláte, co musíte.“

„Chápu,“ pravil Cowart, zatímco si rychle škrábal do notýsku poznámky, a na okamžik uhnul pohledem. „Povězte mi trochu víc o té obhajobě.“

„No, vono ani neni moc co říct. Požadoval sem přesun místa procesu. Zamítnuto. Požadoval sem, aby prohlásili Fergusonovo přiznání za neplatný. Zamítnuto. Tak du za Bobbym Earlem a řikám:

„Chlapče, musíme to přiznat. Uhrajem vraždu prvního stupně, vodsedíš si pětadvacet. Sice bez možnosti podmínečnýho propuštění, ale zachráníš si zadek.“ Tak by mu zbejvalo eště aspoň pár let, až by vylez ven. ‚Ani náhodou,“ vodsek. Paličák jeden. S takovým tim pohledem, kerym mě bez mrknutí posílal do prdele. Furt vopakoval: ‚Já to neudělal.“ Tak co mi zbejvalo? Snažil sem se vybrat nezaujatý porotce a doufal ve štěstí. Proces šel dál. Zkoušel sem to hrát na důvodnou pochybnost, až se mi vod huby kouřilo. Prohráli sme. Co dodat?“

„Proč jste nepředvolal jeho babičku? Mohla mu přece poskytnout alibi.“

„Nikdo by jí nevěřil. Už ste s tou prdolatou rašplí mluvil? Řekne vám akorát, že její zlatíčko vnouček je skoro bez poskvrnky a ani mouše by neublížil. Tomu samo věří jenom vona. Ta dyby vlezla na lavici svědků a začla kydat tyhle lži, bylo by to eště horší. Mnohem horší.“

„Nechápu, co by mohlo být horší než daný výsledek.“

„No, ale to víme, až dyž je po všem, pane Cowart, a to jistě chápete.“

„A co kdyby vypovídala pravdu?“

„To mohla. Udělal sem prostě vlastní rozhodnutí.“

„Co ten vůz?“

„Ta zatracená učitelka dokonce připustila, že mohl bejt jinší barvy. Do háje. Přímo tam před porotcema. Nechápu, proč to nezapůsobilo.“

„Věděl jste, že té učitelce ukázali policisté fotografie Fergusonova auta až poté, co jí oznámili, že se ke všemu přiznal?“

„Vážně? Ne, to před soudem nevypověděla, dyž sem ji předvolal.“

„Mně to řekla.“

„No, tak to shořim v pekle.“

Právník si nalil další sklenici a hodil do sebe pořádný hlt whisky. Kdepak, vy v pekle neskončíte, blesklo Cowartovi hlavou. Zato Ferguson ano.

„A co ty krevní testy?“

„Typ nula pozitivní. To vodpovídá polovině mužský populace v celým vokrese, vsadim se. Ptal sem se na to techniků při křížovým výslechu, proč neudělali testy na enzymy nebo genetický testy, prostě ňáký ty jejich nóbl pitominky. Samozřejmě sem dávno znal vodpověd – krev se shodovala, takže nač pokoušet štěstěnu a něčim si to kazit. Prostě to všecko dokonale zapadalo, sakra. A Robert Earl se tam svíjel na lavici a tvářil se jak zpráskanej pes, provinilejší výraz aby pohledal. To taky moc nepomohlo.“

„A jeho přiznání?“

„To měli prohlásit za neplatný. Podle mě to z toho kluka vymlátili, to si fakt myslim, váženej, to teda jo. Jenže jak to jednou měli v ruce, tak se všecko točilo jenom kolem toho, jestli mi rozumíte. Zádnej soudce na světě by nezpochybňoval vlastní slova toho kluka. Pokaždé, dyž se ho ptali ‚Udělals todle? Udělals támdleto?‘, dycky vodpověděl ‚Ano, pane/ ‚Ano, pane/ ‚Ano, pane/ Furt samý ano, pane. S tim sem moc nezmoh, ale víc toho zas taky neřekl. Snažil sem se ze všech sil, ne že ne. Argumentoval sem důvodnou pochybností i nedostatkem nezvratnejch důkazů. Ptal sem se porotců – kam se poděla vražedná zbraň? Něco, co by na Bobbyho Earla jednoznačně ukázalo? Rikal sem jim, nemůžete někoho zabít, aby to po vás nenechalo žádnou stopu. A na něm se nic nenašlo. Přel sem se horem spodem, zepředu dozadu, skrz naskrz, vokolo i přímo. Přísahám, pane, bojoval jsem ze všech sil. Jenže to nebylo nic platný. Koukal sem na ty vobličeje za soudcovskou lavicí a bylo mi naprosto jasný, že si můžu mlít, co chci, a stejně to nic nezmění. Jediný, co brali v úvahu, bylo to pitomý doznání. Jeho vlastní slova na něho čuměla z papíru černý na bílým a nešlo před nima nikam utýct. Ano, pane. Ano, pane. Ano, pane. Sám se do toho elektrickýho křesla posadil, zrovna tak lehko, jako by se přisunul na židli k prostřenýmu stolu. Všichni tu byli pěkně nervózní z toho, co se tý malý stalo, a všichni chtěli, aby se všecko co nejdřív vyřešilo a co nejrychlejc vrátilo do starejch kolejí, aby si mohli spokojeně žít jako před tim. A nenašli byste jedinýho člověka, kerej by vo tom klukovi řek hezkýho slova. Je to něco v něm, víte, jeho styl a tak. Depak, nikdo ho nemoh ani cejtit. Dokonce ani černý. Jasně, netvrdim, že v tom nebylo dost předsudků…“

„Všichni členové poroty byli běloši. Nedokázal jste najít jediného černocha, který by se kvalifikoval?“

„Zkoušel sem to, vopravdu jo. Jenže prokurátor je všecky vyhodil s nevodůvodněnou námitkou.“

„A vy jste proti tomu námitku nevznesl?“

„Námitky zamítnuty, dány do zápisu. Možná mu to aspoň pomůže při tom vodvolání.“

„A vás to neštve?“

„Co jako?“

„No, tvrdíte v podstatě, že Fergusonúv proces neproběhl spravedlivě a že je možná nevinný. A přitom teď sedí v cele smrti.“

Právník pokrčil rameny. „Sám nevim,“ vysoukal ze sebe. „Jo, ten proces, s tim máte pravdu. Ale nevinnej…, sakra, sou to jeho vlastní slova. To zatracený doznání.“

„Ale sám jste řekl, že si myslíte, že to z něj vymlátili.“

„Taky jo, ale…“

„Ale co?“

„Já sem ze starý školy. A věřim, že esi ste něco neudělal, tak na světě neni nic, co by vás přinutilo říct, že ste to udělal. A to mi na tom nesedí.“

„Ovšem na druhou stranu,“ odvětil Cowart chladně, „najdeme v učebnicích práv spoustu příkladů vynuceného a zmanipulovaného doznání, je to tak?“

„Přesně tak.“

„Stovky. Tisíce.“

„Ano.“

Právník vzhlédl, v obličeji celý rudý. „Předpokládám. Ovšem tedka, dyž se toho případu ujmul Roy Black a přijel ste vy, možná můžete napsat něco, co by přinutilo toho soudce, aby se konečně probral, anebo něco, co by platilo na guvernéra, no, zkrátka, věci se vyloupnou a ňák se to vyřeší.“

„Ono se to vyřeší?“

„To se přece děje. Spravedlnost taky vyjde najevo. Jenom to trvá.“

„No, to zní, jako by napoprvé prostě neměl nejmenší šanci.“

„Zajímá vás můj názor?“

„Samozřejmě.“

„Přesně tak to bylo. Bez šance.“

Obzvlášť, když jste ho obhajoval vy, pomyslel si Cowart. Vy, kterému záleží na vaší reputaci v Pachoule víc než na tom, jestli někoho pošlete na smrt.

Právník se opřel do křesla a nervózně si pohrával se sklenicí burbonu v ruce; nastalé ticho vyplňovalo pouze cinkání ledu.

Černá noc zaplavila město jako náhlé vzedmutí neproniknutelných vod. Cowart se líně toulal ulicemi zastřenými podivnými stínohrami; tlumená záře pouličních lamp a výkladních skříní osvětlovala jen nepatrné množství míst, jako by se Pachoula se západem slunce cele odevzdala nastupující temnotě. Na vlnách čerstvého vzduchu se vznášelo hmatatelné ticho, které rušila jen ozvěna reportérových vlastních kroků.

Té noci se mu těžko usínalo. Typické zvuky motelu – hlučný, alkoholem omámený hlas, rozvrzaná postel ve vedlejším pokoji, bouchání dveří a sypání kostek ledu z automatu na perlivé nápoje

– ty všechny jej vytrhovaly z myšlenek, které se mu převalovaly v hlavě. S námahou se snažil utříbit momenty, jež toho dne viděl a slyšel. Spánek jej přemohl až hluboko po půlnoci a kýžený odpočinek stejně nepřinesl.

Ve snech projížděl půlnočním Miami rozzářeným pouličními bouřemi. Jeho vůz lehce olizovaly plameny z hořících budov a před čelním sklem se mihotaly bizarní stíny. Nespěchal, snažil se vyhýbat úlomkům skla a troskám na silnici. Pomalu se přibližoval k samotnému centru dění, ale věděl, že se nemůže vrátit, neboť jeho povinností je vše sledovat a zapsat. Zatočil za roh a náhle se před ním objevil snový dav roztančených rabujících lidí, kteří po něm začali vrhat zapálenými loučemi. Viděl, že křičí – zdálo se, že vyvolávají jeho jméno. Ze sousedního vozu se znenadání ozval pronikavý, vyděšený výkřik. Otočil se po hlase a spatřil před sebou onu zavražděnou dívku. Než se mohl někoho zeptat, co tam dělá, rozvášněný dav obklopil jeho vůz, před očima se mu zjevil obličej Roberta Earla Fergusona a najednou cítil, jak jej desítky rukou tahají zpoza volantu na ulici, jak se vůz houpá ze strany na stranu jako loď zmítaná hurikánem na rozbouřeném moři. Sledoval, jak z vedlejšího auta někdo vytahuje tu dívku, ale pak se znenadání ocitla v jeho rukou a okamžitě mu vyklouzla. Jak po ní divoce chmatal, její obličej se děsivě změnil a z jejích úst zaznělo: „Tatínku, zachraň mě.“

Probudil se lapaje po dechu. Vrávoravě se vypotácel z postele do koupelny, nalil si sklenici vody a zíral na sebe do zrcadla, jako by hledal nějakou viditelnou ránu. Jeho obličej však hyzdil jen pramínek potu, jenž mu lepil vlasy k čelu. Cowart vyšel z koupelny, posadil se k oknu a začal si v hlavě přehrávat různé vzpomínky.

Zhruba před šesti lety byl svědkem davového šílenství, kdy skupina černochů vyrvala dva bílé chlapce z útrob jejich dodávky. Dospívající kluci nevědomky vjeli do rozvášněné masy a ztratili se.

V zoufalé snaze co nejrychleji utéci se zapletli ještě víc a bezděčně se ocitli přímo uprostřed rvačky. Kéž by tohle byl také jen sen, pomyslel si Cowart. Kéž bych tam tehdy nebyl šel. Dav se nahrnul kolem křičících hochů, postrkoval je mezi sebou, přehazoval si je jako hadrové panáky, až oba zmizeli pod lesem kopajících nohou a útočících pěstí, v cílové ploše metaných kamenů a letících kulek. Pozoroval výjev ze vzdálenosti jednoho bloku. Příliš daleko na to, aby mohl posloužit policii jako očitý svědek, ale dost blízko, aby na onu událost nikdy nezapomněl. Krčil se v závětří hořící budovy vedle fotografa, jenž bez ustání mačkal spoušť a nadával, že při sobě nemá teleobjektiv. Přečkali chvíli, kdy smrt konala svou práci, a nakonec zahlédli dvě zmrzačená těla opuštěná uprostřed ulice. Ve chvíli, kdy dav dokončil, co začal, a proudil dál svým směrem, vyrazil Cowart zpět ke svému autu. Utíkal před podobným osudem, ale věděl, že představám v paměti nikdy neuteče. Té noci zemřelo mnoho osob.

Vzpomínal, jak v redakční místnosti sepisoval svůj článek a cítil se stejně bezmocně jako oni dva mladíci, které viděl umírat, uvězněný v obrazech, které klouzaly po papíře.

Ale aspoň jsem nezemřel, blesklo mu hlavou.

Jen něco ve mně.

Při tom pomyšlení se otřásl, ale sám před sebou hrál, že jen pokrčil rameny. Vstal a protáhl si svaly, snad aby vzpružil tělo i mysl. Musíš být fit a ve střehu, napomenul se v duchu. Čekal ho rozhovor se dvěma detektivy z Pachouly. Přemítal, co mu asi řeknou. A jestli něčemu z toho uvěří.

Pak zamířil zpátky do koupelny, aby se osprchoval. Jako by proudem vody mohl spláchnout únavu i své vzpomínky.

/ 4

DETEKTIVOVÉ

Sekretářka z oddělení závažných trestných činu policejního oddělení okresu Escambia pokynula k prosezené, koženkou potažené pohovce a požádala Cowarta, aby počkal, než detektivy zavolá. Mladou, docela hezkou tvář ženy hyzdil znuděný, zamračený výraz. Vlasy měla přísně sčesané dozadu, na sobě bezvýraznou hnědou policejní uniformu. Cowart se s díky posadil, zatímco žena vytočila číslo na telefonu a tiše něco mumlala do sluchátka tak, aby nerozuměl, co říká. „Za chvilku se vám budou věnovat.“ oznámila mu suše, když zavěsila. Odvrátila se a začala se probírat listinami na pracovním stole. Nejvíce si však dávala záležet na tom, aby novináře ignorovala. Takže všichni vědí, kvůli čemu jsem přišel, říkal si Cowart v duchu.

Oddělení vražd sídlilo v nové budově postavené vedle okresní vazební věznice. Oproti starším prostorám zde panoval klid; rušivý hluk zvenčí tlumil tlustý hnědý koberec a zářivě bílé stěny oddělující pracovní prostor detektivů zeslabovaly šum od recepce a z čekárny, kde právě seděl Cowart. Snažil se soustředit na nadcházející rozhovor, ale myšlenky mu neustále utíkaly. Nezvyklé ticho jej vyvádělo z rovnováhy.

Přemítal nad svým dětstvím. Jeho otec působil jako šéfredaktor malého deníku ve středně velkém městě Nové Anglie, z něhož se postupem času díky výhodným investicím velkých společností, které kraji přinesly velké zisky, novou krev a příjemné změny v místní architektuře, stalo docela důležité centrum dění. Cowart si otce pamatoval jako odměřeného muže, jenž celé dny tvrdě dřel, odcházel z domova za úsvitu a vracel se po setmění. Obvykle nosíval jednoduché modré či šedé obleky, které na jeho asketicky hubeném těle plandavě visely. Obličej s ostrými rysy málokdy rozjasnil úsměv a zahnědlé konečky prstů, jež prozrazovaly silnou zálibu v kouření, vždy nesly stopy po tiskařské černi.

Otce práce naprosto pohlcovala, byl novinářským řemeslem posedlý a zabýval se všemi jeho detaily. Nejvíc ze všeho se nechával unést shromažďováním různých informací, obzvláště těch, jež se týkaly článků, které se pak objevily na titulní straně a přímo volaly po tom, aby je lidé četli – zločin, úchylka, pomatení smyslů či nějaká pohroma. Strohý, chladný muž se pak náhle uvolnil a pracoval v nezvykle rozjařeném, byť stejně vyčerpávajícím tempu, jako tanečník, jemuž po létech ticha zahrají oblíbenou skladbu. V takových chvílích mu otec připomínal loveckého psa, který pevně zatne zuby do kořisti a nepustí, dokud ji nerozerve.

Jak se od něj vlastně liším? napadlo ho. Ne o moc. Bývalá žena mu říkávala snílku a znělo to jako urážka. Možná jsem potulný rytíř, pomyslel si – a když vzhlédl, spatřil muže, jenž se objevil v čekárně –, ale s buldočím srdcem.

„Pan Cowart?“ otázal se muž docela přátelským tónem.

Cowart se postavil. „To jsem já.“

„Bruce Wilcox,“ představil se detektiv a napřáhl pravici. „Pojdte se mnou. Nadporučík Brown se objeví až za pár minut a my si mezitím můžeme promluvit tady vzadu.“

Detektiv provedl Cowarta bludištěm stolů a pracovních kójí až k prosklené kanceláři v rohu místnosti. Na dveřích byla připevněna cedulka se jménem: NPOR. T. A. BROWN, ODDĚLENÍ VRAŽD. Wilcox za nimi zavřel dveře, posadil se do křesla za širokým šedým pracovním stolem a pokynul Cowartovi, aby si sedl naproti němu. „Ráno jsme tu měli menší leteckou havárku,“ řekl a začal skládat dokumenty, které ležely na stole. „Malej jednoplošník Piper Cub na zkušebním letu. Tanny je na místě neštěstí a dohlíží na vytahování těl – letěl pilot a žák. Zřítili se na okraji bažiny. Pěkně špinavá práce, to vám povim. Nejdřív se musíte přebrodit tím svinstvem k letadlu a pak se vláčet s tělem nazpátek. Taky jsem slyšel, že tam hořelo. Už jste někdy držel v rukách spálenou mrtvolu? Bože, to je hnus. Neskutečně odpornej hnus.“

Detektiv zavrtěl hlavou, očividně rád, že se danému úkolu vyhnul.

Cowart si ho mezitím pozorně prohlížel. Podsaditý chlapík menší postavy měl dlouhé vlasy ulízané dozadu a dobrácké vystupování. Cowart mu hádal necelých třicet let. Wilcox si sundal sportovní sako s křiklavým rudě károvaným vzorem, přehodil ho přes opěradlo křesla a jemně se zhoupl dozadu, až si Cowart pomyslel, že si položí nohy na stůl. Detektivova široká ramena a silné paže by se hodily k mnohem statnějšímu a vyššímu muži, blesklo mu hlavou.

„…nicméně,“ pokračoval policista, „mrtvý těla patří k těm stinnejm stránkám týhle práce. A obvykle bych tu prácičku dostal na starost já…“ Zvedl paži a zatnul biceps. „Na střední jsem zápasil a nejsem tak velkej, takže se dokážu vmáčknout do o polovičku menších děr než většina chlapů z branže. Předpokládám, že dole v Miami máte na tyhle srandy s mrtvejma speciální techniky a záchranáře. Jenže tady to tak nějak spadá taky pod nás. Když se někde objeví mrtvola, je to naše práce. Nejdřív se snažíme rozlousknout, jestli jde o vraždu, nebo ne. Což samozřejmě není tak těžký, když před váma leží doutnající letadlo. No, a pak je poslem pěkně do márnice.“

„A jak to jde?“ zajímal se Cowart.

„Smrt se vám vždycky postará o stálej přísun práce,“ odvětil detektiv a krátce se zasmál. „Žádný prázdniny, žádný volno, žádný časový rezervy. Jenom poctivá, nekonečná práce. Sakra, měli bysme mít na vraždách zvláštní odbory, není dne, aby někdo neumřel.“

„A co vraždy? Tady na severu…“

„Tak… jak asi víte, máme tu na pobřeží dost velkej problém s drogama. Krásně řečeno, co? Problém s drogama. To zní skoro roztomile. Jenže je to spíš taková drogová smršť, mám-li bejt upřímnej. No, každopádně s tím máme dost práce navíc, to bezpochyby.“

„A je to pro vás nové.“

„To ano, začlo to teprve před pár lety.“

„A co před drogovým průmyslem?“

„Domácí násilí, zabití při dopravních nehodách, sem tam se pár chlápků zapletlo s pistolema nebo se pobodali kvůli kartám, ženskejm nebo psím zápasům. Což se tady u nás dá čekat. V Pensacole se někdy dějí věci jak jinde ve velkejch městech. Obzvlášť s vojákama, rvačky v barech a tak, znáte to. Kolem základny se to tam hemží prostitutkama, a to s sebou nese taky nějaký to střílení a pobodání. Motýlkový nože a dvaatřicítky s perleťovou rukojetí akorát do dlaně. Zhruba co se dá čekat, nic neobvyklýho.“

„A co Joanie Shriverová?“

Detektiv se na okamžik zamyslel, než odpověděl: „To bylo jiný.“

„V čem?“

„Ona byla prostě jiná. Prostě…“ Odmlčel se a proťal vzduch před obličejem rukou sevřenou v pěst. „Každej to tak cejtil. Ta holčička…,“ znovu se zarazil a zhluboka se nadechl. „Měli bysme počkat na Tannyho. Stejně to byl jeho případ.“

„Já myslel, že ten člověk se jmenuje Theodore.“

„Taky jo, Tanny je jenom přezdívka. Dřív tak říkali jeho tátovi, kterej si přivydělával tříslením kůže. Ruce měl vždycky až po lokty od rudý barvy. Tanny v jeho krámku makal taky, celou střední a každý léto, když se vracel z vysoký. Tak mu ta přezdívka zůstala. Podle mě mu v životě nikdo Theodore neřekl, leda tak jeho máma.“

„Vy oba jste odsud? Tedy, chci říct…“

„Vím přesně, co chcete říct. Jasně, akorát Tanny je o deset let starší. Vyrostl v Pachoule. Na střední se mu hodně dařilo ve sportu, takže pak šel na Floridskou státní, protože tam moh hrát americkej fotbal, ovšem nakonec stejně skončil v džungli s První vzdušnou kavalerií. Přivez si odtamtud pár medailí, dodělal školu a našel si práci u policie. Co se mě týká, já jsem měl od dětství blízko k námořnictvu. Táta roky působil jako superintendent policejních jednotek na základně námořnictva a já jsem šel po střední v jeho stopách. Chvilku jsem zkoušel vyšší odbornou, pak jsem udělal zkoušky na policejní akademii a už jsem zůstal. K policajtům mě vlastně dotáh můj táta.“

„Jak dlouho děláte na vraždách?“

„Já? Asi tak tři roky. Tanny do toho fušuje dýl“

„Baví vás to?“

„Je to jiný než jinde. Mnohem zajímavější než objíždět to tu v hlídkovým voze. Musíte používat hlavu.“ Poklepal si významně prstem na čelo.

„A Joanie Shriverová?“

Detektiv se nahrbil, jako by se chtěl uzavřít nejen v myšlenkách, ale i navenek. „To byl můj první opravdickej případ. Víte, u většiny vražd to probíhá tak, že přijdete na místo činu a vrah stojí před váma, často přímo vedle oběti…“

S tím musel Cowart souhlasit. Vzpomněl si, jak mu jednou Vernon Hawkins vyprávěl, že si na místě činu vždy nejprve pořádně prohlédl přihlížející. Hledal osobu, která neplakala, ale stála mezi ostatními s očima otevřenýma dokořán, evidentně zmatená a v šoku. To vše ukazovalo na vraha.

„… anebo ty drogový machinace, to zas jenom většinou sbíráte mrtvoly. Víte, jak tomu říkaj v kanceláři státního návladního? Hrdelní zločin odhazování odpadků. Kvůli tělu, který najdete plavat ve vodě po třech dnech, bez dokladů a taky bez obličeje, jelikož na něm zapracují rybičky, už případ vraždy ani neotvíráme. Jediná střela do týla, značkový džíny a zlatý řetězy. Kdepak, těm prostě dáte visačku a zavřete je do pytle. Ale malá Joanie, ta obličej měla, váženej pane. To nebyl žádnej anonymní pašerák drog z Kolumbie. Tohle bylo jiný.“

Odmlčel se a po chvíli přemýšlení dodal: „Všichni v ní viděli takovou malou sestřičku.“

Vypadalo to, že se detektiv Wilcox chystá ještě něco dodat, ale přerušilo jej zvonění telefonu. Zvedl sluchátko, zamumlal něco na pozdrav a okamžik poslouchal. Pak je předal Cowartovi. „To je šéf, chce s váma mluvit.“

„Haló?“

„Pan Cowart?“ ozvalo se z přístroje. Vzdálený hluboký hlas a pomalá, vyrovnaná dikce v sobě nenesla ani stopy po charakteristických rysech jižanské mluvy, na jaké si reportér rychle zvykal. „Nadporučík Brown. Bohužel se ještě zdržím na místě havárie.“

„Objevily se potíže?“

Muž se hořce zasmál. „Záleží na tom, jak se na to díváte. Nic, co by se v případě ohořelého letadla, mrtvého pilota a jeho žáka zabořených zhruba tři metry do bažin nedalo čekat. Neopomeňme dvojici hysterických manželek, naštvaného majitele školy létání a pár rozezlených rangerů, kteří nemůžou přenést přes srdce, že tohle nepovedené přistání proběhlo zrovna uprostřed ptačí rezervace.“

„No, tak já na vás ještě počkám…“

Detektiv jej přerušil. „Podle mě by bylo nejrozumnější, kdyby vás detektiv Wilcox zavedl tam, kde našli tělo joanie Shriverové. Určitě by stálo za to podívat se i na další místa, která by vám, jak doufáme, mohla pomoct při psaní reportáže. Než s tím skončíte, stačím to tady tak akorát zabalit a pak si můžem povídat o Robertu Earlu Fergusonovi a jeho zločinu, jak dlouho se nám zlíbí.“

Cowart naslouchal úsečné řeči, která nepřipouštěla námitek. Nadporučík zněl jako někdo, kdo dokáže nezávazný návrh změnit v rozkaz prostým ztišením hlasu.

„To zní dobře.“ pravil Cowart a podal sluchátko zpět Wilcoxovi.

„Určitě ho tam čekají? Nerad bych…“ otázal se detektiv, ale pak už jen souhlasně pokyvoval hlavou, jako by ho snad volající mohl vidět, a nakonec zavěsil.

„Tak fajn,“ povzdechl si. „Čas na okružní jízdu. Máte s sebou nějaké staré džíny a holínky? Tam, kam jedeme, to nebude hezké.“

Cowart přikývl a mlčky následoval nevysokého muže, který se houpavým krokem, z nějž vyzařovalo jakési uličnické nadšení, vydal chodbou k východu.

Neoznačenému policejnímu vozu svítilo na cestu jasné ranní slunce. Wilcox stáhl okýnko a dovnitř se nahrnul horký vzduch. Tiše si pobrukoval úryvky country a westernových písní. Čas od času zazpíval polohlasem verš tklivé písně se slovy „Mommas don’t let your babies grow up to be homicide detectives…“ ( ať vám, mámy z vašich kluků nevyrostou vyšetřovatelé vražd…“, variace na píseň countryového zpěváka Willieho Nelsona) a potutelně se zašklebil na Cowarta. Ten zíral ven na okolní krajinu a cítil se trochu nesvůj. Čekal, že jej detektiv zasype vzteklými nadávkami, že vybuchne hněvem a zaujme vůči němu nepřátelský postoj. Věděli, kvůli čemu přijel, a ani jeho záměr nebyl žádným tajemstvím. Reportérova přítomnost musela pro zúčastněné znamenat jenom přítěž – obzvlášť až se rozepíše o tom, jak z Fergusona vymlátili přiznání mučením –, a přesto jediné, co slyšel, bylo nevinné prozpěvování.

„Povězte,“ vybídl jej Wilcox, když projížděl stinnou ulicí. „Jak na vás Bobby Earl působil? Jel jste za ním až do Starke, co?“

„No, rozhodně umí zajímavě vyprávět.“

„To se vsadim. Ale co si myslíte o něm osobně?“

„Nevím jistě, na to je ještě brzy.“ V tom momentě si Cowart uvědomil, že je to lež. Jen nedokázal určit, jak velká.

„No, já jsem ho odhad během prvních pěti vteřin. Hned, jak sem ho uviděl.“

„Jo, něco v tom smyslu taky tvrdí.“

Detektiv se skřípavě zasmál. „Ale samozřejmě neřek, že bych moh mít pravdu, co?“

„To ne.“

„Taky bych se divil. Každopádně, jak se mu vede?“

„Docela dobře. Akorát je zahořklý,“ odvětil Cowart.

„To se dalo čekat. Jak vypadá?“

„Jestli narážíte na jeho duševní zdraví, tak nijak nezešílel.“

Detektiv se rozesmál. „Ne, to bych vážně nečekal, že by Bobby Earl moh zešílet, dokonce ani v cele smrti. Vždycky to byl bezcitnej parchant. Když mu soudce po procesu oznamoval, jak skončí, poslouchal ho s ledovým klidem, ani nemrkl.“

Wilcox se na pár vteřin zamyslel a při nečekané vzpomínce zatřásl hlavou. „Víte, pane Cowarte, choval se tak od první chvíle, co jsme ho zabásli. Okem nemrkl a z úst mu ne vy klouzlo ani smítko pravdy, dokud to nevysypal celý naráz. A když se nakonec přiznal, mluvil hrozně nevzrušeně. Holý fakta. Bože, jako by vyprávěl, jak někde omylem zašláp brouka. Ten den jsem přišel domů a příšerně jsem se ožral. Musel přijet Tanny a uložit mě do postele. Ten kluk mě strašně vyděsil.“

„Právě to přiznání mě hodně zajímá,“ podotkl Cowart.

„To bych řek. Kolem toho se to taky celý furt motá, ne?“ Krátce se zasmál. „No, budete si muset počkat na Tannyho. Pak vám o tom všechno povíme.“

To se vsadím, říkal si Cowart v duchu, ale nahlas se otázal: „Takže vás děsil?“

„Ani ne tak on, jako spíš to, co jsem z něj cejtil. Čeho je schopnej.“

Detektiv myšlenku dále nerozváděl. Odbočil za roh a Cowartovi došlo, že přijeli ke škole, odkud byla dívka unesena. „Začneme tady,“ oznámil Wilcox a zastavil pod vrbou. „Tady nastoupila. A teď dávejte dobrej pozor.“

Vyrazil dopředu, zanedlouho stočil volant prudce doprava a poté doleva. Uháněli dlouhou rovnou silnicí lemovanou jednopatrovými farmářskými domky zasazenými mezi křovinami a zakrslými borovicemi.

„Jak vidíte, pořád míříme k Joaniinýmu domu, takže se nemusela ničeho bát. Ale taky už jsme zmizeli z dohledu školy. A teď sledujte.“

Zastavil u stopky na křižovatce ve tvaru písmene ypsilon. Podél silnice v jednom směru stály další domy, tentokrát postavené s širšími rozestupy, na protější straně se krčilo několik zchátralých chatrčí. Za nimi se rozpínala žlutozelená, zanedbaná louka a v dálce, těsně před hustým lesním porostem, který připomínal černý vjezd do tunelu, a při okraji nevyzpytatelné bažiny byla vidět stará hnědá stodola s propadlou střechou. „Joanie by šla támhle,“ vysvětloval detektiv a ukázal k domům. „Jenže on rozhod jinak. Podle mě ji tady poprvý praštil…“ Muž sevřel ruku v pěst a naznačil ránu Cowartovi. „Má sílu, zatraceně, je silnej jako bejk. Možná velkej nevypadá, ale rozhodně stačí na to, aby hravě zvlád jedenáctiletou holku. Muselo ji to šíleně vyděsit. Takže ji drží zkrátka, šlápne na to…“

V ten moment se policistovo dobrácké chování a žoviální tón náhle vytratily. Jediným vražedným pohybem se Wilcox naklonil ke Cowartovi, sevřel jej kolem ramen za paži a zároveň přidal plyn. Policejnímu vozu se na nepevném štěrkovém povrchu protočily pneumatiky a prudce vystřelil dopředu. Wilcox zaryl Cowartovi prsty do svalů a ve chvíli, kdy volantem škubl doleva na odbočku, která vedla ke stodole, jej strhl do strany ke svému sedadlu. Cowart vykřikl překvapením i strachem a ze všech sil se snažil držet dveřní opěrky, aby v divoce rozhoupaném voze úplně neztratil rovnováhu. Řidič nečekaně strhl řízení, smykem zatočil za roh a hodil tak Cowarta na dveře na straně spolujezdce. Sevření však nepovolovalo, naopak. I Wilcox křičel a vyrážel nesouvislá stpva, která nedávala smysl, obličej rudý vypětím. Během pár vteřin se dostali za polorozpadlé boudy a řítili se po zvlněné silnici mezi chladivé stíny na hranici lesa. Auto poskakovalo na nerovném povrchu a zdálo se, jako by k nim temné stromy napřahovaly špičaté větve. Cowartovi se ze závratné rychlosti dělalo nevolno, omračovalo jej burácení motoru a jako přimražený čekal, kdy nárazem přijde o život.

„Křičte!“ zahulákal detektiv na rozkaz.

„Cože?“

„Jen do toho, křičte!“ halekal Wilcox. „Volejte o pomoc, zatraceně!“

Cowart zíral na detektivův rudý obličej a šílený pohled v jeho očích. Oba muži se snažili překřičet hřmění motoru i drhnutí pneumatik, které zápasily s hrbolatou vozovkou.

„Přestaňte!“ zaječel Cowart. „Co to ksakru děláte?“ Za okny se míhaly stíny i větve stromů, které se po nich divoce natahovaly jako stovky útočících bestií.

„Zastavte, do hajzlu, zastavte!“

Stejně neočekávaně, jako se na něj vrhl, Wilcox Cowarta pustil, popadl volant oběma rukama a ve stejném okamžiku dupl na brzdu. Cowart vystřelil paže před sebe, aby nevyletěl až k čelnímu sklu, jak auto se skřípěním náhle zastavilo.

„Tak,“ hlesl detektiv. Sotva popadal dech a ruce se mu třásly.

„Co to sakra mělo znamenat?“ vybuchl Cowart. „To jste nás chtěl oba zabít nebo co?“

Muž neodpověděl. Opřel se do sedadla a ostře oddechoval, jako by se snažil znovu nad sebou získat kontrolu ztracenou při divoké jízdě. Pak se konečně obrátil ke Cowartovi a upřel na něj zrak, oči přivřené na škvírku. „Klídek, pane reportére,“ pravil nevzrušeně. „Rozhlídněte se kolem sebe.“

„Prokrista, co má tohle představení znamenat?“

„Má vám trochu představit realitu.“

Cowart se zhluboka nadechl. „Jako tím, že jedete jak šílenec a skoro nás zabijete?“

„Ne-e,“ protáhl detektiv a odhalil svítivě bílé zuby v přezíravém úšklebku. „Jenom jsem vám předved, jak ohromně jednoduchý bylo pro Fergusona odvízt tu holčičku mimo civilizaci do týhle džungle. Jen se rozhlídněte, myslím to vážně. Myslíte, že vás odsud někdo uslyší, když budete volat o pomoc? Kdo vám přiběhne zachránit prdel? Jen se pořádně koukněte, kde jste, Cowarte. Co vidíte?“

Cowart vykoukl z okna. Ze všech stran je obklopovala ponurá bažina a zlověstný les, halily je jako tmavý rubáš.

„Vidíte snad někoho, kdo by vám moh přispěchat na pomoc?“

„Ne.“

„Kdo by podle vás moh pomoct jedenáctiletý holce?“

„Nikdo.“

„Chápete, kde jste se ocit? Přímo v pekle. Stačilo pět minut a veškerá civilizace fuč. Tohíe je zasraná džungle. Už vám cvaklo?“

„Dokonale.“

„Jenom jsem chtěl, abyste se na to kouk očima Joanie Shriverový.“

„Rozumím.“

„Tak fajn,“ usmál se detektiv. „Takhle rychle se to seběhlo a pak ji odtáh o kus dál. Jdeme.“

Wilcox vystoupil z auta a otevřel kufr. Vytáhl dva páry objemných hnědých brodicích kalhot a hodil jedny Cowartovi. „Tohle musí stačit.“

Cowart se začal soukat do kalhot a při té příležitosti mu padl zrak na provlhlou zem. Sklonil se a prsty přejel po hlíně. Pak přešel za policejní vůz a postavil se vedle Wilcoxe. Na okamžik zadržel dech a letmo se pro sebe usmál. No dobře, řekl si v duchu, uvidíme, kdo s koho.

„Otisky pneumatik,“ vyhrkl a prstem ukazoval k zemi.

„Co prosim?“

„Otisky pneumatik, sakra. Koukněte se do hlíny. Kdyby ji sem byl odvezl, jeho vůz by za sebou musel zanechat stopy. Mohli jste je porovnat s jeho koly. Anebo místní kovbojové o takových věcech nic netuší?“

Wilcox se zakřenil. Nenechal se nachytat lehce. „Stalo se to v květnu. Tohle bláto se v tý době proměňuje v prach.“

„Ne v tomhle prostředí.“

Detektiv se zarazil a chvíli na Cowarta němě zíral. Tvář mu zkřivil trpký úsměv. „Vy nejste zas tak hloupej, co?“

Cowart nechal poznámku bez odpovědi.

„Místní pisálci by si toho vůbec nevšimli, kdepak.“

„Jen mi nemažte med kolem pusy. Proč jste neporovnali otisky pneumatik?“

„Protože tohle místo bylo skrz naskrz rozježděný záchranářema a pátracíma skupinama, do hajzlu. To byl od samýho začátku jeden z největších problému. Hned jak prasklo, že ji našli, všichni se sem nahrnuli. A když řikám všichni, tak myslim všichni. Rozdupali celý místo činu napadrť. Než jsme se sem s Tannym dostali, nadělali tu pěknej binec. Hasiči, saniťáci, skauti, na koho si vzpomenete, sakra, ten zved zadek a šel sem. Nikdo to tu nehlídal, nikdo nic nezabezpečil. Takže i kdybysme udělali otisk pneumatiky, nebo třeba nohy, nebo chtěli srovnávat kus utržený látky z nějakýho keře, cokoliv, zatraceně, tak nebyla šance. Než jsme sem dojeli, a to jsme se, kruci, řítili tak rychle, co to šlo, hemžilo se to tu lidma odevšad. Hergot, dyť oni pohnuli i s jejím tělem, vytáhli ji tady na břeh.“

Detektiv se odmlčel. „Člověk jim to ani nemůže mít za zlý,“ pokračoval po chvíli. „Celý město kvůli tý holčičce šílelo. Nezachovali by se jako praví křesťani, kdyby ji nechali v tom bahně napospas kajmankám.“

Křesťanství nemá s tímhle případem absolutně nic společného, blesklo Cowartovi hlavou, to celé připomíná spíš dílo dáblovo. Nahlas však řekl: „Takže to dost podělali.“

„Jo.“ Detektiv se k němu obrátil. „Tohle bych se ale nerad dočet v novinách. Chci říct, klidně si napište, že se z místa činu stalo jedno velký smetiště, ale nechci vidět něco jako,Detektiv Wilcox prohlásil, že lidi to na místě činu dost podělali.. / No, nicméně jo, podělali.“

Cowart sledoval, jak si policista natahuje kalhoty, a vzpomněl si na další z Hawkinsových zásad: Díváš-li se dostatečně zblízka, místo činu ti prozradí vše, co potřebuješ vědět. Jenže Wilcox s Brownem o místo činu přišli. Neměli jediný důkaz, jenž by ušel nájezdu pátračů. A tak jim nezbývalo, než zajistit něco jiného, co otevírá cestu k soudnímu procesu – přiznání.

Wilcox si utáhl přezky a mávnutím ruky pokynul Cowartovi, aby jej následoval. „Tak pojdte, pane městem odchovanej. Ukážu vám jednu bezva smrtelnou postýlku.“

Vykročil houštinami směrem k lesu a gumové kalhoty při každém kroku děsivě zašustily o košaté větve křovin.

Joanie Shriverová zemřela v temném koutě obehnaném propletenými šlahouny popínavých rostlin a různého plevele. Převislé větve jej kryly před paprsky slunce a vytvářely tak jakousi zelenou jeskyni. Holé místečko se nacházelo v mírném svahu nedaleko hranice lesa a sotva tři metry od kraje bažin, přesto na ně dosáhla špinavá voda i stříkance bláta. Cowart neunikl šrámům na rukou a obličeji, jak před sebou rozhrnoval větve trnitých ostružiníků. Necelých padesát metrů dlouhá cesta byla velmi namáhavá, neboť se celou dobu museli prodírat neústupnými křovinami. Cowart se silně potil; slané krůpěje mu stékaly z čela a pálily ho v očích. Ocitli se na mýtince, jež mu už na první pohled připadala něčím zrůdná a zvrácená. Před očima mu blesklo, jak na rozbahněné zemi leží jeho dcera, a Cowart bezděky zalapal po dechu. No tak, chce to nějakou těžkou otázku, naléhal sám na sebe nespouštěje zrak z Wilcoxe. Něco, čím zažene neodbytné výplody své nemilosrdné fantazie.

„Jak tímhle dokázal protáhnout řvoucí děvče, které se jistě taky vzpíralo?“ nadhodil.

„Soudíme, že byla v bezvědomí. Takže jenom mrtvá váha.“

„Podle čeho tak soudíte?“

„Žádný obranný zranění na dlaních ani jinde na rukách…“ Policista zkřížil ruce před obličejem a předvedl obrannou pózu. „Kdyby se bránila před tím nožem, třeba. Nenašli jsme žádný známky sebeobrany, ani kůži za nehtama, nic. Kolem spánku měla velkou pohmožděninu a podle patologa ztratila vědomí hodně brzo. Což pro ni, myslim, byla docela útěcha. Aspoň se pak nemusela dívat, co s ní prováděl.“

Wilcox přistoupil ke kmeni jednoho stromu a ukázal na zem. „Tady jsme našli její věci – všecky hezky poskládaný a narovnaný do komínku. Naprosto šílený.“

Vrátil se o pár kroků zpět doprostřed mýtiny. Vzhlédl k baldachýnu z propletených šlahounů rostlin, jako by se snažil dohlédnout k nebi, potřásl hlavou a pokynul směrem ke Cowartovi. „A tady jsme našli největší tratoliště krve. Zabil ji přímo před várna.“

„Jak to, že se nikdy nenalezla žádná vražedná zbraň?“

Detektiv pokrčil rameny. „Rozhlídněte se kolem sebe. Pročesali jsme celou oblast s detektorama kovů. Nic. Budto ji odhodil někde úplně jinde, nebo nevim co. Heledte, moh byste klidně nakráčet tady k tomu bažinatýmu břehu a prostě ten nůž jen tak zastrčit dolů, tak pětadvacet třicet centimetrů pod hladinu. A my bysme ho nikdy nenašli, pokud by na něho někdo nešláp.“

Detektiv se procházel po místě nálezu. „Tady jsme našli trochu krvavejch stop. Pitva prokázala, že k tomu znásilnění došlo před smrtí a polovinu bodnejch ran jí zasadil taky ještě zaživa. Ale spoustu taky po tom, co zemřela. Jako by ho popad amok, prostě jen bodal a řezal jak šílenej. No, každopádně, když s ní skončil, odtáh ji semhle a hodil ji do vody.“

Ukázal ke břehu bažiny. „Zatlačil ji tady pod ty kořeny a tělo zaházel nějakýma větvičkama a křovím. Nemoh jste ji vidět, pokud jste nestál přímo nad ní, a i tak jsme měli zatracený štěstí, že jsme ji našli tak rychle. Co sakra, že jsme ji vůbec našli. Chlapi by nejspíš šli klidně dál, přímo kolem ní, jenže jednomu z nich se zachytil klobouk o větev a spad na zem, a když se pro něho sehnul, všim si jí tam pod hladinou. Prostě kus štěstí, nic víc.“

„Ale co jeho šaty? Copak by se na nich nenašly nějaké stopy? Krev nebo vlasy nebo něco takového?“

„Převrátili jsme tu jeho boudu vzhůru nohama, když se přiznal, ale nic jsme neobjevili.“

„Totéž platí pro jeho vůz? Tam přece něco muselo být.“

„Když jsme si pro toho hajzla přišli, akorát ho leštil. Pěkně si ho odrhnul a v koberečku u spolujezdce byla dokonce vyříznutá díra. Jo, ten kousek byl dávno fuč a fáro se lesklo jak fungl nový. Neměli jsme šanci.“ Detektiv si otřel čelo a pak se podíval na krůpěje potu, které mu ulpěly na rukou. „No, každopádně, nemáme tu tak dobrý kriminologický zázemí jako vy z města. Jako, nejsme tu ve středověku, to zas ne, ale naše laborka je dost pomalá a ne na všechno se dá spolíhat. Opravdovej profík s takovým spektrografem z FBI by možná něco vyhmát. Ale my ne. Dělali jsme, co jsme mohli, ale na nic jsme nepřišli.“

Na okamžik se odmlčel. „No, něco jsme vlastně našli, ale k ničemu nám to nebylo.“

„A to?“

„Jeden jedinej chlup ze stydký oblasti. S Joanie Shriverovou se neshodoval. Blbý je, že s Fergusonem taky ne.“

Cowart zavrtěl hlavou. Cítil na kůži lepivé horko a teplým vzduchem se málem začínal dusit. „Když už se k tomu přiznal, jak to, že vám neřekl, kam se poděly jeho šaty? Kam schoval ten nůž? Jaký má pak takové přiznání smysl, když vám neobjasní detaily?“

Wilcox se do Cowarta zavrtával pohledem a pomalu rudl. Už už se chystal něco říct, ale pak si to rozmyslel a raději slova spolkl. Otázka zůstala viset v nehybném, dusném vzduchu bez odpovědi. „Jdeme,“ vybídl reportéra suše a vydal se zpět k lesu, aniž se ohlédl, zda ho Cowart následuje. „Potřebujem se přesunout.“

Cowart si místo činu naposled zevrubně prohlédl. Chtěl si jej vrýt do paměti se všemi detaily. Rozrušený a znechucený zároveň se nakonec zvolna vydal za detektivem.

Policista zajel s neoznačeným vozem před domek, který se nijak nelišil od ostatních v daném bloku. K jednopatrové budově ze škvárobetonových tvárnic a s bílou omítkou byla z boku přistavěna garáž a pečlivě zastřiženým trávníkem se táhla pěšinka z červených cihel, která vedla od vchodu k chodníku. Cowart si všiml, že zadní část domu lemuje otevřená terasa; na jednom jejím konci stál začernalý zahradní gril. Statná borovice před vchodem chránila polovinu domu před náporem slunečních paprsků a vrhala protáhlý stín na průčelí. Cowart netušil, kde jsou ani proč zastavili, a tázavě se na detektiva zadíval.

„Vaše další interview,“ prohodil Wilcox. Od chvíle, kdy opustili místo činu, ani nemukl a do hlasu se mu nyní vkrádala nepříjemná hrubost. „Jestli se cejtíte.“

„Čí je to dům?“ otázal se Cowart znepokojeně.

„Joanie Shriverový.“

Reportér zalapal po dechu. „Tohle je…“

„Tohle je přesně to místo, kam měla namířeno. Bohužel nedorazila.“ Wilcox vrhl letmý pohled na hodinky. „Tanny jim řek, že se tu ukážem do jedenáctý. Jdem trochu pozdě, takže bysme sebou měli hodit. Pokud ovšem…“

„Pokud ovšem co?“

„Pokud se ovšem nerozhodnete, že si tenhle rozhovor radějc necháte ujít.“

Cowart se podíval na detektiva, pohledem sklouzl k domu a poté opět pohlédl Wilcoxovi do tváře. „Je mi to jasné,“ poznamenal. „Zajímá vás, jak moc s nimi dokážu soucítit, že? Došli jste k závěru, že na Roberta Fergusona nebudu nijak tvrdý, takže teď mě hodláte podrobit takovému testíku, vidte?“

Policista se odvrátil.

„Je to tak?“

Wilcox se k němu prudce otočil a vyštěkl: „To vám ještě nedošlo, ctěnej Cowarte, že ten zkurvysyn zavraždil jejich holčičku? Takže, chcete vidět na vlastní oči, jak to vypadá, nebo ne?“

„Rozhovory si většinou plánuju sám,“ podotkl Cowart – nabubřeleji, než měl v plánu.

„Tak jdete, nebo ne? Anebo se chcete vrátit jindy, až se to bude hodit líp, co?“

Novinář vytušil, že přesně na to Wilcox čeká. Bude hledat jakýkoliv důvod, aby mě mohl nenávidět a aby své nepřátelství ospravedlnil, říkal si. Kdybych teď couvl, přesně by se mu to hodilo.

„Ne,“ řekl tedy a otevřel dvířka vozu. „Promluvíme si s nimi hned.“

S bouchnutím za sebou zavřel a svižným krokem se vydal k hlavnímu vchodu. Než stačil Wilcox doběhnout, zvonil už Cowart na zvonek. Zevnitř slyšel nejasné štrachání a pak se dveře otevřely. Zpoza nich vykoukla tvář ženy středního věku s nezaměnitelným výrazem paní v domácnosti. Nosila jen neznatelnou vrstvu make-upu, ale dala si převelice záležet na účesu. Světle hnědé vlasy krásně podtrhovaly kontury obličeje. Na sobě měla jednoduché béžové domácí šaty a na nohou sandály. V jasně modrých očích, bradě, nosu i tvářích zahlédl Cowart na okamžik onu malou dívenku, která na něj upírala zrak v nejasném očekávání. Zaplašil obraz a promluvil: „Paní Shriverová? Jsem Matthew Cowart z deníku Miami Journal. Nadporučík Brown vám asi řekl…“

Žena pokývala hlavou a přerušila ho. „Ano, ano, pojďte dál, pane Cowarte. Klidně mi říkejte Betty. Tanny mi řekl, že se tu dnes ráno s detektivem Wilcoxem ukážete. Píšete článek o Fergusonovi, jak jsme se doslechli. Manžel je také doma, rádi vám odpovíme na vaše otázky.“

Laskavý tón hlasu nedokázal skrýt ženiny úzkostné obavy. Dává důraz na každé slovo i na to, jak je vyslovuje, aby ji nepřemohly emoce, uvědomil si Cowart. Dřív nebo později jim však stejně podlehne, uzavřel v myšlenkách, když ji následoval do domu.

Matka zavražděné provedla Cowarta nevelkou chodbou do obývacího pokoje. Cowart cítil Wilcoxe v patách, ale rozhodl se jej ignorovat. Když vešli do místnosti, vstal ze sklápěcí židle rozložitý muž s rostoucím bříškem a ustupujícími vlasy. S pomocí opěrek se neohrabaně postavil na nohy, přistoupil ke Cowartovi a potřásl mu pravicí. „George Shriver, těší mě,“ představil se. „Jsem rád, že jsme dostali příležitost se s vámi setkat.“

Cowart mlčky přikývl. Těkal očima kolem sebe ve snaze zapamatovat si každičký detail místnosti. Stejně jako exteriér domu byl i tento pokoj pečlivě upravený a zařízený podle nejnovějších trendů. Jednoduchý nábytek a barevné obrazy na stěnách vypadaly na první pohled velmi nesourodě, jako by každý kus pocházel z jiného krámku a ocitl se zde prostě z toho důvodu, že se někomu z rodiny zalíbil, bez ohledu na to, zda ladí k ostatnímu vybavení. Ona rozmanitost se nejevila nijak nepatřičná, naopak vytvářela velmi přívětivou atmosféru. Cowartovi utkvěl pohled na jedné ze stěn, která byla poseta rodinnými fotografiemi. Přímo uprostřed visel stejný snímek Joanie jako na chodbě školy a kolem něj další momentky z rodinného života. Cowart z nich usuzoval na dva starší sourozence zavražděné dívky, sestru a bratra.

George Shriver sledoval Cowartův pohled a řekl: „Naše další dvě děti, George mladší a Anne, jsou na studiích, oba na Floridské univerzitě. Ale v té době by tu nejspíš raději byli s námi,“ dodal.

„Joanie byla náš drahoušek, nejmladší dítě,“ hlesla Betty Shriverová. „Akorát by se chystala na střední.“ Žena náhle zadržela dech a spodní ret se jí roztřásl. Cowart viděl, že svádí těžký vnitřní boj. Odvrátila se od fotografií, opřela se o manželovu paži a nechala se usadit na pohovku. Okamžitě však zase vstala a vyhrkla: „Co jsem to za hostitelku. Dáte si něco k pití, pane Cowarte?“

„Vodu s ledem, jestli můžu prosit,“ odvětil Cowart, jenž rovněž odtrhl zrak od fotografií a postavil se vedle křesla. Žena zmizela na chvíli do kuchyně a Cowart položil Georgi Shriverovi neškodnou otázku ve snaze odehnat těžký mrak tísnivé atmosféry, který místnost náhle zahalil.

„Prý jste Činný v městské radě, je to tak?“

„Už ne,“ opáčil muž. „Teď už pracuju jenom v obchodě. Mám dvě železářství, jedno tady v Pachoule, druhé dál po cestě směrem na Pensacolu. Aspoň mám pořád co dělat, hlavně teď zjara.“

Na okamžik se odmlčel a potom pokračoval: „Bývalý radní. Dřív jsem se o to všechno hrozně zajímal, ale pak jsem z toho nějak vypadl, když jsme přišli o Joanii. Strávili jsme spoustu času na soudním přelíčení a se vším tím okolo a všechno ostatní šlo mimo mě. Pak už jsem se do toho nedostal. Stejné to bylo v mnoha jiných směrech. Kdybysme neměli další dvě děti, George a Anne, asi bysme prostě všeho nechali. Neumím si představit, co by se s náma stalo.“

Ve dveřích se objevila paní Shriverová se sklenicí vody a podala ji Cowartovi. Bylo znát, že se zdržela déle, než bylo zapotřebí, aby se trochu uklidnila.

„Chápu, že je to pro vás obtížné. Je mi to líto,“ omlouval se Cowart.

„Nic se neděje. Raději si o našich pocitech promluvíme, než abysme je dusili v sobě,“ odvětil George Shriver. Posadil se na pohovku vedle manželky a objal ji kolem ramen. „Ta bolest nikdy nepřejde,“ řekl. „Možná trochu otupí, chápete, jako že se jí nepoddáváte každou vteřinu dne. Ale každá maličkost vám ji zase připomene. Můžu si tu třeba sedět v křesle a odněkud zdálky uslyším dětský smích.

V první chvíli mě napadne, že je to ona. A právě to nejvíc bolí, víte.

V tu chvíli cítíte ten největší, nejopravdovější zármutek. Anebo si ráno sejdu dolů udělat hrnek kafe a zahledím se na ty fotky, zrovna jako vy prve. V tu chvíli mi běží hlavou jediné – že se to nestalo, že vyběhne ze svého pokojíku tak, jak si ji pamatuju, celá rozzářená jako sluníčko a natěšená na další den. Přesně taková totiž naše malá byla, celá místnost se vždycky úplně rozsvítila, když vešla dovnitř.“

Oči se mu zalily slzami, ale hlas zůstal jasný a vyrovnaný.

„Chodím teď do kostela o něco častěji než dřív, uklidňuje mě to. A mnohem víc se mě dotýkají nejroztodivnější věci. Zhruba před rokem jsem v televizi viděl dokument o vyhladovělých dětech z Etiopie. Sakra, to je na druhém konci světa a já jsem za život poznal tak severní Floridu, když nepočítám dobu, co jsem byl na vojně, a stejně jim teď každý měsíc posílám peníze. Stovka sem, stovka tam. Nedokázal jsem snést to pomyšlení, že někde děti umírají jenom proto, že nemají co do pusy. Úplně mě to rozhodilo. Přemýšlel jsem nad tím, jak moc jsem svoji holčičku miloval a jak jsme o ni jako lusknutím prstů přišli. Možná jsem to udělal jenom kvůli ní. Asi z toho všeho blázním. Někdy se třeba zdržím v obchodě s tržbou, a když už se začne smrákat, vzpomenu si, jak jsem kdysi dávno zůstával v práci tak dlouho, že když jsem konečně dorazil domů, všechny děti už spaly, a tak jsem se na ně šel jen podívat, hlavně na naši malou. Nenávidím tyhle vzpomínky, protože si při nich uvědomuju, že jsem přišel o jeden z okamžiků, kdy se rozesmála, o její sladký úsměv. Bylo jich tak málo a byly tak vzácné. Jako drobné diamanty.“

George Shriver zvrátil hlavu nazad a zazíral na strop. Ztěžka oddechoval a silně se potil. Bílá košile se vzdouvala, jak s námahou nasával vzduch do plic a bojoval se vzpomínkami.

Jeho žena po tu dobu jen mlčky seděla, ale i jí zrudly oči a ruce se jí roztřásly v klíně. „My nejsme nijak výjimeční, pane Cowarte,“ vysoukala ze sebe. „George tvrdě dřel a pracoval na sobě, aby to jeho děti měly jednodušší. George mladší studuje techniku, Anne je výborná v chemii a přírodních vědách. Má velkou šanci přejít na medicínu.“ Ženě nečekaně zazářily oči pýchou. „Umíte si to představit? Doktor v naší rodině. My jsme prostě jen hodně dřeli, aby naše děti měly možnost dotáhnout to dál.“

„Povězte mi,“ zeptal se Cowart opatrně, „co si myslíte o Robertu Fergusonovi?“

V místnosti se rozhostilo hmatatelné, ohlušující ticho. Oba rodičové si potřebovali utříbit myšlenky. Betty Shriverová se po chvíli nakonec odhodlaně nadechla a odpověděla.

„Cítíme nezměrnou nenávist. Nenávist, která sahá mnohem dál než normální pocit odporu,“ přiznala. „Jsme plní příšerné, naprosto nekřesťanské zloby, pane Cowarte. Ovládá nás obrovský vztek, kterého se nikdy nedokážeme zbavit.“

George Shriver zakroutil hlavou. „Byla doba, kdy bych ho klidně zabil sám, bez mrknutí oka. Nedělal bych si s tím víc starostí, než když zaplácnete obtížný hmyz. Nevím, jestli bych to o sobě mohl říct i dneska. Víte, my jsme tu dost konzervativní společnost. Lidi chodí do kostela a vzdávají poctu vlajce, modlí se před jídlem a volí republikány, když teď demokrati pozapomněli, co hlásá jejich přesvědčení. Myslím, že kdybyste vzal deset lidí z ulice a zeptal se jich, nejspíš by vám řekli – ne, na křeslo ho neposílejte. Vraťte nám ho sem zpátky, my už si s ním poradíme. Před padesáti lety by ho zlynčovali. A možná ještě i později. Spousta věcí se změnila, zdá se. Ale čím dýl to trvá, tím víc z toho mám dojem, že nepyká jen on, ale i my. Ubíhají měsíce a roky, on si najímá všechny možné právníky a my se pořád dozvídáme o dalších odvoláních, dalších slyšeních a další spoustě věcí, které nám to všechno neustále připomínají. Nemáme šanci na to zapomenout. Což samozřejmě nejde, ale zasloužíme si aspoň tu možnost zatlačit to celé někam do pozadí a zkusit sesbírat ty střípky, co nám zbyly ze života. I když je to teď všechno špatně.“

Hlasitě povzdechl a zavrtěl hlavou. „Jako bysme žili v kobce přímo vedle jeho cely.“

Po několika vteřinách se Cowart otázal: „Víte ale, proč jsem přijel?“

„Ano, víme,“ odvětili oba zároveň.

„Povězte mi, co víte,“ vybídl je.

Betty Shriverová se nejistě naklonila dopředu. „Víme, že se zabýváte jeho případem. Snažíte se zjistit, jestli se někdo nezachoval nespravedlivě. Je to tak?“

„Zhruba tak.“

„Co by, podle vás, mohlo být nespravedlivé?“ zajímal se George Shriver. V klidném hlase nezněla zloba, ale upřímná zvědavost.

„No, právě na to jsem se chtěl zeptat já vás. Co si myslíte o tom, jak probíhalo soudní přelíčení?“

„No, podle mě toho zkurvysyna usvědčili, že ano…,“ vybuchl George Shriver. Viditelně se však uklidnil, když mu manželka zlehka položila dlaň na koleno.

„My jsme si to protrpěli, pane Cowarte.“ pravila Betty Shriverová tiše. „Každičkou minutu. Dívali jsme se na něj, jak tam sedí na lavici obžalovaných, a v jeho očích jsme viděli kus strachu a zoufalství, ale taky vztek na nás na všechny za to, co se dělo. Lidi tvrdí, že

Pachoulu nenáviděl a že nenáviděl nás všechny, bílé i černé bez rozdílu. A ta nenávist z něj čišela pokaždé, když se jen trochu zavrtěl, když se pohnul. Myslím si, že porota to viděla stejně.“

„A co důkazy?“

„Když se ho zeptali, jestli to udělal, odpověděl, že ano. Proč by tohle někdo říkal, kdyby to nebyla pravda? Řekl, že to udělal. To jsou jeho vlastní slova. Čert ho vem. Usvědčil se sám.“

V pokoji znovu nastalo ticho, než George Shriver dodal: „Ale samozřejmě, že mě štvalo, že toho na něj nemají víc. S Tannym a detektivem Wilcoxem jsme o tom mluvili celé hodiny, vlastně dny. Večer co večer sedával Tanny tam, kde právě vy. Vysvětlili nám, jak se to seběhlo, že případ byl od začátku vachrlatý. Měli jsme velké štěstí, že ho vůbec dokázali postavit před soud. Joanii taky nemusel nikdo nikdy najít, sakra, i v tom nám štěstěna pomohla. Přál bych si, aby našli ještě víc důkazů, opravdu, pane Cowarte. Ale i tak toho na něj měli dost. Měli jeho vlastní slova, a to mi bohatě stačilo.“

A je to tady, blesklo Cowartovi hlavou.

Po chvilce se Betty Shriverová neslyšně otázala: „Otisknete ten příběh?“

Cowart přikývl a dodal: „Ještě ale nevím jistě, jak ho napsat.“

„A co se stane potom?“

„To nevím.“

Žena se zamračila. Nedala sc odbýt tak lehce. „Pomůže mu to, že ano?“

„To nedokážu odhadnout,“ opáčil Cowart.

„Nicméně, těžko by mu to mohlo ublížit, je to tak?“

Reportér znovu přikývl. „V tom máte pravdu. Koneckonců, právě sedí v cele smrti. Co může ztratit?“

„Já bych ho tam nejraději viděla i nadále,“ řekla paní Shriverová a vzápětí vstala a pokynula Cowartovi, aby ji následoval. Kráčeli spolu chodbou do vedlejší části domu, až se zastavili před jedněmi dveřmi. Betty Shriverová sevřela kulovou kliku, ale prozatím je neotevřela. „Doufala jsem, že tam zůstane tak dlouho, než ho k sobě zavolá Stvořitel. Pak se teprve bude doopravdy zodpovídat z té nezměrné nenávisti, která nám vzala naši holčičku. Nechtěla bych prožít jeho život. Ale ještě míň bych stála o jeho smrt. Vy dělejte, co musíte, pane Cowarte, ale tohle si zapamatujte.“

A s těmito slovy dveře otevřela.

Cowart nahlédl dovnitř a uvědomil si, že zírá do dívčina pokoje. Stěny byly polepeny bílorůžovými tapetami, rám postele lemovaly načechrané volánky a na peřinách ležely plyšové hračky s obrovskýma, smutnýma očima. Ze stropu visely dvě ozdobné konstrukce a na stěnách obrázky baletek a velký plakát gymnastky Mary Lou Rettonové. V knihovně po vrch nacpané knihami rozeznal některé názvy děl – Misty z Chincoteague, Černý hřebec a Malé ženy. Na stole stála legrační fotografie Joanie, jež v extravagantních šatech a s nápadným líčením připomínala nekonveční mladou ženu z bouřlivých dvacátých let, a vedle ní šperkovnice, která přetékala blyštivými módními doplňky. Roh místnosti vyplňoval domeček pro panenky s malinkými postavičkami a přes okraj postele přečnívalo nadýchané růžové boa.

„Takhle to po sobě nechala ten den, kdy nás navždy opustila. A tak to taky navždy zůstane.“ šeptla matka zavražděné. Pak se náhle otočila ke stěně, oči zalité slzami, a z hrdla a hloubi srdce se jí dralo přidušené vzlykání. S každým zaštkáním se jí divoce zvedala ramena. Nakonec vrávoravě zamířila k jinému pokoji a zmizela za jeho dveřmi, jež, přestože je zavřela, nedokázaly ztlumit bolestný pláč, který naplňoval celý dům. Cowart se podíval směrem k obývacímu pokoji. Otec dívky seděl stále na pohovce neschopen pohybu, prázdný pohled upřený do neznáma, a po tvářích se mu řinuly slzy. Cowart toužil zavřít oči, ale namísto toho fascinovaně i vyděšeně hleděl na dívčin pokoj plný dětských věciček a ozdůbek, jež se na něj valily ze všech koutů místnosti, až se mu zazdálo, že nemůže dýchat. Každé matčino zavzlykání jako by dosedalo plnou vahou na jeho hruď. Na moment pomyslel, že omdlí, ale pak se sebral, odvrátil se od pokoje, jehož podobu, jak věděl, nikdy nevymaže z paměti, a pohodil hlavou směrem k detektivu Wilcoxovi. Georgi Shriverovi se zkoušel omlouvat a poděkovat mu, ale když si uvědomil, že jeho slova, stejně jako vnitřní muka rodičů, vyznívají naprázdno, vydal se po špičkách k hlavním dveřím a jako mrzký zloděj duší se vytratil ven.

Beze slova se usadil na židli v kanceláři nadporučíka Browna a sledoval detektiva Wilcoxe, jenž se přehraboval materiály v tlusté složce označené jménem SHRIVEROVÁ a ostentativně reportéra ignoroval. Od chvíle, kdy odjeli z domu dívčiných rodičů, spolu nepromluvili. Cowart vyhlédl z okna a spatřil rozložitý dub, jehož větve se ohýbaly a listy se zmítaly pod nečekaným poryvem větru. Jakmile se vichr uklidnil, pomalu se vracely do původní pozice.

Ze snění jej vytrhl Wilcox, jenž konečně našel, co hledal, a hodil před něj na stůl žlutou obálku z konopného papíru.

„Tady máte. Všim jsem si, jak jste se hezky zadíval na tu krásnou fotku Joanie, co jim visí doma na stěně. Říkal jsem si, že byste možná taky rád viděl, jak vypadala po tom, co si s ní Ferguson pohrál.“

Detektiv už nic nezastíral. Cedil slova přes zatnuté zuby a jen těžko skrýval vztek.

Cowart se mlčky natáhl po obálce a vysypal na stůl hromádku fotografií. Ta nejhorší ležela hned nahoře – Joanie Shriverová položená na stole v márnici těsně před začátkem pitvy, ještě zhyzděná blátem a krví. Nahé tělo dívky ukazovalo první nenápadné známky dospělosti. Přes hruď se jí táhly bodné a řezné rány, které haněly sotva pučící ňadra. I její břicho a ještě dětský rozkrok nesly známky po tuctu vbodnutí. Cowart zíral na fotografii a začínal se mu zvedat žaludek. Ve snaze ovládnout nevolnost se zadíval na dívčin obličej. Napuchlá kůže se v důsledku dlouhých hodin, kdy ležela potopená v bažinách, začala téměř odlupovat. Reportérovi probleskly hlavou desítky obrazů těl z různých míst činu a stovky pitevních snímků z případů, které sledoval jako soudní reportér. Znovu se zadíval na tělesné pozůstatky Joanie Shriverové; i přes veškeré odporné zacházení, kterého se na ní vrah dopustil, si zachovala osobitost dospívající dívky. I ve smrti jí zůstala vepsána ve tváři. A tím větší bolest mu pohled působil.

Listoval dalšími snímky pořízenými většinou na místě nálezu. Záběry ukazovaly dívčino tělo poté, co je vytáhli z bažin, a také potvrzovaly slova Bruce Wilcoxe o zmatku na místě činu – v rozbahněné půdě se nacházely desítky různých stop. Cowart se probíral fotografiemi, které stále častěji zabíraly množství zpustošených potenciálních důkazů, a vzhlédl, teprve když se otevřely dveře kanceláře a Wilcox prohodil: „Kristapána, Tanny, co ti trvalo tak dlouho?“

Cowart se postavil a obrátil se ke dveřím. Očima se setkal s pohledem nadporučíka Theodora Browna.

„Těší mě, pane Cowarte,“ představil se policista s napřaženou pravačkou.

Cowart ji zaraženě sevřel. Mužovu podobu si vryl do paměti během okamžiku – Brown byl bezmála sto devadesát centimetrů vysoký, rozložitý chlapík s vzezřením obránce amerického fotbalu s širokými rameny a dlouhými, mohutnými pažemi. Ale ze všeho nejvíc byl černý, černý jako naleštěný onyx nejtmavšího zbarvení.

„Děje se něco?“ otázal se Tanny Brown.

„Nene,“ vyhrkl Cowart a rychle se vzpamatoval. „Jen jsem netušil, že jste černoch.“

„Ale copak, vy kluci z města si myslíte, že tady v dalekém výběžku státu žijí jenom sami bílí chudáci jako Wilcox?“

„Ale kdepak, jenom mě to překvapilo. Omlouvám se.“

„V pořádku. Vlastně musím přiznat,“ pokračoval důstojník vyrovnaným hlasem, v němž skutečně nebylo ani stopy po jižanském přízvuku, „že jsem na podobně udivené reakce docela zvyklý. Ale kdybyste jel dál do Mobile nebo Montgomery nebo do Atlanty, zjistíte, že uniformu nosí mnohem víc černochů, než byste čekal. Věci se mění. Dokonce i u policie, ačkoliv pochybuju, že byste mi tohle věřil.“

„Proč?“

„Jednoduše proto,“ pravil policista prostě, „že jediný důvod vaší návštěvy je ten, že věříte všem těm sračkám, co vám navykládal ten vrahounský šmejd a jeho právníci.“

Cowart nechal poznámku bez odpovědi. Posadil se zpět na svou židli a pozoroval nadporučíka, jenž se usadil na místě, které mu uvolnil Wilcox. Ten popadl skládací židli a postavil si ji vedle svého kolegy.

„Opravdu tomu věříte?“ otázal se Brown stroze.

„Proč? Je pro vás vědět, čemu věřím, tak důležité?“

„No, mohlo by mi to dost věcí ulehčit. Mohl byste mi říct ano, věřím tomu, že jste z toho kluka to přiznání vymlátili, a pak bychom se vlastně neměli o čem bavit. Já bych totiž odpověděl: ne, tak to nebylo a myslet si to je absurdní, vy byste si to mohl zapsat do svého poznámkového sešitečku, a tím by to haslo. Sepsal byste si svou reportáž a pak by následovalo, co by následovalo.“

„No tak si to neulehčíme,“ navrhl Cowart.

„To jsem od vás taky nečekal.“ opáčil Brown. „Tak, co chcete vědět?“

„Chci vědět, co se stalo, pěkně od začátku. Obzvlášť mě zajímá, co vás přivedlo právě k Fergusonovi, a pak samozřejmě to přiznání. Nic nevynechávejte. Přesně totéž byste asi řekli každému, s kým byste sepisovali protokol, ne?“

Tanny Brown opřel své ramenaté tělo do opěradla a pousmál se, ovšem nikoliv potěšeně. „Ano, přesně to bychom taky řekli,“ odvětil. Otáčel se zamyšleně v pracovním křesle nespouštěje z Cowarta oči.

„Jméno Roberta Earla Fergusona stálo na čelním místě seznamu hlavních podezřelých od chvíle, kdy jsme tu dívku objevili.“

„Z jakého důvodu?“

„Už dříve figuroval jako podezřelý v případech napadení.“

„Cože? O tom ještě nikdo nemluvil. Jaká napadení?“

„Půl tuctu případů znásilnění v okrese Santa Rosa a u hranic s Alabamou, poblíž měst Atmore a Bay Minette.“

„Máte o jeho podílu na těch ostatních případech nějaké důkazy?“

Brown zavrtěl hlavou. „Vůbec žádné. Jeho vzhled odpovídá tomu nejlepšímu popisu, který se nám podařilo dát s pomocí tamních detektivů dohromady, a všechna znásilnění proběhla v době, kdy měl ve škole prázdniny a pobýval u té svojí babičky.“

„A dál?“

„To je všechno.“

Cowart se na chvíli odmlčel. „To je všechno? Žádné právně akceptovatelné důkazy, které by ho s těmi případy nesporně svazovaly? Předpokládám, že jste jeho podobiznu ukázali napadeným.“

„Ano. Žádná z nich ho neidentifikovala.“

„A ten chlup, co se našel v jeho voze – ten, co nepatřil Joanie Shriverové – srovnávali jste ho s oběťmi těch ostatních napadení?“

„Ano.“

„Nic.“

„Modus operandi v oněch dalších případech se shodoval s únosem Joanie Shriverové?“

„Ne. Ve všech těch případech lze vysledovat určitou podobnost, ovšem existuje v nich také řada odlišných aspektů. Několika ženám vyhrožoval pistolí, jiné děsil nožem. Některé sledoval až k jejich domovu, jedna z nich si byla zaběhat. Nedokázali jsme určit žádný důsledně jednotný model chování.“

„Byly všechny oběti bílé pleti?“ otázal se Cowart.

„Ano.“

„Všechny tak mladé jako Joanie Shriverová?“

„Ne. Jednalo se o dospělé ženy.“

Cowart chvíli rozvažoval, než položil následující otázku.

„Je vám známa statistika FBI týkající se znásilnění bílých žen černými pachateli, nadporučíku?“

„Jistě mě s ní rád sám obeznámíte.“

Cowart se nadechl a lehce zvýšil hlas. „Méně než čtyři procenta hlášených případů po celém státě. K těmhle případům dochází přes veškerou paranoiu a tradiční stereotypy jen velmi zřídka. Kolik jste jich tu v Pachoule měli před tím, než Fergusona odsoudili?“

„Pokud si dobře vzpomínám, tak žádný. A přednášky o tradičních stereotypech si můžete odpustit.“ Brown sjížděl Cowarta pohledem od hlavy k patě a Wilcox na své židli rozezleně poposedával.

„Statistiky nic nedokazují,“ dodal klidně.

„Ne?“ prohodil Cowart. „No dobře. Takže byl doma na prázdninách.“

„Přesně tak.“

„A nikdo ho tu neměl zrovna moc v lásce, jak už jsem se stačil přesvědčit.“

„Správně. Je to prohnaný, slizký had. Díval se na místní lidi hodně spatra.“

Cowart na detektiva nehnuté zíral. „Uvědomujete si, jak hloupě tohle vyznívá? Ne zrovna oblíbený mladík přijede za babičkou na návštěvu a vy se ho mermomocí snažíte spojit s několika případy znásilnění. Není divu, že se mu tady nelíbilo.“

Tanny Brown něco rozezleně vyštěkl v odpověď, ale pak se zarazil a několik vteřin jen probodával Cowarta pohledem. Nakonec velmi pomalu pravil: „Ano, uvědomuju si, že to zní hloupě. Nejspíš jsme tu všichni hloupí.“ Oči se mu zúžily na škvírku.

Cowart se nahnul nad stůl a promluvil pevným, nevzrušeným hlasem. Mě nezastrašíte, říkal si v duchu.

„Ale právě proto jste si pro něj v prvé řadě došli, ne?“

„To je pravda.“

Brown se chystal něco dodat, ale pak jen pevně sevřel rty k sobě a mlčel. Hmatatelné napětí mezi nimi ještě zhoustlo a v tu chvíli Cowartovi došlo, co měl policista na jazyku. Řekl to tedy nahlas místo něj. „A taky proto, že jste měl prostě takový pocit, je to tak? Starý dobrý šestý smysl. Nejasné tušení, které vás nutilo se zachovat určitým způsobem. Právě to jste chtěl říct, nebo ne?“

Brown na Cowarta nasupeně zíral.

„Ano, přesně tak. Máte pravdu.“ Zarazil se, sklouzl pohledem k Wilcoxovi, a pak se opět podíval na reportéra. „Bruce říkal, že jste pěkně vychytralý,“ povzdechl si. „Ale asi jsem si na to musel přijít sám.“

Cowart oplácel policistovi stejně chladným pohledem. „Nejsem vůbec vychytralý. Jen dělám totéž, co byste na mém místě dělali vy sami.“

„S tím rozhodně nesouhlasím,“ opáčil Brown kousavě. „Já bych tomu vrahounskému hajzlovi nepomáhal slézt z křesla.“

Mezi reportérem a detektivem se rozhostilo tíživé ticho.

Po chvíli je prolomil Brown: „Tohle se nevyvíjí dobře.“

„To máte pravdu, pokud mě chcete přesvědčit, že Ferguson je lhář.“

Brown se postavil a začal přecházet po místnosti, očividně zabrán hluboko v myšlenkách. Svaly měl napjaté jako sprinter, který čeká na výstřel ze startovní pistole, a každým pohybem dával Cowartovi jasně najevo, že je nerad omezován – jak stísněným prostorem kanceláře, tak tlakem na podrobné informace, které od něj reportér vyžaduje.

„Je to špatný chlap,“ začal. „Věděl jsem to od chvíle, co jsem ho poprvé spatřil, dávno před tím, než zemřela Joanie. Vím, že to není žádný důkaz, ale prostě jsem to věděl.“

„Kdy jste se s ním poprvé setkal?“

„Rok před tou vraždou. Vyhnal jsem ho od školy. Seděl tam v tom svém autě a pozoroval děcka, jak se rozcházejí domů.“

„Co jste tam dělal vy?“

„Vyzvedával jsem ze školy dceru. Tehdy jsem ho viděl poprvé a pak se objevil ještě několikrát. Pokaždé dělal něco, čím mě znepokojoval, prostě se poflakoval na nesprávných místech v nesprávnou dobu. Anebo jel třeba hodně pomalu po ulici, přímo za nějakou mladou ženskou. Nebyl jsem jediný, kdo si toho všiml, stavilo se za mnou pár pochůzkám z Pachouly a tvrdili to samé. Jednou ho dokonce sebrali, bylo to kolem půlnoci. Postával za jedním domkem, a když kolem projížděl hlídkový vůz, snažil se jim schovat. Všechna obvinění hned stáhli, přesto…“

„Pořád jsem ještě neslyšel ani náznak nějakého důkazu.“

„Do prčic!“ nadporučík poprvé zvýšil hlas. „Copak mě neposloucháte? Žádný jsme nenašli. Jednali jsme podle čuchu a podle toho, jakým dojmem na nás různé události působily. Jako třeba když jsme přijeli k Fergusonovu domu a on si tam drhne to svoje fáro. A to už dávno někam zahrabal vyříznutý kus koberečku. Anebo třeba, když první, co vypustí z úst, je ‚Já jsem té holce nic neprovedl“, aniž mu kdo položil nějakou otázku. A taky to, jak si klidně sedí a směje se vám do očí, když ho vyslýcháte, protože dobře ví, že na něj nic nemáte. Všechny tyhle dojmy se nakonec spojí ve víc než jen instinkt, protože nakonec přece jen promluví. A ano, vážený, všechny ty dojmy se taky nakonec ukážou jako správné, protože se k vraždě té holky sám přizná.“

„Kde je tedy vražedná zbraň, ten nůž? Kde jsou jeho šaty, zašpiněné od bláta a zacákané krví?“

„To nám nechtěl říct.“

„A řekl vám aspoň, že děti před školou opravdu sledoval? Nebo jak se mu podařilo dostat tu dívku do auta? Jak ji tam nalákal a jestli se vzpírala? Co vám vlastně pověděl?“

„Tady, zatraceně, přečtěte si to sám!“

Nadporučík vytáhl ze složky na stole svazek papírů a hodil je před Cowarta. Reportér sklopil zrak k dokumentu – díval se na přepis Fergusonova přiznání pořízený soudní stenografkou. Nebyl nijak dlouhý, pouhé tři stránky. Podle něj vysvětlili detektivové zadrženému všechna práva, zejména právo na obhájce; rozhovor, který se této věci týkal, zabíral celou jednu stranu doznání. Na závěr se ho zeptali, zda všemu porozuměl. Odpověd zněla ano. První otázka, která se týkala samotného činu, měla typickou policejní dikci: „Takže, ve tři hodiny odpoledne, respektive zhruba v tu dobu dne čtvrtého května 1987, jste se nacházel poblíž místa, kde se kříží ulice Grand a Spring, nedaleko Kingovy základní školy, je to tak?“ Ferguson jednoslovně potvrdil: „Ano.“ Poté se jej detektivové otázali, zda tam spatřil dívku, již později poznal jako Joanii Shriverovou, a Ferguson opět odvětil jediným slůvkem souhlasu. Tazatelé jej pak namáhavě protlačili celým činem; každý kousek možného vývoje položili jako otázku, na kterou pokaždé dostali kladnou odpověď, nikdo však nerozvedl jediný relevantní detail. Jakmile se detektivové dostali k vražedné zbrani a dalším zásadním momentům případu, obžalovaný tvrdil, že si nemůže na nic vzpomenout. Poslední otázka směřovala k tomu, zda šlo o čin předem promyšlený, tedy o vraždu úkladnou. Právě ona dostala Fergusona do cely smrti: „Vypravil jste se inkriminováného dne na ono místo s úmyslem unést a zabít mladou dívku?“ A v odpověď znovu zaznělo děsivé: „Ano.“

Cowart zavrtěl hlavou. Sám od sebe neřekl Ferguson nic než jediné slovo, stále jen opakoval své „ano“. Cowart se obrátil k detektivům: „Nejde zrovna o příkladné doznání, vidte?“

Wilcox, který se celou dobu neklidně vrtěl, nervózně poposedával a byl stále naštvanější, se neudržel a s obličejem brunátným vzteky a rukou zaťatou v pěst na Cowarta vyletěl: „Co, sakra, chcete? Do hajzlu, tu holku má na svědomí tak jistě, jako teď před váma stojim. Vy prostě jenom nechcete slyšet pravdu, zatraceně!“

„Pravdu?“ Cowart potřásl hlavou a Wilcox totálně vybuchl. Vyskočil zpoza stolu, popadl novináře za límec a vytáhl ho na nohy. „Vy mě ale fakt chcete nasrat, chlape! To bych vám neradil!“

Tanny Brown se na svou mohutnou postavu překvapivě rychle vymrštil, chytil kolegu za sako a jednou rukou jej odtáhl od Cowarta. Snadno si se šlachovitým detektivem poradil. Nic neřekl, a už vůbec nereagoval, když se k němu jeho podřízený, jenž se zajíkal těžko ovládaným hněvem, tázavě obrátil a pokoušel se mu něco vysvětlit. Wilcox se pak obrátil ke Cowartovi a nakonec se dusící hněvem a s rukama v pěst vyřítil z kanceláře ven.

Reportér se upravil a ztěžka dosedl zpět do židle. Pomalu se nadechl a vydechl; v uších stále cítil tep zrychlený návalem adrenalinu. Po několika minutách ticha se podíval na Browna a řekl: „A teď mi chcete vykládat, jak ani jednou Fergusona neuhodil, ano? Jak mu za celých šestatřicet hodin výslechu ani jednou nepovolily nervy?“

Nadporučík se zamyslel, jako by se snažil posoudit, jaké škody kolegův výbuch hněvu napáchal. Zakroutil hlavou.

„Ale ne, párkrát se neudržel. Ještě ze začátku, tak jednou dvakrát, než jsem ho zarazil. Dal Fergusonovi facku.“

„Žádné rány do břicha?“

„Žádné jsem neviděl.“

„A co takhle rány telefonním seznamem?“

„Ověřená technika,“ přitakal Brown sklesle tichým hlasem. „Ale ne. Bez ohledu na to, co tvrdí pan Ferguson, se nic takového nestalo.“

Nadporučík se odvrátil a zahleděl se ven z okna. Po pár vteřinách prohlásil: „Asi vám to nedokážu vysvětlit, pane Cowarte. Smrt té malé se nám všem zavrtala pod kůži a pořád ji tam cítíme. My tady jsme odnesli to nejhorší. Museli jsme postavit případ na tomhle citovém vypětí a dost nás to vysávalo. Nejsme nijak zlí, ani hrozní, jen jsme chtěli toho vraha dostat co nejrychleji. Tri dny v kuse jsem nespal, vlastně nikdo z nás. Ale pak jsme ho chytili a on se na nás jen usmíval, jako by se vůbec nic nestalo. Já se Wilcoxovi nedivím, že se trochu přestal ovládat, všichni jsme z toho byli na nervy. A i pak, i po tom přiznání – máte pravdu, nejde zrovna o učebnicovou ukázku, ale je to to nejlepší, co se nám z toho nemluvného parchanta podařilo vymámit – se ten případ otřásal v základech. To jeho odsouzení drží pohromadě jen pavučinkovými vlákny a my to víme. Takže když si sem teď přijedete a na všechno se vyptáváte, každá vaše otázka tu jemnou síť tak trochu trhá, což se nám samozřejmě nelíbí. Proto někdy reagujeme tak trochu jako blázni. Tolik na omluvu mého parťáka. A taky za to, že jsem vás poslal k Shriverovým. Nechci, aby se zrovna tenhle případ rozsypal jako domeček z karet. Ze všech odsouzení mi na tomhle záleží zdaleka nejvíc, a pokud by se teď něco změnilo, nemohl bych se lidem podívat do očí, ani vlastní rodině, a už vůbec ne sobě samému. Podle mě si ten chlap za to, co udělal, zaslouží zemřít.“

Policista dokončil svou zpověd a trpělivě čekal na Cowartovo vyjádření. Reportér vycítil okamžik převahy a rozhodl se jej využít beze zbytku. „Jaký postoj zaujímá vaše oddělení, co se týká zbraní ve výslechových místnostech?“

„Jednoduchá odpověď: zakázány. Nechávají se u důstojníka, který má zrovna službu. To ví každý policajt. Proč?“

„Mohl byste se, prosím, na chvilku postavit?“

Brown pokrčil rameny a vyhověl mu.

„A mohl bych se teď podívat na vaše kotníky?“

Policista se překvapeně zarazil: „Nechápu, kam tím míříte,“ zdráhal se.

„Udělejte to pro mě, prosím.“

Brown na něj dopáleně zíral. „O tohle vám jde?“ vyštěkl, jediným pohybem opřel nohu o desku stolu a povytáhl nohavici.

V nenápadném kotníkovém pouzdře připevněném hnědými koženými řemínky k lýtku se skrývala policejní osmatřicítka s krátkou hlavní.

Policista položil nohu zpátky na zem.

„Tak, a teď mi povězte, nemířil jste svou zbraní na Fergusona a netvrdil jste mu při tom, že ho zabijete, jestli se nepřizná?“

„V žádném případě,“ odsekl detektiv podrážděně.

„A nikdy jste naprázdno nezmáčkl spoušť?“

„Ne.“

„Tak jak je možné, že Ferguson o té zbrani věděl, když jste mu ji nikdy neukázal?“

Brown pozoroval Cowarta zpoza stolu a v očích se mu zračil ledový hněv. „Tenhle rozhovor právě skončil,“ procedil mezi zuby a ukázal ke dveřím.

„Mýlíte se,“ opáčil Cowart a zvedl se ze židle. „Naopak, právě začal.“

/ 5

PODRUHÉ V CELE SMRTI

V určitou chvíli začnou reportérovy představy nabývat konkrétních tvarů a jako střelec, jehož zorné pole se zúží na trajektorii projektilu a budoucí cíl a jenž nevnímá prostor kolem sebe, přestane brát v úvahu běžné aspekty života a celou svou mysl naplní konturami rodícího se příběhu. Mezery ve vyprávění způsobené nedostatečnými informacemi se náhle začnou zacelovat a dosud rozbředlá próza vystoupí v jasných obrysech. Jako hrobník hází lopatou a vrší vrstvy hlíny na rakev, tak reportér zaplňuje slabá místa vyprávění.

Tohoto bodu se Matthewu Cowartovi právě podařilo dosáhnout.

Netrpělivě bubnoval prsty o stůl pokrytý plátem linolea a čekal, až seržant Rogers přivede Roberta Fergusona do výslechové místnosti. Z Pachouly odjel zaplaven odpověďmi a nabitý dalšími otázkami. Jasná představa reportáže se mu zformovala v hlavě v momentě, kdy Tanny Brown nakvašeně připustil, že Wilcox mohl Fergusona uhodit do tváře. Toto nepatrné doznání otevíralo cestu k celé řadě možných lží. Cowart nevěděl, co přesně se mezi detektivy a jejich úlovkem odehrálo, ale tušil, že existuje dostatečné množství otázek, které ospravedlní otištění jeho reportáže a pravděpodobně také podmíní znovuotevření Fergusonova případu. Teď však žíznil po vyřešení druhé části hádanky. Pokud Ferguson dívku nezabil, kdo tedy? Když se Ferguson – jemuž v koutku úst klimbala nezapálená cigareta a náruč měl plnou právnických spisů – objevil ve dveřích, reportér málem poskočil radostí.

Muži si potřásli rukama a Cowart napjatě sledoval odsouzeného, jak usedá naproti němu. „Budu za dveřma,“ prohodil strážný a doprovázen slyšitelným zaklapnutím závory zámku je nechal o samotě. Vězeň se usmíval, ale z jeho výrazu nečišela radost, spíš samolibá domýšlivost. Když jej Cowart srovnával s chladným hněvem v pohledu Tannyho Browna, jeho přesvědčení se na okamžik otřáslo v základech. Váhavý pocit však rychle odezněl. Ferguson s lehkým bouchnutím pustil na stůl hromadu dokumentů, které držel v rukou.

„Věděl jsem, že se vrátíte,“ pronesl Ferguson místo pozdravu. „Protože jsem věděl, co tam zjistíte.“

„A co jsem tedy, podle vás, zjistil?“

„Že jsem nelhal.“

Cowart s odpovědí chvilku otálel a nakonec se rozhodl muži trochu srazit hřebínek. „Zjistil jsem, že v něčem jste měl pravdu.“

Ferguson se okamžitě naježil. „Co tím, sakra, chcete říct? Nemluvil jste snad s těma policajtama? Uniklo vám město plné bělošských křupanů? Nepochopil jste, jak to tam chodí?“

„Jeden z těch policajtských bělošských křupanů je ovšem černoch. To jste mi poněkud pozapomněl sdělit.“

„Takže to, že má stejnou barvu pleti jako já, z něj automaticky dělá príma chlapa? Myslíte si, že jsme jedné krve? Že to není stejný rasista jako ten jeho červí nohsled? Copak jste tam dělal, ctěný pane reportére? Tanny Brown je mnohem horší než ten nejhorší velitel bílé pleti, co si umíte představit. Vedle něj vypadají všichni silní černí bratři a ostatní poldové z celého jihu jako banda rádoby zachránců duší ze svazu bojovníků za lidská práva. Je bílý až do morku kostí a víc než sebe nenávidí snad jen lidi stejné barvy pleti. Jen se na to poptejte. Lidi vám řeknou, kdo je v Pachoule největší mlátička. Ukážou prstem na tohle hovado, na to vemte jed.“

Ferguson vyskočil na nohy a nervózně přecházel po místnosti. Pěstí jedné ruky bouchal do otevřené dlaně druhé; ostrá plesknutí se prolínala s jeho slovy. „S tím starým ochlastou, co mě tak snadno zaprodal, jste nemluvil?“

„Ale ano, mluvil.“

„A s mojí babičkou?“

„S tou taky.“

„Prošel jste si můj případ?“

„Bylo znát, že neměli zrovna moc v ruce.“

„Takže chápete, proč tak nutně potřebovali moje přiznání?“

„Zajisté.“

„A co ta pistole, viděl jste ji?“

„Ano.“

„A to slavná přiznání jste snad nečetl?“

„Četl.“

„Zmlátili mě, šmejdi jedni.“

„Připustili, že vás možná jednou dvakrát uhodili…“

„Jednou dvakrát! Kriste! Nádhera. A nejspíš taky řekli, že to bylo skoro přátelské poplácání, ne? Že jim tak trochu ujela ruka, než že by mě někdo skutečně mlátil, je to tak?“

„Zhruba něco takového naznačovali, ano.“

„Hajzlové!“

„Uklidněte se…“

„Uklidnit se! A nechcete mi náhodou poradit, jak to mám asi tak udělat? Ti prolhaní zmetci si klidánko rozhlašují, co se jim zlíbí, krucinál, ale já tu musím sedět mezi čtyřma stěnama a jediné moje vyhlídky do budoucna jsou na elektrické křeslo.“

Ferguson zvýšil hlas a otevřel ústa, aby ještě něco dodal, ale pak náhle ztichl a zastavil se uprostřed místnosti. Pohlédl na Cowarta, a jako by se snažil znovu získat něco ze své chladné rozvážnosti, která z něj nečekaně rychle vyprchala. Zdálo se, že svá další slova pečlivě zvažuje.

„Věděl jste, pane Cowarte, že nás až do dnešního rána drželi zavřené na celách? Víte, co to znamená, nebo ne?“ promluvil Ferguson a z jeho hlasu bylo patrné, kolik sil jej stojí se ovládat.

„Jen mi to povězte.“

„Guvernér podepsal rozsudek smrti. Všechny nás pak drží pod zámkem čtyřiadvacet hodin denně, dokud nevyprší platnost rozsudku nebo se neuskuteční poprava.“

„Jak to skončilo tentokrát?“

„Ten chlápek dostal odklad z pátého soudního obvodu.“ Ferguson zakroutil hlavou. „Ale stejně už se skoro sesypal. Víte, jak to chodí. Nejdřív sepisujete všechna možná odvolání. Potom se pustíte do velkých témat, jako třeba nakolik je trest smrti ústavní záležitost, anebo napadnete složení poroty kvůli rasovým předsudkům. Tyhle dvě námitky tady letí, můžete se o nich hádat donekonečna. No, a pak se snažíte přijít na něco originálního, něco, co ty nabušené právnické mozky ještě nenapadlo. A celou tu dobu – tik tak, tik tak. Čas se vám pořád krátí.“

Ferguson přešel zpět ke své židli, pomalu se posadil a složil ruce na stůl. „Dokážete si představit, co takhle přísné věznění udělá s vaší duší? Dýchá to na ni ledovým dechem, až celá zamrzne. Jste v pasti. Vnímáte každou vteřinu, jako by vám ručičky hodin ťukaly na srdce. Máte pocit, že jste to vy sám, koho se chystají popravit, protože si dobře uvědomujete, že jednoho dne zavřou cely smrti na takhle dlouhou dobu kvůli rozsudku, na kterém bude stát vaše jméno. Máte pocit, že pomalu umíráte, že vás tu nechávají po kapkách vykrvácet. V těchhle chvílích vězni z cel smrti šílí. Zeptejte se seržanta Rogerse, ten o tom ví svoje. Nejdřív všichni zuří a hulákají, a po pár minutách se zas rozhostí ticho. Skoro slyšíte, jak se chlapům zdají noční můry. Pak někde něco zapraská, a ticho je to tam – někdo zase zařve a ostatní se přidají. Jeden chlápek tu ječel celých dvanáct hodin, než ztratil vědomí. Tohle opatření z vás vymačká poslední zbytky zdravého rozumu a zbyde jen nenávist a šílenství. Nic víc. A pak vás odvedou.“

Ferguson pronesl poslední větu téměř neslyšně. Vstal a začal opět přecházet po místnosti. „Víte, co mi na Pachoule vadilo nejvíc? Ta neskutečná samolibost. Jak je tam hezky. Tak zatraceně hezky a ticho.“

Ferguson zaťal ruku v pěst. „Nemohl jsem vystát, jak má všechno své přesně určené místo a všechno úžasně funguje. Každý tam zná každého a všichni přesně vědí, kam se v životě ubírají. Ráno vstanou, jdou do práce. Ano, pane, ne, pane. Jedou domů, dají si drink, povečeří. Zapnou televizi, jdou spát. Druhý den to samé.

V pátek odpoledne školní zápas, v sobotu piknik, v neděli do kostela. A nezáleží na tom, jestli máte bílou nebo černou pleť – krom toho, že bílí šéfujou a černí makaj, jako ostatně všude na jihu. Nejvíc mě na tom štvalo, že s tím jsou všichni spokojení. Kriste, tuhle svoji rutinu tam přímo zbožňují. Tatáž nuda den po dni, rok co rok.“

„Zatímco vy?“

„Přesně tak, zatímco já – jsem samozřejmě nezapadal. Protože jsem toužil po něčem jiném. Chtěl jsem něco dokázat. Moje babi je úplně stejná. Černí tam o ní tvrdí, že se chová povýšeně a holedbá se, jaká je dáma, i když žije v polorozpadlé boudě bez vodovodu a místo záhonků má kurník. Ti, co si tohle všechno vymysleli – jako váš slavný Tanny Brown – nedokázali snést, že má svoji hrdost.

Nesnesli, že se před nikým neskloní. Vy jste s ní mluvil. Řekl byste, že se chová jako někdo, kdo sestoupí z chodníku, aby nechal jiného projít?“

„To ne.“

„Celý život se rvala. No, a když jsem se objevil já, který s každým nevycházel podle představ, tak se prostě svezli po mně.“

Zdálo se, že by rád pokračoval, ale Cowart jej zarazil. „No dobrá, pane Fergusone. Řekněme, že všechno, co mi tu vyprávíte, je pravda, a řekněme, že o tom napíšu článek – chatrné důkazy, pochybný výslech, mizerný právník, vymlácené přiznání. To je pořád jenom polovina toho, co jste mi slíbil.“ Měl teď Fergusonovu plnou pozornost. „Chci znát to jméno. Toho, co ji skutečně zabil, jak tvrdíte. Už žádné vytáčky.“

„Jak mi zaručíte…“

„Nijak. Dostanete svůj příběh – v reportáži, kterou napíšu podle svých zjištění.“

„Jo, ale tady jde o můj život. Taky možná o moji smrt.“

„Žádné záruky.“

Ferguson se znovu posadil a zadíval se na Cowarta. „Co vy o mně vlastně víte?“ zeptal se.

Cowarta otázka vyvedla z konceptu. Co o něm věděl? „Vím to, co jste mi řekl vy sám. A co mi řekli ostatní.“

„Myslíte si, že mě znáte?“

„Možná trochu.“

Ferguson si odřrkl. „Tak to se pletete.“ Pak zaváhal. Jako by přemýšlel o tom, co právě vypustil z úst. „To, co vidíte, je moje pravé já. Možná nejsem dokonalý a možná jsem říkal a dělal něco, co jsem neměl. Možná jsem celé to město neměl tak štvát, aby, když se přiřítilo neštěstí na čtyřech kolech, neběželi hned za mnou, a nechali tak tuhle smůlu popojet o dům dál. Aniž by to, samozřejmě, tušili.“

„Nechápu, kam tím míříte.“

„Pochopíte.“ Ferguson zavřel oči. „Je mi jasné, že někdy působím dost tvrdě, ale člověk prostě nějaký je a nemůže si pomoct. Souhlasíte se mnou?“

„Proč ne.“

„No, a právě tohle se přihodilo i v Pachoule. Městem proletěla smršť neštěstí. Na chvíli se tam zastavila, mě smetla s sebou a nechala po sobě příšernou spoušť. A já se v ní dotedka plácám.“ Při pohledu na Cowartův výraz se rozesmál. „Tak jinak. Představte si chlápka – velmi, velmi špatného člověka – jak si tak jede na jih a po cestě zavítá do Pachouly. Zastaví u stromu u krajnice, snad aby si dal něco k jídlu, a pak si všimne, že o kousek dál stojí škola a u ní hřiště. Zahlídne malou holku. Chlápek vypadá docela slušně, takže ji snadno přemluví, aby vlezla k němu do auta. Sám jste tam byl, takže víte, že za pár vteřin se ocitnete u bažin, ani nevíte jak. Nikdo vás neslyší ani nevidí. Tam si to s ní rozdá, zbaví se jí a jede si dál. O tom, co udělal, přemýšlí nanejvýš tak dvě minuty, na ono místo okamžitě zapomene, a pokud si vůbec kdy vzpomene, tak akorát na to, jak báječně se cítil, když tu malou zbavil života.“

„A dál? Vyprávějte.“

„Kličkuje státem. Trocha potíží v Bay City, něco malého v Tallahassee. Pak v Orlandu, v Lakeland, v Tampě. Celou cestu až do Miami. Školačka, pár na výletě, číšnice z baru. Akorát že ve velkém městě si přestane dávat pozor a dojede na to. Dost škaredě. Vražda prvního stupně. Zní vám to povědomě?“

„Začíná to dávat smysl. Pokračujte.“

„Několik let se tahá po soudech a nakonec skončí tady. A copak tu na něj čeká? Velká sranda. Lepší vtípek by si nemoh ani vymyslet. Chlápek ve vedlejší cele sedí za něco, co provedl on sám, ovšem málem už na to, kruci, zapomněl, protože toho spáchal tolik, že se mu to v hlavě všechno míchá dohromady. Řehtá se tak, že máte strach, aby se smíchy nepodělal. Jenže tomu z vedlejší cely už to tak vtipné nepřipadá.“

„Takže vy tvrdíte, že…“

„Přesně tak, pane Cowarte. Vrah Joanie Shriverové sedí přímo tady na celách smrti. Říká vám něco jméno Blair Sullivan?“

Cowart zalapal po dechu. To jméno jej zasáhlo ostře jako šrapnel. „Ano.“

„Blaira Sullivana zná totiž každý, je to tak?“

„To je pravda.“

„No, tak ten ji má na svědomí.“

– Cowartovi se vehnala krev do obličeje. Nejraději by si rozvázal kravatu, vystrčil hlavu z okna nebo se postavil do cesty větru zkrátka udělal cokoliv, aby se mohl pořádně nadechnout. „Jak to víte?“

„Protože mi to sám řekl! Je to pro něj ohromná legrace, v životě se tak nepobavil.“

„Řekněte mi přesně, co vám pověděl.“

„Pár dní po tom, co ho sem poslali, dostal celu hned vedle té mojí. Nemá to v hlavě úplně v pořádku, víte? Směje se, když nikdo neříká nic vtipného. Zničehonic se rozkřičí, mluví sám k sobě, mluví k bohu. Do hajzlu, ten chlap má tak odporně jemný hlásek, skoro syčí jako had nebo něco podobného. Je to ten nejšílenější parchant, jakého jsem kdy poznal. A stejně tak vychytralý.

Asi tak po dvou týdnech jsme si spolu začali povídat a samozřejmě došlo na to, za co sedím. Tak mu říkám pravdu – čekám na křeslo za něco, co jsem neudělal. Už to ho pobavilo a začal se pochichtávat. Zeptal se mě, za co přesně. A já na to – malá holka z Pachouly. Blondýnka s rovnátkama? ptá se mě. Odpověděl jsem, jo, přesně tak vypadala. A to ho teprve rozveselilo, nemohl se přestat smát. Začátkem května? ptá se dál. Jo, já na to. Holka rozbodaná nožem, tělo pohozené v bažinách? Jo, odpovím zase já, ale odkud toho tolik víš? A on se furt jenom směje, úplně se zalyká, válí se smíchy, že sotva popadá dech. Největší sranda na světě. No, sakra, říká pak, to je jasný, žes tu holku nevoddělal, udělal jsem to totiž já sám. A ta teda stála za to. Chlape, řekl mi, ty seš ten největší zkurvenej ubožák v týhle věznici. A pořád se smál a smál a smál. Chtěl jsem ho zabít zrovna tady, rozeřval jsem se na něj, ječel jsem, vyběhl jsem k mřížím a snažil se protlačit skrz. Přiběhlo na mě vězeňské komando v neprůstřelných vestách a s obuškama a na hlavě měli helmy s takovýma těma umělohmotnýma sračičkama před obličejem. Chvilku si mě tady podávali a pak mě odtáhli na samotku. Víte, jak to tam vypadá? To je taková místnost bez jediného okna s betonovou postelí a kýblem v rohu. Strčí vás tam nahého a nechají vás pořádně vychladnout.

Než mě pustili, přesadili Sullivana na jiné patro. Vycházky máme každý v jinou dobu, takže ho vůbec nepotkávám. Šušká se, že už se úplně pomátl. V noci ho někdy slyším, jak vyřvává moje jméno. Bobby Earle, volá tím svým odporně pronikavým ječákem.

Bóóóbýýýý Ééééarlééé! Mlúůúv séé mnóóóu! A když se neozvu, začne se smát. Prostě se pořád směje a nemůže přestat.“

Cowartovi přeběhl mráz po zádech. Potřeboval chvíli o samotě, aby mohl strávit, co právě vyslechl, ale nedostávalo se mu času. Slova Roberta Earla Fergusona jej přikovala k židli, na které nehnuté seděl.

„Můžete to nějak dokázat?“

„To nevím, zatraceně! To přece není moje starost, jak to dokázat!“

„Tak jak si to můžu potvrdit?“

„Sakra! Seržant vám poví, že museli Sullivana přestěhovat jinam. Ale oni netuší proč. Neví to nikdo kromě něj, mě a vás.“

„Ale nemůžu přece…“

„Nezajímá mě, co můžete a co nemůžete, vážený pane reportére. Celý život mi lidi říkali, co všechno nejde. Nemůžeš tohleto, nedělej támhleto, tohle nesmíš mít, a tohle nemůžeš ani chtít. Můj život jednou větou. Už to nehodlám dál poslouchat.

Cowart se odmlčel. „No tak,“ vysoukal ze sebe, „ověřím si…“

Ferguson vystřelil ze židle a naklonil se k němu. Zíral mu do obličeje z několika centimetrů, oči planoucí hněvem. „Přesně tak, jen jděte a ověřujte.“ vyštěkl. „Zeptejte se toho sráče. Uvidíte sám, sakra, a pochopíte.“

Prudce se odstrčil od stolu a postavil se. „Teď víte všechno. A co s tím uděláte? Co vůbec zmůžete? Jen si jděte a vyptávejte se, zatraceně, ale, do hajzlu, dejte si bacha, ať nejsem mrtvej dřív, než s tím skončíte.“

Vězeň přešel ke dveřím a zabouchal na ně pěstí. V malé místnosti se rány rozléhaly jako výstřely z pistole. „Skončili jsme!“ zvolal. „Seržante Rogersi! Sakra!“ Dveře se třásly pod náporem vězňova vzteku, a když je seržant Rogers konečně otevřel, vrhl Ferguson nevraživý pohled na Cowarta a řekl: „Chci se vrátit do cely a být o samotě. Už si tady nepotřebuju povídat. Vážně ne.“ Nastavil ruce, aby mu je dozorce mohl spoutat. Želízka se s cvaknutím zavřela a Ferguson se naposled podíval na novináře. Zabodával se do něj pronikavým pohledem plným pochyb i očekávání. Pak se obrátil a zmizel za dveřmi, nechávaje Cowarta úzkostným představám, které na něj v nastalém tichu plně doléhaly. Připadal si jako na vodním víru; nohy se mu klimbaly přes okraj a každou chvílí hrozilo, že ho masa vod stáhne dolů. A on jen vyčkával, kdy se tak stane.

Cestou z vězení se Cowart dozorce otázal: „Kde sedí Blair Sullivan?“

Seržant Rogers se ušklíbl. „Sully? Ten je na křídle Q. Celý den zůstává na cele, čte Bibli a píše ty svoje dopisy – různým psychiatrům a taky rodinám obětí. Oplzle v nich popisuje, co všechno prováděl s jejich milovanými. My je neodesíláme. Neřekli jsme mu to, ale podle mě to tuší.“ Seržant zakroutil hlavou. „Trochu mu šplouchá na maják. A taky má pěkně spadeno na Roberta Fergusona. Vyřvává jeho jméno, jako by se mu vysmíval, někdy začne zčistajasna uprostřed noci. Řekl vám Bobby Earl, že se pokoušel Sullivana zabít, když seděl v sousední cele? To bylo dost divný, fakt že jo. Nejdřív spolu docela vycházeli, celé hodiny si povídali. Ale pak se Robert Earl najednou úplně pomátl, ječel a vrhal se proti mřížím, prostě se snažil dostat k Sullivanovi. Jednou jedinkrát si takhle zavařil. Vysloužil si za to krátký pobyt na samotce a ti dva jsou od té doby na seznamu neslučitelných.“

„Což znamená?“

„Přesně to, co to říká. Za žádných okolností žádný kontakt. Snažíme se tak zabránit tomu, aby se nám tu lidi pozabíjeli dřív, než stát dostane příležitost podusit je podle zákona.“

„A kdybych si s ním chtěl promluvit?“

Seržant zavrtěl hlavou. „Ten chlap je ztělesněný zlo, pane Cowarte. Vždyť ten děsí i mě, zatraceně, a to jsem viděl snad všechny zabijácký raply, co jich tenhle svět může nabídnout.“

„Čím vás tak děsí?“

„No, víte, máme tu takový, co vás zabijou bez mrknutí oka a je jim to úplně jedno. Vzít někomu život pro ně zkrátka vůbec nic neznamená. Máme tu všechny možné šílence, sexuální devianty, psychopaty, nájemné vrahy, zabijáky, na co si vzpomenete. Ale Sullivan, ten má ve své zvrácenosti ještě něco navíc. Nedá se to přesně pojmenovat, ale prostě… klidně byste ho mohl zařadit do kterékoliv kategorie. Jako taková ta ještěrka, co mění barvy…“

„Chameleon?“

„Jo, přesně ten. Jako by měl od každého trochu a všechno se v něm spojovalo, takže se u něho vlastně nedá určit žádná konkrétní úchylka.“ Seržant se odmlčel. „Ten člověk mě prostě děsí. Nemůžu říct, že by se mi nějak zvlášť líbilo, když tu ty chlapy popravujou. Ale v jeho případě bych se třikrát nerozmýšlel, jestli ho na to křeslo přivázat, nebo ne. Taky už to má za pár.“

„Jak to? Je tu přece teprve rok, ne?“

„Pravda, jenže se zbavil všech právníků, stejně jako před pár lety ten chlápek z Utahu. Takže mu zbylo jen automatické odvolání k Nejvyššímu soudu, které se právě projednává, a sám tvrdí, že až to rozhodnou, tak bude po všem. Že se nemůže dočkat, až se dostane do pekla, protože ho tam přivítají slavnostníma fanfárama“

„A podle vás mu tenhle postoj vydrží až do konce?“

„Vždyť říkám, není jako ostatní. Dokonce ani jako ostatní zabijáci. Podle mě se na jeho přístupu nic moc nezmění. Život nebo smrt, pro něj žádný rozdíl. Vsadím se, že se bude jen smát, jako se ostatně směje úplně všemu, a plácne sebou na to křeslo, jako by o nic nešlo.“

„Potřebuju s ním mluvit.“

„S tímhle chlapem nepotřebuje mluvit vůbec nikdo.“

„Já ano. Mohl byste to zařídit?“

Rogers se zastavil a pátravě se na novináře zadíval. „Má to něco společného s Bobbym Earlem?“

„Možná.“

Seržant pokrčil rameny. „No, za zeptání nic nedám. Když bude souhlasit, tak vám to domluvím. Když ne, máte smůlu.“

„Dobře.“

„Nebude to ale jako s Bobbym v našem exkluzivním apartmá. Nevyhneme se kleci.“

„Na tom nezáleží. Prostě to zkuste zařídit.“

„No dobrá, pane Cowarte. Zavolejte zítra a já uvidím, co se dá dělat.“

Vyšli z křídla opevněnou bránou a na chvíli se zastavili ve vstupní hale před východem. Rogers vyprovodil Cowarta ven; zakryl si oči před ostrými paprsky a zazíral na rozzářené slunce na jasné obloze. Pak je na okamžik zavřel a zhluboka nasával čerstvý vzduch, jako by se snažil zbavit lepkavé vlhkosti, která se ve vězeňském komplexu zaryje člověku hluboko pod kůži. Beze slov zavrtěl hlavou a pomalu se vracel zpět do nesvobody.

Ferguson měl pravdu, blesklo Cowartovi hlavou, Blaira Sullivana zná skutečně každý.

Florida má zvláštní nadání plodit zabijáky výjimečných kvalit. Zlo jako by se ujalo v zemi a jako propletené kořeny mangrovníku, jež se vinou z prosoleného písečného bahna poblíž oceánu, prorůstalo na povrch. I ti, kteří se zde nenarodili, končí děsivě často právě v tomto státě přitahováni neznámou silou, snad výkyvem v gravitačním poli země, poháněni slapovými proudy a hrůznými lidskými pudy. V důsledku tohoto jevu se zde všudypřítomnost zla jeví jako zcela běžná součást života a nikoho nevyvádí z míry. Nad pomatencem, jenž začne znenadání střílet ze samopalu v podniku s rychlým občerstvením, lidé jen suše pokrčí rameny, a stejně tak je nepřekvapí nález červy prolezlých, zduřelých těl zavražděných obchodníků s drogami v Everglades. Dalo by se říct, že všichni flákači, šílenci, nájemní vrahové či zabijáci, které pohání vyšinutí mysli nebo nevysvětlitelná vášeň, anebo jen čirý rozmar, neboť rozumu ani emocí se jim nedostává, dřív nebo později skončí na Floridě.

Blair Sullivan se doznal k desítce vražd, které spáchal cestou na jih do Miami. Oběti vybíral zcela náhodné – stačilo jednoduše, aby na někoho narazil, a neznámý nešťastník se nedožil dalšího rána. Noční recepční motýlku vedle cesty, servírka, prodavač z místního koloniálu, postarší pár na výletě, který měnil kolo u silnice. Právě ona naprostá nahodilost byla na jeho vražedném řádění nejhorší. Některé oběti byly okradeny, jiné znásilněny, a další zkrátka bezdůvodně – alespoň jak se zdálo – zabity, jako například pumpař z čerpací stanice, kterému nepomohla ani ochranná kabina. Sullivan nestřílel proto, aby jej okradl, ale proto, že mu podle jeho soudu nedokázal dostatečně rychle vrátit nazpět z dvacetidolarové bankovky. Pachatele nakonec zatkli v Miami, sotva pár minut poté, co si užil s mladým párem, který objevil na opuštěné silnici. Romantické mazlení se pro dvojici změnilo v předsmrtnou noční můru, když Sullivan nejprve svázal mladíka a přinutil jej sledovat, jak znásilňuje jeho dívku, a poté onu dívku, která viděla, jak jejímu milému podřezává krk. Když potom zuřivě bodal do nehybného těla mladé ženy, náhodou jej zahlédl policista, který v oblasti hlídkoval. „Měl jsem prostě smůlu, no,“ prohlašoval zatvrzele před soudem po vynesení rozsudku. „Kdybych byl o něco rychlejší, dostal bych i toho poldu.“

Cowart zvedl sluchátko telefonu ve svém motelovém pokoji a vytočil číslo. Trvalo několik minut, než se dovolal do redakce místních zpráv deníku Miami Journal. Nechal se přepojit na Ednu McGeeovou, soudní reportérku, která o Sullivanově rozsudku referovala. Cekání na spojení zpříjemňovaly tóny Muzakových skladeb.

„Haló, Edno?“

„Matty? Odkud voláš?“

„Vězím v jednom levném motelu ve Starke a snažím se přijít všemu na kloub.“

„A dáš mi vědět, až se ti to povede, že jo? Jak to jde? Jak jsi na tom s reportáží? Šušká se, žes kápl na něco velkého.“

„Pomalu se to začíná rýsovat.“

„Tak zabil ten chlap tu holku, nebo ne?“

„To nevím. Objevuje se dost pochybností. Policajti dokonce připustili, že padlo pár ran, než se přiznal. Samozřejmě to nepodávají tak krůtě jako on, ale stejně, však víš.“

„Nekecáš? Tak to zní dobře. Sebemenší nátlak by měl soudce vzít v úvahu a celé slavné doznání vyhodit z okna. A jestli poldové připouští, že zalhali, byť jenom malinko, tak se měj radši na pozoru.“

„To mi na tom právě trochu nesedí. Proč by přiznávali, že ho bili? Ví přece, že si tím nijak nepomůžou.“

„Matty, víš stejně dobře jako já, že poldové jsou ti nejhorší lháři na světě. A jak to neumí, tak je to nakonec semele. Všechno překroutí a nadělají si v tom tolik zmatku, že nakonec začnou mluvit pravdu. Prostě to nemají v nátuře. Jenom tam musíš vydržet dostatečně dlouho a hlavně se musíš neustále na něco vyptávat. Nakonec vždycky dostanou rozum. Tak, a teď k věci. Proč voláš?“

„Ohledně Blaira Sullivana.“

„Tak kvůli Sullymu? No páni, začíná to být zajímavé. Co ten s tím má společného?“

„Jeho jméno zaznělo v dost neobvyklém kontextu, ale zatím o tom nechci moc mluvit.“

„No tak, Matty, ven s tím.“

„Prosím tě, Edno, přestaň. Jakmile budu něco vědět jistě, budeš první, komu to řeknu.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

„Opravdu?“

„No tak, Edno, nech toho.“

„No dobře, dobře. Blair Sullivan. Sully. Kriste. Jsem docela svobodomyslný člověk, znáš mě, ale tenhle chlápek… Víš, co provedl té holce, než ji zabil? Nemohla jsem to napsat do novin, prostě to nešlo. Jeden z porotců se normálně pozvracel, když to slyšel, přímo na místě. Museli odročit jednání a uklidit to tam, aby se dalo pokračovat. Takže, sotva se dodívala na to, jak její přítel vykrvácel, Sullivan ji přinutil se sehnout a…“

„Já to nechci vědět,“ přerušil ji Cowart.

Žena na druhém konci linky se zarazila a na chvíli se rozhostilo ticho. Pak se zeptala: „A co tedy?“

„Můžeš mi říct něco o jeho cestě na jih?“

„Jasně. Bulvár to nazval hezky – ‚Vražedná jízda‘. Podařilo se docela dobře zdokumentovat, co všechno stihl. Začal vraždou své bytné ještě v Luisianě, kousek od New Orleans, pak přišla na řadu prostitutka v Mobile v Alabamě. Sám tvrdí, že podřízl ještě nějakého námořníka v Pensacole, prý homosexuála, na kterého narazil v jednom gay baru, a jeho tělo pohodil na skládce. Potom…“

„To bylo kdy?“

„Moment, mám to v poznámkách. Vydrž, vyhrabu je z šuplíku.“ Matthew Cowart slyšel, jak položila sluchátko na stůl a spěšně otevírá zásuvky. „Tak tady, už to mám. Ke konci dubna, nejpozději začátkem května, hned jak přejel hranice státu.“

„A dál?“

„Normálně pokračoval dál na jih. Skoro se tomu nedá věřit. Rádiová hlášení všem policistům ve třech státech, vyhlášené pátrání, materiály FBI s jeho podobiznou, oficiální zprávy z informačního serveru NCIC přístupné čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu rozesílané přes počítač – a nikdo ho neviděl. Respektive nikdo, kdo by žil dost dlouho na to, aby to někomu oznámil. Do Miami dorazil Sully až ke konci června. Asi mu zabralo hodně času, než smyl krev ze všech hadrů, co měl na sobě.“

„A co auta?“

„Dohromady použil tři, všechna kradená. Chevrolette, mercury a jeden olds. Staré vždycky někde odstavil, pořídil nové, pomocí drátků nastartoval a jel dál. Taky neustále kradl a měnil poznávací značky a tak podobně, vybíral si nevýrazné vozy, nudné káry, které nepřitahovaly pozornost. Podle svých slov taky zásadně dodržoval omezenou rychlost.“

„Co řídil, když přejel hranice Floridy?“

„Moment, podívám se do poznámek. Víš, že v tampských Tribune sedí chlápek, co se o něm snaží napsat knížku? Zkoušel se s ním setkat osobně, ale Sully ho poslal do oněch míst. Prej s ním nechce mluvit, tvrdí státní zástupce. Ještě to hledám. Taky se zbavil všech právníků, slyšels o tom? Podle mě mu zbývá čas tak do konce roku. Guvernéra už musí chytat písařská křeč, jen aby Sullymu podepsal rozsudek smrti. Tady. Hnědý mercury monarch.“

„Žádný ford?“

„Ne, ale mercury vypadá dost podobně. Stejná karoserie, stejný tvar. Snadno se pletou.“

„Světle hnědá?“

„Kdepak, tmavá.“

Cowart se ostře nadechl. Všechno sedí, uvědomil si.

„Tak, Matty, a teď mi konečně prozrad, co to všechno znamená.“

„Ještě si ověřím pár věcí a ozvu se ti.“

„No tak, Matty, víš jak nesnáším být mimo mísu.“

„Dám ti vědět.“

„Slibuješ?“

„Jasně že jo.“

„Je ti jasné, že se tu akorát budou šířit další drby?“

„Naprosto.“

Zavěsila a Matthew Cowart se ocitl sám se svými zlověstnými myšlenkami a možnými variacemi, jež mu už nyní naháněly hrůzu. Ne ford, ale mercury. Žádná zelená, ale hnědá. Nikoliv černoch, ale běloch. Člověk za člověka.

„Přiznám se, že to moc nechápu, ale máte z pekla štěstí,“ pravil seržant Rogers bodře bez ohledu na brzkou ranní hodinu.

„Jakpak to?“

„Blair Sullivan prohlásil, že vás přijme. Toho chlápka, co přijel z Tampy a okouněl tu tejden, poslal do háje, a stejně tak všechny právníky, co se s ním pokoušeli promluvit. Vlastně se stýká akorát s pár psychiatrama, který poslalo oddělení behaviorálních studií z FBI. Znáte to, chlápkové, co zkoumaj masový vrahy. A s těma se baví jenom proto, aby ho právníci nemohli prohlásit za nezpůsobilého, a získat tak soudní příkaz k převzetí případu do vlastních rukou. Už jsem vám říkal, že pan Sullivan je velmi zvláštní osoba?“

„No to mě podrž,“ vydechl Cowart.

„Je to tak.“

„Hned k vám jedu.“

„Nespěchejte. S panem Sullivanem se musí pomalu a opatrně. Od té doby, co před devíti měsíci vyskočil ze sprchy a ukousl jednomu dozorci ucho, si dáváme hodně velkej pozor. Nezapomněl nám oznámit, že mu hrozně chutnalo. Prej by si dal klidně celou hlavu, kdybysme ho neodtrhli. Tak jenom, abyste věděl, s kým máte tu čest.“

„Co ho k tomu vedlo?“

„Ten dozorce mu řekl, že je blázen. Ale nic zvláštního, prostě jak kdybyste řekl svojí starý, že je blázen, protože chce zase nový šaty. Anebo když v duchu mluvíte sám k sobě, jako třeba, to bych musel být blázen, abych platil daně včas. Prostě o nic nejde, ne? Ovšem když tohle řekl před Sullivanem, šlo zatraceně o hodně. Prásk! Blesk z čistýho nebe, už na něm seděl a ohlodával ho jak nějakej ořech. Jo, ten napadenej byl taky asi dvakrát větší než on, ale to bylo úplně jedno. Váleli se po zemi, všude kolem samá krev a strážnej celou dobu řval – pusť mě, ty šílenej sráči! Což Sullyho samozřejmě akorát povzbuzovalo, aby se rval ještě víc. Museli jsme ho sundat pendrekama a nechat ho pár měsíců v díře, aby vychladl. Podle mě ale za vším stálo to jediný slovo. Jako byste toho chlapa zčistajasna odjistil a on prostě vylítl. Vzal jsem si z toho poučení, vlastně my všichni tady z cel smrti. Dávat si většího bacha na to, co říkáme. No a Sully, ten si prostě na slovíčka obzvlášť potrpí.“

Rogers se odmlčel a po chvilce ticha dodal: „Ostatně totéž už by se dalo říct i o tom druhém.“

Tentokrát Cowarta doprovázel mladý dozorce v šedé uniformě, jenž za celou dobu nepromluvil a choval se k němu jako k nežádoucímu organismu, který roznáší nějakou nebezpečnou nemoc. Kráčeli bíle omítnutou chodbou zalitou slunečním světlem, které dovnitř pronikalo vysoko položenými okny, k nimž se nikdo nemohl dostat. Jasná záře stírala ostré obrysy věcí a svět se v ní jevil jako jedna velká, rozmazaná šmouha. Reportér se při chůzi snažil oprostit mysl od starostí a využíval své oblíbené pomůcky – co nejpozorněji se zaposlouchal do ozvěn kroků na naleštěné zemi. Zakázal si veškeré myšlenky a představy o nadcházejícím interview, vymazal z paměti všechny články na dané téma, které kdy napsal, i lidi, které při tom poznal, nemyslel prostě vůbec na nic. Potřeboval se zbavit všech rušivých elementů a jako piják nasát veškeré detaily, zvuky či pohledy nadcházejících minut.

Ubírali se dál chodbou a prošli několikerými zamčenými vraty a po celou dobu Cowart počítal klapání dozorcových kroků. Blížil se stovce, když vstoupili do prostorné haly, z níž vybíhaly schodiště a můstky k obydleným patrům. Na dění dohlíželi ze zabezpečené kukaně dva dozorci a v místě, kde se všechny trasy sbíhaly do jediné obří křižovatky, stála klec z drátěného pletiva. V jejím středu pak ocelově šedý stůl a dvě sedátka, všechno pevně přišroubované k podlaze. Cowarta pustili do klece jediným otvorem a posadili ho ke stolu. K protějšímu okraji desky byl přivařen velký kovový prstenec.

„Ten proklatej zkurvysyn tu bude co nevidět, tak si počkejte,“ utrousil strážný. Pak se obrátil a bryskně odkráčel z klece ven. Vyběhl po jednom ze schodišť a ztratil se ve změti chodeb.

Nedlouho poté se ozvalo bouchání na vstupní bezpečnostní vrata areálu a hlas v interkomu oznámil: „Bezpečnostní jednotka! Pět mužů dovnitř!“

Následoval lomoz otevíraného elektronického zámku, a když Cowart vzhlédl, uviděl v čele týmu seržanta Rogerse v neprůstřelné vestě a s helmou na hlavě. Vězně v oranžové kombinéze hlídal z každé strany i vpředu a za ním jeden strážný a všichni nakráčeli rychlým pochodovým krokem do klece.

Blairu Sullivanovi bránily v pohybu okovy spojené od zápěstí ke kotníkům dlouhým řetězem. Muži, již ho hvězdicovitě obklopovali, došlapovali na vteřinu stejně s vojenskou přesností, zatímco on v jejich středu napůl poskakoval vpřed, jako dítě, které se ve slavnostním průvodu snaží stůj co stůj držet krok s ostatními.

Mrtvolně bledá předloktí nevysokého, nepřirozeně vychrtlého Sullivana hyzdila nachově rudá tetování. Černé vlasy protkané šedinami podtrhovaly barvu temných očí, které nervózně těkaly kolem sebe – ze strážných na klec, z klece na Matthewa Cowarta.

V jednom víčku mu mírně cukalo, jako by jeho oči byly nezávislé jedno na druhém. Ve tváři měl překvapivě uvolněný výraz, a když mu seržant opatrně odepínal řetěz od želízek kolem kotníků, vyzařoval z jeho postoje naprostý klid. Zdálo se, že se v mysli dokáže odpoutat i od svých okovů. Na oko přátelsky se usmál na dozorce, kteří stáli kolem něj a napříč před tělem drželi gumový obušek, a čekal, až seržant provlékne řetěz kovovým okem na okraji stolu a připne mu ho k širokému gumovému popruhu, jenž ho pevně obepínal v pase.

„Hotovo. Sednout.“ přikázal Rogers příkře.

Ostatní strážní jako na povel poodstoupili a Sullivan se zvolna svezl na ocelové sedátko. Na rtech mu stále pohrával zvláštní uvolněný úsměv, ale oči přivřel na škvíru a zkoumavým pohledem se zadíval na reportéra.

„Tak fajn.“ řekl seržant. „Je to na vás.“

Všichni dozorci vyšli ven a seržant pečlivě zamkl vrata klece.

„Nemají mě tu rádi,“ povzdechl Blair Sullivan.

„Jak to?“

„Dělám trable s jídlem,“ odvětil vězeň a rozesmál se. Krátký smích se během pár vteřin změnil v sípavý chrapot následovaný suchým kašlem. Sullivan vytáhl z náprsní kapsy krabičku cigaret a sirky a zapálil si, přičemž se musel nahrbit nad stůl, neboť krátký řetěz mu držel zápěstí u kovového oka a nedovoloval svobodný pohyb paží.

„Na to, aby mě mohli zabít, mě ovšem rádi mít nemusej, že ano,“ poznamenal a otázal se Cowarta: „Nevadí, že kouřím?“

„Vůbec ne.“

„Je to docela zvláštní, nemyslíte?“

„Co?“

„Odsouzenec, co kouří. Celej svět se s tím snaží přestat, zatímco chlapi tady v celách smrti kouřej furt. Sakra, řek bych, že jsme Reynoldsovi (americký výrobce cigaret) nejlepší zákazníci. Nejspíš bysme si dali říct s jakoukoliv neřestí, kdyby nás tu nedrželi tak zkrátka. Ale takhle nám nezbejvá, než kouřit. Ne že by se tu někdo z nás bál rakoviny plic – i když si myslím, že kdyby se nám povedlo fakt vážně onemocnět, jako skoro na smrt, tak by se státu moc nechtělo posílat nás na křeslo. Na to jsou totiž tihle lidi hrozně přecitlivělí, víte. Neradi posílaj na smrt ty, kdo nejsou úplně zdraví na těle i na duchu. Kdepak. Vydusej jenom fyzicky odolný a mentálně zdravý. Před pár lety způsobili v Texasu velkej rozruch, když chtěli popravit nějakýho ubožáka, co ho skolil infarkt, když dostal podepsanej rozsudek smrti. Akce se odložila a čekali, až bude schopnej si na smrt dojít sám. Nechtěli ho vízt na šibenici na kolečkách, to by se totiž dotklo jemnocitu všech těch pokrytecky naivních lidumilů. A taky znám jeden skvělej příběh o chlápkovi ze třicátejch let, nějakým gangsterovi z New Yorku. Člověče, ten jak se dostal do cely smrti, začal jíst a nechtěl přestat. Byl to velkej obr, co pořád ještě rostl. Takže tloustl a tloustl a tloustl, cpal se chlebem a bramborama a špagetama, až mu to lezlo z uší. Škrob, chápete? A víte, co tím sledoval? Myslel si, že se vyvlíkne z křesla, protože se do něj prostě nevleze! Tohle žeru. Jenže mu to nevyšlo. Sice to bylo o fous, ale ještě se tam vtěsnal, zatraceně. Takže pak se mohli smát akorát oni jemu. Musel vypadat jako pečený prase, když s ním skončili. Řekněte mi, vidíte v tom všem logiku? Co?“

Znovu se rozesmál. „Nikde jinde neuvidíte tolik životních paradoxů jako tady v celách smrti.“ Zíral na Cowarta a ve víčku mu divoce škubalo.

„Povězte, Cowarte, taky jste zabiják?“

„Cože?“

„Mám na mysli, jestli jste někdy někoho zabil. Třeba v armádě. Jste dost starej, abyste zažil Vietnam, byl jste tam? Nejspíš ne. Nemáte takovej ten nepřítomnej pohled, co člověk vidí u veteránů, když začnou vzpomínat. Ale možná jste v mládí někoho naboural nebo něco podobného. Třeba jste jednoho sobotního večera oddělal nejlepšího kámoše, protože rejdil na vaší milence. Přímo v akci. Ne? Anebo jste řek doktorům v nějakým zpropadeným špitále, aby zatnuli tipec papínkovi nebo matince, protože už tak sešli věkem, že za ně dýchal respirátor. Nežádal jste nikdy po manželce nebo po vaší holce, aby šla na potrat? Protože jste nesnesl pomyšlení na mrňata, co by vám lozila v cestě za úspěchem? Ale možná jste trochu víc nóbl, ne? To spíš lajna kokajnu někde v Miami na párty, dvě, když jste při chuti. Tušíte, kolik životů ta dávka stála? Ale to já jenom tak hádám, však víte. Tak povězte, Cowarte. Taky jste zabiják?“

„Nemyslím.“

Blair Sullivan si odfrkl. „Tak to se mejlíte. Každej totiž je, jenom je potřeba se pořádně dívat a vzít v úvahu širší definici toho slova. Nikdy jste nebyl nakupovat a neviděl jste v supermarketu příšernou nevyrovnanou matku, co se pustila do svých dětí a klidně přede všema je zbila? Copak se, podle vás, dělo? Jen se pořádně podívejte do těch dětskejch očí, pane, uvidíte ledovej chlad. Rodící se zabiják. A teď se koukněte do svý duše. I vy je totiž máte, tyhle oči, Cowarte. Máte je v sobě, vím to. Poznal jsem to, sotva jsem vás uviděl.“

„To je ovšem výborný fígl.“

„Žádnej fígl. Spíš zvláštní schopnost, řekl bych. To víte, nebejt sám vrah, ani v jinejch bych to neviděl, ale takhle… Se smrtí se rychle skamarádíte, Cowarte, a pak vám tyhle věci neuniknou.“

„No, tak tentokrát se pletete.“

„Vážně? Tak to se ještě uvidí. Zjistíme, jak to doopravdy je.“

Sullivan se na tvrdém kovovém sedátku rozvalil jako v pohodlném křesle. I přes uvolněnou pozici se však nepřestával zavrtávat Cowartovi hlouběji do srdce. „S postupem času je to čím dál snadnější, víte.“

„A co?“

„Zabíjet.“

„Jak to?“

„Získáte ke smrti dúvěrnej vztah. Rychle se naučíte, jak lidi umíraj – někteří se tvrdošíjně bráněj, jiní odejdou v poklidu. Někdo žadoní o život, jinej vám plivne do obličeje. Někteří pláčou, jiní se smějou. Někdo volá mámu, někdo vám řekne, že se sejdete v pekle. A někteří se držej života zuby nehty, zatímco jiný to prostě vzdaj. Ale v konečným důsledku jsou na tom všichni stejně – všichni jen ztuhnou a v žilách jim chladne krev. Vy, já, všichni skončíme stejně.“

„Nakonec asi ano. Existuje však mnoho různých způsobů, jak se k tomu konci člověk dostane.“

Sullivan se zasmál. „To je velká pravda. Vynikající postřeh z cel smrti, Cowarte. Přesně to uslyšíte od chlápka, co po nějakejch osmi letech a zhruba stovce odvolání slyší každou vteřinu, se kterou se mu krátí čas. Mnoho různejch způsobů.“

Dlouze potáhl z cigarety a vyfoukl kouř do nehybného vzduchu věznice. Jeho oči chvíli sledovaly závoj dýmu, než se úplně vytratil. „Všichni jsme jako tendle kouř, když přijde na věc. To jsem řek i těm cvokařům, ale mám dojem, že se jim to moc nezamlouvalo.“

„Jakým cvokařům?“

„Těm z FBI. Maj speciální oddělení behaviorálních studií, kde se snažej jak diví přijít na to, jak se roděj masoví vrazi, aby mohli s touhle specificky americkou kratochvílí něco podniknout…“ Sullivan se zakřenil. „Což se jim samozřejmě moc nedaří, jelikož každej z nás má pro svý chování svý zvláštní důvody. Ale jsou to milí chlápkové, to jo. Vždycky když přijedou, daj mi hromadu testů

– minnesotskej vícefázovej test osobnosti, test tematický apercepce, Rorschachovy testy a IQ testy a, bůhví, příště se možná vytasí s přijímačkama na vysokou. Líbí se jim, když hodně povídám o svý mámě a hlavně když jim řeknu, jak jsem tu starou mrchu nenáviděl, a ještě víc než ji svýho nevlastního tátu. Ten mě totiž mlátil, víte? Dostával jsem pořádně na frak pokaždý, když jsem otevřel pusu. Bil mě pěstma, páskem, a došlo taky na jeho čůráka. Takže mě mlátil a šoustal, a šoustal a mlátil. Dokolečka dokola, s železnou pravidelností, s jakou přicházela každej tejden neděle. Bože, jak já jsem je nenáviděl – a pořád nenávidím, samozřejmě. Dneska jim je přes sedmdesát a pořád žijou v tom svým bungalovu ze škvárobetonu v Upper Keys s krucifixem a barevným obrazem Krista na stěně. Pořád věří, že Spasitel projde těma jejich dveřma a pozvedne je přímo do nebes. Když někdo vysloví mý jméno, pokřižujou se a řeknou něco jako ‚Náš kluk byl odjakživa v osidlech dáblovejclť a tak podobně. To tyhle chlápky z FBI obzvlášť zajímá. Vás taky, Cowarte? Anebo jen chcete vědět, proč jsem ty lidi zabil? Včetně těch, který jsem sotva znal?“

„Ano.“

Sullivan se skřípavě zasmál. „Na to existuje jednoduchá odpověď. Po cestě domů jsem si prostě trochu zajel. Dalo by se říct, že něco odlákalo moji pozornost. A do cíle už jsem se nedostal. Dává to smysl?“

„Nijak zvlášť.“

Sullivan se zašklebil a obrátil oči v sloup. „Život je záhada, souhlasíte se mnou?“

„Když myslíte.“

„Správně, když myslím. Vás ovšem zajímá jedna záhada o něco víc než ty ostatní, je to tak, Cowarte? Nechcete vědět všechno o všech, nemejlím se? Proto jste za mnou nepřišel.“

„Máte pravdu.“

„Prozradte mi, co vás přivádí za starým mizerou, jako jsem já.“

„Robert Earl Ferguson a Pachoula, stát Florida.“

Cowart zvrátil hlavu nazad, jak nejvíc mu omezený pohyb dovoloval, a vyrazil ostrý pobavený skřek, jenž se v prostorách věznice rozezněl děsivou ozvěnou. Cowart si všiml, že se několik dozorců prudce obrátilo. Když usoudili, že nehrozí bezprostřední nebezpečí, vrátili se zpět ke svým úkolům.

„Velmi zajímavá témata, Cowarte, skutečně ohromně zajímavá. Chvíli ovšem ještě potrvá, než se k nim dostaneme.“

„No dobře, ale proč?“

Blair Sullivan se vrhl přes stůl, aby se dostal ke Cowartovi co nejblíže, a z těsné vzdálenosti mu zazíral do obličeje. Řetěz, jímž byl připoutaný ke stolu, zarachotil a napínal se náhlou zátěží. Na krku vězni vystoupily žíly a do tváře se mu vehnala krev. „Protože mě ještě dost dobře neznáte.“

Stejně rychle se svezl zpět do židle a vytáhl další cigaretu, kterou zapálil o dohasínající špaček. „Povězte mi něco o sobě, Cowarte, a pak si možná popovídáme. Chci vědět, s kým mám tu čest.“

„Co přesně chcete vědět?“

„Ženatej?“

„Rozvedený.“

Vězeň zamručel. „Děti?“

Matthew Cowart krátce zaváhal a pak odvětil: „Nemám.“

„Lžete. Žijete sám, nebo s přítelkyní?“

„Sám.“

„Byt, nebo dům?“

„Malý byt.“

„Máte nějaké blízké přátele?“

Znovu letmé zaváhání. „Samozřejmě.“

„Lžete. To už je za tu chvíli podruhé a ubezpečuju vás, že stále počítám. Co děláte po večerech?“

„Nečinně vysedávám, čtu, koukám na baseball.“

„Většinou se straníte společnosti, vidte?“

„Správně.“

Sullivanovi opět zacukalo ve víčku. „Máte potíže se spaním?“

„Ne.“

„Lžete. To je potřetí. Měl byste se stydět, lhát odsouzenýmu. Stejně jako biblickej Matouš Ježíšovi, než kohout zakokrhal. Tak dál, zdá se vám něco ve spánku?“

„Co to má, sakra…“

„Hrajte dál, Cowarte,“ zašeptal Blair Sullivan břitce. „Můžu se na vás a na vaše pitomý otázky taky pěkně vykašlat, sebrat se a jít.“

„Jistě. Ano, někdy se mi něco zdá. Jako každému.“

„A o čem se vám teda zdá?“

„O lidech, jako jste vy,“ odvětil Cowart úsečně.

Sullivan se rozesmál. „Tak, teď jste mě dostal.“ Opřel se do kovového opěradla a sledoval Cowarta pohledem. „Pronásledujou vás noční můry, co? Přesně to totiž představujeme. Jsme noční můra lidstva, viďte?“

„To je pravda,“ přitakal Cowart.

„Přesně to jsem se pokoušel říct těm chlápkům z FBI, ale neposlouchali mě. Nejsme nic než kouř a noční můra. Jen se tak procházíme, sem tam promluvíme a čas od času vrhneme na tuhle zem trochu bázně a temna. V Janově evangeliu se praví: ‚Vy z otce dábla jste, a žádosti otce svého chcete činiti. On byl vražedník od počátku, a v pravdě nestál; neboť pravdy v něm není/ Chápete? Kapitola osmá, verš čtyřiačtyřicet. A můžete to popisovat spoustou cvokařskejch termínů, ale ve skutečnosti jde jenom o žvásty z lékařské hatmatilky, je to tak?“

„Nejspíš ano.“

„Víte, oč jde? Aby se z vás stal dobrej zabiják, musíte se nejdřív osvobodit. Bejt volnej, Cowarte. Nenechat se ovlivňovat stupidníma kravinama, který obvykle ničej všem život. Člověk musí bejt svobodnej.“

Cowart nereagoval.

„Povím vám ještě něco, co jsem jim taky řek. Zabíjet není těžký. Po čase na to ani moc nemyslíte. Chci říct, myslíte na spoustu jinejch věcí, jako třeba jak se zbavit těla a zbraně a skvrn od krve na rukou a tak podobně. Sakra, po takový vraždě má člověk zatraceně hodně práce. Jenom vymyslet, co bude váš další krok a jak se odtamtud dostanete!“

„Takže, je-li zabíjení taková hračka, co byla ta obtížná část?“

Sullivan se pousmál. „Dobrá otázka. Tu mi nikdy nepoložili.“ Zaklonil hlavu a s očima upřenýma ke stropu chvíli přemýšlel. „Nejtěžší na tom všem bylo asi přijít sem do cely smrti a uvědomit si, že jsem nezabil ty, který jsem doopravdy zabít chtěl.“

„Co tím míníte?“

„Copak to není v životě vždycky to nejtěžší? Propásnutý příležitosti. Tech nejvíc litujeme, ne? Právě ty nám v noci nedaj spát.“

„Stále nechápu.“

Sullivan poposedl, znovu se naklonil k reportérovi a spiklenecky zašeptal: „Dojde vám, o čem mluvím. Když ne teď, tak někdy v budoucnu. Všechno si dobře zapamatujte, a jednoho dne pochopíte proč. Až to budete nejmíň očekávat, vzpomenete si – koho Blair Sullivan nenávidí ze všech lidí na světě nejvíc? Kdo z těch, kteří si pořád v klidu užívaj života, ho nejvíc trápí? Je opravdu důležitý, abyste si to zapamatoval.“

„Od vás se to nedozvím?“

„Kdepak.“

„Ježíšikriste…“

„Neberte jeho jména nadarmo! Na tyhle věci jsem citlivej“

„Chtěl jsem říct…“

Blair Sullivan se vymrštil přes stůl. „Myslíte si snad, že by mě tenhle řetěz dokázal zadržet, kdybych se rozhodl vám seškubat obličej? Nebo tyhle titěrný mříže? Skutečně věříte, že bych během vteřiny neuměl zpřetrhat pouta a osvobodit se a pak vás přetrhnout vejpúl a opít se vaší krví, jako by to byla živá voda?“

Cowart se prudce odtáhl.

„To všechno bych moh. Tak mě nechtějte naštvat, Cowarte.“

Zabodával se do novináře pohledem.

„Nejsem šílenec a věřím v Ježíše, ačkoliv ten mě asi jediným kopnutím do zadku pošle okamžitě do pekla. Ale mě to netrápí, váženej, protože peklo byl celej můj život, a totéž čekám od smrti.“

Blair Sullivan ztichl. Po chvíli se posadil zpět na kovovou stoličku a zaujal svou uvolněnou pózu. Když promluvil, zněl v jeho hlase téměř urážlivý tón. „Víte, Cowarte, mě od vás nedělí řetěz ani mříže a vůbec nic z těchhle sračiček. Nás dva rozděluje jeden jedinej, nicotnej detail. Já se nebojím umřít. Kde jest, ó smrti, osten tvůj? Nebojím se. Dejte mi elektrický křeslo, píchněte mi smrtící injekci, postavte mě před popravčí četu nebo mi třeba zlomte vaz. Zatraceně, klidně by mě mohli předhodit lvům, a já bych jen odříkával svoje modlitby a těšil se na onen svět, kde nejspíš nadělám stejnej bordel jako na tomhletom. A víte, co je zvláštní, Cowarte?“

„Co?“

„Ze mě víc děsí přežívat tady jako kus dobytka než zemřít. Nestojím o to, aby mě banda cvokařů postrkovala do výběhu a aby se o mně dohadovali právníci. A nestojím o to, abyste o mně vy a vám podobní psali romány. Chci se pohnout z místa, chápete? Prostě jít dál.“

„To proto jste odmítl všechny ty právníky? Proto se nesnažíte napadnout platnost odsuzujícího rozsudku?“

Sullivan se krátce zasmál a vyštěkl. „No jistě. Sakra, Cowarte, podívejte se na mě. Co vidíte?“

„Vraha.“

„Správně.“ Sullivan se pousmál. „Přesně tak. Zabíjel jsem a zabíjel bych dál, kdyby mě nechytili. Byl bych zabil i toho policajta, ale ten malej zkurvysyn měl z pekla štěstí. Držel jsem v ruce nůž a ještě si užíval s tou holkou, jenže pistoli jsem nechal v kalhotách, takže byl pěkně ve výhodě. Furt nechápu, proč mě prostě nezastřelil, a neušetřil tak všem zúčastněným spoustu potíží. Ovšem dostal mě čestně, to nemůžu popřít. Měl jsem pár šancí. Odříkal dokonce i moje práva, když mi nasazoval pouta. Hlas mu přeskakoval a ruce se mu třásly a byl rozhodně rozrušenější než já. Každopádně jsem se doslechl, že mu to moje zatčení přineslo velkej kariérní postup a na to jsem náležitě hrdej, to teda jo. Tak co bych se dohadoval? Jenom bych dával nějakejm zkurvenejm právníkům práci, tak to ať jdou do hajzlu. Nezdá se mi, že bych měl tak skvělej život, abych se tu musel ještě dál producírovat.“

Oba muži chvíli mlčky seděli a přebírali význam slov, která zůstala nehybně viset v těžkém vzduchu klece.

„Tak, Cowarte, chtěl jste se na něco zeptat?“

„Ano. Jde o Pachoulu.“

„Hezký město. Jednou jsem tam byl, fakt milí lidi. Ale to není otázka.“

„Co se tam stalo?“

„Mluvil jste s Robertem Earlem Fergusonem, mým starým kámošem z patra. Píšete o něm?“

„K čemu mezi vámi dvěma došlo?“

„Ale, jen jsme si tak povídali, nic víc.“

Blairu Sullivanovi přeletěl po tváři úsměv. Dával si načas, hrál si s odpovědmi. Cowart by nejraději vstal, pořádně s vězněm zatřásl a pravdu, kterou potřeboval slyšet, z něj třeba vy třepal. Místo toho mu ale pokládal další otázky. „O čem?“

„Hlavně o jeho nespravedlivým odsouzení. Věděl jste, že to přiznání z něho vymlátili? Sákra, mně by stačilo koupit plechovku coly a všechno bych vysypal.“

„O čem jste ještě mluvili?“

„O autech. Ukázalo se, že máme podobnej vkus.“

„A?“

„Shoda okolností. Přišli jsme na to, že jsme byli ve stejnou dobu na stejným místě. Což je ovšem pozoruhodná náhoda, vidte?“

„To ano.“

„No, a taky jsme se dostali k tomu malýmu městu a tomu, jak přišlo o panenství.“ Sullivan se zaculil. „To se mi líbí, přijít o panenství. Protože přesné to se tam stalo, ne? Tý malý holce i tomu městu.“

„Zabil jste tu dívku? Joanii Shriverovou. Zabil jste ji?“

„Že by?“ Sullivan zakoulel očima a s úsměvem pravil: „Moment, pokusím se rozpomenout. Víte, Cowarte, všichni mi začínají splývat…“

„Tak udělal jste to, nebo ne?“

„Kruci, Cowarte, začíná vás přepadat zoufalství. Zníte stejně rozrušeně jako tehdy Bobby Earl. Toho moje rozpomínání vyvedlo z míry natolik, že by mě byl zabil. A to je i na cely smrti dost neobyčejný, neřekl byste?“

„Tak udělal jste to?“

Blair Sullivan vyrazil dopředu, veškerý humor ten tam, a tiše zachraptěl: „To byste rád věděl, co?“ Pak se opět posadil a zabodával se do reportéra pohledem. „Povězte mi něco, Cowarte.“

„Ano?“

„Cejtil jste někdy, že máte moc rozhodovat o životě a smrti? Znáte ten omamnej pocit, kdy víte, že něčí život závisí jenom na vás? Naprosto a úplně bez výhrad? Že držíte jeho osud ve svejch rukách? Znáte ten pocit?“

„Ne.“

„Je to ta nejlepší droga, co existuje. Jako by vám někdo píchl vzrušení přímo do duše. Vědomí, že vám patří život někoho jinýho, se nic nevyrovná…“

Pozvedl ruku a pomalu zatnul pěst, jako by vymačkával šťávu z kusu pomeranče. Řetěz v kovovém oku zarachotil. „Něco vám řeknu, Cowarte.“ Odmlčel se a zazíral na reportéra. „Za prvý, jsem opojenej mocí. Možná mě pokládáte za bezbrannýho, nemohoucího vězně spoutanýho od rána do večera v cele čtyři krát tři, ale ubezpečuju vás, že disponuju silou, která sahá daleko za onu železnou mříž. Daleko za ni. Můžu se dotknout duše kteréhokoliv člověka tak snadno, jako vy vytáčíte číslo na telefonu. Nikdo mi nedokáže uniknout, Cowarte. Nikdo.“

Zarazil se a zeptal se Cowarta: „Chápete, co říkám?“

Cowart beze slova přikývl.

„A za druhý, neřeknu vám, jestli jsem tu holku zabil nebo ne. Kdybych vám řek pravdu, měl byste to zatraceně jednoduchý. A proč byste mi vůbec měl věřit? Zvlášť po tom všem, co o mně psali novinách. Za jak věrohodnýho mě asi můžete pokládat? Jestli je pro mě tak jednoduchý někoho zabít, jak obtížný pro mě bude asi lhát?“

Cowart se chystal něco říct, ale stačil jediný Sullivanův pohled a zarazil se s otevřenými ústy uprostřed nádechu.

„Chcete něco vědět, Cowarte? Nechal jsem školy v desátý třídě, ale nikdy jsem se nepřestal učit. Vsadím se, že jsem mnohem vzdělanější a sečtělejší než vy. Co čtete? Timesy a Newsweek, možná tak ještě recenzní New York Times Book Reviewl A na hajzlíku sportovní přílohu. Já jsem přečetl Freuda a Junga – žák se mi zamlouvá o něco víc než učitel. Četl jsem Shakespeara a alžbětinskou poezii, zabýval jsem se americkou historií, zvlášť občanskou válkou. Samozřejmě mám i oblíbený romanopisce, zejména ty, co v dílech předváděj ukázkovou ironii, jako například James Joyce, Faulkner, Conrad nebo Orwell. Ani klasikům se nevyhejbám, zajímá mě Dickens a Proust, a taky mám rád Thúkydida. Baví mě číst o namyšlenejch Athéňanech a taky miluju Sofokla, protože ten píše o každým z nás. Vězení je ideální místo na čtení, Cowarte. Nikdo vám nediktuje, co číst nebo nečíst, a navíc máte spoustu času. Podle mě je to lepší než většina vysokejch. Teď už mi samozřejmě tolik času nezbejvá, takže čtu jenom Knihu knih.“

„A nedočetl jste se v ní něco o pravdě a shovívavosti?“

Blair Sullivan se skřípavě zasmál, až pletivo klece kovově rezonovalo. „Líbíte se mi, Cowarte, je s váma legrace. Tušíte, o čem se v Bibli píše? Hlavně o podvádění, zabíjení, lhaní a vraždách a loupežích, zbožštění idolů a podobných věcech. Přesně moje parketa, dalo by se říct.“

Vězeň civěl na Cowarta a Šibalsky se pousmál. „No tak fajn, ještě se trochu pobavíme.“

„Pobavíme?“

„Jo.“ Sullivan se sípavě uchichtával. „Asi deset kilometrů od místa, kde byla zabita malá Joanie Shriverová, se kříží okresní padesátá se státní jednadvacátou. Zhruba sto metrů před touhle křižovatkou se nachází propust, která vede pod silnicí a ústí blízko hustýho shluku vrb. Takový starý svěšený stromy, co v létě hážou aspoň trochu stínu na vozovku. Kdybyste na tomhle místě zastavil, sešel z pravý strany k propusti a nahmatal obrubu, kde kovová roura ústí ven, a dál šátral pod nánosem mastnýho kalu a podobnýho hnusu, co se tam se špinavou vodou dostane, moh byste něco objevit. Něco duležitýho a ohromně zajímavýho.“

„A to?“

„Ale no tak, Cowarte, nechcete přece, abych vám to překvapení pokazil, nebo ano?“

„Předpokládejme, že se tam vydám a najdu tuhle záhadnou věc, co pak?“

„Pak byste svejm čtenářům musel ve svý reportáži položit vskutku vzrušující otázku.“

„Která zní?“

„Jak může Blair Sullivan vědět, kde se tahle věcička skrejvá?“

„Neroz…“

„Vždycky skončíte u stejný otázky, nemám pravdu? Jak můžu vědět něco takovýho? Na to už budete muset přijít sám, Cowarte, protože my dva jsme spolu skončili. Žádné další tlachání. Přinejmenším do doby, kdy mi bude paní Smrt dejchat na záda.“

Blair Sullivan se náhle postavil a zahřímal. „Seržante! Už jsem s tím čunětem hotovej! Ať mi zmizí z očí, nebo si dneska pochutnám na jeho hlavě!“

A zatímco rachotil řetězem a ve vzduchu se vznášela ozvěna jeho hlasu i netrpělivých kroků dozorců, kteří spěchali ke kleci, široce se na Cowarta usmíval.

/ 6

PROPUST

Stále teplejší ranní vzduch nepatrně svlažoval lehký vánek z jihu, který si jemně pohrával s šedobílými oblaky na jasně modré obloze nad zálivem. Cowart se prodíral vířivým vlhkým vzduchem přes motelové parkoviště ke svému vozu, v ruce kabelu se zahradnickými rukavicemi a objemnou svítilnou se širokým reflektorem, které den předtím koupil v nedaleké samoobsluze. Rychle kráčel k autu v myšlenkách zcela zaujatý slovy, jež slyšel od mužů uvězněných na celách smrti. Byl přesvědčen, že se blíží ke kousku skládanky, který konečně vyplní prázdné místo v obrazu, jejž viděl před očima. Až na poslední chvíli si všiml detektiva, který se znenadání zjevil u jeho vozu.

Tanny Brown se opíral o dveře na místě řidiče a zakrýval si oči před ostrými paprsky slunce. „Máte naspěch?“ otázal se Cowarta, když přistoupil k autu.

Novinář se zarazil. „A vy máte dobré zdroje. Přijel jsem teprve včera večer.“

Brown přikývl. „Beru to jako kompliment, ale to víte, na tak malém městě, jako je Pachoula, nám toho moc neunikne.“

„Víte to jistě?“

Detektiv se nenechal chytit na vějičku. „Možná bych to jako kompliment přece jen brát neměl,“ pravil rozvláčně. „Jak dlouho se tu hodláte zdržet tentokrát?“ zajímal se dál.

Cowart si dával s odpovědí načas. „To zní jako dialog z béčkového filmu.“

Policista se zamračil. „Tak to zkusím jinak. Včera jsem se doslechl, že jste se ubytoval v tomhle motelu. Což znamená, že stále máte nějaké nevyřešené otázky, protože jinak byste se sem nevracel.“

„To je fakt.“

„Jaké otázky tedy?“

Cowart neodpověděl a po očku sledoval, jak detektiv neklidně přešlapuje na místě. Napadla jej podivná myšlenka – přestože slunce zářivě svítilo do jasného dne, policista dokázal svět kolem sebe zhustit do jediného temného bodu, podobně jako noc. Reportér vycítil jistou dávku mužovy nervozity i poněkud znepokojující zranitelnosti.

„Domníval jsem se, že už jste si o panu Fergusonovi – a o nás rovněž – udělal dostatečně jasný obrázek.“

„Tak to jste se mýlil.“

Detektiv se usmál a potřásl hlavou, čímž Cowartovi naznačil, že jeho slova pokládá za upřímnou lež. „S váma je těžké hnout, vidte, pane Cowarte?“ prohodil a z jeho hlasu nezněla zloba ani útočnost, spíš zvědavost podnícená bezradností.

„Nechápu, co tím myslíte, nadporučíku.“

„Myslím tím, že máte v hlavě určitou představu a té se budete držet stůj co stůj. Je to tak?“

„Jestli tím míníte také to, že mám určité pochybnosti o vině Roberta Earla Fergusona, pak ano, máte pravdu.“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jen do toho.“

Detektiv se zhluboka nadechl, neznatelně se předklonil a sotva slyšitelně řekl: „Vy jste ho viděl, mluvil jste s ním, stál jste přímo vedle něj a cítil jste jeho pach. Vnímal jste jeho bytost. Co to je, podle vás, za člověka?“

„To nevím.“

„Netvrdte mi, že vám aspoň malinko nenaskočila husí kůže a že jste necítil pot v podpaží, když jste s ním mluvil. A to je podle vás při rozhovoru s nevinným člověkem normální?“

„Odvoláváte se na dojmy, nikoliv na důkazy.“

„Správně. A vy mi neříkejte, že s dojmy neděláte. Tak co je, podle vás, zač?“

„Nevím.“

„Hovno nevíte.“

V tu chvíli si Cowart vybavil tetování na bledé kůži Blaira Sullivana. Horlivý tatér vykouzlil na každém předloktí zdobeného orientálního draka. Zdálo se, že oba kloužou dolů z vězňovy kůže, a při sebemenším pohybu svalů se zavlnili. Jejich těla byla vyvedena v červené a modré dokrášlené zelenými šupinami. Natahovali spáry k zápěstí a čelisti měli zlověstně rozevřené, takže když se Sullivan natáhl, aby něco – či někoho – uchopil, draci jeho gesto věrně kopírovali. Cowart by nejraději vyhrkl Sullivanovo jméno a sledoval, jak by na detektiva zapůsobilo, ale včas si uvědomil, že má ve vězni příliš vzácné vodítko na to, aby je takto promarnil.

Detektiv zacivěl na reportéra, lehce se naklonil dopředu a polohlasem pronesl: „Poštěstilo se vám někdy pozorovat pár prašivých, prohnaných psů, pane Cowarte? Znáte to, jak chodí kolem sebe, pozorně větří a jeden druhého měří pohledem? Nikdy jsem nepochopil, podle čeho se rozhodnou, jestli zaútočí nebo ne. Někdy stačí závan sokova pachu a zvíře se odvrátí, maximálně mávne ocasem, ale pak si jde po svých čtyřech a je hotovo. Ale jindy se do sebe pustí, ani netušíte jak. Jeden vycení zuby a zavrčí a už se rvou, jako by celý jejich zatracený psí život závisel jenom na tom, jestli soupeřovi rozškubou hrdlo na cucky.“ Na chvíli se odmlčel. „Co myslíte? Proč se podle vás ten pes někdy jen otočí a odkráčí pryč, a jindy se začne prát?“

„Netuším.“

„Myslíte, že se rozhodují po čuchu?“

„Možná.“

Tanny Brown se opřel o vůz a nastavil tvář slunečním paprskům. Pozoroval pár mráčků, které se přehnaly po obloze, a svá příští slova jako by adresoval jim či bledě modrému nebi. „Víte, jako dítě jsem věřil, že každý běloch je něčím výjimečný. Docházet k podobným závěrům nebylo nijak obtížné, stačilo se rozhlídnout kolem sebe – měli dobrou práci, velká auta a krásné domy. Když jsem povyrostl, chodil jsem s bělochy na střední, potom jsem narukoval a bojoval s nimi v jedné linii. Vrátil jsem se domů a chodil s bílými kluky na akademii. Jako policajt jsem se pak stal jedním z prvních černých důstojníků v ryze bělošské organizaci. Dneska už máme dvacetiprocentní zastoupení a všichni stejně riskujeme. Neděláme rozdíly, černí putují do vězení stejně rychle jako bílí. S každým životním krokem jsem byl o něco moudřejší, ale víte, co je mým největším ponaučením? Že zlo je barvoslepé. Nezáleží na tom, jakou máte pleť. Zlo se rodí v člověku bez ohledu na barvu kůže, ať jste černý, bílý, žlutý nebo třeba zelený.“

Detektiv se zahleděl na novináře. „Což je, samozřejmě, velmi jednoduchá úvaha, vidte, pane Cowarte?“

„Možná až příliš.“

„Nejspíš proto, že v hloubi duše jsem sám jenom prostý člověk,“ odvětil Brown. „Takový prašivý pes, který se řídí čuchem.“

Muži stáli u auta a mlčky pozorovali jeden druhého. Brown neslyšně povzdechl a mohutnou dlaní si prohrábl nakrátko zastřižené vlasy. „Měl bych se tomuhle všemu vlastně jen smát.“

„Jak to myslíte?“

„Ale, na to přijdete sám. Tak, kam se chystáte?“

„K honbě za pokladem.“

Detektiv se pousmál. „Můžu se přidat? Zní to jako zábavná bojovka a já bych teď docela uvítal trochu nenáročného rozptýlení. Uznejte sám, že jako policajt se moc nenasměju, náš šibeniční humor k tomu zrovna nevybízí. Anebo byste radši, abych vás sledoval?“

Cowart si dobře uvědomoval, že ani s největším nasazením by nebyl schopen policistovi uniknout, a tak přistoupil k jednoduššímu řešení. „Naskočte,“ pobídl muže a pokynul k sedadlu spolujezdce.

Prvních pár kilometrů na sebe nepromluvili. Cowart zíral přes čelní sklo na vozovku, zatímco Brown pozoroval rychle ubíhající krajinu za okny auta. Cowarta ticho nepříjemně tížilo; čas od času neklidně poposedl a paže držel prkenně natažené na volantu. Obvykle dokázal odhadnout lidský charakter docela rychle, ale Tanny Brown mu stále unikal. Vrhl na spolujezdce letmý pohled

– zdálo se, že i on je ponořený do sebe. Reportér se jej pokoušel zhodnotit jako dražitel, jenž v duchu oceňuje předmět před začátkem licitace. Navzdory rozložité, svalnaté postavě padal Brownovi světlehnědý oblek z ramen a plandavě mu visel kolem paží. Jako by chtěl zakrýt svou mohutnost a schválně si vybral šaty o dvě čísla větší, než potřeboval. Ačkoliv se venku s postupujícím dnem oteplovalo, měl červenou kravatu uvázanou pevně pod límcem světle modré košile se zapínáním na knoflíčky. Kradmými pohledy Cowart sledoval, jak si detektiv čistí brýle se zlatavými obroučkami. Když si je znovu nasadil, vypadal trochu jako knihomol, což se opět zdálo být v rozporu s jeho statným tělem. Sáhl do kapsy pro notes a pero a něco si rychle poznamenal s grifem hodným reportéra. Potom brýle zase sundal, odložil blok a znovu se zahleděl z okýnka. Pozvedl ruku a pokynul k ubíhající krajině. „Před deseti lety to tu vypadalo úplně jinak. A před dvaceti jakbysmet.“

„Jak to?“

„Vidíte támhletu benzinku? S počítačově řízenými stojany, které vám samy odečtou peníze z karty, a minimarketem?“

Projeli kolem.

„No jasně. Co s tím?“

„Ještě před pěti lety tam stálo pár starých stojánků, co patřily chlápkovi, který se v padesátých letech s největší pravděpodobností řadil ke členům Ku-Klux-Klanu. U vchodu mu vlála vlajka Konfederace a na okně visela cedule LOVECKÉ POTŘEBY. Sotva to uměl napsat bez hrubek, ale vlastnil tenhle proklatě lukrativní kus země, a tak když ho pak prodal, pořádně si na něm namastil kapsu. Teď si užívá důchodu v jednom z těch nových domků, co se teď všude staví a pyšní se honosnými jmény, jako třeba Elysejská pole a tak podobně.“ Detektiv se pro sebe krátce zasmál. „To se mi docela líbí. Až půjdu do důchodu já, rozhodně se odstěhuju někam, kde se to bude jmenovat třeba Elysium. Anebo možná Valhala, to je pro policajta asi trefnější, co? Válečníci moderní doby. To bych ovšem musel zemřít se zbraní v ruce, samozřejmě.“

„Přesně tak,“ opáčil Cowart. Nedokázal se zbavit napětí. Zdálo se, že detektiv zaplnil celý prostor vozu a pro něj samotného nezbýval dostatek místa. Cowart měl neodbytný pocit, že se v jeho spolujezdci skrývá víc, než dokáže odhalit. „Takže se tu hodně změnilo?“

„Rozhlídněte se kolem. Spravené cesty, to znamená příliv peněz daňových poplatníků. Po maminách a tatících ani vidu. Teď je to tady sám obchodní řetězec. Když si chcete nechat promazat motor, ujme se vás profesionální servis. Když si chcete nechat spravit zuby, zamíříte k odborné asociaci. Potřebujete něco koupit? Za rohem stojí nákupní středisko. A co teprv tohle – rozehrávač fotbalového družstva místní školy pochází z rodiny učitele a je černý a nejlepší útočník na postranní čáře je synem mechanika a je bílý. Co na to říkáte?“

„V místech, kde žije Fergusonova babička, to na velké změny moc nevypadalo.“

„To máte pravdu. Starý Jih, lidi chudí jak kostelní myši. V létě smrtící vedra, v zimě kruté mrazy. Kamna na dřevo a venkovní potrubí, šramot bosých nohou po zaprášené podlaze. Ne všude se věci mění tak rychle, jak si představujeme, což jenom připomíná, kolik práce nás ještě čeká.“

„Benzinky jsou jedna věc,“ poznamenal Cowart, „ale co třeba způsoby myšlení, co postoje místních obyvatel?“

Brown se rozesmál. „Těm to trvá o něco dýl, pravda. Všichni skandují, když černý kluk dobře rozehraje a bílý přihrávku chytí a skóruje. Ale kdyby chtěli randit se sestrou toho druhého, veškeré povzbuzování by nejspíš rychle vzalo za své. O tom ale z praxe víte sám dost, ne?“

Cowart přikývl. Netušil, zda ho chtěl policista poznámkou popíchnout, urazit, nebo mu naopak složit poklonu. Projeli kolem rozlehlého pole s rozestavěnými řadovými domky. Sytě žlutý buldozer vyhrabával v nazelenalém porostu široký pruh rozryté půdy a zanechával v zemi načervenalou jizvu. Vůz na okamžik zaplnil skřípot těžké mašinérie. Nedaleko strojů překládali muži v ochranných přilbách a propocených košilích hromady stavebního dříví a škvárobetonových tvárnic. Cowart počkal, až se dostanou za staveniště, a pak se otázal: „Kdepak je dneska Wilcox?“

„Bruce? Ale, v noci došlo k pár smrtelným dopravním nehodám, tak jsem ho poslal jako oficiálního zástupce dohlížet na ohledávání mrtvol. Člověka to naučí respektu k bezpečnostním pásům a taky si uvědomí, že není nejlepší řídit nametený. Potažmo pochopí, k čemu dojde, když námezdní dělníci, zrovna jako ti, kolem kterých jsme právě projeli, dostanou zaplaceno už ve čtvrtek.“

„Copak zrovna on potřebuje takovou lekci?“

„Taková lekce se hodí každému. A jako policajt pak rychleji doroste do profese.“

„A co ta jeho výbušnost?“

„Tu se bude muset naučit ovládat. Bez ohledu na povahu je to ale vynikající pozorovatel a taky mu to pálí. Divil byste se, co dokáže s důkazy i s lidmi. Nestává se často, aby takhle vypěnil.“

„Měl se ovládat především při výslechu Fergusona.“

„Podle mě vám pořád nedochází, jak dalece nás smrt té holčičky zasáhla a rozrušila.“

„To je v daném případě zcela irelevantní a vy to dobře víte.“

„Naopak, právě o tohle tu jde. Vy to jen odmítáte připustit.“

Cowarta detektivova výtka ochromila. Odmlčel se, ale nenechal se odradit a po chvíli pokračoval: „Umíte si představit, co se stane, když napíšu, že Wilcox během výslechu Fergusona uhodil?“

„Vím, co si představujete vy.“

„Dostane šanci znovu se obhajovat před soudem.“

„Možná. Nejspíš ano.“

„Odpovídáte jako někdo, kdo nechce říct všechno, co ví.“

„Kdepak, pane Cowarte. Spíš jako někdo, kdo zná systém a ví, jak to chodí.“

„No, podle systému je vymlátit přiznání z obžalovaného nepřípustné.“

„A to jsme podle vás udělali? Já mám za to, že jsem vám sdělil, že během výslechu dal Wilcox Fergusonovi jednu dvě facky. Facky. Otevřenou dlaní. To se dá vyložit klidně jako způsob, kterým jsme chtěli udržet jeho pozornost. Vy si možná výslech brutálního vraha představujete jako čajový dýchánek, kde všechno probíhá podle předem stanovených, jasných pravidel. Pro boha svátého! A když už jsme u toho, jeho přiznání přišlo až skoro čtyřiadvacet hodin poté, takže mi vysvětlete, jak v tomto případě fungovala příčina a následek.“

„Podle Fergusona to probíhalo trochu jinak.“

„Nejspíš vám tvrdil, že jsme ho celou dobu surově mučili.“

„Přesně tak.“

„Nic k jídlu, nic k pití, žádný spánek. Nepřetržitý fyzický teror spojený s celkovou deprivací a strachem. Stará taktika. Zajímavé, že pořád tak úspěšně funguje; traduje se snad od doby kamenné. Tak tohle vám navykládal?“

„Zhruba. Chcete to popřít?“

Tanny Brown se pousmál a pokýval hlavou. „Samozřejmě. Takhle se to neodehrálo. Kdyby totiž ano, bylo by se nám podařilo dostat z toho zatraceného nemluvy mnohem lepší doznání, než máme v ruce. Zjistili bysme, čím se mu podařilo přemluvit Joanii, aby nastoupila do auta, a kam zahodil ty šaty a rohož a všechno ostatní, co nám zamlčel.“

Cowart chvilku přemítal. Policista měl pravdu.

I Brown okamžik přemýšlel a pak dodal: „Tak, tady to máte. Přesně co potřebujete pro svůj příběh, ne? Oficiální popření.“

„To je fakt.“

„Přesto ho však napíšete, od toho vás neodradím, vidte?“

„To ne.“

„No, ono je pro vás nejspíš mnohem pohodlnější věřit jemu.“

„To jsem neřekl.“

„Ne? A proč vám jeho verze událostí zní pravděpodobněji než ta moje?“

„Takhle se na to nedívám.“

„Houby nedíváte.“ Brown se natočil ke Cowartovi a zabodával se do něj pohledem. „Běžná novinářská výmluva, tenhle ostentativně objektivní přístup, kterým říkáte: ‚Já jen napíšu všechno, co vím, a čtenář ať se rozhodne sám, čemu věřit.“

Cowart zneklidněně přikývl.

Detektiv pokývnutí opětoval, narovnal se zpět po směru jízdy a zadíval se ven. Cowart zpomalil a pozorně sledoval okolí. Když projeli kolem křižovatky, již popsal Blair Sullivan, zamžoural před sebe ještě usilovněji a očima hledal hlouček smutečních stromů.

„Co hledáme?“ zajímal se Brown.

„Pár vrb a nedaleko nich ústí kanálu, který vede pod vozovkou.“

Detektiv se zamračil a po chvilce řekl: „To je dál po cestě. Zpomalte, ukážu vám kde.“

Pokynul rukou před sebe. Matthew Cowart spatřil skupinku stromů a u nich plácek, na němž zaparkoval.

„Tak fajn,“ ucedil detektiv, „našli jsme vrby. A dál?“

„To nevím jistě.“

„Pomohlo by, kdybyste byl trochu sdílnější, pane Cowarte…“

„Někde kolem propusti. Řekl mi, abych se rozhlédl pod propustí.“

„Kdo vám to řekl? A co tam máte najít?“

Novinář zavrtěl hlavou. „Na to je příliš brzy. Nejdřív to pořádně prozkoumáme.“

Detektiv si nesouhlasně odfrkl, přesto Cowarta následoval.

Novinář přešel ke kraji silnice a zahleděl se pod sebe na hranu břidlicově šedého, širokého narezavělého potrubí, jež vyčnívalo ze změti křovin, kamení a lišejníků. Kolem se válela neodmyslitelná hromada odpadků – plechovky od piva, plastové lahve, papírové obaly od všeho možného, staré kotníkové tenisky a odporně páchnoucí kyblík s nedojedenými pečenými kuřecími stehýnky. Po chvilce váhání sešplhal Cowart do provlhlého trnitého podrostu; neposedné větve křovin ho tahaly za šaty a pod nohama cítil mazlavé bláto. Policista jej bez rozpaků následoval. Nažehlený oblek si během pár vteřin nejen zašpinil, ale na několika místech dokonce natrhl, čemuž ovšem nevěnoval žádnou pozornost.

„Řekněte mi,“ vybídl jej Cowart, „vypadá tohle místo vždycky takhle, nebo…“

„Kdepak. Když hodně zaprší, celé se to tu zatopí. Spousta bláta a kalu, taková solidní bažina. Trvá den dva, než zase vyschne, a tak je to pořád dokola.“

Reportér si natáhl rukavice. „Podržte mi tu baterku,“ požádal Browna.

Opatrně klesl na kolena. Detektiv balancoval vedle něj a mířil světlem pod okraj propusti, zatímco Cowart začal odhrnovat nános špíny a kamínků.

„Tušíte vůbec, co děláte, pane Cowarte?“

Novinář neodpověděl, jen se dál probíral marastem a odhazoval ho za záda.

„Možná kdybyste mi ráčil sdělit…“

V tu chvíli zahlédl Cowart v kuželu světla nadějný záblesk a začal hrabat ještě usilovněji. Detektiv postřehl, že novinář na něco narazil, a zamžoural pod okraj propusti. Cowart shrnul vrstvu provlhlého listí a bláta a spatřil ušpiněnou rukojeť. Chňapl po ní a vší silou zatáhl. Chvíli trvalo, než věc uvolnil, jako by se jí země nechtěla vzdát bez boje. Když ji konečně vytáhl, prudce se postavil, obrátil se k detektivovi a napřáhl ruku.

Naplnil jej opojný, samolibý pocit uspokojení. „Jeden nůž, zde,“ pravil pozvolna.

Detektiv beze slova zíral na předmět v mužově dlani.

„Vražedná zbraň, předpokládám.“

Deseticentimetrová čepel stejně jako rukojeť nože byla potažená ztvrdlou vrstvou rzi a špíny a lety zašlá do černa, až se Cowart obával, aby se mu nůž nerozpadl v dlani na prach.

Tanny Brown vrhl na reportéra ostrý pohled, z kapsy vytáhl čistý hadřík, chytil nůž za špičku ostří a opatrně jej zabalil. „Tohle si vezmu k sobě,“ ucedil a uložil předmět do kapsy saka. „Bohužel z něj moc nezbylo,“ posteskl si. „Dáme to do laborky, ale moc bych od toho nečekal.“ Zadíval se na propust a pak obrátil oči k nebi. „Odstupte,“ vybídl Cowarta tiše, „a ničeho už se nedotýkejte. Může se tu nacházet ještě další cenný materiál a já bych nerad, aby se znehodnotil.“ Měřil si Cowarta přísným pohledem. „Jestli se tohle místo vztahuje k nějakému trestnému činu, chci je mít pořádně zabezpečené.“

„Dobře víte, k jakému činu se vztahuje,“ odvětil Cowart.

Brown poodstoupil a potřásl hlavou. „Vy jste ale zatracenej parchant,“ hlesl, bryskně se otočil a drápal se po svahu zpět k reportérovu vozu. Chvíli stál nehnuté na silnici, ruce zaťaté v pěst, svaly v obličeji křečovitě napjaté. Pak se znenadání rozmáchl nohou a vší silou kopl do otevřených dveří spolujezdce. Kovová rána ostře proťala poklidné, slunečné dopoledne a její ozvěna se pozvolna vytrácela v nehybném horkém vzduchu jako dozvuk vzdáleného výstřelu.

Cowart seděl osamocen v detektivově kanceláři a čekal. Oknem pozoroval, jak se na město snáší noc. Nečekaný příval tmy jako by se vyvalil ze všech temných koutů a zpoza stinných stromů a chystal se zahalit celou zemi. Takhle rychle se stmívalo jenom v zimě a denní světlo nemělo šanci udržet se do pozdních hodin jako v letním období.

Reportér strávil celý den v napětí. Sledoval tým forenzních techniků, jak pročesává každou píd propusti a okolí a hledá další důkazy. Díval se, jak do sáčků na důkazní materiál vkládají všemožný odpad, kousky hlíny a jiné, nerozeznatelné vzorky a pozorně je označují popisky. Věděl, že nic nenajdou, přesto trpělivě čekal, až svou práci dokončí.

Když se s Tannym Brownem vrátili pozdě odpoledne na ústředí, detektiv mu pokynul, aby počkal na výsledky laboratorních testů. To byla na delší dobu jejich poslední výměna slov.

Cowart zkoumal pohledem fotografii, jež visela na stěně kanceláře – detektiv se svou manželkou a dvěma dcerami před bíle omítnutým kostelem. Mladší z dívek měla zapletené copy a na zubech se jí blyštila rovnátka; zářilo z ní bezstarostné dětství, které dokázalo přebít a oživit i strohou jednoduchost nedělních šatů. Dospívající dcera měla zářivou, hladkou pleť a pod naškrobenou blůzkou se jí začínaly rýsovat plné ženské tvary. Rodičovský pár se usmíval do aparátu a snažil se působit co nejspokojenějším dojmem.

Cowarta bodlo u srdce. Po rozvodu se zbavil všech rodinných snímků, a teď si nedokázal vybavit jediný rozumný důvod, proč tak učinil.

Očima přejížděl po dalších artefaktech na stěně. Vedle fotografie visela řada vítězných plaket z každoročních oblastních mistrovství ve střelbě z revolveru a za nimi zarámované ocenění za odvahu při blíže neurčené události udělené starostou a městskou radou.

V dalším rámečku se skvěla Bronzová hvězda s věnováním a na posledním snímku si Cowart mohl prohlédnout mladšího, mnohem štíhlejšího Tannyho Browna ve vojenském stejnokroji na misi v jihovýchodní Asii.

Když se dveře kanceláře otevřely, Cowart se s leknutím otočil. Detektiv měl ve tváři neproniknutelný, zcela nečitelný výraz.

„Za co jste dostal tu medaili?“ zajímal se reportér.

„Co prosím?“

Cowart pokynul bradou ke stěně.

„A jo, tohle. Působil jsem v naší četě jako zdravotník. Napadli nás ze zálohy a čtyři chlapi zůstali viset v rýžovém poli. Vrátil jsem se pro ně a jednoho po druhém dotáhl k jednotce. Nešlo o nic světoborného, akorát byl s náma ten den náhodou i reportér z Washington Post a našemu veliteli došlo, že šlápl do úctyhodného lejna, když nás vtáhl do takové pasti, takže se rozhodl s tím něco udělat a nenapadalo ho nic lepšího, než navrhnout mě na medaili. Podařilo se mu toho pisálka, který se musel čtyři hodiny plazit bažinami plnými pijavic a vyhýbat se kulkám, přesvědčit, aby nenapsal tak špatný článek, jak měl původně v úmyslu. Vy jste taky narukoval?“

„Ne,“ odvětil Cowart. „Dostal jsem třistadvacítku, a tu nikdy nevytáhli.“

Detektiv pokýval hlavou a znaveně se svalil do křesla za stolem.

„Nic nemáme,“ oznámil.

„Ani otisky prstů? Krev? Nic?“

„Zatím ne. Pošleme to FBI a uvidíme, co zmůžou. Mají lepší nářadíčko.“

„Přesto – vy jste vážně nepřišli vůbec na nic?“

„Podle soudního lékaře odpovídá velikost čepele bodným ranám na těle Joanie Shriverové – nejhlubší rána je stejně hluboká jako délka nože. To je víc než nic.“

Cowart vytáhl notes a začal si zapisovat. „Dokážete vysledovat původ zbraně?“

„Je to ten nejlevnější nůž, co se dá sehnat v každém obchodě se sportovníma potřebama. Zkusíme to, ale nemáme ani sériové číslo, ani značku výrobce.“ Detektiv se zarazil a ostře se na Cowarta zadíval. „Stejně, k čemu by to bylo?“

„Prosím?“

„Slyšel jste dobře. Nastal čas přestat si hrát na kočku a na myš. Kdo vám řekl o tom noži? Je to ten, kterým byla ubodaná Joanie Shriverová? Tak mluvte.“

Cowart mlčky otálel.

„To mám jako čekat, až si to ráčíte otisknout v novinách? Nebo co?“ Do policistova unaveného hlasu se vkrádala notná dávka netrpělivosti.

„Povím vám tolik – od Roberta Earla Fergusona jsem se o tom noži nedozvěděl.“

„Čímž mi jinými slovy chcete naznačit, že o zbrani, kterou mohla být Joanie Shriverová ubodaná, vám pověděl někdo jiný?“

„Přesně tak.“

„Hodláte mi laskavě sdělit kdo?“

Matthew Cowart vzhlédl od poznámek. „Povězte mi, nadporučíku, když vám řeknu, kdo mi poradil, kde hledat vražednou zbraň, dočká se ten případ nového vyšetřování? Půjdete za státním zástupcem nebo za soudcem, když bude třeba, a požádáte ho, aby tento případ znovu otevřel?“

Detektiv se zachmuřil. „Nic takového vám neslíbím, dokud nebudu vědět víc. No tak, Cowarte, jen do toho. Povídejte.“

Cowart zavrtěl hlavou. „Nejsem si jistý, zda vám mohu důvěřovat. Toť vše.“

Detektiv se měl co držet, aby nevybuchl. „Myslel jsem, že alespoň jednu věc jste už stačil pochopit.“ pravil téměř neslyšně.

„A jakou?“

„Že dokud za to ten chlap nezaplatí, případ vraždy Joanie Shriverové nebude nikdy uzavřen.“

„Ale o to právě jde, ne? Kdo má zaplatit?“

„My všichni platíme. Do jednoho. Každou vteřinu dne.“ Detektiv prudce udeřil pěstí do stolu. Rána se místnůstkou rozléhala v několika ozvěnách. „Jestli máte co říct, vybalte to! Hned!“

Matthew Cowart se na okamžik hluboce zamyslel nad tím, jaká fakta vlastně zná a o čem naopak vůbec nic neví. Nakonec s povzdechem utrousil: „O tom noži mi pověděl Blair Sullivan.“

Jméno zločince se setkalo s očekávaným účinkem. Detektivův překvapený výraz v rychlém sledu vystřídal šok, asi jako když pálkař v očekávání rychlého nadhozu zmateně sleduje, jak míček rychlostí blesku rotuje těsně kolem něj a končí v chytačově rukavici.

„Sullivan? Co ten s tím má společného?“

„To byste měl vědět vy. Proháněl se Pachoulou v květnu 1987 a cestou stačil pozabíjet pěknou řádku lidí.“

„To vím, ale…“

„A věděl, kde najdu ten nůž.“

Brown na něj zůstal beze slova civět a v místnosti se na pár vteřin rozhostilo hrobové ticho. „Řekl vám Sullivan, že Joanii Shriverovou zabil on?“

„To ne.“

„Řekl tedy, že Ferguson to neudělal?“

„Ne tak docela, ale…“

„Sdělil vám vůbec něco, co by odporovalo závěrům soudního přelíčení?“

„Pověděl mi o tom noži.“

„Pověděl vám o noži. Netušíme, jestli má s naším případem něco společného, a dokud nebudeme znát výsledky forenzní analýzy, můžeme na něj pohlížet jako na obyčejný kus zrezivělého železa. No tak, Cowarte, víte sám, že Sullivan má v hlavě o kolečko víc.

Poskytl vám vůbec něco, co by se dalo alespoň vzdáleně nazvat důkazem?“

Brown přimhouřil oči na škvírku. Cowart věděl, že rychle zpracovává nově nabyté informace, bere v úvahu všechny okolnosti a zbavuje se v mysli nepotřebných detailů. Je toho na něj příliš, blesklo mu hlavou. Nepřipustí si šlápnutí vedle. Má svého vraha za mřížemi a to mu stačí.

„Nic.“

„Pak nemáte v ruce nic, co by mohlo znovu otevřít případ, který vyústil v uznání viny.“

„Ne? No dobře. V tom případě se připravte na zajímavé čtení v novinách a pak se uvidí, jestli to stačí, nebo ne.“

Policista na reportéra nasupeně zazíral a nakonec namířil ukazovákem ke dveřím. „Odejděte, pane Cowarte, zmizte mi z očí. Nasedněte do svého vypůjčeného vozu, jedte do motelu, spakujte se a nechte se odvézt na letiště. Vraťte se domů a sem už se nevracejte. Rozumíte mi?“

Cowartovi projela tělem vlna potlačovaného vzteku, když se dopáleně ohradil: „Vyhrožujete mi?“

Detektiv zavrtěl hlavou. „Kdepak. Jen vám dobře radím.“

„Z čehož plyne?“

„Poslechněte mě.“

Matthew Cowart vstal ze židle a dlouze se na detektiva zadíval. Jejich pohledy se setkaly ve virtuálním souboji, až po chvíli policista sklopil zrak a obrátil se k novináři zády. Cowart se otočil na patě a vyrazil ze dveří, které se za ním s prásknutím zabouchly. Energicky kráčel chodbou policejního prezidia zalitou ostrým světlem zářivek; policisté v uniformách i jiní vyšetřovatelé mu ustupovali z cesty, jako by před sebou sunul tlakovou vlnu. Cítil, jak se mu do zad zavrtávají jejich pohledy, a byl si dobře vědom utichajících rozhovorů, namísto kterých zaslechl několikrát své jméno a pár nelichotivých poznámek. Neohlížel se ani nezpomalil. Zcela sám nastoupil do výtahu a sjel do vestibulu. Vyšel z širokých skleněných dveří na ulici, a teprve tam se otočil k oknu detektivovy kanceláře. Na okamžik spatřil Tannyho Browna, jenž jej provázel pohledem. Znovu svedli onen neslyšný souboj. Matthew Cowart pomalu, téměř neznatelným pohybem otočil hlavou z jedné strany na druhou.

Jeho sok se prudce obrátil od okna a zmizel z dohledu.

Cowart zůstal chvíli nehnuté stát a nechával se zahalit houstnoucí tmou, než se dlouhými kroky vydal svým směrem. Zprvu rozvážná chůze nabývala na tempu; s rychlejším pohybem jako by dokázal lépe uvažovat, a tak jako on procházel sám ulicemi, myslí se mu valil osamocený proud slov a nápadů, které zazní v jeho reportáži.

7/

SLOVA

Doma jej však přepadla dlouho překonávaná únava. Živí z Cowartových zápisníku ustoupili v jeho mysli dávno zesnulým.

Nekonečnou čerň jasná oblohy nad popůlnočním Miami prozařovaly spršky zářících hvězd. Reportér pocítil neodbytnou touhu podělit se s někým o svůj téměř dokonaný úspěch, ale s bolestí si uvědomil, že nemá, komu by zavolal. Všechny blízké už ztratil; někteří se odcizili s věkem, jiné vzal rozvod a příliš mnoho z nich zavolala smrt. Ze všeho nejvíc mu chyběli rodiče, o něž přišel už před lety.

Matka zemřela, když byl ještě mladý. Nesmělá, tichá žena bývala šlachovité postavy, a když jej objímala, cítil snad každou kost v jejím těle. Poněkud ostré rysy kompenzovala velejemným, téměř hřejivým hlasem, jehož hojně využívala při vyprávění různých příběhů. Jako oběť doby, která ji přiměla naskočit na kolotoč povinností ženy v domácnosti, ze kterého téměř nebylo možné vystoupit, vychovávala Matthewa a jeho sourozence v nekonečném rituálu praní plín, přesnídávek a prořezávaných zoubků, k nimž se později přidala odřená kolena i imaginární bolístky, domácí úkoly, tréninky v košíkové a čas od času také nevyhnutelná hoře, která s sebou přinášelo období dospívání.

Zemřela nečekaně a rychle na prahu stáří na neoperovatelnou rakovinu tlustého střeva. Pět týdnů. Tak krátce trvala magická cesta zdánlivě zdravého člověka do náruče smrti. Každým dnem její pleť víc a víc žloutla, zatímco hlas i krok slábl. Otec ji ke smrti doprovodil, což všechny překvapilo. S přibývajícím věkem se Cowart dovídal o jeho bouřlivých záletech, jež nikdy neměly dlouhého trvání – a jež otec jen mizerně utajoval. Z nynějšího pohledu se Cowartovi zdály mnohem méně závažné než jeho vlastní poměr s novinami, který jej okrádal o čas a vysával z něj energii, která mu poté chyběla během chvil, jež trávil s rodinou. Po matčině pohřbu se otec ponořil na dlouhých šest měsíců do práce, a o to víc pak jeho děti udivilo, když na závěr této nekonečné lopoty oznámil, že se rozhodl předčasně odejít do důchodu.

Nespočetněkrát o tom hovořili po telefonu, rozebírali důvody jeho počínání, přemítali, co si počne tak náhle osamělý v pojednou příliš velkém, příliš prázdném domě, v němž se každý krok rozléhal ozvěnou, a obklopen mladými rodinami, kterým bude připadat zvláštní a které jeho přítomnost bude možná trochu znepokojovat. Matthew Cowart byl nejmladší z půltuctu sourozenců – mezi nimiž se kromě něj našli dva učitelé, lékař, právník a svobodný umělec –, kteří se rozutekli do všech koutů země. Nikdo z nich nemohl být otci dostatečně nablízku, aby mu pomohl vyrovnat se s nečekanými zvraty, které s sebou přinášelo stáří. Nikdo z nich nepoznal, co se při pohledu zpět jevilo tak zřejmé. V den výročí svatby se zastřelil.

Mělo mě to napadnout, proletělo Cowartovi hlavou. Měl jsem poznat, k čemu se schyluje. Dvě noci před osudným dnem mu otec telefonoval. Mluvili spolu o novinařině a o zpravodajských článcích, jako by se báli pouštět se do závažnějších témat. Během neosobního rozhovoru otec pronesl: „Pamatuj si, že nikdo nestojí o fakta. Lidi zajímá pravda.“ Takové věci neříkal synovi často, a když se jej Cowart pokoušel přimět, aby myšlenku rozvedl, zachroptěl otec něco na rozloučenou a kvapně zavěsil.

Policisté ho našli v křesle za psacím stolem s revolverem v ruce a dírou po kulce uprostřed čela, snímek nedávno zesnulé manželky na kolenou. Když Cowart posléze s detektivy hovořil, přinutil je popsat místo činu do nejmenších detailů a vryl si je do paměti, téměř jako by sbíral informace pro další reportáž. Věcné podrobnosti zbavily otcovu smrt veškerého dramatu. V okamžiku, kdy muž vystřelil, měl na sobě obnošené červené trepky, modrý vycházkový oblek a květovanou kravatu, kterou mu kdysi koupila manželka ke Dni otců. Na stole ležel aktuální výtisk novin plný červených poznámek a vedle nich sklenice dietní sody a talíř s nedojedeným sýrovým sendvičem. Neopomenul vypsat šek paní na úklid a připnul ho k zelenému stínítku starožitné stolní lampy. Po zemi se válely pomačkané papíry s rozepsanými – a nedokončenými – vzkazy dětem.

Z nebe zářily hvězdy.

Jsem nejmladší, přemítal Cowart v duchu, a jako jediný jsem se vydal v jeho šlépějích. Myslel jsem, že nás to sblíží. Nebo že budu tuhle profesi zvládat ještě lépe než on a že na mě bude hrdý. Nebo že bude žárlit.

Namísto toho se otec stáhl ještě víc do sebe.

Vybavil si v mysli matčin úsměv. Často na ni vzpomínal při pohledu na svou dceru. A to jsem nechal svou bývalou, aby mi ji vzala, jen tak, skoro bez řečí. Při tom pomyšlení jej naplnilo ponuré prázdno, které v mžiku zaplnily hrůzné obrazy z hororových snímků malé Joanie Shriverové pořízených na místě činu.

Novinář sklopil hlavu a zadíval se do ulice. Před sebou viděl hlavní tepnu města ozářenou pouličními lampami a kužely reflektorů svištících aut. Někde v dálce se rozječela siréna. Odvrátil se a zamířil ke vchodu do svého činžovního domu. Vyjel výtahem nahoru, prošel chodbou a otevřel dveře svého bytu. Přivítal jej typický staromládenecký nepořádek, knihy nacpané do polic, pár zarámovaných plakátů na stěnách, psací stůl, na němž ležely poházené papíry a časopisy a vystřižené články. Rozhlédl se kolem sebe a hledal něco, co by mu připomínalo, že je na tomto místě doma. Pak za sebou s povzdechem zamkl a jal se vybalovat cestovní kabelu a chystat se do postele.

Následující týden strávil Cowart na telefonu a dokresloval pozadí příběhu. Absolvoval úsečné hovory s žalobci, kteří Fergusona uznali vinným a nebyli ochotní diskutovat o případu s novináři. Rozhovory s lidmi, kteří pracovali na případech Blaira Sullivana, trvaly o něco déle. Detektiv z Pensacoly potvrdil Sullivanovu přítomnost v okresu Escambia v době vraždy Joanie Shriverové – našla se účtenka z čerpací stanice nedaleko Pachouly ze dne, jenž předcházel dni činu. Miamští žalobci dokonce Cowartovi ukázali nůž, který Sullivan držel v ruce, ještě když ho zatýkali – běžný levný nástroj s deseticentimetrovou čepelí. Nikoliv totožný, ale hodně podobný tomu, jejž našel Cowart pod propustí.

Držel ho v dlani a hlavou mu běželo – všechno dokonale sedí.

I další díly skládačky do sebe zapadaly.

Dlouze mluvil s příslušnými úředníky z univerzity Rutgers, kteří mu poskytli výpis Fergusonových studijních výsledků. Jevil se jako vytrvalý a houževnatý student, jehož jediným cílem bylo úspěšně dokončit vybrané předměty – což se mu, byť s průměrným prospěchem, dařilo – a nejevil zájem téměř o nic jiného. Správce kolejí si ho vybavoval jako tichého, trochu nevlídného mladíka, jenž se neúčastnil žádných večírků a nechodil do společnosti. Samotář, který se držel stranou od ostatních a krátce po prvním ročníku se odstěhoval na privát, popisoval jej muž.

Cowart si popovídal také s Fergusonovým poradcem ze střední školy, jenž se o svém svěřenci vyjadřoval v podobném smyslu jako jeho vysokoškolský protějšek – s tím rozdílem, že Fergusonovo hodnocení bývalo v Newarku mnohem lepší. Ani on si však nebyl schopen vzpomenout na jediného Fergusonova blízkého přítele.

Reportér začínal na Fergusona pohlížet jako na muže, jenž proplouvá životem na hraně, nejistý sám sebou, nejistý tím, kým je či kam směřuje. Muže, jenž čeká na moment, kdy jej život sám strhne jiným směrem – což se mu vyplnilo v té nejhorší možné míře. Cowart jej neviděl ani tak jako nevinného, jako spíš oběť své vlastní pasivity. Člověk, který přímo vybízí k tomu, aby jej někdo zneužil. Už také lépe chápal, co se v Pachoule odehrávalo, a ještě víc si uvědomoval propastný rozdíl mezi dvěma muži černé pleti, kteří stáli v jádru jeho příběhu – jeden se nerad trmácel na zadním sedadle autobusu, zatímco druhý dobrovolně vběhl mezi kulky, aby pomohl svým spolubojovníkům v poli. Jeden se nechal unášet studiem na vysoké, druhý nastoupil jako policista. Konfrontován se silou Brownovy osobnosti neměl Ferguson šanci na úspěch.

Fotograf, jehož deník Journal vyslal na sever Floridy, se vrátil na konci týdne a rozložil před Cowarta pořízené snímky. Byl mezi nimi záběr Fergusona, jenž civěl do objektivu zpoza mříží své cely, i na propust kanálu a další místa v Pachoule – dům Shriverových či základní školu. Nechyběla ani fotografie Joanie Shriverové, jež visela na chodbě vedle ředitelny. A kupodivu se objevil i snímek Tannyho Browna a Bruce Wilcoxe, jak vycházejí z budovy oddělení vražd okresu Escambia.

„Jak se ti tohle povedlo?“ otázal se Cowart překvapeně.

„Celej den jsem se poflakoval kolem a čekal, až se objeví. Nedá se říct, že by byli zrovna nadšení.“

Cowart pokyvoval hlavou evidentně rád, že se téhle akce neúčastnil. „A co Sully?“

„Ten se fotit nenechal,“ odvětil fotograf, „ale mám jeden povedený snímek z přelíčení. Tady,“ podával jej Cowartovi.

Blaira Sullivana zachycovala fotografie ve chvíli, kdy kráčel chodbičkou soudní síně, nohy i ruce spoutané okovy, z každé strany podpírán tělnatým detektivem. Šklebil se do objektivu napůl v úsměvu, napůl výhrúžně.

„Jednu věc ale stejně nechápu,“ prohodil fotograf.

„A to?“

„No, kdyby proti tobě šel na ulici někdo takovej, zmizel bys co nejrychleji na druhou stranu. Určitě by ses nehrnul k němu do auta. Ale Ferguson, do prčic, ten i když na tebe hledí nasupeně, furt nevypadá tak strašně. No prostě, docela si umím představit, že by mě dokázal přemluvit, abych si k němu přisedl.“

„To nikdy nevíš,“ namítal Cowart a sáhl po Sullivanově fotografii. „Tenhle chlápek je psychopatický zabiják, ten by tě dokázal ukecat k čemukoliv. Nejde jen o tu holčičku, vzpomeň na ty ostatní oběti. Co ten pár důchodců, kterým pomohl vyměnit pneumatiku? Ti mu nejspíš těsně před tím, než je zabil, ještě děkovali. Anebo ta servírka. Šla s ním naprosto dobrovolně a těšila se, že si užije bezvadnou noc a dobře se pobaví. Netušila, že se vrhá do náruče zabijáka. A ten kluk z večerky – tlačítko poplašného zařízení měl hned u pokladny, ale nezmáčkl ho.“

„Podle mě to nestihl.“

Cowart pokrčil rameny.

„Každopádně,“ uzavřel fotograf, „já bych k němu do auta nevlez.“

„A dobře bys udělal. Skončil bys totiž pod drnem.“

Zabral si svůj starý pracovní stůl v zadním rohu redakce. Rozložil kolem sebe papírky plné poznámek a zazíral na monitor. Při pohledu na prázdnou obrazovku jej přepadl lehký záchvěv nervozity; od chvíle, kdy napsal poslední článek, uběhla dlouhá doba a obával se, zda jej neopustila schopnost přenášet myšlenky na papír. Vzrušení z nové reportáže však rozehnalo všechny pochybnosti. Než se nadál, sypal ze sebe popisy mužů v celách, způsobu vyjadřování i toho, jak působí na ostatní. Načrtnul atmosféru Pachouly, jak ji sám poznal, a nastínil charakteristické rysy detektivů, kteří se ve Fergusonově případu angažovali – mohutnou sílu a rozvážnost jednoho a neovladatelnou výbušnost druhého. Nemyslel na nic jiného než na slova, jež mu s lehkostí tančila pod rukama.

Trvalo tři dny, než sepsal hrubou verzi článku, a dva dny dopilovával detaily – brousil styl a pracoval na krátkých článcích odkazujících na hlavní text. Další dva dny zabrala korektura reportáže řádek po řádku s redaktorem místních zpráv a den práce s právními zástupci novin, tedy únavná analýza každého slovíčka. Skláněl se nad plánovací deskou, na níž ležela vysázená přední stránka nedělního vydání deníku. Hlavní titulek hlásal PŘÍPAD PLNÝ OTAZNÍKŮ. Líbil se mu. A podtitulek zněl: DVA MUŽI, JEDEN ZLOČIN A VRAŽDA, NA KTEROU NELZE ZAPOMENOUT.

I s ním byl spokojen.

V noci se beze spánku převaloval na posteli a hlavou mu běželo

– a je to, napsal jsem to. Opravdu jsem to zvládl.

V sobotu před nedělním vydáním zkoušel volat Tannymu Brownovi. Detektiv však nebyl v kanceláři a jeho kolegové z oddělení vražd odmítali Cowartovi sdělit jeho soukromé číslo, které nebylo uvedeno ani v telefonním seznamu. Poprosil tedy sekretářku, aby se s detektivem spojila a požádala jej, ať mu zavolá zpátky. Zhruba o hodinu později tak Brown skutečně učinil.

„Pan Cowart? U telefonu Tanny Brown. Domníval jsem se, že už jsme spolu skončili.“

„Chtěl jsem vám jen poskytnout prostor vyjádřit se k tomu, co otiskneme v novinách.“

„Stejně jako nám ho poskytl ten váš zpropadený fotograf?“

„Za toho se omlouvám.“

„Vyloženě nás přepadl.“

„Je mi líto.“

Brown se odmlčel. „Řekněte mi aspoň, že z toho nevycházíme tak zle. I my máme svou hrdost, víte.“

Cowart nedokázal odhadnout, jestli si z něj detektiv utahuje, nebo ne.

„Nevyznívá to tak zle.“ potvrdil. „Vypadá to jako příběh z detektivního seriálu.“

„To je za daných okolností dostačující. Tak co ještě potřebujete?“

„Chcete se nějak vyjádřit k reportáži, kterou zítra otiskneme?“

„Zítra? Zatraceně, to abych si ráno přivstal a utíkal ke stánku, co? Bude to velké?“

„Ano.“

„Titulní stránka, vidte, Cowarte? To se z vás určitě stane hvězda.“

„To bych netvrdil.“

Detektiv si posměšně odfrkl. „Tohle je Fergusonova velká chvíle, že ano? Myslíte si, že ten váš článek splní svůj účel? Že ho dostanete z cely smrti?“

„To netuším. Je to prostě hodně zajímavý příběh.“

„Na to bych vzal jed.“

„Chtěl jsem vám jen dát možnost se k němu vyjádřit.“

„Takže teď už mi sdělíte, o čem vlastně je?“

„Ano. Teď už ho máme černý na bílém.“

Tanny Brown se znovu odmlčel. „Předpokládám, že tu pasáž o výprasku a podobných nesmyslech jste nevynechal. Ani to o té pistoli. Mám pravdu?“

„Uvedl jsem, co tvrdí Ferguson, a stejně tak, co jste mi řekl vy sám.“

„Akorát moje slova nevyzní tak nahlas, že?“

„Obě tvrzení jsou podána stejně objektivně.“

Brown se rozesmál. „Na to si taky vsadím,“ utrousil.

„Chcete to tedy nějak komentovat?“

„A, tohle slovo se mi zamlouvá – ‚komentovat‘. Za to se dá hodně schovat, vidte? Je to takový hezký, bezpečný výraz. Chcete tedy, abych to nějak komentoval?“ Brownovi se do hlasu vkrádala ostrá ironie.

„Ano, chtěl jsem vám dát tu možnost.“

„Chápu. Možnost vykopat si ještě hlubší hrob,“ poznamenal detektiv jízlivě, „a zahrabat se ještě hloub do sraček, než v jakých už se topím, jen proto, že jsem vám nekecal voloviny. No jasně.“

Nadechl se. „Mohl jsem celou tuhle věc pořádně zdržovat, ale nechal jsem si tu příležitost ujít. To jste tam taky napsal?“ pokračoval.

„Samozřejmě.“

Tanny Brown se hořce zasmál. „Víte, je mi jasné, co si myslíte, že po tomhle tom nastane. Ale něco vám povím – mýlíte se. Jste zatraceně vedle.“

„To je vaše vyjádření?“

„Nic nikdy nedopadne tak, jak si člověk představuje. Události se nevyvíjí ani tak hladce, ani tak jednoduše, jak si myslíte. Pokaždé nastanou potíže a vždycky se vynoří nové otázky a nové pochybnosti.“

„Tohle je tedy vaše vyjádření?“

„Jste zatraceně vedle, Cowarte, prostě se šeredně mýlíte.“

„Fajn. Je-li tohle váš komentář, proč ne.“

„Ne, jenom bych rád, abyste to konečně pochopil.“ Detektiv se sarkasticky ušklíbl. „Pořád stejně tvrdohlavý, viďte, Cowarte? Ani mi nemusíte odpovídat, zvládnu to sám.“ Následující vteřiny nic neříkal.

Cowart naslouchal hlubokému, rozčilenému dechu na druhé straně linky. Když Tanny Brown konečně znovu promluvil, zarachotila jeho slova ve sluchátku jako vzdálená bouře. „No dobře, tady máte komentář – do prdele s váma.“

A zavěsil.

8/

DALŠÍ DOPIS Z CELY SMRTI

Až do slyšení s Fergusonem ani nemluvil, ani jej neviděl. Totéž platilo o detektivech, kteří po vydání článku odmítali reagovat na jeho telefonáty. Informace o dalším vývoji ve Fergusonově případu zjišťoval Cowart jak od státních zástupců okresu Escambia, kteří jen horko těžko dávali dohromady budoucí strategii a nebyli příliš sdílní, tak od Fergusonových obhájců, kteří naopak překypovali elánem a téměř denně jej telefonicky informovali o podnikaných krocích, které sestávaly zejména z bombardování příslušného soudce návrhy na obnovení řízení v případu vraždy Joanie Shriverové.

Jakmile se jeho reportáž dostala na veřejnost, smetla Cowarta vlna událostí, jež vyvolala uváděná tvrzení o možných chybných závěrech v případu Roberta Earla Fergusona. Připadal si jako osamělý chodec zmítaný uprostřed ulice poryvy větru a deště. Média se na případ vrhla s lačností hladové zvěře a nenasytně zpovídala lidi a zkoumala místa a události, které tvořily pozadí Cowartova článku. Reportéři znovu pokládali tytéž otázky, znovu podávali výčet událostí a znovu převypravovali jeho příběh bezpočtem způsobů, které se přesto ve svých závěrech v zásadě shodovaly. Na všechny zúčastněné působila reportáž v několika ohledech fascinujícím dojmem – pochybně vynucené přiznání, zneklidněné městečko, které se stále nedokázalo smířit se smrtí malé dívky, drsní detektivové a nakonec ona strašlivá ironie osudu, která zapříčiňuje, že se jeden odsouzený zabiják možná bude moci dívat na to, jak někoho odvádějí na elektrické křeslo jenom proto, že on nepromluvil. Což přesně charakterizovalo přístup Blaira Sullivana; tvrdošíjně odmítal veškeré žádosti o rozhovor jak ze strany právníků a detektivů, tak novinářů a televizních reportérů. Neuspěl dokonce ani štáb oblíbeného investigativního týdeníku stanice CBS 60 minut.

Jediný, s kým mluvil a komu asi deset dní poté, co se reportáž objevila v novinách, dokonce zavolal, byl Matthew Cowart.

Sullivan telefonoval na účet volaného. Cowart seděl u stolu v redakci a četl přepis svého článku ve vydání New York Times (OTAZNÍKY V PŘÍPADU FLORIDSKÉ VRAŽDY), když se neodbytně rozdrnčel telefon. Ve sluchátku se ozval úsečný hlas spojovatelky, jež se ho tázala, zda přijme meziměstský hovor od pana Sullivana ze Starke na Floridě. Chvilkový zmatek v Cowartově mysli vystřídal překvapený úžas. Novinář se nahrbil nad pracovní deskou a čekal na spojení. Na opačné straně drátu se ozval povědomý nosový hlas seržanta Rogerse z vězeňské ostrahy.

„To je Cowart? Jste tam, chlape?“

„U telefonu. Zdravím vás, seržante.“

„Vedou mi sem Sullyho, rád by s váma mluvil.“

„A jak se tam nahoře máte?“

Seržant se rozesmál. „Sákra, měl jsem si tehdy rozmyslet líp, jestli vás sem pustit, nebo ne. Od chvíle, co jste publikoval ty svoje články, to tu bzučí jak ve včelíně. Najednou si každý odsouzenec vzpomněl, že chce soukromého reportéra, a tak tu všichni obvolávají celé Státy. Novináři se sem hrnou ze všech koutu země a žadoní o interview, prohlídku komplexu a podobné serepetičky.“ Virtuálním prostorem se nesl seržantův smích. „Je to skoro větší vzrůšo, než když vypnul hlavní i záložní generátor a všichni vězni si mysleli, že zasáhla ruka osudu a otevřela jim dveře ke svobodě.“

„Je mi líto, jestli jsem vám způsobil potíže.

„Ale co, mně to nevadí. Sice to tu pak bude o něco těžší, až se věci uklidní, a k tomu dřív nebo později stejně dojde, ale aspoň jsme se na chvíli vymanili z naší jednotvárné nudy.“

„Jak se vede Fergusonovi?“

„Bobbymu Earlovi? Ten rozdává interview o sto šest, zasloužil by si vlastní talk show ve večerních hodinách.“

Cowart se pousmál. „A co Sully? Jak se má?“

Po chvilce mlčení seržant tiše odpověděl: „S nikým nechce mluvit, k ničemu se nevyjadřuje. Nejde jenom o reportéry nebo o cvokaře, tak pětkrát šestkrát za ním byl i Bobbyho obhájce a zastavili se tu i ti dva detektivové z Pachouly. Sully se jim jen vysmál, plivnul jim do obličeje. Předvolání, výhrůžky, sliby, co vás jenom napadne, to zkusili, ale nikam to nevede. Nepromluví a nepromluví, zvlášť o té pachoulské holčičce ne. Pořád si pro sebe jenom mumlá nějaké chvalozpěvy, píše ještě víc dopisů a ještě poctivěji studuje Bibli. Taky se mě vyptává, jak se celá událost vyvíjí, takže se ho snažím o všem informovat, dáváme mu noviny a časopisy a tak. Každý večer sleduje televizi, aby zjistil, jakýma dalšíma nadávkama vás ti dva detektivové počastují. Ale nakonec to všechno jen se smíchem přejde.“

„Co si o tom myslíte?“

„Podle mě se dobře baví. Má svůj zvláštní smysl pro humor.“

„To zní dost děsivě.“

„Vždyť jsem vám o něm vyprávěl.“

„A proč chce tedy mluvit se mnou?“

„Netuším. Prostě dneska ráno vstal a požádal mě, jestli bych ho s váma nespojil.“

„Tak mi ho dejte k telefonu.“

Seržant si významně odkašlal. „To není tak jednoduché. Nezapomeňte, že co se týká pana Sullivana, nepodceňujeme žádná bezpečnostní opatření.“

„Samozřejmě. Jak vypadá?“

„Od doby, kdy jste tu byl naposled, se nijak nezměnil, akorát z něj navíc čiší nadšení nebo vzrušení ze situace. Jako by kolem něj zářila jakási aura spokojenosti. Člověk by dokonce myslel, že přibral na váze, ale to je jen klam, protože skoro nic nejí. Zkrátka, jak jsem řekl, nejspíš se docela dobře baví. Rozhodně se na to, co se kolem děje, chová dost žoviálně.“

„Aha, no dobře. No a co vy? Ještě jste mi nepověděl, co si myslíte o mojí reportáži, seržante.“

„Ne? No, připadala mi hodně zajímavá.“

„To je všechno?“

„Víte, když se váš život točí nějakou dobu kolem věznic, zvlášť kolem cel smrti, rychle si zvyknete na historky všeho druhu.“

Než stačil Cowart položit další otázku, zaslechl v pozadí nějaké šoupání a drsné mužské hlasy. „Právě ho vedou dovnitř,“ oznámil seržant.

„Je tohle důvěrná linka?“ otázal se Cowart.

„Jako jestli je ten telefon napíchnutý? To kdybych věděl. Ale obvykle ho používáme hlavně pro právníky, takže bych se divil, kdyby jo, protože by nám pořádně zavařili. Každopádně už ho tu máte. Ještě vteřinu, než mu spoutáme ruce.“

Ve sluchátku se na okamžik ozývaly jen zvuky v pozadí. Cowart zaslechl, jak se seržant ptá: „Není to moc těsné, Sully?“ a vězně, jak odpovídá: „Ale ne, dá se.“ Pak se na druhém konci linky chvíli rozléhal jen nezřetelný šum, který přerušilo zaklapnutí dveří a konečně Sullivanúv hlas.

„Tak se na to kouknem. Pan Cowart, světoznámej reportér. Jak se vám vede?“

„Docela dobře, pane Sullivane.“

„Dobrá, dobrá. Tak jak to vidíte, Cowarte, dostane se náš malej Bobby na čerstvej, svobodnej vzdoušek? Myslíte, že ho štěstěna vytáhne zpoza těchhle mříží, co? Že boží mlýny umelou právě jemu cestu ven z pařátů smrti?“ Sullivan doprovázel své otázky chraptivým smíchem.

„To nevím. Jeho obhájce podal písemný návrh na obnovu řízení u soudu, který ho uznal vinným…“

„A podle vás to vyjde?“

„Uvidíme.“

Sullivan si odkašlal. „Pravda. Máte pravdu.“

Na lince se rozhostilo ticho.

Po chvíli se Cowart otázal: „Tak co vás přimělo mi zavolat?“

„Vydržte,“ zahuhlal Sullivan. „Snažím se tu zapálit tu zatracenou cigaretu. Je to dost těžký, musím položit telefon, moment.“ Zaznělo jemné lupnutí, jak vězeň odložil sluchátko. Po chvilce se opět ozval. „Ták, to je lepší. Na co jste se to ptal?“

„Chtěl jsem vědět, proč mi voláte.“

„Jen tak, zajímá mě, jak moc už jste slavnej.“

„Cože?“

„No co, Cowarte, kruci, vaše reportáž plní přední stránky novin a objevuje se ve všech zprávách. Jste teď středem pozornosti, ne? Jen díky tomu, že jste strčil ruku pod umaštěnou starou propust, nemám pravdu?“

„To asi máte.“

„Docela snadnej způsob, jak přijít ke slávě, ne?“

„Nebylo to tak jednoduché, jak si myslíte.“

Sullivan vyprskl smíchy. „Nejspíš ne. Ovšem v televizi vám to docela slušelo, musím uznat. Sotva zapnu ABC, jste na obrazovce. Působil jste tak suverénně a sebejistě…“

„Vy sám jste s nimi mluvit odmítl.“

„Ale, říkal jsem si, že vykecávání přenechám vám a Bobbymu Earlovi.“ Sullivan chvilku otálel a pak pískavým hláskem dodal: „Nemoh jsem si, samozřejmě, nevšimnout, že ti poldové z Pachouly se do mluvení taky moc nehrnou. Zdá se, že Bobbymu nevěří. Vám taky ne. A mně už vůbec ne.“

Sullivan výsměšně zahýkal. „Jestli todle není umíněnost nade vše! Ale to jenom dokazuje, že někteří lidi budou prostě dál slepě věřit jenom tomu svýmu a ničemu jinýmu, že jo?“

Cowart nereagoval.

„Hej, Cowarte, to je otázka. Na něco jsem se vás ptal,“ zasyčel.

„Ano,“ přispěchal Cowart s odpovědí. „Někteří jenom slepě věří tomu svému.“

Vězeň se odmlčel. „Takže bysme jim měli strhnout klapky z očí, nemyslíte, pane Slavnej Reportére? A dovíst je společně na cestu k osvícení, co?“

„Jak to myslíte?“ Cowart se opřel o stůl a nedočkavě se naklonil dopředu. Z podpaždí mu stékaly kapky potu a šimraly ho na žebrech.

„Řekněme, že bych vám prozradil další tajemství. Něco fakt zajímavýho.“

Cowart chňapl po tužce a chvatně si přisunul hromádku čistých papírů na poznámky. „Například?“

„Netlačte na mě, snažim se přemejšlet.“

„Jistě. Nespěchejte.“ A je to tady, běželo novináři hlavou.

„Člověk by rád věděl, jak se ta dívenka dostala do toho auta, že jo? To by určitě vzbudilo i váš zájem, ne, Cowarte?“

„Samozřejmě. Jak tedy?“

„Ne tak rychle, ještě přemejšlím. V dnešní době si musíte dávat pozor na to, co vypouštíte z pusy. Nerad bych, aby si někdo něco špatně vykládal, jestli mi rozumíte. Ták, víte vy vůbec, jak krásnej to byl den, kdy ta holka zemřela? Zjistil jste si taky, že bylo horko a sucho, ale zároveň vanul příjemnej, chladívej větřík? Na obloze jste neviděl jedinej mráček, jenom blankytnou modř, a všude kolem kvetly kytky. Fakt hezkej den na smrt. Jen si představte, jak útulný to v tý pohodlný, měkký bažině ve stínu keřů muselo bejt. Možná že ten, co Joanii zabil – Joanie, rozkošný jméno –, se tam pak na chvilku rozvalil a pár minut si prostě užíval nádhernýho dne. Nechal se ovívat vánkem, až se v něm rozhostil blaženej klid.“

„Jak chladný byl ten vánek?“

Blair Sullivan se skřípavě zasmál. „Jak bych to já moh vědět? To mi povězte, Cowarte.“

Sípavě se nadechl a hvízdavě pokračoval: „Představte si, co všechno by se ti dva poldové, ty boží hovádka, ještě rádi dozvěděli. Například kam se podělo všechno oblečení, jak to, že nenašli žádný skvrny od krve ani otisky prstů nebo vzorky chlupů a jinýho svinstva.“

„Tak jak to, že nenašli?“

„Mno,“ odvětil Sullivan bodře, „já se domnívám, že vrah naší malý Joanie byl dost chytrej na to, aby se vybavil dvojím oblečením

– aby moh to od krve a dalšího bordelu vyslíct a někde se ho zbavit, že ano. A taky měl nejspíš dost rozumu, aby si do auta hodil pár pytlů na odpadky, kam pak ty zakrvácený hadry jenom naházel a nikdo si nevšim ničeho podezřelýho“

Cowartovi se obrátil žaludek. Vzpomněl si na jednoho detektiva z Miami, jenž mu prozradil, že se v kufru Sullivanova vozu našlo náhradní oblečení a role pytlů na odpadky. Zavřel oči a s tlukoucím srdcem se otázal: „Kam by to oblečení vrah vyhodil?“

„Ale, třeba do kontejneru na obnošený šaty. Jeden je vidět, sotva vyjedete z Pensacoly, přímo u nákupního střediska – patří Armádě spásy. Ale to jenom kdyby ty hadry nebyly moc zaneřáděný, pozor. Pokud by chtěl bejt opravdu pečlivej, tak by se jich zbavil normálně do popelnice, do takovýho toho obřího krámu, co bejvaj na odpočívadlech podél mezistátní, například u dálničního kříže Willow Creek. Do tý největší, co se vysypává každej tejden a veškerej odpad se z ní vyváží do zavážkový díry. Nikdo v životě nebude koukat, co tam padá. Jen tuny a tuny odpadků, ve kterejch se pár kousků oblečení snadno ztratí.“

„A takhle přesně se to stalo?“

Sullivan se otázkou nenechal vyrušit a pokračoval dál: „Vsadím se, Cowarte, že jak ty policajty, tak vás samýho a možná ještě truchlící rodiče tý holčičky by ze všeho nejvíc zajímalo, proč do toho auta holka vůbec lezla, co? Ostatně, není to záhada? Proč se tyhle věci vlastně dějou?“

„Povězte. Proč?“

„Boží vůle, Cowarte,“ utrousil Sullivan.

Linka na okamžik oněměla.

„Anebo vůle dáblova. Napadlo vás vůbec něco takovýho? Třeba se Bůh na ten den prostě špatně vyspal a přenechal velení svýmu bejvalýmu nejvyššímu důstojníkovi a přimhouřil oči nad jeho neplechou. Co byste na to řek?“

Cowart nechal otázku bez odpovědi a naslouchal dál šeptem pronášeným slovům, která k němu klouzala po telefonních drátech a ztěžka dosedala k jeho uším.

„Takže já bych dal krk na to, že ať ji do toho auta dostal kdokoliv, pravděpodobně řek něco jako: „Nemohla bys mi trochu pomoct, holčičko? Ztratil jsem se a potřeboval bych dovíst na správnou cestu/ Copak se v tom neodráží pravda Boží? Vidím toho chlápka tak jasně, jako by stál přede mnou. Byl naprosto ztracenej, nejenom v tom voze. Ale toho dne se našel.“

Ostře se nadechl, než pokračoval. „A když ho ta holčička neodbyla, co řekl? Možná něco jako: ‚Můžu tě svízt támhle k tý křižovatce/ Něco naprosto přirozenýho.“

Sullivan se na okamžik zamyslel. „Naprosto přirozenýho, tak tak. Úplně jako v noční můře. Přesně ten okamžik, před kterým varujou svoje děti všichni správní rodičové. Neposlouchej ho a uteč.“

Odmlčel se, ale po chvilce ještě rozšafně dodal: „Jenže ona je tehdy neposlechla, že ne?“

„Tak tohle jste jí řekl?“ zeptal se Cowart rozechvěle.

„Řek jsem snad, že jsem jí to řek? Já? Ne, jenom jsem naznačil, že jí to nejspíš řek někdo, kdo se toho dne cejtil jako parádní mizera a měl chuť jen tak někoho zavraždit. A nadto měl to štěstí, že uviděl tuhle malou.“

Znovu se rozesmál a chroptivě kýchl.

„Proč jste to udělal?“ vysoukal ze sebe Cowart.

„Řek jsem snad, že jsem to udělal?“ zahihňal se Sullivan.

„Ne, jenom mě neustále provokujete…“

„No, tak mi odpusťte, že se trochu bavím.“

„Proč mi prostě neřeknete pravdu? Proč se k tomu nepostavíte čelem a nevysypete, co se tam doopravdy stalo?“

„Abych se připravil o všechnu legraci? Vy nemáte ponětí, co je člověk z cely smrti ochotnej udělat pro trochu srandy, Cowarte.“

„A dopustit, aby popravili nevinného muže…“

„A to snad dělám? Já? Copak nám nevládne pevnou rukou mocnej zákon a systém trestního soudnictví, kterej se postará, aby se takový věci nestávaly? Kterej dohlídne na to, aby neupekli nikoho nevinnýho?“

„Dobře víte, kam mířím.“

„Ano, to vím,“ připustil Sullivan a výhrůžně dodal: „A je mi to srdečně jedno.“

„Tak proč mi voláte?“

Po chvilce mlčení Sullivan tichým, zlověstným hlasem pronesl: „Chtěl jsem vám dát najevo, jak moc mě zajímá vaše kariéra, pane Cowarte.“

„To je…“

„Nepřerušujte mě!“ vyštěkl Sullivan. „Už jsem vás na to přece upozorňoval. Když já mluvím, vy posloucháte, pane Důležitej. Jasný?“

„Ano.“

„Chtěl jsem vám totiž něco říct.“

„A to?“

„Chtěl jsem vám říct, že to ještě neskončilo. Tohle je teprve začátek.“

„Co tím míníte?“

„Na to přijdete sám.“

Cowart mlčky vyčkával. Po několika vteřinách Sullivan dodal: „Myslím, že si zas zanedlouho popovídáme. Docela rád s váma klábosím. Ono se toho totiž vždycky tolik stane po tom, co spolu mluvíme. Jo, a ještě něco.“

„Copak?“

„Slyšel jste o tom, že Nejvyšší soud státu Florida odsunul mý automatický odvolání na podzimní období? Ti ale nechávaj člověka rádi čekat. Nejspíš doufaj, že si to ještě rozmyslím a budu hrát tu jejich hru na odvolávání a tak. Že se mi třeba povede najít nějaký eso v rukávu – zrovna jako Bobbymu Earlovi – který pak bude zpochybňovat, jestli je vůbec v souladu s ústavou, aby usmažili moji starou prdel. Ale mně se ten jejich zájem o starýho Sullyho stejně líbí.“

Odmlčel se. „Jedno ale oba víme, pane Reportér, je to tak?“

„Co víme?“

„Že se zatraceně pletou. Nic bych si nerozmyslel, ani kdyby na zem nakrásně sestoupil Ježíš a osobně mě o to prosil.“

V telefonu se ozvalo cvaknutí, jak Sullivan nečekaně zavěsil.

Cowart se zvedl ze židle a zamířil na toaletu. Několik minut si na zápěstí pouštěl studenou vodu ve snaze přemoci náhlý nával horka a zklidnit srdce, jež mu zběsile tlouklo.

Krom pracovních telefonátů obdržel reportér také jeden soukromý – den po vystoupení v pořadu Nightline, zrovna když se chystal z práce domů, mu zavolala jeho bývalá manželka.

„Matty?“ zvolala místo pozdravu. „Viděli jsme tě v telce.“

V hlase jí zaznělo prosté holčičí vzrušení a Cowart pocítil záchvěv falešně skromné pýchy. Její telefonát ho příjemně překvapil a připomněl mu ty lepší společné časy, kdy byli ještě mladí a jejich vztah docela dobře fungoval.

„Ahoj, Sandy, jak se daří?“

„Jde to. Jsem čím dál kulatější a unavenější. Však si určitě vzpomeneš, jak to probíhá.“

Ne tak úplně, blesklo mu hlavou. Vzpomínal si hlavně na to, že v době jejího prvního těhotenství trávil čtrnáct hodin denně v redakci místních zpráv.

„Tak co si o tom myslíš?“

„Musela to být vzrušující práce, byl to pořádně zapeklitý případ.“

„A ještě neskončil.“

„Co se stane s těmi chlápky?“

„Nevím jistě. Ferguson nejspíš dostane šanci se znovu obhajovat v obnoveném řízení. Ten druhý…“

Skočila mu do řeči: „Ten mě pěkně děsil.“

„Je to docela zvrácený člověk.“

„A ten dopadne jak?“

„Pokud honem nezačne podávat odvolání, guvernér podepíše rozsudek smrti, jakmile ho potvrdí Nejvyšsí soudní dvůr. Není důvod pochybovat, že se tak opravdu stane.“

„A kdy?“

„To nevím. Soud většinou zveřejňuje rozhodnutí několikrát za rok. Bude to nejspíš jenom větička v tlustém svazku znějící zhruba takto: ‚V případu stát Florida versus Blair Sullivan soud rozhodl následovně: rozsudek soudu první instance potvrzen, výše trestu potvrzena.“ Až do chvíle, kdy guvernérův příkaz dorazí do vězení, jde o docela nezáživnou proceduru – spousta papírování, podpisů, úředních pečetí a tak podobně. Pak ale na někoho připadne povinnost toho chlápka doopravdy usmažit, a v tu chvíli jde do tuhého. Chlapi z ostrahy tomu říkají smrtonosná práce.“

„Nemyslím, že by svět utrpěl, až z něj tenhle chlap zmizí,“ podotkla Sandy rozechvěle.

Cowart na poznámku nereagoval.

„Ale co když se k tomu přizná? Co se stane s Fergusonem?“

„Těžko říct. Stát by mohl zahájit nové trestní řízení, Ferguson by mohl dostat milost, anebo taky tak jako tak skončit na elektrickém křesle. Jeden nikdy neví.“

„A jestli Sullivana popraví dřív? Bude vůbec možné zjistit pravdu?“

„Zjistit? Pravdu už podle mě známe. Pravda je, že Ferguson nemá v cele smrti co dělat. Ale dokázat ji, to je něco úplně jiného. Dokázat pravdu bude mnohem těžší.“

„A co se teď bude dít s tebou?“

„To, co vždycky. Tenhle příběh budu sledovat až do konce a potom budu psát komentáře a úvodníky, než z toho zešedivím, vypadají mi všechny zuby a někdo rozhodne, že nastal čas semlít mě do salámu. Přesně to se totiž vedle starých dostihových koňů děje i s Vysloužilými novináři, kdybys nevěděla.“

Sandy se rozesmála. „Ale no tak. Za tohle dostaneš Pulitzera.“

Usmál se a zalhal: „O tom pochybuju.“

„Ale to víš, že jo. Cítím to v kostech. A pak tě možná nechají dožít v chovné stáji.“

„Takové štěstí já mít nebudu.“

„Ale ano. Tu cenu vyhraješ, a po zásluze. Byla to perfektní reportáž, stejná jako ty o Pittsovi a Leem.“

Tak ani ona na slavný příběh nezapomněla, uvědomil si. „No jo. Víš, co se s nima stalo, když soudce konečně rozhodl o obnovení řízení? Pitomá rasistická porota je znovu odsoudila, stejně jako ta první. Dostali se z cely smrti, teprve když je omilostnil guvernér. Na to se často zapomíná. Trvalo jim to dvanáct let.“

„Ale nakonec to zvládli a dostali se ven. A ten reportér za to dostal Pulitzera.“

Zasmál se. „To je fakt.“

„Což čeká i tebe, akorát dřív než za dvanáct let.“

„No, necháme se překvapit.“

„Zůstaneš u Journalu?“

„Nemám důvod odcházet.“

„Ale no tak. Co když se ozvou z Times nebo z Postu?“

„Uvidíme.“

Oba se rozesmáli. Po chvilce mlčení Sandy řekla: „Vždycky jsem věděla, že jednoho dne trefíš do černého a objevíš ten pravý příběh. Věděla jsem, že to dokážeš.“

„Co na to říct…“

„Nemusíš nic říkat. Jen jsem vždycky cítila, že na to dojde.“

„A co Bečky? Koukala se taky?“

Sandy váhavě odvětila: „Ne, vysílali to dost pozdě na to, aby zůstávala vzhůru…“

„Mohla jsi to nahrát.“

„Aby si mohla poslechnout, jak její tatínek vypráví o někom, kdo zabil malou holčičku? Kterou předtím stačil znásilnit a pak jí zasadil kolik, šestatřicet ran nožem? A nakonec ji pohodil někde v bažině? To mi nepřipadalo jako ten nejlepší nápad.“

Uvědomil si, že má pravdu, ale to pomyšlení ho rozčilovalo. „Přesto bych byl rád, kdyby to byla viděla.“

„Tady u nás je bezpečně,“ prohodila.

„Prosím?“

„Že je tu bezpečně. Tampa není velkoměsto. Chci říct, je velké dost, ale ne až tolik. Všechno je tu jakoby zpomalené a vypadá to tu úplně jinak než v Miami. Nestává se tu tolik výtržností, drogy se neprodávají na každém rohu a vůbec je to tu klidnější. Bečky se nepotřebuje zabývat tím, že někde znásilňují a ubodávají malé holky k smrti, na to má ještě čas. Může si ještě chvíli užívat bezstarostného dětství a ne se pořád strachovat.“

„Chceš říct, že ty se nemusíš věčně strachovat.“

„No, a je na tom snad něco špatného?“

„Vůbec nic.“

„Víš, co mi nikdo nešlo do hlavy? Proč si lidi od novin zásadně myslí, že si neštěstí vybírá jenom nás ostatní? Že jim se nic zlého přihodit nemůže?“

„To si nemyslíme.“

„Ale vypadá to tak.“

Cowart se nechtěl dohadovat, a tak neochotně připustil: „No, možná ano.“

Nucené se zasmála. „Je mi líto, jestli jsem ti zkazila radost, vážně. Volala jsem, jen abych ti pogratulovala a řekla ti, že jsem na tebe pyšná.“

„Pyšná, ale rozvedená.“

„To ano,“ zahlaholila po chvilkové odmlce, „ale myslela jsem, že přátelsky.“

„Promiň, to nebylo fér.“

„Nic se neděje.“

Na lince se rozhostilo ticho.

„Kdy se dohodneme na další návštěvě Bečky?“

„Ještě nevím. Budu tuhle reportáž sledovat až do nějakého řešení. Ovšem kdy se ho dočkáme, to vážně netuším.“

„Tak já se pak ozvu.“

„Fajn.“

„A ještě jednou blahopřeju.“

„Díky.“

Zavěsil. Uvědomil si, že někdy reaguje jako blázen a místo toho, aby jasně vyjádřil své myšlenky, formuluje slova a věty podle toho, jaký budou mít dopad. Otráveně bouchl pěstí do stolu. Vstal, odšoural se k oknu a chvíli pozoroval hemžení města. Odpolední doprava směřovala ze všech možných směrů ke sjezdu na dálnici; proudy aut ztělesňovaly nervy velkoměsta pulzující touhou jednotlivých impulzů dostat se co nejrychleji domů. Ze všech stran na Cowarta doléhala samota. Slunce se prudce opíralo do svétle omítnutých domů a zalévalo celé město žhavými paprsky. Novinář sledoval spletenec vozů, které obratně manévrovaly před křižovatkou jako agresivní hmyz ve vyšlapaných cestičkách. Nebezpečný úsek, běželo mu hlavou.

Člověk si na něm nemůže být ničím jistý.

Přede dvěma dny si dva řidiči vyřizovali drobnou automobilovou nehodu kulkami. Pálili po sobě v dopravní špičce, oba vyzbrojeni drahým, téměř na chlup stejným devítimilimetrovým poloautomatem. Oba vyvázli z přestřelky bez zranění, avšak jedna z odražených kulek zasáhla plíci projíždějícího mladíka, jenž byl v kritickém stavu hospitalizován a stále ležel v nemocnici. Podobné situace se stávaly typickou ukázkou odvrácené strany stále přívětivého horkého počasí, interakce odlišných kultur a postoje miamských obyvatel, kteří už si život beze zbraně ani nedokázali představit. Vzpomněl si na dobu před šesti lety, kdy psal článek s téměř identickým námětem, a na další tucet případů, po kterých se událost dříve hodná privilegovaného místa na titulní straně zredukovala na šest krátkých odstavců uvnitř listu.

Pomyslel na svou dceru a v duchu si říkal – proč by se tímhle měla zabývat? Proč by se měla dozvědět o zlu, které lidstvo provází, a o příšerných chtíčích zvrácených mužů?

Pokládal si otázky, na něž nenalézal odpovědi.

Vchodem do soudní síně se táhly tlusté černé televizní kabely. V chodbičce mezi lavicemi instalovali kameramani nahrávací zařízení napojená na jedinou televizní kameru, již v soudní síni povolili. V hale se to hemžilo televizními reportéry, kteří byli díky svým dokonalým účesům a upraveným módním oblekům snadno rozeznatelní od svých zdánlivě umolousanějších a rozcuchanějších kolegů od novin, kteří se přesvědčeni o své výjimečnosti s radostí drželi stranou.

„Docházka v hojném počtu.“ prohodil fotograf, jenž kráčel vedle Cowarta a pohrával si s objektivem své leiky. „Tuhletu show si nikdo nechce nechat ujít.“

Od chvíle, kdy Cowartovy články zaplavily přední stránky novin, uplynulo asi deset týdnů. Různé papírování a právní kličky dvakrát odsunuly soudní slyšení až na tento den. Slunce vytrvale pražilo, ale v moderní budově Escambijského okresního soudu panoval příjemný chládek. Hlasy se odrážely od vysokých stropů a nesly se místností dál, což nutilo přítomné promlouvat šeptem, přestože je ještě nikdo nevyzval k dodržování klidu. Vedle širokých dřevěných dveří do soudní síně visela zlatá tabulka s nápisem OBVODNÍ SOUDCE HARLEY TRENCH.

„To je ten chlápek, co ho nazval krvelačnou bestií?“ otázal se fotograf.

„Trefa.“

„To se sem asi nepohrne s nadšením,“ poznamenal muž a rukou, v níž držel fotoaparát, pokynul k davu reportérů a kamerových techniků.

„Právě naopak – tenhle rok ho čekají nové volby. Potřebuje publicitu a bude za ni moc vděčný.“

„Pokud ovšem rozhodne správně.“

„A tak, aby ho lidi měli rádi.“

„Což ovšem v tomhle případě půjde jen těžko skloubit.“

Cowart pokýval hlavou. „Taky si myslím, ale jeden nikdy neví. Vsadím se, že teď ze své kanceláře obvolává všechny místní politiky až k hranicím s Alabamou a radí se, co dělat.“

Fotograf se rozesmál. „A ti nejspíš na to konto volají svým okresním úředníkům, aby zjistili, co mu mají říct. A jak to vidíš ty, Matty, osvobodí ho, nebo ne?“

„Nemám páru.“

Reportér pohlédl za sebe do chodby. Skupinka mladých lidí v džínách obklopovala postaršího muže nevelkého vzrůstu a černé pleti oděného ve společenském obleku. „Vyfoť je, támhle,“ pobídl kolegu. „Patří ke sdružení odpůrců trestu smrti. Nejspíš tu chtějí ztropit trochu rozruchu.“

„A kdepak máme zástupce Klanu?“

„Možná někde poblíž. Ku-Klux-Klan už není tak organizovaný jako dřív. Nejspíš přijdou o něco později nebo netrefili místo a čekají někde jinde.“

„Anebo si spletli datum. Možná tu zmateně postávali už včera, pak se začali nudit a otráveně odešli.“

Rozesmáli se.

„Bude to tu jak ve zvěřinci.“ povzdechl Cowart.

Fotograf s replikou chvilku otálel. „Jo. A támhle přicházejí lvi lační tvého krku.“

Pokynul bradou k místu, kde se o stěnu opíral Tanny Brown a Bruce Wilcox ve snaze uniknout hledáčkům kamer. Chvilku se rozmýšlel a pak rozhodně prohlásil: „Mno, za kouknutí do jámy lvové taky nic nedáme,“ a rázně vykročil směrem k policistům.

Bruce Wilcox se otočil na patě a nabídl výhled na záda svého sportovního saka. Tanny Brown naopak poodstoupil od stěny a neznatelně pokývl hlavou na pozdrav. „No, pane Cowarte, způsobil jste docela slušný rozruch.“

„To se tak někdy stane, nadporučíku.“

„Máte ze sebe radost?“

„Dělám jen svou práci. Tak jako vy a Wilcox.“

Brown se zadíval za Cowarta a křikl na fotografa: „Hej, vy! Příště mě zaberte z pravého profilu. Vypadám o deset let mladší a taky se víc líbím dětem. Podle nich začínám být na tuhle práci moc starý, a kdo se s nima má furt rozčilovat, uznejte.“

Brown nasadil úsměv a zlehka se natočil, aby fotografovi předvedl, co má na mysli: „Vidíte ten rozdíl?“ pravil. „Mnohem lepší než ten zamračenec, co jste ho kradmo vyblejsknul minule.“

„Omlouvám se.“

Detektiv pokrčil rameny. „To je holt riziko tohohle podnikání.“

„Proč jste nereagoval na moje telefonáty?“ otázal se Cowart.

„Neměli jsme o čem mluvit.“

Cowart zakroutil hlavou. „A co Blair Sullivan?“

„On to neudělal,“ odvětil Brown.

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

„Nemůžu, alespoň ještě ne teď. Jen se mi to prostě nezdá, toť vše.“

„Mýlíte se,“ pronesl Cowart tiše. „Měl motiv i příležitost a všichni znají jeho choutky. I vy ho znáte. Copak si ho neumíte při tom činu představit? A co ten nůž pod propustí?“

Policista znovu suše pokrčil rameny. „Dokážu si ho představit, samozřejmě. Ale to neznamená ani hovno.“

„Zase ten váš instinkt, nadporučíku?“

Tanny Brown se zasmál. „Odmítám s vámi diskutovat o dalších faktech případu.“ prohlásil zkušeným tónem člověka, jenž bezpočtukrát svědčil ve stovkách různých líčení před stovkami soudců. „Uvidíme, jak to tady dopadne.“ ukázal před sebe do soudní síně, „a pak si možná promluvíme.“

V tu chvíli se prudce otočil detektiv Wilcox a nevěřícně zazíral na kolegu. „Pak si promluvíte? Pak! Nevěřím, že bys tomuhle hajzlovi ještě popřál dobrej den po tom, co nás nechal tak pěkně vymáchat v tom svinstvu. Vypadali jsme kvůli němu jako…“

Nadporučík jej zvednutou dlaní zarazil. „O tom už nemluv, mám toho po krk.“ Otočil se ke Cowartovi. „Ozvěte se, až tahle šaráda skončí. Popovídáme si. Ale na jedno nezapomínejte.“

„A na co?“

„Vzpomínáte, co jsem vám řekl posledně?“

„No jistě,“ přitakal Cowart. „Poslal jste mě do prdele.“

Tanny Brown se pousmál. „Správně,“ pokračoval téměř neslyšně, „tak ať neztratíte směr.“ Odmlčel se a nakonec dodal: „Přímo do pasti, pane Cowarte.“

Wilcox vyprskl smíchy a poplácal parťáka po širokých zádech. Sevřel pěst, natáhl ukazovák v náznaku pistole a teatrálně jím namířil na reportéra. „Prásk,“ zasyčel pomalu a poté oba detektivové zmizeli v soudní síni. Cowart s fotografem zůstali nehnutě stát přede dveřmi.

Robert Earl Ferguson vkráčel do síně doprovázen dvěma vězeňskými dozorci v šedivém stejnokroji. Na sobě měl zbrusu nový tmavomodrý oblek s jemným proužkem a v ruce držel blok žlutých papírů formátu A4. „Vypadá, jak kdyby se sám chystal na práva,“ zamumlal nějaký novinář. Cowart sledoval, jak si odsouzenec podává ruku s Royem Blackem a jeho mladičkým spolupracovníkem, vrhá letmý nenávistný pohled na Browna s Wilcoxem a nakonec kývá na pozdrav jemu samotnému. Pak se Ferguson otočil k soudcovské lavici a vyčkával příchodu soudce.

Během pár vteřin byli přítomní vyzváni, aby povstali.

Soudce Harley Trench byl nevysoký muž baculaté postavy se stříbřitými vlasy, v jejichž středu se na temeni hlavy skvěla mnišská lysina. Působil příliš snaživým a přehnaně spořádaným dojmem;

jakmile dosedl, pečlivě před sebou vyrovnal potřebné listiny, z vnitřní kapsy taláru vytáhl brýle s kovovými obroučkami a zadíval se na právní zástupce obou stran. Když si brýle upravoval na nose, vypadal jako obtloustlá vrána odpočívající vysoko ve vzduchu na drátě elektrického vedení.

„Tak dobře. Chcete hned začít?“ prohodil soudce bryskně k Royi Blackovi.

Fergusonův obhájce vstal. Byl pravým opakem soudce – vysoký, štíhlý a kadeřavé kudrny mu spadaly až pod límec košile. Pohyboval se pomalu a při řeči používal dramatická gesta pro zdůraznění svých slov. Při pohledu na soudce, jehož zamračený výraz se s každou větou ještě více zachmuřoval, Cowart usoudil, že se mladý právník v tomto procesu ještě dost zapotí.

„Sešli jsme se tu dnes, vaše ctihodnosti, ve věci návrhu na obnovu soudního řízení. Tento návrh podáváme s následujícím odůvodněním: Tvrdíme, že v případu existuje důkaz, který mého mandanta zprostí všech obvinění; tvrdíme, že pokud tento důkaz předložíme porotcům, nebudou moci rozhodnout jinak než verdiktem nevinen, jelikož vyvstane důvodná pochybnost o tom, že pan Ferguson zavraždil Joanii Shriverovou. Rovněž tvrdíme, že soud ve svém předchozím rozhodnutí pochybil ve věci přípustnosti doznání, které pan Ferguson údajně učinil.“

Na slovo „údajně“ položil obhájce táhlý, jízlivý důraz a ostentativně se otočil ke dvěma detektivům.

„Nespadá tento případ spíš do pravomoci apelačního soudu?“ otázal se soudce věcně.

„Ne, pane. Na základě precedentu z případu Rivkind z roku 1958, jak uvedeno ve sborníku od strany 320, a rovněž z případu stát Florida versus Stark z roku 1982, od strany 211 tamtéž, i jiných, které nebudu jmenovat, se vší úctou prohlašujeme, že chybného rozhodnutí jste se dopustil vy, vaše ctihodnosti, jelikož jste při vynášení rozsudku neměl k dispozici veškerý důkazní materiál…“

„Námitka!“

Náměstek prokurátora vyskočil na nohy. Cowart si mladíka, jemuž táhlo teprve na třicítku a jenž musel dokončit studium práv sotva před pár lety, se zájmem prohlížel. Měl na sobě světlehnědý třídílný oblek a vyjadřoval se vzrušeně v úsečných větách. O tom, proč případ svěřili právě jemu, existovala spousta domněnek. Vzhledem k pozornosti, kterou případu věnovala odborná i laická veřejnost, se všeobecně předpokládalo, že se v procesu bude osobně angažovat státní žalobce okresu Escambia, aby s pomocí své prestiže zdůraznil silnou pozici státu. Když se mladý zástupce objevil před soudem sám, pokyvovali ostřílení novináři chápavě hlavou. Jmenoval se Boylan a s Cowartem tvrdošíjně odmítal komunikovat

– až do té míry, že mu dokonce odmítal oznámit hodinu předpokládaného začátku slyšení.

„Pan Black naznačuje, že stát neposkytl všechny informace ke zvážení. To kategoricky odmítám, vaše ctihodnosti. V téhle věci by měl rozhodovat apelační soud.“

„Vaše ctihodnosti, rád bych myšlenku dokončil.“

„Pokračujte, pane Blacku. Námitka se zamítá.“

Boylan se usadil zpět na lavici a Black se znovu ujal slova: „Tvrdíme, vaše ctihodnosti, že byste byl v předchozím slyšení došel k odlišnému závěru, a především, že stát by bez údajného doznání pana Fergusona nemohl pokračovat v jeho soudním stíhání. Kdyby byli porotci obeznámeni s celou pravdou, mohl právní zástupce pana Fergusona přinejmenším uvádět při obhajobě mnohem pádnější argumenty.“

„Rozumím,“ odvětil soudce a zdviženou dlaní obhájci naznačil, aby se zdržel dalšího proslovu. „Pane Boylane?“

„Vaše ctihodnosti, stát prohlašuje, že tato záležitost spadá do jurisdikce apelačního soudu. Co se nových důkazů týká, výroky převzaté z tiskovin nelze považovat za důvěryhodný důkazní materiál, jejž by tento soudní dvůr měl brát v úvahu.“

„Proč ne?“ vyštěkl soudce a obdařil advokáta zamračeným pohledem. „Proč by tato tvrzení nemohla být považována za relevantní, prokáže-li obhajoba, že jejich obsah odpovídá skutečnosti? Já samozřejmě netuším, jak to chtějí udělat, ale měli by alespoň dostat možnost se o to pokusit.“

„Podle státu se jedná o svědectví z doslechu, ctihodnosti, k němuž by nemělo být přihlíženo.“

Soudce zavrtěl hlavou. „V pravidlech dokazování existuje spousta výjimek, pane Boylane. Což ale sám víte nejlíp, jelikož před týdnem jste na témže místě jako dnes obhajoval pravý opak.“ Soudce se rozhlédl po obecenstvu. „Vyslechnu fakta.“ rozhodl nečekaně. „Předvolejte prvního svědka.“

„A je to tady,“ zašeptal Cowart fotografovi.

„Co?“

„Pokud se rozhodl vyslechnout fakta, nejspíš už se taky rozhodl ohledně obnovení řízení.“

Fotograf pokrčil rameny. Z kraje lavice se postavil soudní zřízenec a zahlaholil: „Detektiv Bruce Wilcox.“

Když Wilcox skládal přísahu nad Biblí, náměstek prokurátora vstal a prohlásil: „Vaše ctihodnosti, v soudní síni sedí další svědkové. Domnívám se, že by mělo být uplatněno ustanovení o svědcích.“

Soudce souhlasně pokýval hlavou. „Všichni svědkové nechť čekají venku.“

Cowart sledoval Tannyho Browna, jenž vstal a pomalu se vydal uličkou k východu. Následoval jej pomenší muž, v němž Cowart rozpoznal zástupce soudního lékaře, a ke svému překvapení spatřil i pracovníka státní věznice, jehož vídal při návštěvách v celách smrti. Když se obrátil nazpět, všiml si, že na něj právě ukazuje náměstek prokurátora.

„Pan Cowart mezi svědky nepatří?“

„Pro tentokrát ne,“ pravil Roy Black s nepatrným úsměvem na tváři.

Žalobce se chystal něco říct, ale nakonec si to rozmyslel.

Soudce se naklonil dopředu a nevěřícným hlasem se stručně otázal: „Vy nehodláte předvolat pana Cowarta ke svědecké výpovědi?“

„Prozatím ne, vaše ctihodnosti. Stejně tak nechceme předvolávat pana a paní Shriverovy.“

Pokynul k přední řadě, kde seděli rodiče zavražděné. Hleděli stoicky před sebe a snažili se nevnímat objektiv kamery, která spolu s očima přítomných často sklouzávala jejich směrem.

Soudce pokrčil rameny. „Tak tedy pokračujte,“ přikázal.

Obhájce vystoupil zpoza stolu, a než Wilcoxe oslovil, zůstal chvíli mlčky stát. Detektiv se mezitím usadil na lavici svědků a naklonil se lehce dopředu, ruce opřené o kovovou balustrádu jako netrpělivý sázkař před koňským dostihem.

Prvních pár minut právní zástupce využil k nastínění případu. Požádal policistu, aby popsal okolnosti Fergusonova zatčení, a přiměl jej zdůraznit, že se Ferguson nechal odvést bez jediného slova protestu. Rovněž navedl detektiva tak, aby připustil, že jediný spojovací článek mezi Fergusonem a vraždou tvořil zpočátku pouze automobil odsouzeného. Nakonec policistovi položil otázku: „Takže pan Ferguson byl vlastně zatčen na základě vlastnictví vozu?“

„Ne, pane. Zatčení proběhlo až ve chvíli, kdy se doznal k činu.“

„Ale k tomu tedy došlo až poté, co jste ho po určitou dobu zadržovali, je to tak? Déle než čtyřiadvacet hodin, nemýlím-li se.“

„Nemýlíte.“

„Myslíte si, že se můj mandant domníval, že má právo během výslechu kdykoliv odejít?“

„Neprojevil žádný zájem odcházet.“

„Myslíte si však, že se domníval, že na to má právo?“

„Nemůžu vědět, co si myslel.“

„Promluvme si tedy o tom výslechu. Vzpomínáte si ještě na svou svědeckou výpověd v této síni při podobné soudní při před třemi lety?“

„Ano.“

„Pamatujete si také následující otázku, kterou vám položil pan Burns? Cituji: Otázka: ‚Uhodil jste pana Fergusona v průběhu doznání?‘ a vaše odpověď: ‚Neuhodil.‘ Bylo vaše prohlášení pravdivé?“

„Ano.“

„Jste obeznámen se sérií článků týkajících se projednávaného případu, které byly před několika týdny otištěny v deníku Miami Journal?“

„Ano.“

„Přečtu vám jeden odstavec. Cituji: ‚Detektivové popřeli, že by Fergusona podrobili cílenému bití, aby z něj vynutili přiznání. Připustili však, že detektiv Wilcox jej na začátku výslechu ‚liskl‘ po tváři.‘ Je vám známo toto prohlášení otištěné ve zmíněných novinách?“

„Ano.“

„A zakládá se na pravdě?“

„Ano.“

Roy Black podrážděně přešel o několik kroků stranou. „Tak jak to tedy je? Které prohlášení máme považovat za platné?“

Detektiv Wilcox se svezl do opěradla a rty mu zahrály neznatelným úšklebkem. „Obě jsou pravdivá, pane. Je pravda, že na počátku výslechu jsem pana Fergusona dvakrát uhodil, a to otevřenou dlaní a nijak tvrdě. Neudržel jsem se, jelikož mi pan Ferguson nadával. Ale od toho momentu do chvíle, kdy se přiznal, uběhla dlouhá doba, skoro celý den. Rozhovor se nesl v přátelském duchu, dokonce jsme žertovali. Odsouzený dostal jídlo a prostor na odpočinek. Nikdy nežádal o právního zástupce a nikdy také nevyjádřil touhu odejít. Když se přiznal, působilo to na mě dojmem, že se mu ohledně toho, co udělal, hodně ulevilo.“

Detektiv Wilcox sjel pohledem k Fergusonovi, jenž odmítavě kroutil hlavou, ve tváři zakaboněný výraz, a něco si škrábal do poznámkového bloku. Pak jeho oči našly Cowarta a rty se mu roztáhly v úsměvu.

Roy Black dával v pokládaných otázkách dostatečný prostor hněvu. „Co se podle vás honilo panu Fergusonovi hlavou, detektive, poté, co jste ho uhodil? Domníval se, podle vás, že ještě není zatčen? Ze může kdykoliv odejít? Anebo spíš nabyl dojmu, že jej budete mlátit dál, a o to víc? Co myslíte?“

„Nevím.“

„No dobrá. Jak se odsouzený choval poté, co jste ho uhodil?“

„Projevoval nám větší respekt. Nezdálo se, že by si z toho nějak moc dělal.“

„A dál?“

„Dál jsem se na žádost svého nadřízeného omluvil.“

„Jsem si jistý, že díváte-li se na tento okamžik zpět z cely smrti, měla vaše omluva ohromný smysl,“ poznamenal obhájce jedovatě.

„Námitka!“ ozval se Boylan a zvedal se ze židle.

„Stahuji poznámku,“ pravil Black smířlivě.

„Dobře,“ řekl soudce a zabodával se do obhájce pohledem. „Dobře děláte.“

„Nemám další otázky.“

„Obžaloba?“

„Ano, vaše ctihodnosti, jen pár otázek. Detektive Wilcoxi, vyslýchal jste někdy i jiné zadržené, kteří se ve své výpovědi nakonec přiznali k trestnému činu?“

„Ano, mnohokrát.“

„Kolik z nich jste k tomu donutil násilím?“

„Ani jednoho.“

„Námitka! Irelevantní!“

„Námitka se připouští, vyškrtněte ze zápisu. Pokračujte, prosím.“

„Rozumím-li tomu správně, pak vy tvrdíte, že se pan Ferguson přiznal ke spáchání činu asi čtyřiadvacet hodin poté, co jste jej začali vyslýchat. Je to tak?“

„Správně.“

„A ona údajná facka padla…“

„Tak v prvních pěti minutách.“

„Vyhrožoval jste poté ještě někdy panu Fergusonovi násilím?“

„Ne.“

„Použili jste slovních výhrůžek?“

„Ne.“

„Tedy jste panu Fergusonovi již nijak ne vyhrožovali.“

„Přesně tak.“

„Děkuji,“ řekl zástupce obžaloby a usadil se zpět za stůl. Wilcox vstal a zamířil do uličky. Ve chvíli, kdy kráčel kolem kamery, nahradil rozezlený výraz v jeho tváři široký úsměv.

Jako další vystoupil na lavici svědků Tanny Brown. Uvolněně se posadil a čekal na otázky. Vyzařoval z něj klid muže, jenž v této pozici stál již nesčetněkrát a nenechá se lehce zaskočit. Cowart pozorně poslouchal, jak detektiv popisuje obtíže, které případ od první chvíle provázely. Ano, připustil Brown, Fergusonúv vůz byl na počátku vyšetřování skutečně jediným důkazem, kterého se mohli chytit. Když se objevili u chatrče jeho babičky, odsouzený znervózněl, choval se podrážděně a vyhýbal se odpovědím na otázky. Brown dále tvrdil, že Fergusonovy prudké, kradmé pohyby a neochota uspokojivě vysvětlit, proč tak pečlivě umývá svůj vůz či kam zmizel kus koberečku z místa spolujezdce, jej vedly k domněnce, že odsouzený skrývá důležité informace. Dále připustil, že Ferguson dostal dva políčky. Nic víc.

Detektivova slova kopírovala výpověd jeho kolegy. „Detektiv Wilcox uhodil dotyčného dvakrát otevřenou dlaní, nikoliv tvrdě. Poté se k nám choval s větším respektem, přesto jsem se mu osobně omluvil a naléhal jsem na detektiva Wilcoxe, aby učinil totéž.“

„Jaký dopad měly tyto omluvy na odsouzeného?“

„Zdálo se, že se uvolnil. Nevypadalo to, že by si z těch dvou facek něco dělal.“

„O tom nepochybuji. Teď to však vypadá, že si z těch facek dělá trochu víc, vidte, nadporučíku?“

Tanny Brown s odpovědí na právníkovu podrážděnou otázku chvíli otálel. „Ano, pane, teď to tak skutečně vypadá.“

„A vaše odpověď na otázku, zda jste v průběhu výslechu mířil na mého klienta pistolí, bude samozřejmě záporná, je to tak?“

„Samozřejmě.“

„Takže jste nestiskl spoušť ve chvíli, kdy v komoře nebyl žádný náboj, a nenutil jste mého mandanta, aby se přiznal?“

„Ne, pane.“

„Nikdy jste mu ne vyhrožoval smrtí?“

„Ne, pane.“

„Podle svého nejlepšího vědomí tvrdíte, že výpověď, kterou nakonec učinil, byla zcela dobrovolná?“

„Přesně tak.“

„Mohl byste, prosím, vstát, nadporučíku?“

„Prosím?“

„Vstaňte a sejděte sem ke mně, prosím.“

Když mu Tanny Brown vyhověl, přešel obhájce za stůl a natáhl se po své židli.

Náměstek prokurátora vyskočil. „Vaše ctihodnosti, účel této názorné ukázky mi absolutně uniká.“

Soudce se naklonil přes dlouhý stůl. „Pane Blacku?“

„Prosím slavný soud o chvilku strpení…“

Soudce se kradmo podíval ke kameře, jejíž objektiv sledoval počínání vyslýchaného detektiva. „Dobře, ale přistupte k věci.“

„Zůstaňte, prosím, chvilku stát na tomto místě, nadporučíku.“

Tanny Brown spojil ruce za zády a zaujal uvolněný postoj vedle naaranžované židle.

Black se otočil k Fergusonovi a kývnul hlavou.

Vězeň vstal z lavice obhajoby a hbitě přešel k detektivovi. Chvíli postál vedle něj, aby byl jasně patrný výškový rozdíl, a pak se posadil na židli. Ukázka měla okamžitý účinek – Tanny Brown se nad menším mužem tyčil jako hora nad trpaslíkem.

„Takže když tam tak seděl, sám a spoutaný, nezdá se vám, že se mohl upřímně obávat o svůj život?“

„Ne.“

„Ne? No, tak vám děkuji. Můžete se vrátit na své místo.“

Cowart se pousmál. Malé divadélko vysloveně pro diváky u televizních obrazovek. Kdyby žádný jiný, pak právě tento záběr se objeví ve všech zpravodajských relacích – mohutný detektiv čnící nad drobným, subtilním mužem. Rozhodování soudce to nijak neovlivní, avšak Roy Black, jak si Cowart dobře uvědomoval, hrál pro širší publikum.

„Postoupíme teď o kousek dál, nadporučíku.“

„Dobře.“

„Vybavujete si okamžik, kdy vám byl předložen nůž objevený pod dešťovou propustí zhruba pět šest kilometrů od místa činu?“

„Ano.“

„Jak jste ten předmět získal?“

„Objevil jej pan Cowart z deníku Miami Journal.“

„Co jste analýzou toho nože zjistili?“

„Délka Čepele odpovídala hloubce některých bodných ran na těle zemřelé.“

„Něco dalšího?“

„Ano. Mikroskopický rozbor ostří a rukojeti odhalil drobné pozůstatky krevních částic.“

Cowart se po této nečekané informaci napjatě napřímil.

„A výsledky celkového rozboru prokázaly co?“

„Krevní skupina z nože odpovídá krevní skupině zavražděné.“

„Kde se tyto testy prováděly?“

„V laboratořích FBI.“

„A k jakému jste došli závěru?“

„Že onen nůž by mohl být vražednou zbraní.“

Cowart, stejně jako ostatní reportéři, horečně plnil notes poznámkami.

„Komu ten nůž patří, nadporučíku?“

„To nedokážeme jednoznačně určit. Nenašli jsme žádné otisky prstů ani žádnou výrobní značku či podobné indicie, které by nás mohly dovést k majiteli.“

„Jak tedy onen reportér věděl, kde nůž hledat?“

„Nemám ponětí.“

„Říká vám něco jméno Blair Sullivan?“

„Samozřejmě, je to masový vrah.“

„Figuroval někdy jako podezřelý také v tomto případu?“

„Nikoliv.“

„Ani nyní?“

„Ne.“

„V době vraždy Joanie Shriverové se však pohyboval v okrese Escambia, je to tak?“

Tanny Brown chvilku mlčel a nakonec přitakal: „Ano, je to tak.“

„Víte o tom, že právě pan Sullivan prozradil panu Cowartovi, kde onen nůž hledat?“

„Četl jsem o tom ve zmíněném novinovém článku. Nemohu však tvrdit, že vím, že se tak stalo. Co se objevuje v tisku, nemohu nijak ovlivnit ani kontrolovat.“

„Samozřejmě. Zkoušeli jste v souvislosti s tímto případem pana Sullivana vyslechnout?“

„Ano. Odmítá spolupracovat.“

„Čím přesně se jeho neochota spolupracovat s vámi projevuje?“

„Vysmál se nám do obličeje a odmítl vypovídat.“

„Ještě jednou – co přesně řekl, když s vámi odmítl hovořit, a jak vaše setkání probíhalo?“

Tanny Brown zatnul zuby a zabodával se do obhájce pohledem.

„Neopověděl jste na otázku, nadporučíku.“

„Konfrontovali jsme ho v jeho cele ve státním vězení Starke. Oznámili jsme mu, v jaké věci jsme – tedy detektiv Wilcox a já

– přišli a sdělili mu jeho práva. Vystrčil na nás zadek a pak řekl: „Odmítám na vaše otázky odpovídat, jelikož bych byl nucen svědčit sám proti sobě.“

„Pátý dodatek Ústavy.“

„Přesně tak.“

„Kolikrát to zopakoval?“

„Netuším, minimálně tucetkrát“

„Pronášel tahle slova normálním tónem?“

Tanny Brown se neklidně zavrtěl a poprvé bylo vidět, že mu pokládané otázky nejsou příjemné. Matthew Cowart si jej pozorně prohlížel; poznal, že detektiv svádí vnitřní boj.

„Ne, pane, nepronášel.“

„Jakým tónem s vámi tedy hovořil, nadporučíku?“

Policista se zachmuřil. „On zpíval. Nejprve prozpěvoval takovou monotónní melodii, spíš jako by deklamoval dětskou říkanku. Když jsme pak ale odcházeli, vyřvával z plných plic.“

„Tedy zpíval?“

„Ano, zpíval,“ přisvědčil Brown rozezleně, „a taky se smál.“

„Děkuji, detektive.“

Nadporučík Brown scházel ze svědecké lavice s rukama zatnutýma v pěst a nikomu neunikly jeho vztekem napjaté krční svaly. Všem však v dusném ovzduší výslechu utkvěl v paměti jiný obrázek – uvězněný zabiják, jenž ze své cely jako pták chovaný v kleci výsměšně prozpěvuje zamítavá slova.

Pohotové odpovědi zástupce soudního lékaře, které poskytly především detailnější informace o nalezeném noži, podporovaly výpověd Tannyho Browna. Po něm předvolali na svědeckou lavici Roberta Earla Fergusona. Cowart sledoval, jak odsouzený sebejistě kráčí soudní síní a usazuje se na židli. Lehce se naklonil, jako by chtěl povzbudit svého právního zástupce k otázkám. Odpovídal tiše a stručně, působil dojmem, jako by se snažil omezit svou přítomnost na nejnutnější minimum. Přitom si však nechával dostatek času na rozmyšlenou a své odpovědi jasně formuloval.

Někdo jej velice dobře připravil, pomyslel si Cowart.

Rozpomněl se na střípky popisu chování dotyčného při předešlém soudním líčení – neklidné oči, jimiž nervózně těkal po místnosti a snažil se ukrýt před slovy a fakty, která se řinula z úst předvolaných svědků.

Tentokrát se díváme na docela jiného muže, běželo hlavou Cowartovi. Naškrábal si na papír poznámku, aby v příštím článku nezapomněl tento markantní rozdíl vypíchnout.

Pozorně poslouchal, jak Roy Black zkušeně vede svého mandanta nyní již dobře známým vyprávěním o vynuceném přiznání. Ferguson znovu zopakoval, že jej policisté bili a také že mu vyhrožovali pistolí. Potom mluvil o svém umístění v cele smrti a o příchodu Blaira Sullivana do sousední cely.

„Co vám pan Sullivan řekl?“

„Námitka. Svědectví z doslechu.“ Do žalobcova pevného hlasu se vkrádal samolibý tón. „Ať svědek uvádí pouze fakta, která se týkají jeho vlastních promluv či činů.“

„Připouští se.“

„Dobře,“ pronesl Black vyrovnaně. „Pane Fergusone, povídal jste si někdy s panem Sullivanem?“

„Ano.“

„A k čemu ono povídání vedlo?“

„Rozzuřil jsem se tak, že jsem se ho pokusil napadnout. Pak nás oba přemístili do jiných částí věznice.“

„Jaké kroky jste v důsledku svého rozhovoru s panem Sullivanem podnikl?“

„Napsal jsem dopis panu Cowartovi z Miami Journal.“

„A co jste tomuto muži nakonec řekl?“

„Že Joanii Shriverovou zavraždil Blair Sullivan.“

„Námitka!“

„Na základě čeho?“

Soudce pozvedl dlaň. „Vyslechnu tuto výpověd do konce. Právě kvůli ní jsme dnes přece všichni tady.“ Pokynul obhájci, aby pokračoval.

Black se na chvíli odmlčel. S nepatrně pootevřenými ústy vypadal, jako by hodnotil sílu a směr vzdušných proudů v soudní síni, téměř jako by z nich byl schopen vycítit či přinejmenším odhadnout stupeň příznivosti vývoje událostí.

„V tuto chvíli nemám další otázky.“

Mladík z protistrany vyskočil ze židle, chvatně předstoupil před svědka a očividně rozlícen se otázal: „Můžete nějak dokázat, že se vámi uváděné události odehrály skutečně tak, jak jste je právě popsal?“

„Ne. Vím pouze, že pan Cowart poté, co hovořil s panem Sullivanem, našel zmiňovaný nůž.“

„Skutečně předpokládáte, že tento soud uvěří tomu, že se vám muž ze sousední cely přiznal k vraždě?“

„V minulosti se tak několikrát stalo.“

„Odpovězte na otázku.“

„Nepředpokládám vůbec nic.“

„V okamžiku, kdy jste se přiznal k vraždě Joanie Shriverové, jste mluvil pravdu, je to tak?“

„Ne.“

„Byl jste však pod přísahou, nemýlím-li se.“

„To je pravda.“

„A v dané chvíli čekáte v souvislosti s tímto trestným činem na trest smrti. Je to pravda?“

„Ano, pane.“

„A proto, abyste si zachránil kůži, byste klidně i lhal, nebo ne?“

Sotva tato otázka zčeřila nehybný, dusný vzduch v místnosti, Ferguson vrhl letmý pohled na svého obhájce. Cowart postřehl náznak významného úsměvu na právníkově tváři a téměř nezachytitelné kývnutí.

Věděli, že to přijde, uvědomil si.

Ferguson se zhluboka nadechl.

„Lhal byste, abyste si zachránil kůži, pane Fergusone?“ otázal se žalobce znovu příkrým tónem.

„Ano,“ odvětil Ferguson rozvážně, „lhal bych.“

„Děkuji,“ zahučel Boylan a popadl svazek papírů.

„Ale v tuto chvíli nelžu,“ dodal Ferguson, zrovna když se náměstek prokurátora chystal usadit zpět na svou židli. Neohrabaně svůj pohyb zarazil a otázal se: „V tuto chvíli nelžete?“

„Přesně tak, nelžu.“

„Přestože na tom závisí váš život?“

„Můj život závisí na pravdě, pane Boylane,“ opáčil Ferguson. Zástupce obžaloby na něj pár vteřin nehybně zíral, jako by se mu chtěl vrhnout po krku, a teprve v poslední chvíli se ovládl. „Ovšem, jak jinak,“ poznamenal kousavě. „Nemám další otázky.“

Okamžik trvalo, než se Ferguson přesunul z lavice svědků ke svému právnímu zástupci.

„Ještě něco, pane Blacku?“ otázal se soudce.

„Ano, ctihodnosti. Rád bych předvolal našeho posledního svědka, pana Normana Simse.“

Během chvilky se na lavici svědků objevil pomenší muž se světlými vlasy a brýlemi na očích, na sobě špatně padnoucí oblek hnědé barvy. Black hbitě přiskočil před svědka a položil první otázku.

„Mohl byste se, prosím, představit soudu, pane Simsi?“

„Jmenuji se Norman Sims a pracuji jako zástupce vedoucího oddělení státní věznice Starke.“

„Můžete, prosím, popsat své pracovní povinnosti?“

Muž zaváhal. Mluvil tichým hlasem se slabým přízvukem. „Chcete, abych popsal, co všechno musím dělat?“

Black zavrtěl hlavou. „Promiňte, pane Simsi. Zeptám se jinak. Prohlížíte a cenzurujete poštovní zásilky, které vězni posílají či které jim chodí do cel smrti?“

„Nelíbí se mi to slovo…“

„Cenzurovat?“

„Ano. Nazval bych to spíš kontrolou. Čas od času máme pádný důvod některé zásilky zadržet – většinou se jedná o kontraband. Nikomu nezakazuju psát, cokoliv se mu zlíbí.“

„Ovšem co se pana Blaira Sullivana týká…“

„Pan Sullivan je výjimečný případ, pane.“

„Čeho se dopouští?“

„S oblibou píše nechutné dopisy rodinám svých obětí.“

„Co s těmito dopisy děláte?“

„No, pokaždé se spojím se členem rodiny pozůstalých, kterému je psaní určeno. Oznámím mu existenci dopisu a zeptám se, zda ho chtějí nechat doručit. Přitom se snažím nastínit, co v dopise stojí. Většina z nich odmítne.“

„Odvádíte skvělou práci, pane Simsi. Zasloužíte obdiv. Ví pan Sullivan o tom, že jeho dopisy zadržujete?“

„Nejsem si jist, ale nejspíš ano. Ten chlap ví snad o všem, co se ve věznici šustne, zatraceně. Pardon, ctihodnosti.“

Soudce chápavě pokýval hlavou a Black pokračoval. „Zachytil jste takový dopis v posledních třech týdnech?“

„Ano, pane.“

„Komu byl adresován?“

„Panu a paní Shriverovým tady z Pachouly.“

Roy Black přistoupil dlouhými kroky k lavici svědků a přistrčil muži list papíru. „Je toto onen dopis?“

Dozorce jej přeletěl očima. „Ano, pane. Nahoře jsou moje iniciály a razítko a taky jsem tam poznamenal závěr telefonického rozhovoru se Shriverovými. Poté, co jsem jim naznačil, co v dopise stojí, nechtěli o něm ani slyšet.“

Black podal dopis soudnímu sluhovi, jenž jej zapsal jako důkaz, a pak jej vrátil dozorci. Užuž otevíral ústa, ale pak se zarazil, obrátil se k soudci a svědkovi zády a přistoupil k lavici, v níž seděli rodiče Joanie Shriverová. „Omlouvám se, ale chci ho nechat ten dopis přečíst nahlas. Bude to dost kruté. Jestli chcete odejít, teď je na to vhodná chvíle. Dohlídnu na to, aby vás nikdo nepodsedl.“

Cowarta překvapila přátelskost právníkova hlasu, tolik odlišná od úsečného tónu, jímž pokládal otázky. Manželé Shriverovi přikývli a sklonili hlavy k sobě.

Vteřinu nato vstal rozložitý muž z lavice a vzal svou ženu za ruku. Odcházeli provázeni naprostým tichem a každý jejich krok se v síni rozléhal několikanásobnou ozvěnou. Black čekal, až se za nimi se skřípěním zavřou dveře, a po kratičké odmlce pokynul svědkovi hlavou.

„Prosím, přečtěte ten dopis, pane Simsi.“

Muž si odkašlal a obrátil se k soudci. „Je to dost hnusné, vaše ctihodnosti. Nevím, jestli…“

„Čtěte, prosím,“ pobídl ho soudce.

Dozorce sklopil hlavu a zamžoural přes brýle na papír. Četl uspěchaně a při obscénních pasážích se rozpačitě zadrhával.

„Drahý pane a paní Shriverovi. Udělal jsem chybu, že jsem se vám neozval dřív, ale měl jsem moc práce s přípravou na smrt. Chtěl jsem vám jen říct, jak sladoučkou kurvičku jste vychovali. Píchat ji do její malinké kundičky bylo jako sbírat třešně za horkého letního dne, protože její svěží, čerstvá pička byla právě tak k nakousnutí. Lepší než tohle bylo už jenom ji zavraždit. Když člověk zabodával nůž do její zrovna vyzrálé, krásně pevné kůže, jako by řezal meloun. A přesně taková byla, jako kousek ovoce. Skoda že dneska už je celá vysátá a hnije někde v hlíně. Stala se z ní asi pěkně chladná mrcha, vidte? Celá zelená a prolezlá červy, jak tam tak leží pod zemí. No, smůla. Aspoň že za čerstva chutnala báječně…“ Muž vzhlédl k obhájci. „Podepsán: Váš dobrý přítel Blair Sullivan.“

Black na okamžik zvedl zrak ke stropu; nechával doznít účinek krutých slov do posledního momentu. Poté se otázal: „Psal dotyčný i rodinám jiných obětí?“

„Ano, pane. Napsal rodinám zhruba všech obětí, k jejichž vraždě se přiznal.“

„Posílá dopisy pravidelně?“

„Ne, jen tehdy, když ho popadne jakási naléhavá potřeba. Většina dopisů zní ještě hůř než tenhle, někdy je mnohem konkrétnější.“

„To si umím představit.“

„Ano.“

„Nemám další otázky.“

Zástupce obžaloby se pomalu postavil a zakroutil hlavou. „Pane Simsi, autor dopisu nikde výslovně neuvádí, že Joanie Shriverovou zabil, že?“

„Ne, pane, neuvádí. Tvrdí jen to, co jsem přečetl – že byla k nakousnutí. Ne sice, že ji zabil, ale rozhodně to vypadá, jako by právě to chtěl naznačit.“

Náměstek prokurátora otevíral ústa k další otázce, ale pak se poraženecky zarazil a vydechl: „Nemám další otázky.“

Dozorce Sims se zvedl ze svědecké lavice a spěšně kráčel ven. Pár minut poté se na svá místa vrátili Shriverovi. Když se objevili ve dveřích, všiml si Cowart, že mají oči zarudlé pláčem.

„Vyslechnu nyní závěrečnou řeč obou stran,“ ohlásil soudce Trench.

Cowarta udivilo, že si právníci připravili poměrně krátký proslov, jehož obsah se dal snadno předvídat. Pokoušel se psát si poznámky, ale nedokázal odtrhnout oči od dvojice v přední řadě, která po celou dobu bojovala s přívaly slz. Za žádných okolností se nechtěli podívat na Fergusona; upírali zrak před sebe, ramena ztuhlá, strnulý trup lehce nakloněný dopředu, jako by bojovali s ostrými poryvy větru.

Když právní zástupci obou stran domluvili, oznámil soudce úsečně: „Budu chtít vidět odkazy na právní autority ke každému tvrzení, přezkoumám precedentní případy a poté rozhodnu. Další líčení začne ode dneška za týden ve stejnou hodinu.“

Bez dalších okolků vstal a zmizel za dveřmi přilehlé kanceláře.

Soudní síň na okamžik ovládl chaos. Cowart postřehl, jak si Ferguson potřásá rukou se svým obhájcem a pak následuje strážné ke dveřím v zadní části místnosti, které vedly do zadržovací cely. Shriverovi se marně snažili vyprostit z houfu novinářů, kteří je ihned po skončení líčení obklopili ze všech stran. Cowart si všiml, že Roy Black upozorňuje gesty svého protivníka na potíže, s nimiž se dvojice potýká – Joanina matka držela zdviženou paži, jako by snad chtěla zarazit příval otázek, jenž se na ni snášel jako husté kapky deště. George Shriver ji objal kolem ramen a pomalu rudnul v obličeji, jak se neúspěšně snažil protlačit se úzkou uličkou mezi lavicemi k východu. Po několika vteřinách se k nim však dostal žalobce Boylan, jemuž se podařilo provést je davem jako loď v rozbouřeném moři k soudcovské kanceláři. Zpoza Cowartova ramene zahlaholil fotograf: „Neboj, stihl jsem je.“ Když Black zachytil reportérův pohled, na znamení úspěchu nenápadně vztyčil palce nahoru. Cowart však cítil jen podivnou prázdnotu střídanou nevysvětlitelnou úzkostí, jež vůbec neodpovídala vzrušenému okamžiku.

Vnímal hlasy, které se rozléhaly místností. Black právě absolvoval rozhovor s reportéry a užíval si zájem televizní minikamery. „Jistěže se domníváme, že se nám podařilo prokázat odúvodněnost našeho požadavku,“ prohlašoval. „Nelze než nevidět bezpočet nezodpovězených otázek, které tento případ stále provázejí, a já nechápu, jak je možné, že strana státu tento fakt stále nechce brát na vědomí…“

V týž moment odpovídal na otázky i reprezentant obžaloby Boylan, jenž si užíval stejného zájmu novinářů o pár metrů dál. „Zastáváme názor, že v cele smrti sedí správný člověk a čeká na spravedlivý trest za otřesný čin, kterého se dopustil, a své stanovisko nezměníme. I kdyby soudce obnovil řízení s panem Fergusonem, věříme, že existuje dostatečné množství důkazů, aby jej porota znovu shledala vinným.“

Nějaký hlas zahlaholil: „I bez jeho přiznání?“

„Nepochybně,“ prohlásil právník přesvědčeně. Z davu se ozval smích. Boylan se s nasupeným výrazem ve tváři otočil po hlase a posměšky rázem ustaly.

„Jak to, že v tomto jednání nevystupoval váš nadřízený a svěřil obžalobu vám? Jak to, že vyslali vás, když jste ani nepatřil k původnímu týmu obžaloby? Proč právě vy?“

„Tato povinnost zkrátka připadla na mě,“ objasnil Boylan bez vysvětlení.

Opodál odpovídal na stejnou otázku Roy Black. „Volení veřejní činitelé totiž neradi dostávají v soudních síních na frak. Od počátku jim bylo jasné, že tuhle při prohrají – tohle s klidem citujte, přátelé.“

Neúprosné světlo reflektoru, jež provázelo kamerovou techniku, se nečekaně prudce stočilo na Cowarta. „Pane Cowarte! Tohle je především váš příběh. Co si myslíte o průběhu přelíčení? A jak na vás zapůsobil ten dopis?“

Novinář chvilku přemýšlel nad nějakou inteligentní či naopak zlehčující odpovědí, ale nakonec jen mlčky zakroutil hlavou. „No tak, Matte,“ ozvalo se z hloučku, „nedělej fóry.“ Reportér se však jen beze slova odvrátil a zamířil ven. „Citlivka,“ poznamenal někdo kousavě.

Cowart prošel chodbou a po pohyblivých schodech sjel do vestibulu. Vyběhl ze soudní budovy a zastavil se na schodech před vraty. Nechal se ovívat ostrým vánkem, jenž částečně ochlazoval další parný den. Vítr škubal trojicí praporů, jež plápolaly Cowartovi nad hlavou – vlajkou okresu Escambia, státu Florida a federace. S každým poryvem se ozvalo hlasité zapraskání vlajkoviny, jež znělo jako výstřel. Na druhé straně ulice spatřil Cowart Tannyho Browna, jenž si ho dlouze prohlížel. Pak se detektiv zamračil, vklouzl za volant svého vozu a zmizel v nekonečném proudu projíždějících automobilů.

Následující týden vydal soudce písemné rozhodnutí o obnovení soudního řízení v případu vraždy Joanie Shriverová. Roberta Earla Fergusona tentokrát neprezentoval jako „krvelačnou bestii“ a nezmínil se ani o desítkách novinových článků – včetně těch, které vyšly v okrese Escambia –, jejichž autoři volali po novém procesu pro odsouzeného. Nařídil, aby Fergusonova původní výpověd nebyla brána v potaz, a posléze vyhověl požadavku, jejž při jednom z neveřejných projednávání vznesl Roy Black – totiž aby byl jeho klient propuštěn na kauci. Peníze poskytlo koaliční sdružení odpůrců trestu smrti, které je získalo, jak se Cowart později dozvěděl, od filmového producenta, jenž koupil práva na ztvárnění Fergusonova životního příběhu.

9/

ROZSUDEK SMRTI

Prožíval dlouhé období nervozity.

Připadalo mu, že se život rozpadl na nekonečnou řadu pevně vymezených okamžiků a on jen čeká na podnět, který mu dovolí srovnat je zpět do plynule ubíhajícího toku času. Přepadával jej neodbytný pocit nevysvětlitelné naděje a dychtivého očekávání, jen netušil čeho. Toho dne, kdy propouštěli Roberta Earla Fergusona z cely smrti na kauci, aby na obnovený proces, jejž soudce odročil až na prosinec, mohl čekat na svobodě, se Cowart stejně jako mnoho jiných vydal k věznici. Byl první červencový týden a silnici do Starke lemovaly provizorní stánky s petardami a rachejtlemi, prskavkami i vlaječkami a červenou, modrou a bílou praporovinou, jejíž pruhy viděl volně viset z vápnem nahozených prkenných zdí. Vlahé jaro bez varování vystřídalo parné léto. Žhavé paprsky slunce se nemilosrdně opíraly do půdy a v nekonečném běsnění ji vysoušely na tvrdý popraskaný kámen. Těsně nad zemí se převalovaly kupy všudypřítomného horkého vzduchu, jenž patřil k floridskému létu stejně neodmyslitelně jako prudké sněhové bouře k novoanglickým zimám. Vysával z člověka veškerou energii, oslaboval jeho odhodlání a tlumil veškeré touhy. Závratné teploty téměř jako by zpomalovaly otáčení země.

Před branami věznice postával hlouček upocených novinářů. Počet shromážděných notně navyšovali odpůrci trestu smrti, již skandovali: „Jedna dvě tři čtyři pět, tresty smrti zrušte hned, od šesti do devíti, ať se nikdy nevrátí.“ Někteří drželi v rukou transparenty s hesly, jimiž vítali Fergusona na svobodě, a když se vězeň konečně objevil, radostně zajásali a doprovázeli skandování slabým potleskem. Ferguson nejprve nastavil obličej slunci a teprve poté se obrátil k přítomným. Zůstal stát na schodech do věznice, takže všechny lehce převyšoval a shlížel na shromážděné shora. Po jeho boku stál vytáhlý právní zástupce, z druhé strany se o něj opírala křehká stará žena s prošedivělými vlasy. Fergusonova babička se pohledem zabodávala do televizních reportérů a kameramanů, kteří se k nim hrnuli ze všech stran, a oběma rukama se pevně držela vnukova předloktí. Poté Ferguson krátce promluvil – o tom, že jeho případ ukázal, jak systém nefunguje, i o tom, jak nakonec fungovat může; řekl, že je rád opět na svobodě a že ze všeho nejdřív se pořádně nají – těší se na pečené kuře se zeleninovou oblohou a jako dezert si dopřeje zmrzlinový pohár s dvojitou porcí čokolády. Prohlásil také, že necítí žádnou hořkost, čemuž nikdo neuvěřil, a svůj nedlouhý projev zakončil slovy: „Chtěl bych poděkovat Bohu za to, že mi ukázal cestu, svému obhájci za výborně odvedenou práci a také deníku Miami Journal a zejména panu Cowartovi, který mi ochotně naslouchal v době, kdy se ode mne ostatní odvraceli. Nebýt jeho, dnes bych tu před vámi nestál.“

Cowart zapochyboval o tom, že se poslední věta objeví ve večerních zprávách či že ji otiskne nějaký jiný deník, a polichoceně se pousmál.

Horkým vzduchem začaly sršet otázky novinářů.

„Vrátíte se do Pachouly?“

„Ano. Jedině tam se cítím opravdu doma.“

„Jaké máte plány do budoucna?“

„Chci dokončit školu. Možná se dám na práva nebo na kriminologii. Řekl bych, že v trestním právu už se vyznám docela slušně.“

Následoval pobavený smích.

„Co řeknete k obnovenému soudnímu řízení?“

„Co k tomu dodat? Tvrdí, že mě chtějí znovu soudit, ale já nechápu, jak by k tomu mohlo dojít. Doufám, že mě osvobodí. Rád bych se prostě vrátil k normálnímu životu a zmizel veřejnosti z očí, rozumíte mi? Rád bych se znovu stal zcela anonymní bytostí. Ne že byste se mi nelíbili, to neříkám, ale…“

Novináři se znovu rozesmáli. Drobný muž se pomalu ztrácel v jejich středu, přestože je stále o hlavu převyšoval. Po každé otázce se k tomu, kdo ji položil, obrátil čelem, aby se mu mohl dívat do očí. Improvizovanou tiskovou konferenci zvládal naprosto sebejistě a na dotazy odpovídal hravě a s notnou dávkou humoru. Cowart nepochyboval o tom, že si svých patnáct minut slávy náležitě užívá.

„Proč vás, podle vašeho názoru, chtějí znovu soudně stíhat?“

„Aby si zachovali tvář. Podle mě jim nic jiného nezbývá, pokud ovšem nechtějí přiznat, že málem poslali na smrt nevinného. Nevinného černocha. Raději se budou zuby nehty držet své lži, než aby se postavili tváří v tvář pravdě.“

„Správně, bratře!“ zaznělo z řad přihlížejících. „Ať všichni ví, jak to chodí!“

Jeden z reportérů Cowartovi prozradil, že titíž lidé se pravidelně scházejí před každou popravou, drží vigilie se svíčkami v rukou a zpívají „Jednou budem dál“ a Dylanovu „Budu volnej jako pták“ až do chvíle, kdy ředitel věznice vystoupí s oznámením, že rozsudek soudu na základě výroku poroty byl vykonán. Obvykle se vedle odpůrců sejde i zhruba stejně početná skupinka mladých zastánců trestu smrti, kteří navlečení v džínách a bílých tričkách a se zašpičatělými kovbojskými botami na nohou nesrozumitelně vyřvávají, hulákají na souhlas a mávají transparenty, jež hlásají „Ať už se smaží!“. Střety mezi skupinami obvykle nevyústí v nic závažnějšího než pouhou strkanici, ani ta však dnes nehrozila. Nikdo ze zastánců se totiž neukázal.

Zástupci médií obě seskupení obvykle ostentativně ignorovali.

„Co soudíte o Blairu Sullivanovi?“ vykřikl jeden televizní reportér a přistrčil Fergusonovi mikrofon pod nos.

„Podle mě je to velmi nebezpečný a zvrácený člověk.“

„Cítíte k němu nenávist?“

„Nikoliv. Bůh mi radí nastavit druhou tvář. Ačkoliv uznávám, že někdy je to těžké.“

„Myslíte, že se přizná, a ušetří vás tak druhého soudního procesu?“

„To ne. Jediný, komu se, podle mého názoru, hodlá vyznat z hříchů, je Stvořitel.“

„Mluvil jste s ním o té vraždě?“

„Pan Sullivan odmítá s kýmkoliv hovořit – obzvlášť o tom, co provedl v Pachoule.“

„Jaký názor máte na ty dva detektivy?“

Ferguson se zamyslel. „Bez komentáře,“ řekl nakonec a po chvilce s širokým úsměvem na tváři dodal: „Můj obhájce mě poučil, že tuhletu formulku mám použít pouze v případě, že o někom nebudu moci říct vůbec nic pěkného ani neutrálního. A vidíte, už se mi to hodí.“

Skupinka se znovu pobaveně zasmála.

Ferguson se stále mile usmíval. Fotografové se kolem něj hemžili ve snaze pořídit co nejlepší snímky, zvukoví technici natahovali mikrofony upevněné na dlouhé tyči a zápasili s přenosnými magnetofony a kameramani se snažili propuštěného zabrat z co nejlepšího úhlu. Jejich přístroje přitom bzučely jako roj podrážděných brouků v poklidném večeru. Když se novináři nahrnuli kolem něj, pozvedl Ferguson ruku se dvěma roztaženými prsty ve tvaru písmene V na znamení vítězství. Nechal se davem unést k zadním dveřím přistaveného vozu a zpoza zavřeného okna naposledy zamával vytrvalcům, kteří si nechtěli nechat ujít poslední záběry propuštěného vězně. Pak se automobil odlepil od obrubníku a pomalu zrychloval. Za jeho koly se nad lepkavým černým makadamem vznášely obláčky prachu. Cestou minul vězeňskou pracovní četu; znavení muži se v řadě za sebou vraceli volným krokem do cel na polední přestávku. Na opálených pažích se jim leskly krůpěje potu a ostré paprsky slunce se odrážely od kovových sekyr a lopat, které nesli na ramenou. Na cestu si zpívali pracovní píseň. Slovům Cowart nerozuměl, ale její neměnný rytmus jej naplňoval neobvyklým klidem.

Následující měsíc jel Cowart se svou dcerou na výlet do Disney Worldu. Objednal pokoj v jednom z nejvyšších pater hotelu Contemporary s výhledem na zábavní park, jejž si Bečky rychle zmapovala do posledního detailu. Na každý den vymýšlela bojový plán, podle kterého pak s nadšením generála, jenž se těší na další pokořené nepřátele, brala všechny vytyčené atrakce ztečí. Cowart nechal dceru bez námitek velet po celou dobu pobytu. Když si chtěla pětkrát po sobě sjet Vesmírnou horu, neprotestoval, a stejně tak jí nerozmlouval Divokou jízdu pana Žabáka. Chtěla-li něčím zahnat hlad, odpustil si rodičovské poučky o zdravé výživě a nechal ji cpát se o překot závratným množstvím hot dogú, hranolků a cukrové vaty.

Brzy po poledni bylo venku příliš horko na to, aby vystávali v dlouhých frontách návštěvníků, a tak raději skotačili v příjemně chladném hotelovém bazénu. Cowart rozdováděnou dceru donekonečná házel do temné vody, vozil ji na ramenou a nechal ji proplouvat mezi jeho nohama. A jakmile začalo slunce klesat po obloze, znovu se oblékli a vyrazili zpět do parku obdivovat ohňostroje a světelnou show.

Každý večer ji musel vyčerpanou odnést zpět do hotelu v náručí. Na visuté jednokolejné dráze už zpravidla tvrdě spala, takže ji v pokoji jen uložil do postele a přikryl dekou. Naslouchal jejímu pravidelnému dechu, nechal se unášet klidem, jenž ze spící dívenky vyzařoval, a na nic nemyslel.

jednou ho v noci trápila noční můra; Ferguson se Sullivanem jej donutí nastoupit na horskou dráhu, a než se rozjede, vytrhnou mu dceru z ruky.

Probudil se s chrčivým lapáním po dechu. „Tatínku?“ zanaříkala Bečky.

„Neboj, zlatíčko, nic mi není. Nic se neděje.“

Unaveně vydechla, obrátila se na druhý bok a upadla zpět do hlubokého spánku.

Cowart se zachumlal do pokrývek nasáklých potem.

Týden plný zábavy utekl jako voda, a když nastal čas odvézt dceru domů, dával si reportér pozor, aby změna neproběhla moc náhle. Zastavil ještě ve Vodním světě, aby si Bečky naposled užila vodních toboganů, a cestou domů sjel schválně z dálnice pro hamburgery. Třetí zastávka patřila zmrzlině a při poslední hledali hračkářství, kde ji nechal vybrat si poslední dárek. Když dorazili na bohaté předměstí Tampy, kde nyní bydlela jeho bývalá manželka se svým novým mužem, sotva udržel nohu na plynu; nechtělo se mu zase loučit s dcerou, která mu teď nadšeně ukazovala domy všech svých kamarádů a o překot drmolila.

Před manželčiným domem se vinula dlouhá kruhová příjezdová cesta, již obklopovala rozlehlá plocha porostlá jasně zeleným trávníkem. Ve chvíli, kdy projížděli kolem, na něm zrovna pracoval postarší muž černé pleti. Tlačil před sebou sekačku na trávu, a když se čas od času sklonil, aby stébla zastřihl přesně na požadovanou délku, všiml si Cowart, že si zašpiněný límec jeho košile v ničem nezadá s barvou jeho pleti. Opodál parkoval mužův starý vůz; červený lak z něj dávno oprýskal a nechal se porazit rzí. Nápis vyvedený velkými bílými písmeny na boku auta hlásal NEDŮV

KOMPLETNÍ TRAVNÍ SERVIS. Ned na okamžik vzhlédl od práce – otřel pot z čela a zamával Bečky na pozdrav. Cowartova dcera pozdravení horlivě opětovala.

Cowart se zadíval na dvojité vstupní dveře s vyřezávaným tabulovým sklem. Jednopatrový dům v rančerském stylu stál na pahorku a těsně za linií střechy se rýsoval černý okraj krytu přilehlého bazénu. Přední stranu domu zdobil úhledný, přepečlivě pěstovaný záhon květin. Sotva Cowart přibrzdil, vyskočila Bečky z vozu a hnala se k domovu.

Cowart také vystoupil. Chvíli stál a čekal, až se objeví Sandy.

Břicho se jí dmulo pokročilým těhotenstvím a v náročném horku se pohybovala jen zvolna a opatrně. Objala svou dceru a zeptala se: „Tak co, užili jste si?“

„Zvládli jsme všechno do posledního kolotoče.“

„To se dalo čekat. Vyčerpaní?“

„Tak trochu.“

„A co jinak?“

„Dobrý.“

„Pořád si o tebe dělám starosti.“

„Dík, ale není třeba. Jsem úplně v pořádku.“

„Chtěla bych si s tebou chvíli popovídat. Nechceš jít dál? Udělám ti kafe. Nebo by sis radši dal něco studeného? Chci slyšet všechny podrobnosti, máte toho spoustu co vyprávět,“ pravila s úsměvem.

„Bečky to zvládne za nás oba.“

„To jsem neměla na mysli,“ namítla Sandy.

Zavrtěl hlavou. „Musím vyrazit zpátky, už tak jedu pozdě.“

„Tom se do půl hodiny vrátí, rád by tě viděl. Říkal, že je z těch článků znát, kolik jsi jim musel věnovat práce.“

Cowart stále odmítavě kroutil hlavou. „Že děkuju, ale teď už fakt musím. Než dorazím do Miami, bude skoro půlnoc.“

„Skoda že…,“ hlesla Sandy, ale zarazila se. „Tak jo, já se ozvu.“

Cowart přikývl. „Pojď mě ještě obejmout, zlato,“ vyzval Bečky, klekl na kolena a stiskl dceru v náručí. Cítil, jak jím prostupuje nekonečná energie a bezbřehé nadšení vyzařující z dětského tělíčka. „Tak ahoj, tatínku,“ řekla Bečky trochu zajíkavě a odtáhla se. Natáhl ruku a pohladil ji po tváři. „Neříkej mamince, co všechno jsi spořádala…,“ varoval ji a polohlasem dodal: a schovej před ní ty dárky, cos dostala. Mohla by začít žárlit.“ Bečky se usmála a horlivě přikyvovala.

Ještě než Cowart vklouzl za volant, obrátil se a na oko vesele jim zamával. Rozvedeného tatínka hraješ dokonale, pomyslel si znechuceně, tuhle roli máš fakt v malíku.

A trvalo ještě několik hodin, než jej vztek na sebe sama opustil.

Kolega Will Martin se jej bez valného úspěchu snažil zaujmout redakčními náměty na další reportáže. Cowart si v mysli neustále přehrával možný průběh soudního přelíčení s Robertem Fergusonem, přestože neočekával, že by k němu kdy došlo. Ačkoliv teploty tomu nijak nenasvědčovaly, začalo léto pomalu ustupovat podzimu a novinář se rozhodl vydat se do Pachouly, aby zjistil, jak tamní obyvatelé reagují na Fergusonovo propuštění z cely smrti.

Nejprve ze svého motelového pokoje zavolal Tannymu Brownovi.

„Dobrý den, nadporučíku, u telefonu Matthew Cowart. Chci vám jen ušetřit namáhavou práci s vašimi slídily a jinými zdroji. Zrovna jsem přijel a pár dní se u vás pozdržím.“

„Mohu se zeptat co vás sem přivádí?“

„Rád bych doplnil svou reportáž o nejnovější informace. Jak se stavíte k soudnímu stíhání Roberta Earla Fergusona? Ještě jste od něj neupustili?“

Detektiv se krátce zasmál. „O tom rozhoduje státní zástupce, nikoliv já.“

„To jistě, ovšem státní zástupce se rozhoduje s ohledem na informace, které mu právě vy dodáte. Objevilo se něco nového?“

„Čekáte snad, že bych vám to řekl, i kdyby tomu tak bylo?“

„Prostě se ptám.“

„No, vzhledem k tomu, že by vám Roy Black stejně všechno vyslepičil, můžu s klidným svědomím oznámit, že nic nového nemáme.“

„A co Ferguson? Co dělá?“

„Proč se nezeptáte přímo jeho?“

„To také hodlám udělat.“

„Tak se běžte podívat k němu domů a pak mi můžete zavolat ještě jednou.“

Cowart zavěsil. Měl neurčitý dojem, že si z něj detektiv utahuje, ale netušil proč. Rozjel se skrze borový hájek a po stinné prašné cestě k domu Fergusonovy babičky a zastavil přímo na dvorku mezi slepicemi. Chvíli postával mezi hromádkami ptačího trusu a rozhlížel se kolem sebe. Venku neviděl žádné známky pohybu, a tak po pár schůdcích vystoupal ke dveřím a zaklepal na dřevěný rám. Za pár vteřin se zevnitř ozvalo šoupání nohou a dveře se na pár centimetrů pootevřely.

„Paní Fergusonová? To jsem já, Matthew Cowart z Miami Journal“

Dveře se otevřely o něco víc.

„Copa byste rád?“

„Kde najdu Bobbyho Earla? Chtěl bych si s ním promluvit.“

„Vodjel zpátky na sever.“

„Co prosím?“

„Vodjel zpátky do tý svý školy v New Jersey.“

„A kdy?“

„Minulej tejden. Tady to nebylo nic pro něj, pane bílej. Víte to stejně dobře jako já.“

„A co to soudní líčení?“

„Vo to se nijak zvlášť nezajímal.“

„Můžu se s ním nějak spojit?“

„Řikal, že se vozve, až se tam usadí. Ještě se nevozval.“

„Přihodilo se tu v Pachoule něco? Myslím před tím, než odjel.“

„Nic, vo čem by se mnou mluvil. Náký další votázky, pane Reportér?“

„Ne.“

Cowart sestoupil po schodech na udusanou půdu, ohlédl se a upřeně se zadíval na dům.

Odpoledne se telefonicky spojil s Royem Blackem.

„Kde je Ferguson?“ otázal se.

„V New Jersey. Mám jeho adresu a telefon, jestli chcete.“

„Ale jak to, že opustil stát? Co soudní přelíčení a kauce?“

„Soudce mu dal povolení, ani se moc nezdráhal. Řekl jsem mu, že podle mě by bylo nejlepší, aby pokračoval v pokud možno normálním životě, a on se rozhodl vrátit na sever a dodělat školu. Na tom přece není nic zvláštního. Stát má povinnost nás v případě, že zjistí nové okolnosti případu, neprodleně informovat a zatím tak neučinil. Netuším, co má protistrana v plánu, ale moc bych toho nečekal.“

„Takže podle vás to prostě časem upadne v zapomnění?“

„Možná. Na to se zeptejte detektivů.“

„To samozřejmě udělám.“

„Musíte pochopit, že státní žalobci si u soudu hrozně neradi nabíjejí hubu, pane Cowarte. Veřejné ponížení se na seznamu oblíbených činností volených představitelů nachází pochopitelně až na samém konci. Já bych řekl, že budou čekat, až na celou věc lidi trochu pozapomenou, a pak se jednoho dne prostě sejdou, nejlíp pěkně v teple soudcovské kanceláře, a bez velkých cirátů stáhnou všechna obvinění. Státní zástupce pak bude osočovat soudce, že všechno zavinil tím, že zamítl Fergusonovo přiznání, a soudce bude naopak svalovat vinu na žalobce. A nejvíc se v tom bahně vymáchají ti dva detektivové. Tím to hasne. Vás to přece nemůže překvapit, určitě jste se už setkal s tím, že trestnímu soudu propluje případ mezi prsty a nikdo po něm ani neštěkne, ne?“

„Ale vyváznout takhle z cely smrti?“

„No vidíte, i to se stává. Samozřejmě ne často, ale přece. V tomhle případu nefiguruje nic, s čím bych se už nesetkal.“

„Takže se prostě po tříleté přestávce jen tak vrátí ke starému životu?“

„Přesně tak. Všechno se hezky vrátí do starých, vyjetých kolejí. S jednou výjimkou, ovšem.“

„A to?“

„Že ona holčička bude stále mrtvá.“

Cowart znovu vytočil číslo Tannyho Browna.

„Věděl jste, že se Ferguson vrátil do New Jersey?“

„To není žádné tajemství. Místní noviny dokonce otiskly u příležitosti jeho odjezdu článek. Prej chce dodělat školu a tady v Pachoule by stejně kvůli tomu, jak se na něj lidi dívají, nesehnal žádnou práci. No, to nevím a ani netuším, jestli to vůbec zkoušel. Každopádně odjel. Podle mě chtěl jen vypadnout z města dřív, než by si ho někdo podal.“

„Jako kdo například?“

„Tak to vám vážně nepovím. Pár lidí jeho propuštění dost rozhodilo, chápete. Jiní to zase brali s nadhledem. To víte, maloměsto – každý si myslí něco jiného. Valnou většinu obyvatel ovšem Fergusonovo propuštění, podle mého soudu, jednoduše zmátlo.“

„Koho přesně to rozhodilo?“

Tanny Brown se odmlčel a po chvíli odvětil: „Mě samotného. A to samo o sobě stačí.“

„A co se bude dít teď?“

„Co byste čekal?“

Na tuto otázku nedokázal Cowart odpovědět.

Místo zamýšleného pokračování příběhu se Cowart po návratu z Pachouly vrhl na psaní komentářů k nadcházejícím obecním volbám. Hodiny zpovídal různé kandidáty, pročítal politická prohlášení a diskutoval s redakční radou o tom, jaký postoj by měl deník zaujímat. Vše se odehrávalo v přátelské, strhující atmosféře. Roztodivné nápady místní politické elity, k nimž patřil například plán na znovuzavedení angličtiny jakožto oficiálního jazyka okresu, boj za demokracii na Kubě či regulace počtu držených střelných zbraní, zajišťovaly nepolevující příliv zábavných témat. Po skončeném volebním klání se Cowart pustil do série článků o vodním hospodářství na ostrůvcích Florida Keys, a trávil tedy spoustu času nad rozpočtovými plány i ekologickými zprávami. Jeho stůl se ztrácel pod haldami papírů s nekonečným množstvím tabulek a grafických schémat. Při pohledu na ně jej napadla úsměvná myšlenka, že statistika sice nuda je, nicméně skutečně poskytuje cenné údaje.

První prosincový týden proběhlo slyšení před soudcem Trenchem, při němž státní žalobce stáhl obvinění Roberta Earla Fergusona z vraždy prvního stupně. Skrovnému hloučku reportérů své rozhodnutí vysvětloval tím, že bez Fergusonova přiznání existuje jen pramalé množství nezvratných důkazů, které by umožňovaly zahájit nové trestní stíhání. Zástupci obou stran sporu se poté uchýlili k pokryteckým řečem o důležitosti soudního systému a právního řádu, jež určují směr vyšetřování každého případu stejně spravedlivě.

Ani Tanny Brown, ani Bruce Wilcox nebyli slyšení přítomni.

„Nechci o tom teď mluvit.“ vyjádřil se Tanny Brown, když jej Cowart přišel osobně navštívit. A detektiv Wilcox zatvrzele prohlašoval: „Prokrista, sotva jsem se toho chlápka dotkl. Ježíši. To si vážně myslíte, že kdybych ho fakt zmlátil, tak by to na něm nebylo poznat? Ze by se vůbec dokázal postavit na nohy? Nejspíš bych mu tehdy vyrval srdce z těla, sakra. Do prdele.“

Ujížděl vlahým podvečerem kolem školy dál k vrbě, u níž se Joanie Shriverová rozloučila se životem. Zastavil u rozcestí a chvíli zíral směrem, jímž se vydal dívčin vrah. Poté se znovu rozjel a zabočil k domu Shriverových. Když zabrzdil před hlavním vchodem, spatřil rozložitá záda George Shrivera, jenž motorovými nůžkami zarovnával živý plot do požadovaného tvaru. Když k němu Cowart přistoupil blíž, zbrocený potem vypnul přístroj a prohlížel si reportéra, který stál naproti němu s tužkou a poznámkovým blokem v ruce.

„Už jsme se o tom doslechli.“ pronesl Joanin otec tiše. „Volal nám Tanny Brown, prej už je to všechno oficiální. Moc nás to samozřejmě nepřekvapilo. Jo jo, čekali jsme, že to tak dopadne. Tanny Brown nám kdysi řekl, že celý případ stojí na vachrlatých základech. To jsem si zapamatoval. A po tom, co jste se do toho pustil, se zkrátka nejspíš musel sesypat jako domeček z karet.“

Cowart před brunátným mužem nervózně přešlapoval. „Pořád ještě věříte tomu, že vaši dceru zabil Ferguson? A co Sullivan? Co ten dopis, který vám chtěl poslat?“

„Já už o tom vlastně ani nic moc vědět nechci. S manželkou jsme z toho oba zmatení, tak jako všichni ostatní, ale v hloubi duše si stejně pořád myslím, že to udělal Ferguson. Nedokážu vymazat z paměti, jak se při tom prvním přelíčení tvářil, víte, na to se nedá zapomenout.“

Paní Shriverová přinesla manželovi sklenici vody s ledem a zadívala se na Cowarta pohledem, v němž se zrcadlily zbytky potlačovaného hněvu.

„Jestli něco nechápu,“ pravila, „pak proč jsme tím vším museli znovu procházet. Nejprve s váma a potom se všemi těmi reportéry od novin a z televize. Zas a znovu jsme prožívali její smrt, pořád dokola. V jednu chvíli jsem se dokonce bála zapnout televizi ze strachu, aby na mě z obrazovky nevykoukl Joaniin obličej. Ne že bychom kvůli těm lidem nemohli zapomenout, my ani nechceme zapomenout, ale všechno se to zvrtlo v cosi, čemu vůbec nerozumím. Najednou je mnohem důležitější, co tvrdí Ferguson, co tvrdí Sullivan, co udělali nebo ne a všechno to kolem. Ale že nic z toho už mi nevrátí moji holčičku, to nehraje roli. A to bolí ze všeho nejvíc, pane Cowarte. Tak strašně moc to bolí.“

Ženě se při řeči řinuly slzy po tvářích, přesto svá slova pronášela obdivuhodně srozumitelně.

George Shriver se zhluboka nadechl a dlouze se napil ze sklenice. „Vás samozřejmě nikdo neobviňuje.“ řekl, ovšem po chvilce svou výpověd poopravil: „No vlastně, sakra, asi vám to máme trochu za zlé. Nemůžu si pomoct, pořád mám dojem, že se někde musela stát chyba. Ale to asi není vaše vina. Nejspíš ne. Příliš vachrlaté základy, jak říkám. A pak se to celé rozpadlo na kousky.“

Vzal svou ženu za ruku a společně zamířili do potemnělého domu, nechávajíce za sebou ležet křovinořez a Matthewa Cowarta stojícího bezradně před jejich vchodem.

Radostný tón Fergusonova hlasu Cowarta zcela uchvátil. Měl pocit, jako by je nedělila vzdálenost několika set kilometrů a nemluvili spolu po telefonu, ale stáli přímo naproti sobě.

„Nemůžu vám dostatečně poděkovat, pane Cowarte, bez vaší pomoci by se nic z toho nestalo.“

„Ale kde, dříve či později by k tomu došlo tak jako tak.“

„Ale kdepak, to vy jste dal věci do pohybu. Bez vás bych seděl v cele smrti ještě dneska.“

„A co máte v plánu teď?“

„Velké věci, pane Cowarte. Chci udělat něco se životem. Dokončit školu, dělat kariéru a tak podobně.“ Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Mám pocit, že teď už mi nic nebrání v tom dělat, cokoliv se mi zachce.“

Ačkoliv si Cowart vzpomněl, že tu frázi odněkud zná, nedokázal ji spolehlivě zařadit. „Jak pokračujete ve studiu?“ zajímal se dál.

„Hodně jsem se naučil,“ odvětil Ferguson. Hořce se zasmál. „Mám dojem, že jsem o hodně chytřejší než dřív. No, byla to drsná škola. Teď je všechno jiné.“

„Zůstanete v Newarku?“

„To nevím. Je tu ještě větší zima, než co si pamatuju. Asi se spíš vrátím dolů na jih.“

„Do Pachouly?“

Ferguson chvíli rozmýšlel, než odpověděl: „O tom pochybuju. Necítil jsem se tam nejlíp, potom co mě propustili na svobodu. Lidi po mně pokukovali a šeptali si za mými zády. Ukazovali si na mě. Nemohl jsem jít ani do sámošky, aby před obchodem nečekala policejní hlídka, až vyjdu ven. Chtěli mě mít neustále pod dohledem, jako by čekali, kdy něco provedu. Když jsem šel s babičkou v neděli na mši, všichni se otočili, sotva jsme strčili hlavu do dveří. Snažil jsem se dokonce hledat práci, ale ať jsem přišel kamkoliv, zdálo se, že zrovna před minutou někoho přijali. Bez ohledu na to, jestli byl místní šéf bílý nebo černý. Dívali se na mě jako na ztělesněné zlo, které kráčí v jejich středu a oni s tím nemůžou nic dělat. Nebylo to správné, chovali se ke mně úplně nehorázně a sám bych na tom nic změnit nedokázal. Ovšem jak víte, Florida je velká a rozmanitá. Zrovna teď nedávno mě požádali z jedné církve v Ocale, jestli bych jim nepřijel povyprávět o svých zkušenostech, a to nebyli první. Takže naštěstí ještě existuje dost míst, kde mě nepokládají za prašivou, vzteklou bestii. Možná to platí jenom o Pachoule. A dokud tam bude působit Tanny Brown, nic se na tom nezmění.“

„Aha. A co my dva? Zůstaneme v kontaktu?“

„No samozřejmě,“ odvětil Ferguson bez váhání.

Na konci ledna, téměř rok poté, co dostal Fergusonův první dopis, získal Matthew Cowart za svou reportáž cenu Floridského svazu reportérů. V rychlém sledu následovalo ocenění PennyMissouri a cena Ernieho Pylea od nadace Scripps-Howard.

Touž dobou potvrdil floridský Nejvyšší soud odsouzení a výši trestu Blaira Sullivana. A Matthew Cowart, krom zmíněných cen, obdržel další telefonát na účet volaného.

„Haló, Cowarte? Jste tam?“

„U telefonu.“

„Už se k vám doneslo rozhodnutí soudu?“

„Ano. Co teď budete dělat, pane Sullivane? Stačil by jeden rozhovor s právníkem. Nechcete zavolat Royi Blackovi? Co říkáte?“

„Ale no tak, pane Cowarte, jsem člověk, za kterýho mluví činy, dotáhnu to za mřížema do konce,“ prohodil Sullivan se smíchem. „Stejně jako všechno na svobodě, cha. Nebo si snad myslíte, že nemám svědomí? Další vtípek, nebojte. Podle čeho soudíte, že toužím změnit názor?“

„Nevím. Možná z přesvědčení, že bojovat o život pořád stojí za tu námahu.“

„Vy jste ovšem neprožil ten můj.“

„To je pravda.“

„A čeká vás taky jinší budoucnost. Podle vás už se nemám moc na co těšit, ale podle mě se ještě budete divit.“

„To jsem sám zvědav.“

„Chcete něco vědět, pane Cowart? Nejvtipnější na tom všem je, že se zatraceně dobře bavím.“

„To rád slyším.“

„A ještě něco vám povim. My dva si spolu ještě promluvíme – až se přiblíží ona chvíle.“

„Sdělili vám něco bližšího o případném datu?“

„Kdepak. Nechápu, co tomu guvernérovi trvá tak dlouho.“

„Skutečně tolik toužíte zemřít, pane Sullivane?“

„Mám svý vlastní plány, pane Cowarte, velký plány. A smrt je jen jejich nepatrnou součástí. Ještě se ozvu.“

Prudce zavěsil a Cowartovi přeběhl mráz po zádech. Jako by k němu Sullivan už nyní promlouval ze záhrobí.

Prvního dubna obdržel Matthew Cowart Pulitzerovu cenu za významný počin v oblasti regionálního zpravodajství.

Za starých časů, v dobách telegrafů, které neúnavně vyklepávaly nekonečný proud slov novinových článků, se v den vyhlašování cen téměř rituálně konávalo shromáždění reportérů, již s napětím očekávali jména vítězů. Společnost Associated Press obvykle soupeřila s konkurenční United Press International o to, která z nich dokáže výsledky nejrychleji zpracovat, a tudíž je také nejrychleji rozeslat do všech koutů země. Stařičké telegrafy byly vybaveny zvonky, které neodbytně zvučely, když po drátech dorazila obzvlášť důležitá zpráva, a v den vyhlášení vítězů se v redakčních místnostech rozléhaly tóny zvonkohry téměř neustále. Úzkostlivé pozorování kovově klapkajících dálnopisů v sobě neslo nádech romantického očekávání doprovázeného zklamaným mručením či nadšeným jásotem, jakmile přístroj konečně vyhrkal vítězovo jméno. To vše nahradila moderní počítačová technologie schopná přenášet jakákoliv data takřka bezodkladně. Jména naskakovala na zeleném podkladu všudypřítomných obrazovek roztroušených v redakčních místnostech, jakmile byla oznámena. Jen ono mručení či jásot se nezměnilo.

Cowart se toho odpoledne účastnil vodohospodářské konference. Když se navečer vrátil do práce, všichni kolegové při jeho příchodu povstali a uznale aplaudovali.

Fotograf deníku si nenechal ujít moment, kdy Cowartovi předali skleničku šampaňského a postrčili ho k jedné z obrazovek, aby si rozhodnutí porotců přečetl sám. Šéfredaktor i hlavní redaktor místních zpráv jej uznale plácali po ramenou a Will Martin prohlásil: „Věděl jsem to od samého začátku.“

Zaplavila jej vlna blahopřejných telefonátů. Ozval se Roy Black i Robert Earl Ferguson, jenž nehovořil dlouho, a dokonce zavolal i Tanny Brown, aby poněkud mysticky poznamenal: „No, jsem rád, že aspoň někdo z toho všeho dokázal něco vytřískat.“

Bývalá manželka se v telefonu rozbrečela radostí. „Říkala jsem, že to dokážeš,“ pronesla plačtivě a v pozadí jí notovalo řvoucí novorozeně. Jeho dcera se zajíkala štěstím, přestože nedokázala plně pochopit, k čemu vlastně došlo. Tři regionální televizní stanice jej okamžitě požádaly o rozhovor, který jim ochotně poskytl, a promluvil i s literárním agentem, jenž se telefonicky zajímal, zda Cowart neplánuje rozvést příběh do knižní podoby. Zavolal také producent, který již zakoupil práva na zfilmování Fergusonova příběhu, a pokoušel se smlouvat. Neodbytný muž se dokázal „prokecat“ i přes recepční, která příchozí telefonáty vytrvale filtrovala.

„Pan Cowart? U telefonu Jeffrey Maynard ze společnosti Instacom Productions. Rádi bychom podle vaší reportáže natočili celovečerní film,“ zadrmolil nervózně a sotva popadal dech, jako by mu s každou vteřinou protékala mezi prsty promarněná příležitost či zbytečně utracené peníze.

Cowart naproti tomu mluvil velmi rozvážně. „Je mi líto, pane Maynarde, ale…“

„No tak, pane Cowarte, dejte mi šanci. Co kdybych za vámi přiletěl do Miami a promluvili jsme si osobně? A nebo ještě lépe, co kdybyste přiletěl vy sem? Výdaje jdou samozřejmě na nás.“

„Nezlobte se…“

„Řeknu to ještě jinak. Oslovili jsme už naše největší hvězdy a máme opravdový zájem na tom, abychom získali všechna práva. Mluvíme tady o poměrně velké sumě peněz a mimo to o možnosti vymanit se z novinářského zaměstnání.“

„Já nemám v úmyslu novinařinu opouštět.“

„Měl jsem za to, že všichni reportéři ve skutečnosti touží dělat něco jiného.“

„To jste se spletl.“

„Přesto bych se s vámi rád setkal osobně. Hovořili jsme i s dalšími zaangažovanými lidmi, z mnoha stran nám přislíbili podporu a…“

„Rozmyslím si to.“

„Dáte mi vědět?“

„Zajisté,“ řekl Cowart a zavěsil bez nejmenšího úmyslu svůj slib splnit.

Nechal se unášet vzrušenou atmosférou, která prostupovala celou redakcí, spokojeně usrkával šampaňské z plastového kelímku a vyhříval se na výsluní pozornosti. Pod tíhou gratulací a blahopřejného poplácávání po zádech se veškeré nejasnosti i nejistota rychle rozplynuly.

Když se však pozdě večer vrátil domů, stále jej vítal jen prázdný byt.

Vstoupil dovnitř a vzpomenul si na Vernona Hawkinse, jenž strávil většinu života v osamění, obklopen pouze svými vzpomínkami a provázen nepolevujícím kašlem. Detektivův obraz náhle okupoval všechna zákoutí Cowartovy mysli. Snažil se představit si jej v nějaké blahopřejné pozici a pokoušel se přesvědčit sám sebe, že právě Hawkins by jako první zvedl sluchátko a otevřel by na jeho počest láhev drahého šampaňského. Ten obraz mu však stále unikal, vytlačován jiným, kde zestárlý detektiv ležel bezvládně v nemocničním pokoji a omámen směsicí léků na ztišení bolesti a kyslíku mumlá skrze mlhavý závoj: „Jak zní desáté pravidlo ulice, Matty?“

Reportérova fantaskní odpověď zněla: „Probůh, Vernone, odpočiň si trochu. Já nemám páru.“

„Desáté pravidlo zní: Všechno se vždycky vyvrbí jinak, než to vypadá.“

„Co má tohle, sakra, znamenat, Vernone?“

„To znamená, že začínám šílet. Zavolej sestru, krucinál, ale ne tu starobu. Chci tu mladou s těma balónama. Řekni jí, že potřebuju další injekci. Jedno čeho, protože na tom stejně nesejde. Hlavně ať mi to místo na zadnici dlouho otírá dezinfekčním tamponem, než to tam píchne.“

Vzpomněl si, že tehdy sestru skutečně zavolal, a vybavil si detektivův obličej. Poté, co mu ošetřovatelka píchla dávku tišícího léku, muž se zeširoka usmál a upadl do bezesného spánku.

Jenže tentokrát jsem vyhrál, Vernone. Dokázal jsem to, říkal si Cowart v duchu a sklopil zrak k prvnímu vydání deníku, které držel pod paží. Jeho vlastní fotografie a článek popisující cestu k úspěchu se skvěly přímo nad přehybem a palcový titulek hlásal: REPORTÉR DENÍKU MIAMI JOURNAL DRŽITELEM PULITZEROVY CENY ZA REPORTÁŽ Z CELY SMRTI.

Valnou část noci zíral oknem na uhlově černé nebe. Euforie se střídala s pochybnostmi, ale radostné pohnutí nakonec převládlo nad znepokojivými myšlenkami a Cowart, omámen vlastním úspěchem, pomalu usínal.

Na vlně radosti se vznášel ještě o dva týdny později, kdy přední stránky novin začaly plnit zprávy z jiného soudku.

V nich se pravilo, že guvernér státu Florida vydal příkaz k vykonání popravy Blaira Sullivana na elektrickém křesle. Datum stanovil na půlnoc sedmého dne od podpisu příkazu. Podle dohadů se Sullivan mohl trestu ještě stále vyhnout, pokud by se rozhodl podat odvolání. Guvernér spekulace po podepsání rozhodnutí o výkonu trestu potvrdil, zatímco odsouzený se k ničemu nevyjadřoval.

Od vydání rozkazu uběhl den, pak druhý a po něm třetí a čtvrtý. Pátého dne dopoledne se na Cowartově stole rozdrnčel telefon. Reportér hbitě chňapl po sluchátku.

Na druhém konci linky se ozval hlas seržanta Rogerse z věznice Starke.

„Haló, Cowarte? Jste tam?“

„U telefonu, seržante. Čekal jsem, kdy se ozvete.“

„Taky už se nám to blíží, ne?“

Tato otázka nevyžadovala žádnou odpověď. „Co Sullivan?“

„No, znáte takové ty kobky s hady v zoologických zahradách? Jak se na ně člověk kouká skrz ten skleněný průhled? Moc se tam nehýbou, ale neustále kolem sebe těkají očima, aby jim něco neuniklo. Tak něco takového se teď naskýtá při pohledu na Sullyho. Máme na něho dávat pozor, samozřejmě, ale spíš to vypadá, že pozoruje on nás, jako by na něco čekal. Takovouhle smrtonosnou hlídku jsem tu ještě nezažil.“

„A obvykle to probíhá jak?“

„Většinou se to tu začne hemžit právníkama, kněžíma a demonstrantama. Všichni jsou nažhavení, přebíhají od jednoho soudce ke druhému, pořád se o něco snaží, pořád o něčem diskutují. A než se nadějete, je to tady. Jedno musím říct – když už vás stát chce usmažit, aspoň na to nejste sám. Máte kolem sebe rodinu, příznivce, lidi, kteří k vám promlouvají o Bohu a věčné spravedlnosti a tak podobně, až z toho člověku málem upadnou uši. To všechno je normální. Tohle ovšem normální není. Sully kolem sebe nemá vůbec nikoho, ani uvnitř, ani venku. Je úplně sám. Cekám, že každou chvíli vybuchne, jak to v něm vře.“

„Odvolá se?“

„Tvrdí, že ne.“

„Věříte mu?“

„Zatím se toho, co řekl, vždycky držel.“

„A co ostatní? Jaká je nálada?“

„No, momentálně se uzavírají sázky, že se nakonec stejně zhroutí. Možná až poslední den, ale stejně. Rychle podá nějakou žádost nebo něco, dostane odklad a stejně jako jiní se pak bude odvolávat dalších deset let. Druhá varianta je jedna ku pěti s vkladem deset dolarů, že si to nerozmyslí. Na to jsem si sám vsadil a stejného názoru je i ten chlápek z kanceláře guvernéra. On teda tvrdí, že jenom čeká, jestli to Sully fakt dotáhne až do konce. No, podle mě se k němu blíží mílovými kroky. Tak jak říká.“

„Kristepane.“

„Jo, o tom v poslední době taky slýchám docela často.“

„A jak jdou přípravy?“

„Tak… Křeslo funguje dobře, zrovna dneska ráno jsme ho testovali. Člověk zhasne, sotva zapnou proud. Sullyho dáme každopádně den předem na izolačku. Podle tradice má nárok na poslední jídlo a jinak necháváme veškeré přípravy, jako třeba stříhání vlasů a tak podobně, až na poslední chvíli, ne dřív než pár hodin před tím, než to začne. Do té doby se snažíme zachovávat normální řád. Co se ostatních vězňů týká, ty to pěkně vyvádí z míry. Neradi koukají na někoho, kdo vůbec nebojuje. Když odsud Ferguson vyšel po svých, všechny to inspirovalo, rozsvítilo se jim nové světýlko naděje. Zato Sully teď naopak všechny pořádně štve. Taky jim to nahání strach, to víte. A co se vyvrbí dál, to si netroufám hádat.“

„Vypadá to, že se tam teď máte docela dost co ohánět.“

„Pravda, ale to je nakonec taky jen součástí práce.“

„Mluví Sully s někým?“

„Ne. Ale právě kvůli tomu vám vlastně volám.“

„Prosím?“

„Chce mluvit s váma. Co nejdřív a osobně.“

„Se mnou?“

„Tak tak. Pravděpodobně se s váma chce o tuhle noční můru spravedlivě podělit, tuším. Taky si vás napsal na seznam pozvaných svědků.“

„Co to je?“

„Co byste řekl? Hosti pozvaní státem i odsouzeným na jeho soukromý večírek na rozloučenou.“

„Ježíši. Chce mně při své popravě?“

„Přesně tak.“

„Proboha! Nevím, jestli…“

„Můžete se ho zeptat sám, pane Cowarte. Pochopte, nemáme moc času nazbyt. Můžeme si tu sice dál příjemně povídat, ale podle mě by bylo rozumnější zavolat na aerolinky a sehnat si letenku na nejbližší možnou hodinu. Zkuste se sem dostat ještě dneska odpoledne.“

„Dobře, dobře. Budu tam. Ježíši.“

„Sám jste, konec konců, autor té slavné reportáže. A Sully si chce možná pojistit, abyste napsal i poslední kapitolu. Přiznám se, že mě to až tak nepřekvapuje.“

Matthew Cowart beze slova zavěsil. Naklonil se přes přepážku k Willu Martinovi a několika slovy jej uvedl do situace. „Jen jed,“ pobídl ho kolega. „Nezdržuj se. Tahle věc za to zatraceně stojí. Tak běž už!“ Cowart rychle promluvil s šéfredaktorem a hned nato uháněl do svého bytu pro zubní kartáček a pár věcí na převlečení.

Stihl polední let vnitrostátní linky.

Do vězení dorazil navečer. Řítil se vypůjčeným vozem po cestách rozmáčených deštěm, jenž vytrvale padal v průběhu celého zakaboněného dne. Prudké pohyby stěračů čelního skla jej nutily ještě více zrychlovat. Seržant Rogers na něj čekal v kanceláři. Potřásli si rukama jako staří přátelé.

„To jste to zvládl rychle,“ prohodil Rogers uznale.

„Taky už chápu tohle šílenství. Za volantem jsem počítal každou minutu – co minutu, každou vteřinu, bože můj. A uvědomil jsem si, jak dostal čas najednou úplně jiný rozměr.“

„Tak tak,“ přikyvoval Rogers. „Nikdy člověk nepochopí význam každého okamžiku líp, než když zná dne i hodiny. Na minutu přesně.“

„Děsivá představa.“

„To ano. Jak už jsem vám kdysi říkal, pane Cowarte, vedle mužů odsouzených na smrt získá člověk úplně jiný náhled na život.“

„Nikde žádní demonstranti?“

„Ještě nic. Musíte být opravdu zarytý odpůrce trestu smrti, abyste v tomhle nečase vystrčil paty z domu kvůli někomu jako Sully. Podle mě se ukážou tak zítra nebo pozítří. Přes noc se má vyjasnit, tak uvidíme.“

„Návštěvy taky žádné, předpokládám.“

„Právníci jsou v pohotovosti s papíry k odvolání v ruce, jen je podepsat. O ty Sully ovšem nejeví zájem. Zavolal si vás. Pak se tu ukázalo pár detektivů. Ti dva z Pachouly přijeli včera, ale taky s nimi nemluvil. Stejně jako s chlápky od FBI a dalšíma z Orlanda a Gainesville, kterým vrtá hlavou pár nedořešených případů vražd. Jediný, s kým je ochoten mluvit, jste zkrátka vy. Možná se mu před váma rozváže jazyk a něco se dozvíte. Starej Ted Bundy ( Ted Bundy 1946-1989, masový vrah žen, popraven na elektrickém křesle roku 1989 ve státní věznici Starke na Floridě) se před popravou taky rozpovídal a spoustě lidem ulevil od trápení. Netuším, jestli mu to bylo na druhé straně co platné, ale kdoví? A Sullyho zpověd by taky hodně pomohla.“

„Tak se do toho dáme,“ vzdychl Cowart.

„Moje řeč.“

Rogers zběžně zkontroloval Cowartův zápisník a diplomatku a přes bezpečnostní dveře a skrze detektory kovů jej dovedl do útrob věznice.

Sullivan čekal ve své cele. Seržant přistrčil Cowartovi židli před mříže a pokynul mu, aby se posadil.

„Potřebuju soukromí,“ odkašlal si Sullivan.

Cowart si prohlížel vězňovy dozadu ulízané vlasy, jež se i v matném světle jediné, drátěným pletivem chráněné žárovky blýskavě leskly. Trochu pobledl, pomyslel si při pohledu na mužovu pleť. Sullivan nervózně přecházel ode zdi ke zdi, ramena svěšená, prsty na rukou propletené.

„Potřebuju soukromí,“ naléhal znovu.

„Dobře víte, že v cele napravo ani nalevo od vás nikdo není, Sully. Můžete si bez obav povídat,“ pravil seržant trpělivě.

Odsouzenému přeletěl přes tvář kradmý úsměv.

„Dělají z toho hrob už tedka,“ prohodil směrem ke Cowartovi, když se seržant obrátil k odchodu. „To nehybný ticho. Asi aby šel člověk do rakve připravenej.“

Přistoupil k mřížím a pokusil se s nimi zatřást. „Přesně jako v rakvi,“ poznamenal. „Dokonale zatlučený.“

Blair Sullivan se nahlas rozesmál, ale po chvíli vystřídal jeho smích namáhavý sípot. „Vypadáte skvěle, Cowarte.“

„Nestěžuju si. Tak co byste rád?“

„K tomu se ještě dostaneme, žádnej strach. Dopřejte mi chvilku zábavy. A co náš klučina Bobby Earl? Neslyšel jste o něm něco?“

„Naposledy volal, aby mi poblahopřál k Pulitzerovi, ale dlouho jsme spolu nemluvili. Myslím, že se vrátil do školy.“

„Opravdu? Mně z nějakýho důvodu na studijní typ nikdy moc neseděl. Ale třeba na něho ta škola působí nějakým… zvláštním kouzlem. Něčím opravdu neobyčejným.“

„Co tím míníte?“

„Ale nic, nic. Nic, na co byste se pozdějc neměl rozpomenout.“

Blair Sullivan zvrátil hlavu nazad a otřásl se. „Taky je vám tu zima, Cowarte?“

Reportér pomyslel na krůpěje potu, jež mu stékaly po těle, a odvětil: „Naopak, spíš vedro.“

Sullivan se zakřenil a se smíchem zachroptěl: „Není to legrace, Cowarte? Už ani nedokážu říct, jestli je horko nebo zima. Den nebo noc. Připadám si jak malý dítě. Ale to k tomu asi patří, myslím k umírání. Prostě se začnete přirozeně vracet v čase.“

Přešel k umyvadélku v rohu místnosti a naplno pustil jediný kohoutek, jenž trčel ze zdi. Sklonil se k proudu vody a hltavě pil. „Člověk taky furt žízní, pořád vám vysychá v puse. Jako kdyby ze mě něco vysávalo vláhu.“

Cowart nereagoval.

„Ovšem pumpovat do někoho dva a půl tisíce voltů, to je prácička, při který vyschne v krku každýmu.“

Matthew Cowart cítil, jak se mu samotnému stahuje hrdlo. „Neodvoláte se?“

Sullivan se zachmuřil. „K jaké odpovědi se kloníte?“

„K žádné.“

Vězeň na reportéra upřeně zíral. „Musíte pochopit jednu věc, Cowarte. Právě teď si připadám víc naživu než kdy dřív.“

„Proč jste se se mnou chtěl setkat?“

„Poslední vůle, závěť a prohlášení umírajícího. Slavná poslední slova. Jak to zní?“

„To raději posudte sám.“

Sullivan zaťal ruku v pěst a máchl do nehybného vzduchu v cele. „Pamatujete si ještě, jak jsem vám říkal, jak daleko odsud sahá moje moc? Jak titěrný jsou tyhle stěny a mříže ve srovnání s tím, co všechno dokážu ovlivnit, Cowarte? A pamatujete si taky, že se smrti nebojím, ale vítám ji s otevřenou náručí? Věřím tomu, že pro mě drží čestný místo v pekle. A vy mi tam pomůžete.“

„Ano? A jak?“

„Něco pro mě uděláte.“

„A co když na to nepřistoupím?“

„Ale přistoupíte. Nemůžete si totiž pomoct a půjdete za tím až do konce. Nemám pravdu?“

Cowart mlčky přikývl a v duchu přemítal, k čemu se vlastně upisuje.

„Fajn, pane Slavnej Reportére. Potřebuju, abyste se někde porozhlíd a potom z toho udělal báječnou reportáž. Tak, jak vy to umíte. Malej domek. Chci, abyste zaklepal na dveře, a pokud se nikdo neozve, na nic nečekal a vstoupil. I kdyby mělo bejt zamčeno, nic vás nesmí odradit od toho, abyste vešel dovnitř. Je vám to jasný? Je mi jedno jak, prostě se do toho domku dostanete. Mějte oči na stopkách, musíte si zapamatovat úplně všechno, co uvidíte, každičkej detail. Se všema si pohovořte…“

Sullivan slovo okořenil silnou ironií a krátce se zasmál. „Pak se sem pěkně vrátíte a povíte mi, co jste zjistil. A já vám na oplátku povyprávím příběh, kterej rozhodně stojí za slyšení. Odkaz Blaira Sullivana.“

Zabiják schoval hlavu do dlaní, pak rukama přejel přes čelo a uhladil si vlasy. Šklebil se od ucha k uchu, když dodal: „A bude stát za to ho znát, to garantuju.“

Cowart nic neříkal. Zdálo se mu, že se propadá do nekonečné, hluboké tmy.

„Tak, milej pane Cowarte,“ pravil Sullivan, „připraven? Adresa zní Tarpon Drive číslo třináct – krásný číslo, to se musí nechat – v Islamoradě.“

„Ale to je přece v Keys. A já jsem zrovna přiletěl z…“

„Prostě tam jedte! A až se vrátíte, budete mi vyprávět o tom, co jste tam viděl. Hlavně ať vám nic neunikne.“

Cowart si vězně na okamžik váhavě prohlížel, ale pak zahnal všechny pochybnosti a vstal ze židle.

„Utíkejte, Cowarte, co nejrychlejc můžete. Běžte, honem, nezbejvá moc času.“

Sullivan se posadil na postel. Odvrátil hlavu od reportéra a zahulákal: „Seržante! Ať mi ten chlap zmizí z očí!“

Potom vrhl na Cowarta poslední pohled a ucedil: „Tak nashle zítra. V den šestej.“

Reportér mlčky přikývl a hbitě odkráčel pryč.

Stihl poslední let do Miami a do svého bytu dovrávoral těsné po půlnoci. Ještě v šatech padl vyčerpaně na postel. Cítil se jako herec, jehož bez varování vystrčili na jeviště a jenž nezná ani název hry, v níž nečekaně ztvárňuje hlavní roli, natož aby věděl, jak se jeho postava jmenuje a co má říkat. Pokusil se zatlačit všechny myšlenky do nejzazších koutů mysli a alespoň na pár hodin upadl do trhaného spánku.

V osm ráno už však uháněl ve svém voze k řetězci ostrovů Upper Keys. Oblohou se líně táhlo několik zatoulaných mráčků, které se vyhřívaly v pichlavých paprscích čerstvě probuzeného slunce, jež pomalu začínalo ostře pálit. V protisměru míjel reportér dálnici ucpanou vozy s ospalými řidiči, kteří denně dojížděli do centra města za prací. Miami se stále rozrůstalo. Měnilo se v nevkusný shluk výpadovek lemovaných nákupními středisky s odpudivě křiklavými štíty, jejichž parkoviště zela ve většině případů prázdnotou. S každým předměstím dál od centra doprava řídla, až nakonec Cowart projížděl kolem autobazarů ověšených státními vlajkami a inzerujících nejvýhodnější nabídky koupě téměř sám. Pod obrovskými poutači, které lákaly potenciální zákazníky na všemožné slevy, se blýskaly řady naleštěných vozů, jež marně čekaly na nového majitele. Nad hlavou se Cowartovi s řevem přehnala dvě proudová letadla, jež mířila na základnu v Homestead. Přestože jejich let provázel halasný rámus, připomínaly jejich nebeské kreace baletní výstup.

O několik kilometrů dál zamířil Cowart přes most Card Sound Bridge do mokřinaté oblasti plné bažin a mangrovníkového porostu. Z hnízda vystavěného vysoko na telegrafním sloupu se právě ve chvíli, kdy projížděl kolem, vznesl k nebesům důstojný bílý pták. Cowart dlouho projížděl rozlehlou zelenou rovinou, až se po jeho levé ruce konečně začaly objevovat první fjordy. Ty se nakonec spojily v široký Floridský záliv, jehož sytě modrou hladinu čeřil mírný vánek. Reportér tlačil plyn k podlaze a řítil se dál.

Silnice do Keys se vine mezi mokřady a vodními plochami. Čas od času se objeví známky civilizace – všude, kde to hrubá, nerovná zem obohacená o střípky korálu jen trochu dovolí a je dostatečně pevná, aby udržela základy, vyrostly přístavní budovy a moderní bytové domy. Občas to vypadá, že se hranaté stavby ze škvárobetonových tvárnic rozmnožují dělením; z čerpací stanice člověk vchází do samoobsluhy, regály plné trik v obchodě se zářivě růžovou fasádou znenadání nahrazují pokrmy rychlého občerstvení a k loděnici stojí přilepená restaurace, která se s mateřskou péčí stará o motel na druhé straně silnice. A kde prostor dovolí, tam je štěrková půda plná sluncem doběla vypálených mořských ulit poseta školami, nemocnicemi, ale také obytnými přívěsy životních ztroskotanců. Co by kamenem dohodil se rozléhá oceán, od nějž se celé dny odrážejí sluneční paprsky a jenž se při své nekonečné šíři vysmívá chabému snažení lidstva. Cowart prosvištěl kolem Marathonu a vstupní brány Státního parku John Pennekamp. V přístavu Whale Harbor se na vteřinu obdivné zadíval na obrovskou plastiku oceánské ryby, jež označovala vstupní bránu k hrázi určené sportovním rybářům. Byla větší než ty největší druhy, které kdy brázdily Golfský proud. Poté projel kolem řady obchodů korunované nákupním centrem, jejichž bíle omítnuté fasády bolestně trpěly pod náporem neúprosné sluneční záře.

Do Tarpon Drive dorazil kolem desáté.

Ulice vedla jižním cípem ostrova, zhruba kilometr a půl od linie pobřeží, která znemožňovala další výstavbu. Sjíždělo se k ní prudkou odbočkou doleva ze silnice. Úzká ulička, kde pod nohama křupaly nanesené skořápky a mušle, se klikatila mezi roztroušenými obytnými přívěsy a přízemními domky. Pozemky byly vytyčeny zdánlivě nahodilými hranicemi, jako by si je každý obyvatel stanovil sám. Na jednom dvorku stál na špalcích zrezavělý minibus Volkswagen pomalovaný vybledlými barevnými obrázky z dob květinových dětí. Kousek od něj si na provizorním pískovišti spokojeně hrály dvě děti ještě v plenkách, na něž dohlížela osamocená žena v jednoduchém tílku, na nohou těsné modré džíny s ustřiženými nohavicemi. Seděla na převráceném rybářském kbelíku, nevzrušeně kouřila cigaretu a prohlížela si Cowarta drsným, nepřístupným pohledem. U jiného domku kotvil na dřevěných kozách starý člun s rozeklanou dírou pod okrajnicí a pod růžovým slunečníkem před jedním z přívěsů seděl na levných skládacích křesílkách s bělozelenými pruhy postarší pár, který Cowartově počínání nevěnoval žádnou pozornost. Reportér stáhl okýnko. Doléhaly k němu hlasy účastníků rozhlasové besedy i rozezlené štěkání neviditelných obyvatel, již se dohadovali o bezvýznamných maličkostech. Proti obloze se rýsovaly zprohýbané dráty televizních antén. Cowartovi připadalo, že se znenadání ocitl v jiném světě – kde slunce vysušilo naději a na oplátku nabídlo bezvýchodnou chudobu.

V polovině ulice stála za zrezivělým drátěným plotem kostelní budova pobitá bílými překládanými prkny. Ručně psaná cedule pověšená před vchodem hlásala: PRVNÍ BAPTISTICKÝ KOSTEL

V KEYS. VSTUPTE, VÍTÁME VÁS NA CESTĚ KE SPÁSE. Branka byla vyvěšená z pantů a dřevěné schůdky u vstupních vrat rozštípané. Vchod samotný zabezpečoval mohutný visací zámek.

Cowart jel pomalu dál, stále hledaje číslo třináct.

Domek ze škvárobetonových tvárnic se krčil asi třicet metrů od silnice pod zkrouceným mangrovníkem, jenž vrhal rozmanitý stín na průčelí. Otevřené žaluzie z kouřového skla vpouštěly dovnitř slabý vánek – pozůstatek mořské brízy, která se prodírala změtí stromů a propletených křovin. Z vnějších okenic opadávaly kusy černé barvy a na dveřích visel obrovský krucifix. O jednu ze zdí se opíraly dvě propanové bomby. Cowart pomalu vykročil přes nevelký dvorek ke dveřím. Při každém kroku se zvedl obláček hliněného prachu a pod nohama mu zakřupal štěrk. Do jedné z dveřních latí někdo vyryl slova JEŽÍŠ ŽIJE V KAŽDÉM Z NÁS.

Někde v dálce zaštěkal pes. Mangrovník se lehce pohnul v mírném větru, jenž se nečekaně zrodil z nehybného, horkého vzduchu. Na kůži jej však Cowart necítil.

Zabouchal na dveře. Jednou, dvakrát – a potřetí.

Nikdo se neozval.

Ustoupil dozadu a zvolal: „Haló! Je někdo doma?“

Marně čekal na odpověď.

Znovu zaklepal. Do prdele! zaklel v duchu.

Otočil se ke dveřím zády a rozhlížel se kolem. Žádný automobil, žádné známky života. Zkusil znovu zavolat. „Haló! Je tam někdo?“

Otázka však opět zůstala bez odpovědi.

Neměl připraven žádný plán. Netušil, co dál.

Vrátil se k silnici, obrátil se čelem vzad a zadíval se na dům. Co tady, sakra, vůbec dělám? ptal se sám sebe. Co to má všechno vlastně znamenat?

Znenadání uslyšel jemné zakřupání, které se ozvalo o kus dál v ulici. Když se otočil, spatřil poštovního doručovatele, jenž právě vystupoval z bílého džípu. Sledoval ho, jak roznáší dopisy a oběžníky a pomalu se přibližuje k číslu třináct.

„Dobrej,“ pozdravil Cowart, když listonoš postoupil až k němu. „Jak to jde?“

Muž středního věku měl na sobě charakteristické modrošedé šortky a světle modrou košili. Dlouhé vlasy měl v týlu sepnuté do culíku a nad horním rtem mu povadle visel neupravovaný knír. Oči skrýval za slunečními brýlemi.

„Bylo i líp. Ale hůř taky,“ odvětil doručovatel nevzrušeně a začal se přehrabovat v poštovním vaku.

„Kdo bydlí támhle v tom domě?“ otázal se Cowart.

„Kdo se ptá?“

„Reportér deníku Miami Journal Matthew Cowart.“

„A jo, to taky čtu,“ odvětil listonoš. „I když většinou jenom sportovní komentáře.“

„Mohl byste mi pomoct, prosím? Rád bych mluvil s těmi, co tady bydlí, ale nikdo se neozývá.“

„Tak neozývá, jo? Ještě jsem nezažil, že by někam šli.“

„A kdo tedy?“

„Pán a paní Calhounovi, starej Fred a Dotty. Obvykle jenom posedávaj kolem domu a čekaj, až přijde bud soudnej den, nebo zásilkovej katalog. Musím říct, že katalog zatím funguje spolehlivěji.“

„Jak dlouho už tu žijí?“

„Tak šest sedm let. Možná dýl, ale to je tak zhruba doba, co sem roznáším poštu.“

Cowart z jeho odpovědí nemohl nic vydedukovat, přesto se tázal dál: „Chodí jim někdy něco ze Starke? Ze státní věznice?“

Muž položil vak na zem a vydechl: „Jo, tak jednou do měsíce.“

„Tušíte, kdo je Blair Sullivan?“

„Jasně,“ přitakal doručovatel. „Toho čeká pekáč, nedávno jsem o tom čet v tom vašem plátku. Má s nima něco společnýho?“

„Možná. Sám nevím jistě,“ odvětil Cowart po pravdě a znovu se zadíval na dům, zatímco muž vytáhl z pytle hromádku letáků a otevřel poštovní schránku.

„Ale ale,“ prohodil překvapeně.

„Copak?“

„Nevybrali si schránku.“

Listonoš zazíral přes zaprášený dvorek k domku. „Tohle fakt nesnáším. Staří lidi si dopisy vždycky vyzvedávaj, vždycky. Když ne, znamená to, že se něco děje. Za mlada jsem roznášel v Miami Beach, víte, a to bylo vždycky jasný, co člověk najde za dveřma, když si někdo nevybral schránku.“

„Za jak dlouho?“

„Vypadá to tak na pár dní. Sakra, tohle nesnáším,“ povzdechl si muž.

Cowart se vydal zpátky k domku. Přistoupil k oknu a zamžoural dovnitř, ale spatřil jen laciný nábytek v obytné místnosti a na stěně barevné ztvárnění Ježíše Krista s gloriolou kolem hlavy. „Vidíte něco?“ zajímal se listonoš, který nahlížel dovnitř sousedním oknem a rukama odstiňoval sluneční záři, aby se neodrážela od skleněných pruhů žaluzie.

„Jen prázdný pokoj.“

Oba muži ustoupili o krok dozadu a Cowart zahalekal: „Pane Calhoune! Haló! Paní Calhounová!“

Nikdo se neozval. Cowart přešel ke dveřím a zkusil otočit kulovou klikou. Povolila. Obrátil se na poštovního doručovatele, jenž mlčky pokynul hlavou. Otevřel a vstoupil dovnitř.

Do nosu je okamžitě udeřil nesnesitelný zápach.

Listonoš zasténal a položil Cowartovi ruku na rameno.

„Vím naprosto přesně, co to je,“ hlesl. „Poprvý jsem to cejtil ve Vietnamu. A nikdy jsem se toho nezbavil.“ Odmlčel se a po chvilce dodal: „Poslouchejte.“

Cowartovi se pachem stáhlo hrdlo a přidušeně pokašlával, jako by jej obklopil oblak dýmu. Pak zaslechl bzukot, jenž se ozýval ze zadní části domku.

Pracovník pošty popošel o pár kroků nazpět. „Jdu zavolat policajty.“

„Já se kouknu dovnitř,“ opáčil Cowart.

„Nechodte tam.“ varoval jej muž. „Není to nutné.“

Cowart zavrtěl hlavou a vykročil. Zápach a bzučení jako by ho zcela pohltily. Když se letmo ohlédl přes rameno, spatřil listonoše, jak utíká k sousednímu domu. Udělal dalších pár kroků a očima těkal kolem sebe ve snaze zapamatovat si co nejvíc obrazů, i ty nejmenší detaily, které bude chtít později podrobně popsat – omšelý nábytek, náboženské artefakty i neodbytný dojem, že tohle je to poslední místo na Zemi. Teplý vzduch kolem něj ještě více houstl a mísil se se zápachem, jenž prostupoval jeho šaty i póry a prolézal nosními dírkami. Zvedal se mu žaludek, přesto postoupil dál do kuchyně.

K poslednímu útočišti starého páru.

Seděli proti sobě u jídelního stolu potaženého omývacím ubrusem, jako by se právě chystali poobědvat. Ruce však měli spoutané za zády a každý byl pevně přivázán ke své židli. Žena na sobě neměla žádné šaty, muž zůstal oblečen.

Oběma se v hrdle šklebila otevřená řezná rána.

Pod každou židlí zasychala kaluž zčernalé krve a mrtvé lidské obličeje pod rozcuchanými, prošedivělými vlasy obsypala hejna much. Mrtvoly měly hlavy zvrácené nazad, prázdný pohled neživých očí upřený do stropu.

Uprostřed stolu ležela otevřená Bible.

Cowart chroptěl a s námahou popadal dech. Hlava se mu motala, jako by měl každým okamžikem upadnout do bezvědomí, zápasil se strachem i s nevolností.

Připadal si jako v rozžhavené peci, kde nemůže utéct před vlnami dusivého horka. Bzučení much se mu v uších rozléhalo mnohonásobnou ozvěnou. Odvážil se k poslednímu kroku a natáhl krk nad stránku Písma, na níž někdo krvavou šmouhou označil jedinou pasáž:

Někteří z nich nechali po sobě jméno, které hlásá jejich chválu. Po jiných není ani památky; jsou mrtví, jako by nikdy nebyli žili, jako by se nikdy nebyli narodili, a stejně tak jejich děti.

Cowart zavrávoral dozadu a očima divoce přeletěl po místnosti.

V koutě spatřil dveře, jež vedly na zadní dvůr. Stařičký zámek někdo lehce vypáčil; teď jen neužitečně visel na kusu rozštípnutého dřeva. Cowart sklouzl pohledem zpět ke starému páru. Na ženiných ochablých prsou rozeznal zaschlé hnědočerné cákance její vlastní krve. Klopýtal pozpátku o krok o dva, až se nakonec nemotorně obrátil a vyrazil vstupními dveřmi ven. Opřel se rukama nad koleny a hltavě lokal čerstvý vzduch. Koutkem oka zahlédl listonoše, jak k němu pospíchá z protější strany silnice. Cowarta přepadla závrať, jíž už téměř nedokázal vzdorovat, a tak se raději rychle posadil na schodek před zápražím.

„Jsou tam?“ křikl doručovatel na Cowarta, když přiběhl blíž.

Reportér beze slova přikývl.

„Ježíši,“ vydechl muž. „Je to zlý?“

Další kývnutí.

„Poldové už jedou.“

„Někdo je zabil,“ hlesl Cowart.

„Vražda? Bez prdele?“

Cowart sklopil hlavu ke hrudi.

„Ježíši,“ ucedil doručovatel znovu. „Proč?“

Cowart místo odpovědi jen bezmocně zavrtěl hlavou, avšak mozek mu naplno pracoval.

Já vím proč, běželo mu hlavou. Já to vím.

Vím, kdo jsou, a taky vím, proč museli zemřít.

Byli to lidé, o nichž mu Sullivan kdysi vyprávěl. Ti, které vždy toužil zabít. Po celý svůj život. A teď se mu to konečně podařilo, daleko za železnými mřížemi, daleko za bezpečnostními vraty a ploty z ostnatých drátů, daleko za zdmi a branami věznice. Sullivan splnil svůj slib.

A Matthew Cowart netušil, jak to dokázal.

10 /

DOHODA NA CESTĚ DO PEKEL

Zpět do věznice se Cowart dostal až pozdě dopoledne sedmého dne. Vyšetřování vraždy dvou starců jej připravilo o hodiny drahocenného času.

S poštovním doručovatelem čekali na miniaturní verandě, než přijedou policisté. „Tohle je ale pekelnej pech,“ postěžoval si muž. „A to jsem chtěl stihnout odpolední odliv a nachytat pár ploutví k večeři. S takovou ani nedoběhnu na člun,“ kroutil nešťastně hlavou.

Po pár minutách zakřupaly na Tarpon Drive pneumatiky bělozeleného policejního vozu. Odbočil k domku číslo třináct a zastavil přímo u schůdků před předním vchodem. Dveře u řidiče se otevřely a vystoupil jediný cestující.

„Kdo volal policii?“ otázal se policista. Mladý muž měl svaly vzpěrače a na očích velké tmavé sluneční brýle.

„Já,“ odvětil doručovatel. „Ale uvnitř byl tenhleten,“ dodal a pohodil rukou ke Cowartovi.

„A vy jste kdo?“

„Reportér deníku Miami Journal.“ oznámil Cowart sklíčeně.

„Ahá. Tak copak tady máme?“

„Dva mrtví. Zavraždění.“

„Jak to víte?“ zadrmolil policista překvapeně.

„Běžte se podívat sám.“

„Vy dva se ani nehněte,“ varoval je policista a protáhl se kolem nich.

„Kam bysme asi tak chodili?“ tázal se pošťák polohlasně. „Sakra, tohle jsem zažil mnohem víckrát než tenhle zelenáč. Hej!“ zvolal za policistou. „Přesně jako ve filmu, na nic nesahejte.“

„To taky vím,“ odsekl mladík. „Prokrista.“

Sledovali ho, jak nesměle vstupuje do domu.

„Obávám se, že právě kráčí vstříc prvnímu pořádnému šoku své mladinké kariéry.“ poznamenal Cowart.

Listonoš se zašklebil. „Jo, doted si nejspíš myslel, že bude až do důchodu honit lidi, co ve směru na Key West překročej povolenou rychlost.“

Než stačil Cowart odpovědět, ozvalo se zevnitř zděšené: „A do prdele!“ Mladíkovi přeskočil hlas do netušených výšek; zaskřehotal jako vyplašený racek, jenž střemhlav uniká k obloze.

Na okamžik zavládlo ticho. Potom se zevnitř ozval rychlý dusot a mladík vyrazil ze dveří. Stihl ještě proběhnout kolem dvojice na zápraží a pak se u kraje dvorku sklonil k zemi a prudce zvracel.

„Ty vole,“ šeptl doručovatel, „to je síla.“ Zatahal se za culík a pousmál se. „Asi jste věděl, o čem mluvíte, když jste říkal, že je to zlý.“

„To asi ten příšerný smrad,“ prohodil Cowart a díval se, jak policista zápasí se svým žaludkem.

Mladík se narovnal, vlasy pocuchané, v obličeji bledý jako stěna. Cowart mu hodil kapesník a policista vděčně pokýval hlavou. „No ale kdo, a proč, Ježíši…“

„Kdo, to víme. Matka Blaira Sullivana a jeho nevlastní otec,“ objasnil Cowart. „Proč, to už je jiná věc. Možná teď nastala vhodná chvíle na to, abyste zavolal posily, co říkáte?“

„To si děláte prdel, ne?“ pronesl policista užasle. „To myslíte vážně? Toho ale mají zrovna teď někdy smažit v křesle, ne?“

„Trefa.“

„Kristepane. A co tady vlastně hledáte vy?“

Dobrá otázka, blesklo Cowartovi hlavou, ale nahlas odpověděl: „Námět na další reportáž.“

„Tak to se vám nejspíš právě povedlo,“ zamumlal doručovatel pod vousy.

Cowart postával opodál a sledoval práci forenzních techniků, kteří prohledávali místo činu, vědom si každé vzácné minuty času, jenž mu utíkal mezi prsty. Stihl alespoň zavolat do redakce a informovat šéfa o tom, k čemu se nachomýtl. Přestože byl reportérův nadřízený na podivné situace, které k jižnímu cípu Floridy neodmyslitelně patřily, dávno zvyklý, Cowartova zpráva jej vyvedla z míry.

„Jak myslíš, že na to bude reagovat guvernér?“ tázal se. „Že by popravu ještě odložili?“

„Netuším. Co bys na jeho místě udělal ty?“

„To nevím… Kristepane. Kdy vyrazíš zpátky, aby ses toho podělanýho šílence mohl zeptat, co se to, ksakru, děje?“

„Jakmile mě odsud pustí.“

Na to však musel ještě pár hodin počkat.

Při zkoumání místa činu, zejména je-li oním činem vražda, je zapotřebí notné dávky trpělivosti. Ty nejmenší detaily nabývají obrovských rozměrů a každá nepatrná maličkost se znenadání může stát nejdúležitějším článkem vyšetřování. Tahle náročná práce může trvat i dlouhé hodiny, pokud ji provádějí profesionálové, kteří obzvlášť rádi aplikují teoretické poznatky vědy na skutečnosti způsobené násilným trestným činem.

Při pomyšlení na Blaira Sullivana, jenž na něj marně čeká ve své cele, vřel Cowart vzteky a bez ustání civěl na hodinky. Teprve pozdě odpoledne k němu přistoupila dvojice detektivů z okresu Monroe – muž středního věku ve světlehnědém obleku promáčeném potem a o mnoho let mladší žena se špinavě blond vlasy pevně staženými do ohonu. Na štíhlé postavě ledabyle plandalo volné bavlněné sako pánského střihu a pohodlné široké kalhoty. Pod sáčkem Cowart letmo zahlédl poloautomatickou pistoli v podpažním pouzdře. Polovinu obličeje schovávali oba důstojníci za tmavými brýlemi, žena si je však, kráčejíc ke Cowartovi, sundala a upřeně se na něj zadívala šedýma očima.

„Pan Cowart? Andrea Shaefferová z oddělení vražd, tohle je můj parťák Michael Weiss. Vedeme tohle vyšetřování a chceme s vámi sepsat protokol.“ Vytáhla z kapsy notýsek a pero.

Cowart přikývl a po jejím vzoru vytáhl zápisník a tužku. Žena se pousmála. „Ten váš je o dost větší,“ prohodila.

„Můžete mi povědět něco o místě činu?“ otázal se.

„Ptáte se jako novinář?“

„Samozřejmě.“

„Tak co kdybysme se nejdřív pustili do té výpovědi a pak teprve odpovídali na vaše dotazy?“

„Pane Cowarte.“ vložil se do toho detektiv Weiss, „vyšetřujeme tady vraždu. O tak závažných trestných činech se lidi od tisku obvykle dozvídají od nás, a ne naopak. Povezte nám, proč a jak jste se sem dostal a jak se vám povedlo vypátrat tyhle dvě těla.“

„Starců zavražděných před pár dny,“ dodal Cowart.

Detektiv Shaefferová přitakala. „Zatím skutečně všechno nasvědčuje tomu, že šlo o vraždu. Vy jste se tu ale objevil dnes dopoledne. Jak to?“

„Požádal mě o to Blair Sullivan, a to včera. Ze své cely smrti.“

Policistka si jeho slova pečlivě zapisovala, ale zároveň pochybovačně vrtěla hlavou. „Moc to nechápu. Věděl snad…?“

„Netuším, co věděl, prostě jen trval na tom, abych sem šel.“

„Jak přesně to podal?“

„Řekl mi, abych sem šel a promluvil si s lidmi, co tu bydlí. Kdo to je, to mi došlo teprve potom. Už jsem měl být dávno na cestě zpátky do věznice.“ Při pomyšlení na promarněný čas Cowart rudl ve tvářích.

„Je vám známo, kdo tyhle dva zabil?“ zajímala se důstojnice.

Po letmém zaváhání Cowart odpověděl: „Ne.“

Zatím, říkal si v duchu.

„A Blair Sullivan podle vás vrahovu totožnost zná?“

„Je to možné.“

„Pane Cowarte, uvědomujete si, prosím, závažnost situace?“ pravila žena s povzdechem. „Pomohlo by, kdybyste byl trochu sdílnější.“

Cowart cítil, jak se do něj zavrtává pohledem. Jako by mu chtěla číst myšlenky či nahlédnout do jeho vzpomínek a najít v nich odpovědi na své otázky. Cowart nervózně přešlápl z jedné nohy na druhou.

„Musím se co nejrychleji dostat zpátky do Starke.“ řekl nakonec. „Pak možná budu nápomocnější.“

Pokývala hlavou. „Asi by bylo dobré, kdyby šel jeden z nás s vámi. Možná oba.“

„Nebude s vámi mluvit,“ namítl Cowart.

„Opravdu? Proč ne?“

„Nesnáší policisty.“ Tohle však byla pouhá výmluva.

Do věznice dorazil až následujícího dne těsně po poledni. Detektivové jej zadržovali až do pozdních večerních hodin, kdy konečně ukončili prohledávání domku na Tarpon Drive. Cowart se řítil zpět do redakce, kde poháněn krátícím se časem vychrlil na papír narychlo sesumírovaný chytlavý článek plný pikantních detailu kořeněných senzacechtivou omáčkou. Detektivové, kteří jej nechtěli pustit z dohledu, na něj čekali v kanceláři šéfredaktora. Poslední večerní let na sever už nestihli, a tak přenocovali v motelu poblíž Cowartova bytu a znovu se s ním setkali ihned za rozbřesku.

V tichosti absolvovali ranní vnitrostátní let a ve vlastním pronajatém voze teď uháněli těsně za reportérem.

Prostranství před věznicí ukazovalo na posledních čtyřiadvacet hodin před popravou. Na parkovišti stály přinejmenším dva tucty televizních přenosových vozu; nápisy vyvedené po stranách tiskacími písmeny hlásaly ŽIVÉ ZPRAVODAJSTVÍ či ZPRÁVY PŘÍMO Z MÍSTA DĚNI. Většina vozů byla na stříškách vybavena cestovními satelity umožňujícími přímý přenos. Všude kolem postávali kameramani a různí členové štábu, kteří si bud povídali a vyměňovali zážitky, nebo pořád dokola překontrolovávali své vybavení jako vojáci před bitvou. Stejně početná byla i skupina novinářů a fotografů. Silnici podle očekávání lemovali zastánci obou názorových skupin, kteří na sebe hulákali, navzájem se uráželi a častovali se nadávkami.

Cowart zaparkoval mimo hlavní proud a pokusil se nenápadně proklouznout k hlavní bráně. Téměř okamžitě jej však zpozorovali kolegové reportéři a obsypaly ho televizní kamery. Okrajem davu, jenž Cowarta obklopoval, se ke vchodu prodírali detektivové.

Cowart zdvihl dlaň a snažil se shromáždění uklidnit. „Teď není vhodná chvíle. Prosím, mějte trpělivost.“

„Matte,“ křikl na něj reportér, s nímž se znal z Miami. „Chystáš se promluvit se Sullivanem? Prozradí ti konečně, co se to, sakra, děje?“

Světla kamer se mísila s pichlavými paprsky slunce a Cowart se alespoň zčásti snažil zastínit oči před ostrým světlem. „Ještě nevím, Tome. Dejte mi čas a zjistím to.“

„Má už policie nějaké podezřelé?“ nenechal se muž odradit.

„Nevím.“

„Opravdu se tomu Sullivan dnes nevyhne?“

„Nevím, nevím a ještě jednou – nevím.“

„Co ti řekl?“

„Nic. Zatím nedostal příležitost.“

„Řeknete nám, o čem jste s ním mluvil, až vás přijme?“ naléhal jiný hlas.

„Samozřejmě,“ zalhal Cowart ve snaze vymanit se z davu za každou cenu. Razil si cestu ke vchodu, před kterým už na něj čekal seržant Rogers.

„Hej, Matty,“ zvolal ještě první zpravodaj. „Slyšels o guvernérovi?“

„To ne. Co se stalo?“

„Právě skončila tiskovka. Pokud Sullivan nepodá odvolání, poprava se koná.“

Cowart kývl a konečně přistoupil ke vchodu do věznice. Protáhl se pod mohutnou paží seržanta Rogerse, jenž přidržoval křídlo vrat, a následoval monroeské detektivy, kteří unikli novinářům a světlům kamer o chvilku dřív.

Když procházel dovnitř, prozpěvoval mu Rogers polohlasem: „Musíš vědět, kdy dál hrát a kdy hru je lepší vzdát a prostě odejít…“

( „You got to know hen to hold’em, know hen to fold’em, know hen to walk away…“ Proslulá píseň Kennyho Rogerse „The Gambler“ z roku 1978. Často vnímána jako metafora „životní hry“, v níž nezáleží na rozdaných kartách, ale na způsobu, jakým s nimi člověk naloží.)

„Díky,“ procedil Cowart mezi zuby.

„Je to čím dál zajímavější,“ poznamenal seržant.

„Tak pro vás, možná,“ zamumlal Cowart. „Pro mě spíš Čím dál obtížnější.“

Seržant se zasmál a obrátil se k policistům. „Vy musíte být pan Weiss a tohle bude detektiv Shaefferová.“ Potřásli si rukama. „Můžete počkat támhle v té kanceláři.“

„Počkat?“ ušklíbl se Weiss. „Chceme mluvit se Sullivanem. Teď hned.“

Seržant loudavě přešel ke Cowartovi, chytil jej zlehka pod loktem a vedl jej k bezpečnostním vratům. Po celou dobu vrtěl hlavou. „Vás vidět nechce.“

„Ale seržante,“ oponovala Andrea Shaefferová. „My vyšetřujeme vraždu.“

„To já vím,“ odvětil seržant nevzrušeně.

„Podívejte, zatraceně, chceme mluvit se Sullivanem, a to hned,“ rozčiloval se Weiss.

„Jenže takhle to u nás nefunguje, detektive. Tenhle chlápek má oficiálně posledních…,“ mrkl na nástěnné hodiny a potřásl hlavou, „ehm, devět hodin a dvaačtyřicet minut života. Jestliže někoho nechce vidět, tak ho k tomu, zatraceně, nehodlám nutit. Je to jasné?“

„Ale…“

„Žádné ale.“

„Ale s Cowartem mluvit bude?“ odvážila se Shaefferová.

„To ano. Promiňte, slečno, nehodlám předstírat, že chápu, čeho chce tímhle vším pan Sullivan dosáhnout. Jestli si chcete stěžovat nebo si snad myslíte, že změní názor, obraťte se na kancelář guvernéra. Pak možná dostanete o něco víc času. Ovšem co se nás týká, my se musíme zařídit podle dané situace. Což znamená, že dál kráčí pan Cowart, jeho zápisník a magnetofon. Nikdo další.“

Žena přikývla a otočila se k partnerovi. „Volej guvernérovu kancelář a zjisti, co k tomu řeknou.“ Pak se obrátila ke Cowartovi. „Vím, že musíte dělat svou práci, ale mohl byste, prosím, Sullivana alespoň požádat, jestli by si s námi nepromluvil?“

„To můžu,“ přislíbil Cowart.

„A dál,“ pokračovala policistka, „sám nejspíš máte dost jasnou představu o tom, nač bych se ho tázala já. Zkuste to sám a nahrajte to na magnetofon.“ Otevřela kufřík a podala mu půl tuctu náhradních kazet. „Nehnu se odsud, dokud si znovu nepromluvíme.“

Reportér kývl. „Rozumím.“

Shaefferová se podívala na seržanta. „Odehrává se to vždycky v takhle tajuplném duchu?“ otázala se s úsměvem.

Rogers se zarazil, ale pak úsměv smutně opětoval. „Kdepak.“ Znovu pohlédl na hodiny. „Hezky se to povídá, ale utíká nám čas.“

Cowart pokynul k bezpečnostní bráně a následoval seržanta do věznice. Podrážky bot pleskaly o naleštěné linoleum, jak rychle kráčeli dlouho chodbou. Seržant za chůze vrtěl hlavou.

„Copak?“

„Já tyhle zmatky prostě nemám rád.“ vzdychl Rogers. „Před smrtí by se všechno mělo spíš urovnávat. Nedořešené situace, to není nic dobrého. Kdepak.“

„Mám takový dojem, že přesně takhle to od samého počátku plánoval.“

„A já mám dojem, že jste uhodil hřebík na hlavičku, pane Cowarte.“

„Kam mě vedete?“

Mířili k jinému křídlu než posledně.

„Už jsme Sullyho přemístili na izolaci, hned vedle křesla. Taky hned vedle místnosti s telefonem a vším ostatním, takže kdyby náhodou ještě dostal odklad, nic nám neunikne.“

„Jak to zvládá?“

„Uvidíte sám.“ Pobídl Cowarta k izolační cele, před níž stála jediná židle. Cowart – už sám – přistoupil k mřížím a spatřil Sullivana, jak leží na ocelové pryčně a zírá na televizní obrazovku. S oholenými vlasy vypadal jako ztělesněná smrt. Po zemi se válely lepenkové krabice přetékající oblečením, knihami a různými písemnostmi – veškerý majetek přestěhovaný z původní cely. Vězeň se náhle prudce obrátil, rychlým gestem pokynul k židli a s protáhnutím, jako by zmíral únavou, svěsil nohy na zem. V ruce svíral Bibli.

„Mno, Cowarte, to jste si dal hezky načas, než jste se ukázal na mým večírku na rozloučenou. Moc pěkný.“

Zapálil si cigaretu a zakašlal.

„Doprovodili mě sem dva detektivové z okresu Monroe. Chtěli by s vámi mluvit, pane Sullivane.“

„Ať jdou do hajzlu.“

„Zajímá je smrt vaší matky a nevlastního otce.“

„Vážně? Ať jdou do hajzlu.“

„Požádali mě, abych se vás zeptal, zda byste je nepřijal.“

Sullivan se rozesmál. „No, tak to je ovšem něco úplně jinýho. Tak ještě jednou, ať jdou do hajzlu.“

Znenadání vstal a divoce se rozhlížel kolem sebe. Pak přešel k mřížím, pevně je sevřel a přitiskl k nim obličej.

„Hej!“ zakřičel. „Kolik je hodin, krucinál? Musím vědět, kolik zbejvá času. No tak, sakra, ozvěte se někdo! Hej!“

„Času máte ještě dost.“ oznámil Cowart rozvážně.

Sullivan ustoupil o krok dozadu a rozezleně se do něj zabodával pohledem. „Jasně. Jasně.“

Otřásl se, zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Představte si, Cowarte, že člověk najednou začne cejtit, jak se mu všechny svaly v srdci i kolem něho každou vteřinu o něco víc stáhnou.“

„Pořád ještě můžete zavolat svému obhájci.“

„Do hajzlu s ním. Musíte hrát s kartama, který držíte v ruce.“

„Takže vy nepodáte…“

„Ne. Ať je v tom jednou provždy jasno. Možná se trochu bojím a taky jsem lehce vynervovanej, ale co, do prdele, o umírání toho vím dost. Jo, smrt já znám hodně zblízka.“

Blair Sullivan chvilku nervózně přecházel mezi stěnami cely. Nakonec se posadil na okraj pryčny a naklonil se dopředu. Vypadalo to, že se zničehonic uklidnil. Spiklenecky se usmíval a nedočkavě si mnul ruce.

„Tak povídejte, co vaše interview?“ zajímal se se smíchem. „Chci vědět všechno.“ Pokynul k obrazovce. „Z tý zpropadený televize ani z novin se člověk nedozví jedinej pořádnej detail. Všechno samý obecný kydy. Chci, abyste mi všechno vyprávěl vy osobně.“

Cowarta polil studený pot. „Chcete detaily?“

„Ano, přesně tak. Nic nevynechat. Vymalujte mi to všema těma krásnýma slovama, co je tak bezvadně ovládáte, ať jsem pořádně v obraze. Tak do toho.“

Cowart se nadechl a hlavou mu blesklo – jsem stejný šílenec jako on. Přesto promluvil. „Našel jsem je v kuchyni svázané…“

„Dobře, dobře. Pevně svázaní? Nohy, ruce? Tak jak?“

„Jen ruce svázané za zády, takhle…“ Cowart pozici názorně předvedl.

Sullivan pokýval hlavou. „Dobře. Pokračujte.“

„Měli proříznutá hrdla.“

Sullivan opět mlčky přikývl.

„Všude kolem samá krev. Vaše matka byla nahá a oba měli hlavu zvrácenou nazad, asi takhle…“

„Jen dál. Znásilnění?“

„To se nedalo poznat. Lítala tam spousta much.“

„To se mi líbí. Bzučely? Dělaly velkej rámus?“

„Přesně tak.“ Cowart slyšel ozvěnu vlastních slov, která mu lehce vycházela z úst. Jako by místo něj promlouvala jiná část jeho já, o jejíž existenci dosud neměl tušení.

„Trpěli hodně?“ vyzvídal dál odsouzený.

„Jak to mám vědět?“

„Ale no tak, Cowarte. Ukazovalo něco na to, že měli čas o svý smrti trochu pouvažovat?“

„Ano. Seděli naproti sobě, každý připoutaný ke své židli. Museli se na sebe dívat až do chvíle, než je vrah zabil. Jeden z nich podle všeho sledoval, jak umírá ten druhý – tedy pokud byl vrah jen jeden.“

„Správně, jen jeden,“ opakoval Sullivan tiše a otřel si paže dlaněmi. „Tak dál. Seděli na židlích?“

„Ano, S rukama spoutanýma za zády.“

„Zrovna jako já.“

„Prosím?“

„Připoutaní na židli. A pak popravení.“ Rozesmál se.

Studený pot vystřídal nával horka a Cowart se znovu orosil. „Ležela tam Bible.“

„… Po jiných není ani památky; jsou mrtví, jako by nikdy nebyli žili…“

„Ano…“

„Výborně. Přesně tak, jak to mělo být.“

Sullivan se nečekané postavil a objal se pažemi kolem ramen, jako by se snažil ovládnout emoce, jež se ho zmocňovaly. Svaly na rukou měl vyboulené napětím, žíla na čele viditelně pulzovala a ve tvářích zrudl. Pomalu a dlouze vydechl.

„Vidím to před svýma očima,“ pronesl. „Vidím je.“

Zvedl ruce nad hlavu a protáhl se a pak je zase prudce svěsil k tělu.

„Výborně!“ zahlaholil. „Tak hotovo.“ Několik vteřin ostře oddechoval jako běžec v cíli obtížného závodu. Potom sklopil zrak k rukám, které spojil v mohutné drápy. Dračí tetování se po celé délce jeho paží svíjelo vlastním životem. Sullivan se pro sebe spokojeně zasmál a promluvil ke Cowartovi. „A teď k tomu přídavku. Ke šlehačce na dortu, kvůli který tohle všechno opravdu stálo za to.“

„O čem to mluvíte?“

Sullivan potřásl hlavou. „Vytáhněte ten svůj zápisník a magnetofon, nastal čas dozvědět se něco o smrti. Jak jsem řek. Můj odkaz. Poslední vůle a závěť starýho Sullyho.“

Zatímco si Cowart chystal vše potřebné, usadil se Sullivan na okraji postele a pomalu kouřil, vychutnávaje každé dlouhé potáhnutí z cigarety.

„Tak jo, Cowarte. Připraven?“

Reportér pokýval hlavou na znamení souhlasu.

„Fajn, fajn. Kde začít? No, nejlíp s tím, co je nasnadě. Kolik mrtvejch mi to přišili?“

„Dvanáct. Tedy oficiálně.“

„Správně. Ale my bysme měli používat přesnější údaje. Úředně mě shledali vinným a odsoudili k trestu smrti za vraždu těch dvou lidiček z Miami, tý sladoučký kočičky a jejího přítelíčka. Potom jsem se, nejspíš jenom z dobrý vůle, přiznal k dalším deseti. Podrobnosti už jsem vyprávěl detektivům, takže tím se teď zabejvat nebudeme. A pak tu máme tu holčičku z Pachouly – číslo třináct, jestli počítám správně.“

„Ano.“

„Mno, tak tu necháme taky chvíli stranou a vrátíme se zpátky ke starý dobrý dvanáctce jako výchozímu bodu, souhlas?“

„Samozřejmě. Tedy dvanáct.“

Sullivan se zlověstně pochechtával. „Což ovšem ani zdaleka neodpovídá pravdě. Kdepak, ani omylem.“

„Tak kolik?“

Vězeň se zakřenil. „To se snažím dát celou dobu, co tu sedím zavřenej, dohromady. Počítám a počítám a pokouším se dojít k co nejpřesnějšímu číslu. Nerad bych nechával prostor pro spekulace.“

„Tak kolik?“

„Co byste řek devětatřiceti, Cowarte?“

Odsouzený se trochu zaklonil a začal se lehce pohupovat. Pak, stále v pohybu, přitáhl nohy k tělu a objal kolena pažemi.

„Jeden, dva mi samozřejmě mohli uniknout. I z vraždění se někdy stává rutina, ne každá smrt má v sobě jiskru, podle který by si ji člověk snadnějc zapamatoval.“

Cowart nic neříkal.

„Začněme třeba s jednou starou dámou, co žila sama v městečku Jefferson poblíž New Orleans v bytovce pro lidi starší generace. Zahlíd jsem ji jednou odpoledne, když si hezky vykračovala cestou domů a jen tak nasávala den, jako kdyby jí snad patřil. Sledoval jsem ji. Bydlela na ulici Lowell Plače a jmenovala se, tuším, Eugenia Mae Phillipsová. Na tyhle detaily se hrozně těžko rozvzpomínám, Cowarte, ale chci, abyste se měl čeho chytit, až si to půjdete prověřovat. V tomhle případě mluvíme o době asi před pěti rokama, někdy v září. Sotva se setmělo, vypáčil jsem posuvný dveře – měla takovej ten byt s vchodem do zahrady. Zádnej pořádnej zámek ani světlo přede dveřma, nic mi nestálo v cestě. V něčem takovým může bydlet akorát blázen. To si přece přímo říká o to, aby vás někdo přišel zabít. Každej pořádnej zloděj, násilník i zabiják si při pohledu na tohle obydlí poskočí radostí, protože pro něho nepředstavuje nejmenší problém. Měla si pořídit aspoň pořádně zlýho hlídacího psa, aby se člověk nemusel stydět, jak lehce se tam dostal. Ale to ne, ona radši papouška. Zlutýho ptáka v kleci na bidýlku. Toho jsem taky oddělal. No, a to je vlastně celý. Samozřejmě jsem si s ní taky pěkně užil. Byla tak vyděšená, že když jsem jí na obličej přiložil polštář, skoro ani nekníkla. Tak to byla tahle a ještě pět dalších z toho komplexu. Ale většinu jsem jen znásilnil a okrad, jedinou ji jsem zabil. Potom jsem se přesunul dál. Klíč k úspěchu tkví totiž v tom bejt neustále v pohybu. Pak se vám nic nestane.“

Sullivan se odmlčel. „To byste si měl zapamatovat, Cowarte. Hlavně se nezastavovat, nikde se nezakopat a nezapouštět kořeny. Když jste furt v pohybu, policie nemá šanci vás dostat. Sakra, zatkli mě za potulku, za neoprávněnej vstup na cizí pozemek, pro podezření z vloupání a různý jiný hovadiny. Ale mimo to netušili, s kým maj tu čest. Jo, párkrát mě taky zašili. Měsíc jsem strávil v okresní vazební věznici v Dothanu v Alabamě. Šílený místo, Cowarte, to si neumíte představit. Švábi, krysy, smrad z hoven, prostě odpornej hnus. Ale nikdo nikdy netušil, kdo před ním doopravdy stojí. Jak by taky moh? Byl jsem jenom jeden z mnoha, nikdo důležitej…“

Sullivan se pousmál. „Tohle si teda aspoň mysleli.“

Chvíli přemýšlel a zadíval se skrze železné mříže ven. „Situace se ovšem změnila, že ano? Z Blaira Sullivana se stal o něco důležitější člověk, nemám pravdu?“

Zabodl pohled do Cowartových očí a obořil se na něj: „Tak nemám pravdu, sakra?“

„Ano, máte.“

„Nahlas!“

„O mnoho důležitější člověk.“

Sullivan se okamžitě uvolnil a mluvil klidnějším hlasem.

„Přesně tak. Přesně tak.“ Zavřel oči. Když po chvilce zamrkal a znovu je otevřel, zračilo se v nich podivné, děsivě chladné uspokojení.

„Právě teď jsem, zatraceně, možná ten nejdůležitější člověk v celým státě, nemyslíte, Cowarte?“

„Možná ano.“

„Každýho přece zajímá, co starej Sully nosí v hlavě, ne?“

„To je pravda.“

„Už vám to dochází, Cowarte?“

„Myslím, že ano.“

„To bych, sakra, prosil. Troufám si tvrdit, že pořádná řádka lidí bude příběhům Blaira Sullivana přímo fascinovaně…“ protáhl ono slovo na jazyku, jako by vychutnával lahodný bonbón, „… naslouchat.“

Cowart beze slova přikývl.

„Fajn. Výborně. Přestěhoval jsem se do Mobile a tam jsem oddělal jedno děcko v tom profláklým krámu 7-Eleven. Jen taková rychlovka, loupežný přepadení, moc jsem se nezdržel. Tušíte, jak to maj policajti s takovýma případama těžký? Když vás nikdo nevidí vlízt dovnitř ani odejít, vypadá to, jako by se z nebe sneslo samotný zlo a šup! Někdo zemře. Tentokrát docela milej klučík, dokonce žadonil, ať ho nechám žít. ‚Vemte si peníze, vemte si všechno/ naříkal, a pak taky: „Nezabíjejte mě, prosím, jenom si přivydělávám na školu. Nezabíjejte mě.“ Jasně že jsem ho neposlech. Střelil jsem ho do týla, jedna rána z revolveru. Prostě a jednoduše. Nechal jsem ho ležet za pultem, z kasy jsem vytáh pár stovek, vzal si pár čokoládovejch tyčinek, sodovku, chipsy a šel jsem…“

Odmlčel se. Po čele mu stékal pramínek potu a hlas se mu třásl soustředěním, když znovu promluvil. „Jestli se chcete na něco zeptat, klidně můžete. Bez obav.“

„Vzpomínáte si na přesné místo a datum?“ otázal se Cowart přiškrceně.

„Jasně, jasně, potřebujete detaily. Hned to bude.“

Sullivan chvíli rozvažoval a pak najednou vyprskl smíchy. „Měl jsem si taky pořídit nějakej zápisník, sakra, zrovna jako máte vy. Takhle musím složitě lovit v paměti.“

Pohodlně se opřel a začal monotónně vyjmenovávat místa, časy a jména. Nespěchal; vyrovnaně seznamoval Cowarta se svou minulostí.

Cowart se soustředil na každé vrahovo slovo. Tu a tam se na něco zeptal, aby získal lepší vhled do příběhů, kterým naslouchal. Prvotní šok po několika minutách pomalu opadl a proměnil se v soustavný pocit zděšení nad hrůzami, jimiž v uplynulých letech prošli skuteční lidé, z nichž se staly pouhé vzpomínky muže odsouzeného na smrt. S každou další informací ve zdánlivě nekonečném přívalu slov ztrácely jednotlivé případy konkrétní význam, nevynikaly žádnými zvláštnostmi a snad jako by přestávaly působit na lidský cit. Události posledních minut živých bytostí se slévaly v suchopárný proud vět bez vztahu k realitě, plynule pronášených znuděným hlasem muže, pro nějž zlo představovalo jen běžnou rutinu všedního dne.

Čas se hrůzostrašně vlekl.

Po několik hodinách přinesl seržant Rogers poslední jídlo, ale vězeň jej mávnutím ruky odehnal. Tradiční pokrm – pečený steak s bramborovou kaší a jablečný koláč – chladl netknut na tácu a Cowart stále poslouchal.

Blair Sullivan skončil pár minut po jedenácté hodině a přes bledou tvář mu přeletěl chabý úsměv.

„To je těch devětatřicet,“ uzavřel. „Hutný vyprávění, viďte? Na rekord sice asi nedosáhnu, ale byl jsem zatraceně blízko, uznejte.“

Zhluboka si povzdechl. „Škoda. To by se mi líbilo, víte. Držet rekord. Jenže kolik to vlastně v mým oboru dělá, Cowarte? Víte to? Kdo stojí na špici? Já, nebo se z toho raduje někdo jinej?“

Suše se zasmál. „Samozřejmě, i kdybych nepřekonal nejvyšší počet, rozhodně jsem ty ostatní sráče překonal co do…, jak to nazvat, Cowarte? Originality?“

„Už nezbývá moc času, pane Sullivane. Jestli chcete…“

Sullivan vyskočil na nohy a oči mu sršely hněvem. „Vy jste mě snad neposlouchal, drahej?“

Cowart pozvedl dlaň na znamení smíru. „Jen jsem chtěl…“

„Co vy chcete, nehraje žádnou roli! Důležitý je, co chci já!“

„Dobře.“

Sullivan se znovu zadíval skrze mříže, zhluboka se nadechl a tlumeným hlasem pravil: „A teď nastal čas na poslední příběh. Ještě než odejdu z tohoto světa. Nebo spíš odletím na tý státem přistavený elektrický mašině.“

Cowartovi náhle vyschlo v krku. Měl pocit, že z vězňových slov vyzařuje ohromný žár, jenž z něj vysává veškerou tělesnou vláhu.

„Prozradím vám pravdu o malý Joanii Shriverový. Před soudem se tomu říká prohlášení umírajícího. Poslední slova před smrtí. Vychází se z toho, že před odchodem na věčnost by si nikdo nepošpinil svědomí lživým tvrzením.“

Otřásl se hlasitým smíchem. „Takže to musí bejt pravda…“ Zarazil se a potom ve vší vážnosti dodal: „Pokud tomu uvěříte,“

Zažíral na Cowarta. „Krásná Joanie Shriverová. Dokonalá holčička.“

„Číslo čtyřicet,“ prohodil Cowart.

Sullivan však zakroutil hlavou. „Nikoliv.“

Rty se mu roztáhly v úsměvu. „Já jsem ji nezabil.“

Cowartův žaludek sevřela ocelová pěst a čelo se mu orosilo ledovým potem.

„Co prosím?“

„Nezabil jsem ji. Všechny ostatní ano, ale ji ne. Pravda, pohyboval jsem se tou dobou v Escambii a myslím, že kdybych na Joanii někde narazil, byl bych v pokušení to udělat. Vlastně o tom vůbec nepochybuju. Kdybych parkoval u školního hřiště, určitě bych jí proved to samý, co proved ten někdo jinej. Stáh bych okýnko a zavolal: ‚Hej, malá, pojď sem.“ To můžu odpřísáhnout. Ale nic z toho jsem neudělal. Na tomhle zločinu vinu nenesu.“

Odmlčel se a po chvilce zopakoval: „Žádnou vinu.“

„Ale v tom dopise…“

„Napsat si může každej, co chce.“

„Ten nůž přece…“

„Jo, v tom máte pravdu. Tím nožem tu malou skutečně někdo ubodal k smrti.“

„Pak ale nechápu…“

Sullivan se otřásal smíchy, až se doslova popadal za břicho. Řehot jako obvykle po chvíli vystřídal záchvat suchého kašle, jenž se ozvěnou rozléhal po celé délce chodby. „Na tohle jsem čekal,“ zaškytal. „Nemoh jsem se dočkat, až uvidím tenhle výraz.“

„Já…“

„Ten váš obličej se skoro nedá popsat, Cowarte. Sám teď vypadáte tak trochu zvráceně, jako duševně chorej. Jako byste si do toho křesla měl sednout vy, a ne já. Co-pak se to ta-dy a-si dě-je?“ slabikoval posměšně a ťukal si přitom na čelo.

Cowart zavřel ústa a ochromeně civěl na muže za mřížemi.

„Myslel jste si, že jste všechny převez, že jo, Cowarte? Že jste ohromně chytrej. Tak teď mi dovolte, abych vám něco pověděl, pane Pulitzerova Ceno. Nejste

Znovu vybuchl smíchy a zajíkal se kašlem.

„Řekněte mi víc,“ vybídl jej Cowart téměř neslyšně.

„A máme na to ještě čas?“ otázal se Sullivan bezelstně.

„Času je dost,“ procedil Cowart mezi zaťatými zuby. Pozoroval vězně, jak vstává a přechází po místnosti.

„Je mi tu trochu zima,“ prohodil Sullivan.

„Kdo zabil Joanii Shriverovou?“

Blair Sullivan se zastavil a obrátil se k reportérovi. „To víte sám velice dobře,“ pronesl s ledovým klidem.

Cowartovi se zachvěla zem pod nohama. Pevně se chytil dřevěných opěradel své židle a křečovitě svíral zápisník a tužku, aby se uklidnil. Sledoval navíjecí cívku magnetofonu, který nemilosrdně nahrával každou vteřinu nastalého ticha.

„Povězte mi, kdo ji zabil,“ naléhal šeptem.

Sullivan se opět rozesmál. „Vážně to chcete vědět?“

„Řekněte mi to!“

„No dobrá, Cowarte. Představte si, že se v sousedních celách smrti náhodou sejdou dva chlápci. Jeden z nich se chce za každou cenu dostat ven, což se není čemu divit, protože ho usvědčili při tom nejchatmějc poslepovaným případu, co kdy spatřil světlo světa, a nadto ho odsoudila bílá porota, která ho považovala za nejšílenějšího vraždícího negra, co kdy kráčel po tyhle zemi. Odsoudili ho samozřejmě právem, jenže ze špatnejch důvodů. Žene ho nedočkavost a přetejká vztekem. Jeho soused naopak dobře ví, že už se nevyhne křeslu. Moh by to rande zkusit chvilku odkládat, ale je mu jasný, že jednoho dne na to stejně dojde. Nejvíc ho na tom štve nepomstěná nenávist, která ho denně sžírá. Potřeboval by venku ještě něco dokončit, něco moc důležitýho, a je ochotnej pro to udělat cokoliv, třeba se vyrvat ze spárů smrti. Ten dábelskej úkol je tak špatnej, zlej, tak zrůdnej, že o něj může požádat jen jedinýho člověka.“

„Koho?“

„Někoho jako on.“ Sullivan se zavrtával do reportéra pohledem, který ho přimrazoval k židli. „Někoho zrovna jako on.“

Cowart mlčky poslouchal dál.

„Postupně přišli na pár zajímavéjch okolností. Náhodou se ve stejnou dobu pohybovali zhruba na stejnejch místech a náhodou v tu dobu řídili taky stejnej typ auta. A tak dostanou nápad. Fakt skvělej nápad. Takovej plán by nevymyslel ani sám dáblův pomocník, na to dám krk. Takže ten, kterej nemá šanci uniknout křeslu, na sebe veme zločin toho druhýho. A ten druhej mu to oplatí, až vyleze ven, a dokončí za něj něco, co chlápek sám nestih. Už chápete?“

Reportér nehnuté seděl a nic neříkal.

„Už chápeš, ty přihlouplej kreténe! Nikdy byste tomu neuvěřili, kdyby nebylo přesně těchhle okolností. Chudák nevinnej, nespravedlivě odsouzenej černoušek. Ohromná oběť rasismu a předsudků. A skutečně zlej, děsivej běloch. Člověk si dá snadno dohromady, že naopak by to nefungovalo ani na vteřinu. Nejdůležitější bylo říct vám o tom noži a pak načasovat ten dopis tak, aby ho mohli předložit soudu. A nejlepší na tom všem je, že jsem se k tomu činu nikdy nepřiznal. Od začátku do konce jsem tvrdil, že s tím nemám nic společnýho. Což je, mimochodem, svátá pravda. Nejlepší způsob, jak zařídit, aby lež fungovala, Cowarte, je přidat k ní špetku pravdy. Protože kdybych se prostě jen přiznal, určitě by se dalo nějak dokázat, že jsem to nemoh províst. Musel jsem prostě akorát předstírat. Zařídit, abyste si vy a vaši kamarádíčci z televize a od novin mysleli, že jsem to udělal. Aby to tak vypadalo. A potom jenom nechat věcem volnej průběh. Stačilo otevřít dveře na škvírku…“

Jako mnohokrát předtím se sípavě rozesmál. „A jakmile jste za ně z druhý strany zatáhl vy, Bobby Earl se moh bez obtíží protáhnout ven.“

„Proč bych měl věřit…“

„Protože v okrese Monroe proti sobě sedí dvě rozšklebený mrtvolky. Čísla čtyřicet a čtyřicet jedna.“

„Proč byste mi tohle všechno ale vyprávěl?“

„No, nutno říct,“ pravil Sullivan s širokým úsměvem na tváři, „že tohle k dohodě, kterou jsme s Bobbym uzavřeli, tak úplně nepatří. On věří, že všechno skončilo v momentě, kdy odešel z Tarpon Drive. Já mu daroval život, on mně smrt. Snadný jako facka. Potřesem si rukama a na shledanou. To si myslí on. Ale říkal jsem vám, že starej Sully dosáhne ještě daleko za mříže…“ Místností znovu otřásl Sullivanův nelidský smích. Světlo z jediné žárovky ve stropě se hrozivě odráželo od jeho oholené lebky. „A pak taky nepatřím zrovna k těm nejdůvěryhodnějším.“

Vstal a roztáhl ruce jako kněz, jenž promlouvá ke své kongregaci. „Takhle ho totiž možná stáhnu s sebou do pekel. Číslo čtyřicet dva. Takovej poslední šprým. Dobře by se s ním cestou pod zem povídalo. A aspoň by utíkala dvakrát rychlejc.“

Zničehonic se přestal smát. „Není to bezva vtípek na rozloučenou, co říkáte? Bobbyho Earla by ve snu nenapadlo, že bych moh jeho plány na poslední chvíli trochu pozměnit.“

„Co když vám stále nevěřím?“

Sullivan se nepřirozeně zachichotal. „Jo, ode mě se dá čekat cokoliv, to je fakt.“ Zadíval se na reportéra. „Takže chcete důkaz, jo? Co, podle vás, Bobby vlastně dělal celou tu dobu od chvíle, co jste ho dostali na svobodu?“

„Vrátil se do školy, chce studovat. Jezdí přednášet církevním shromážděním…“

„Cowarte,“ vpadnul mu odsouzený do řeči, „nezní vám to trochu hloupě? To si myslíte, že se Bobby Earl nic nenaučil? Nemyslím ve škole, ale osobní zkušeností s naším skvělým trestním soudnictvím. Namlouváte si, že ten kluk nemá mozek?“

„Nemám tušení…“

„Přesně tak, nemáte tušení. Ale měl byste si to zjistit. Vsadím se totiž, že za svůj obnovenej pobyt na svobodě už stačil Bobby přinýst spoustě rodin spoustu smutku. Jen si ho proklepněte.“

Po Sullivanových slovních výpadech už Cowart jen těžko udržoval jasnou mysl. Sváděl těžký duševní zápas s nepopsatelným zděšením a hrůzou, která jej cele ovládala. „Potřebuju důkaz,“ opakoval bezradně.

Sullivan otráveně hvízdl a obrátil oči v sloup. „Víte co, Cowarte, vy jste jak takoví ti přestárlí, potrhlí středověký mniši, co celej den horko těžko přemejšleli nad důkazem o existenci Boha. Nepoznáte snad pravdu, když vás praští do očí?“

Cowart pomalu zavrtěl hlavou.

Sullivan se pousmál. „To jsem si myslel.“

Pár okamžiků si vychutnával pohled na Cowartův zmatený obličej a pak pokračoval: „No, nejsem úplnej pitomec, takže když jsme tohle překvápko s Bobbym plánovali, zjistil jsem si malinko víc, než jsem musel vědět, aby nám to vyšlo. Potřeboval jsem záruku, že Bobby splní svou část dohody. A taky abych vás moh dovíst na tu správnou cestu.“

„Prosím?“

„Zůstanem ještě u našich dobrodružství, Cowarte. Pozorně mě poslouchejte. Kromě toho nože schoval Bobby ještě další věci…“

Odsouzený se zamyslel a pak se na Cowarta široce zakřenil: „A to na jednom fakt odporným, opravdu nechutným místě. Najdete je, Cowarte. I kdybyste měl oči v prdeli.“ Propukl v chroptivý smích.

„Nechápu…“

„Jen si tahle slova přesně pamatujte a vzpomeňte si na ně, až se vrátíte do Pachouly. Cesta k poznání je někdy zasraně obtížná.“ Vězňův drsný hlas se ke Cowartovi vracel v mnohonásobných ozvěnách od nevlídných stěn. Nedokázal se pohnout ani promluvit.

„Tak co, Cowarte? Povedlo se mi zabít i Bobbyho Earla?“ Naklonil se dopředu a polohlasem dodal: „A vás? Zabil jsem i vás?“

Pak se náhle odvrátil. „Skončili jsme,“ pravil rozhodně. „Konec příběhu, konec rozhovoru. Nashle, Cowarte, nastal čas na smrt. Uvidíme se v pekle.“

Odsouzený vstal a otočil se k reportérovi zády. Založil ruce na prsou a zabodl zrak do zadní stěny cely. Ramena se mu otřásala směsicí radosti a strachu. Matthew Cowart zůstal ještě chvíli bezvládně sedět neschopen přimět končetiny k pohybu. Připadal si najednou jako stařec, jako by jej tíha všeho, co v posledních hodinách vyslechl, tlačila k zemi. V hlavě mu divoce bušilo a v hrdle měl sucho. Třesoucíma se rukama sbalil notes i magnetofon a vrávoravě se postavil. Pomalu učinil první vratký krok, pak druhý a nakonec se klopýtavě odpotácel pryč, nechávaje za sebou osamoceného muže, jenž stále nehybně zíral do zdi.

Na konci chodby se zastavil, aby popadl dech. Bojoval s návaly horka a snažil se trochu uklidnit. Když se za ním ozvaly kroky, odhodlaně pozvedl bradu a obrátil se. Na opačném konci spatřil zasmušilou tvář seržanta Rogerse doprovázeného skupinkou mohutných dozorců. Semknutou formaci doplňoval kněz s bílým kolárkem, jemuž se na čele třpytily kapičky potu, a několik vězeňských funkcionářů, kteří nervózně pokukovali po hodinkách. Cowart pozvedl zrak k nástěnným elektrickým hodinám a zadíval se na vteřinovou ručičku, jež neúprosně obíhala kolem ciferníku. Do půlnoci zbývalo deset minut.

11 /

PANIKA

Padal stále hloub. Řítil se střemhlav do nitra černé propasti a nedokázal tomu nijak zabránit.

„Pane Cowarte?“

Ostře popadal dech.

„Pane Cowarte, jste v pořádku?“

Konečně narazil na tvrdou zem. Tělo se mu rozpadlo na kusy.

„No tak, pane Cowarte! Není vám nic?“

Otevřel oči a uviděl před sebou široký, pobledlý obličej seržanta Rogerse.

„Musíte se jít posadit na své místo. Na nikoho se nečeká a všichni svědkové musí zaujmout místa před půlnocí.“

Seržant se odmlčel a mohutnou dlaní si prohrábl na krátko ostříhané vlasy. V prostém gestu se zračila únava i napětí z nadcházejících momentů. „To není jako v kině. Na tenhle film nemůžete přijít později. Už je vám líp?“

Cowart mlčky přikývl.

„Všichni prožíváme náročnou noc,“ chlácholil ho Rogers. „Tak běžte. Tamtěma dveřma přímo dovnitř. V přední řadě je volné místo, hned vedle jednoho detektiva z Escambie. Sully chtěl, abysme vás tam posadili, důrazně na tom trval. Zvládnete to? Určitě vám nic není?“

„Zvládnu to,“ zachroptěl Cowart.

„Není to taková hrůza, jak se zdá,“ uklidňoval jej rozložitý vězeňský dozorce, ale vzápětí potřásl hlavou. „Ale, co to kecám. Je to mnohem horší. Jestli se vám při tom neudělá ani trochu špatně, tak nejste lidská bytost. Ale nebojte, vydržíte to. Dobrý?“

Cowart ztěžka polkl. „Budu v pořádku.“

Muž si jej pozorně prohlížel. „Sully do vás musel hustit něco dost otřesného, jak se tak koukám. O čem vám to celé ty hodiny vyprávěl? Vypadáte, jako byste právě viděl ducha.“

Taky že jo, pomyslel si Cowart ironicky, ale nahlas odvětil: „O smrti,“

Seržant si odfrkl. „Jo, tak na tu je expert. A teď se o ní konečně dozví taky něco sám, přímo z první ruky. Tak pospěšte, pane Cowarte, smrt na nikoho nečeká.“

Cowart dobře věděl, o čem Rogers mluví. Potřásl hlavou.

„Naopak,“ hlesl, „Vždycky si počká na svou příležitost.“

Rogers se na reportéra pátravě zadíval. „Ovšem na vás teď nečeká. Opravdu vám nic není? Nerad bych, aby tam uvnitř někdo omdlel nebo ztropil scénu. I při popravě bysme měli zachovat určité dekorum.“

Seržant se nucené pousmál.

Cowart nesměle vykročil směrem k popravčí místnosti. Naposled se roztřeseně otočil a zopakoval: „Budu v pořádku.“

Skoro se mu nad tou nepokrytou lží chtělo vyprsknout smíchy. No jasně, říkal si v duchu, jasně že budu v pořádku. Jako by k němu v mysli promlouval někdo cizí. Nic se neděje, všechno v klidu.

Akorát jsem pomohl na svobodu nelítostnému vrahovi.

Před očima mu probleskl děsivý obraz Roberta Earla Fergusona, jak stojí před polorozpadlým domkem v Keys a otevřeně se mu vysmívá, ještě než vstoupí dovnitř, aby splnil svoji část dohody.

V hlavě mu zvučel zabijákův hlas. Pak se rozvzpomněl na velké lesklé fotografie těla Joanie Shriverové objeveného v bažinách a na to, jak se mu snímky ve zpocených dlaních lepkavě přichytávaly k sobě, jako by byly samy potaženy tenkou vrstvou krve.

Jsem mrtvý muž, napadlo ho znovu.

Přinutil však své nohy k pohybu a nemotorně se vlekl dál. Do popravčí místnosti vstoupil dvě minuty před půlnocí.

Jako první spatřil oči detektiva Wilcoxe. Podsaditý muž seděl v první řadě, na sobě barevné kostkované sako sportovního střihu, které morbidně komicky kontrastovalo s nastávající neveselou událostí. Přinutil se k neupřímnému úsměvu a pokynul bradou k volnému místu vedle sebe. Cowart se rychle rozhlédl po místnosti. Na skládacích židličkách vyrovnaných ve dvou řadách seděly zhruba dva tucty svědků. Všichni soustředěně zírali před sebe; zdálo se, že si chtějí vrýt do paměti každičký detail. S voskově bledou pletí vypadali jako uměle naaranžované figuríny. Nikdo se ani nepohnul.

Od popravčí komory je dělila široká skleněná stěna. Jako by se chystali sledovat jen divadelní představení či podivnou trojrozměrnou hru na obří televizní obrazovce. V místnosti se pohybovali čtyři lidé; dva uniformovaní zřízenci, lékař s černou příruční brašnou a pod nástěnnými hodinami přešlapoval postarší muž v obleku – „z kanceláře generálního prokurátora.“ zašeptal někdo z publika.

Cowart se znovu zahleděl na dlouhou ručičku, jež nemilosrdně ukrajovala vteřiny času.

„Sedněte si, Cowarte.“ zasyčel detektiv. „Show už pomalu začíná.“

Reportér si všiml dvou kolegů z Tampa Tribune a St. Petersburg Times. Ve tváři měli pochmurný výraz, ale stejně jako policista mu naznačovali, aby se rychle usadil. Po celou dobu si spěšně škrábali poznámky do neodmyslitelných notýsků. Za nimi Cowart uviděl komentátorku známé miamské televizní stanice. Upírala pohled k prázdnému elektrickému křeslu a kolem zápěstí měla ovázaný obyčejný bílý kapesník.

Reportér doklopýtal ke své židli a ztěžka dosedl. Nepoddajný kov jej nepříjemně tlačil do zad.

„Náročná noc, co, Cowarte?“ šeptl detektiv.

Novinář nechal poznámku bez reakce.

„Ovšem pro některé bude ještě náročnější,“ zamumlal policista.

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ poznamenal Cowart. „Jak jste se sem dostal?“

„Tanny má spoustu známostí. Chtěl se přesvědčit, jestli do toho starej Sully fakt půjde. Pořád nevěří těm kydům, co jste nadatlil, že prej zabil malou Joanie. Taky říkal, že je těžký soudit, na co to vlastně ukáže, když z toho Sully ne vycouvá. Ale pokud to tak bude a já na to budu koukat, prej mě to naučí respektovat soudní systém. Tanny se mi vždycky snaží ukázat něco novýho. Podle něj se pak můžete stát lepším policajtem, když víte, jak to celý může skončit.“

Detektivovi zářily oči dábelským vzrušením.

„A povedlo se?“ otázal se Cowart.

Wilcox zavrtěl hlavou. „Ještě se nic neděje, hodina pořád běží.“ Obrátil se k reportérovi čelem a zakřenil se. „Jste trochu pobledlej, trápí vás něco?“

Než stačil Cowart odpovědět, Wilcox zašeptal: „Nějaký poslední slova? Právě odbila půlnoc.“

Čekali pouze pár vteřin.

Za sklem se otevřely postranní dveře a dovnitř vstoupil správce věznice. Za ním se objevil Blair Sullivan mezi dvěma strážnými. Ponurý průvod uzavíral muž s vážným výrazem v mrtvolně bledé tváři. Od ostatních se lišil drobným, neduživým, šlachovitým tělem i oblečením. Měl na sobě jednoduchou bílou košili zapnutou až ke krku a na nohou tmavomodré kalhoty. Byl to kněz s kolárkem a Biblí v ruce, v jehož očích se zračil výraz bezmoci, zklamání a upřímného strachu. Odšoural se na druhou stranu místnosti, zarazil se a pokrčil rameny směrem k správci. Pak otevřel Písmo a začal něco potichu předčítat. Cowart si všiml, že Sullivan při pohledu na elektrické křeslo vyvalil oči a šlehl jimi po telefonu. Na malý okamžik se mu podlomila kolena a lehce zavrávoral. Vzápětí však nabral novou sílu a moment zaváhání zmizel stejně rychle, jako se objevil. Tehdy poprvé u něj Cowart spatřil záchvěv lidského počínání. Následující úkony se odehrávaly v rychlém sledu, potichu a trochu trhaně jako v němém filmu.

Dozorci dovedli Sullivana ke křeslu, přidřepli a začali mu utahovat řemeny u kotníků a na zápěstí. Hrud mu přes bílou košili přepásali hnědým koženým popruhem. Jeden z mužů připevňoval k Sullivanově noze elektrodu, druhý se natáhl za křeslo a vytáhl speciální kovovou korunu, připraven položit ji vězni na hlavu.

Poté se ujal slova správce věznice a z listu papíru lemovaného černými okraji přečetl rozsudek smrti podepsaný guvernérem státu Florida. S každou slabikou rostl v Cowartovi strach, jako by ona slova byla určena jemu samotnému. Muž zpočátku spěšně drmolil, ale pak se zhluboka nadechl a pokusil se zpomalit. Jeho hlas zněl nezvykle plechově a odtažitě, zdálo se, že k nim doléhá z velké dálky. Do stěn byly zabudovány reproduktory a někde v komoře smrti vězely ukryté mikrofony.

Když správce dočetl, chvíli tiše civěl do papíru. Vypadalo to, že hledá další slova, která by mohl deklamovat. Nakonec vzhlédl a otázal se Sullivana tiše: „Chcete ještě něco říct?“

„Jděte do prdele. Ať už drnčí!“ pravil Sullivan. Hlas se mu však nezvykle třásl.

Pravou rukou, v níž držel svinutý rozsudek, pokynul správce dozorci, který stál za opěradlem elektrického křesla. Muž rychle nasadil odsouzenému na hlavu kůží obalenou korunu a na obličej ochrannou masku. K zařízení pak spěšně připojil tlustý elektrický vodič. Sullivan se přitom začal znenadání svíjet a prudce se zapřel proti poutům, jež ho svazovala. Cowart pozoroval, jak se tetovaní draci na vězňových pažích, jejichž svaly sebou škubavě trhaly, probouzejí k životu. Šlachy na krku měl Sullivan napjaté k prasknutí jako kotvící lana lodi zmítané náhlým poryvem silného větru. Pokoušel se něco zakřičet, ale jeho slova tlumil kožený podbradní řemínek a poduška, kterou mu dozorci vtlačili mezi zuby. Vyrážel nesrozumitelné skřeky a s rostoucí panikou místy hlasitě skučel.

V místnosti za sklem panovalo absolutní ticho rušené jen útrpnými nádechy a výdechy.

Pak správce téměř nepostřehnutelně kývl směrem k miniaturní přepážce v zadní stěně popravčí komory a v malinkém otvoru se mihl pár očí.

Katových očí.

Zadíval se na muže připoutaného ke křeslu a potom zmizel.

Ozval se praskavý zvuk.

Kdosi zalapal po dechu, někdo jiný se rozkašlal a snad každý si ulevoval šeptanými sprostými slovy. Světla v místnosti krátce zablikala a pak se rozhostilo ticho.

Cowart měl pocit, že nemůže dýchat. Kolem hrudi jej sevřela mocná paže a vytlačila mu z plic veškeré zbytky vzduchu. Bez hnutí sledoval, jak Sullivanova narůžovělá kůže zničehonic zbělela a nakonec se proměnila v popelavě šedou slupku lidského těla.

Vězeňský správce podruhé pokynul bradou k otvoru v zadní stěně komory.

Místností otřáslo skučivé hučení generátoru. Cowartovi se do nosních dírek vplížil dusivý pach spálené kůže a začal se mu obracet žaludek.

Trvalo jen zlomek času, než v těle popraveného přestalo působit elektrické napětí proudu o síle 2500 Vak mrtvému mohl přistoupit lékař se stetoskopem v ruce, aby oficiálně potvrdil smrt odsouzeného.

A bylo po všem. Cowart sledoval, jak se v popravčí komoře kolem Sullivanova těla zhrouceného v naleštěném dubovém křesle hemží lidé. Připadal si jako po posledním, nevydařeném představení neúspěšné hry, kdy herci spěšně rozebírají scénu a utíkají z jeviště. Stejně jako ostatní svědkové i on se snažil zahlédnout alespoň kus těla mrtvého vězně či jeho obličej, když ho zřízenci přenášeli z křesla do černého gumového vaku. Zip uprostřed pytle se však zatáhl dřív, než se přihlížející stačili přesvědčit, zda muži nevypadly oči z důlků, nebo snad dokonce nepukly, nebo zda elektrický proud nespálil jeho kůži na škvarek. Mrtvolu pak okamžitě položili na nosítka a vyvezli postranním vchodem ven. Měl to být úděsný zážitek, říkal si Cowart v duchu, ale namísto toho jsme svědky rutiny. Možná právě to mu nahánělo hrůzu ze všeho nejvíc. Tovární zpracování zla. Konzervovaná smrt roznášená zhruba stejně dramaticky jako ranní láhev mléka.

„Tak, jednoho parchanta si můžeme odškrtnout.“ poznamenal Wilcox s prostým uspokojením v hlase, veškerý humor stranou. „Hotovo…“ Vrhl letmý pohled na Cowarta. „Ale ještě nic nekončí.“

Kráčel s ostatními labyrintem vězeňských chodeb k místu, kde na ně čekali zástupci tisku a skupinka demonstrantů. Umělá světla kamer zaplavila vstupní halu nepřirozenou září jako z jiného světa. Naleštěná podlaha se ostře blyštila, dokonce i bíle omítnuté stěny jako by se pod náporem paprsků rozechvívaly. Na provizorním stupínku stál pult s vyrovnanými mikrofony. Cowart se kradmo přesouval ke krajní zdi, a jakmile vězeňský správce předstoupil před shromáždění a zdviženou dlaní se snažil zarazit příval otázek, napadlo jej odplížit se nenápadně k východu. Nenašel však ani kousek stínu, jenž by ho na útěku kryl.

„Přečtu teď krátké prohlášení.“ oznámil správce chraplavě, stále plný napětí z dění předcházejících minut, „a poté dostanete prostor na otázky, které zodpoví reportérský tým.“

Oficiální čas Sullivanovy smrti stanovil na osm minut po půlnoci a dále monotónním hlasem potvrdil přítomnost zmocněnce z kanceláře generálního prokurátora před přípravami smrtícího aktu i v jeho průběhu, aby předešel případným sporům, které by mohly provázet pozdější rozbor událostí, a také aby nikdo nemohl tvrdit, že Sullivanovi byla odepřena zákonná práva či že se mu vysmívali, popřípadě jej těsně před smrtí bili – jak se proslýchalo o dvanáct let dříve, když ve státě Florida opětovně zavedli trest smrti, o popravě nebohého ztroskotance jménem John Spenkelink. Dodal, že Sullivan odmítl i poslední výzvu k podání odvolání, a to přímo přede dveřmi popravčí místnosti. Nakonec citoval slova odsouzeného, s nimiž odcházel z tohoto světa: „Jděte do – sprosté slovo. Ať už drnčí.“

Rozeznělo se cvakání a vrčení motorků fotoaparátů, jež připomínalo kovové pleskání křidýlek při hromadném vzletu mechanických ptáčků.

Správce pak předal slovo třem reportérům. Jeden po druhém předčítali poznámky ze svých zápisníků a chladnokrevně líčili každý detail průběhu vykonání rozsudku. Tváře měli všichni mrtvolně bledé, ale hlas klidný. Žena z Miami popisovala, jak Sullivanovi při první dávce proudu nejprve ztuhly prsty a posléze zaťal ruce v pěst a jak se prohnul v zádech jako luk. Reportér ze St. Petersburgu rovněž postřehl Sullivanovo chvilkové zakolísání při pohledu na elektrické křeslo a novinář z tampské Tribune doplnil, že odsouzený zíral na přítomné beze známky lítosti, a když jej připoutávali ke křeslu, vypadal, víc než cokoliv jiného, naštvaně. Postřehl také, že jeden z dozorců zápolil s řemeny u kotníků natolik, že musel vězňovu pravou nohu na poslední chvíli převázat; kůže se pak pod náporem strnulých svalů a Sullivanova vypjatého zápasu se smrtícím proudem skoro přetrhla. Dva a půl tisíce voltů, připomněl novinář shromážděným.

Cowart zaslechl za zády tichý šepot. Vrhl letmý pohled přes rameno a spatřil dvojici detektivů z okresu Monroe.

Andrea Shaefferová se k němu naklonila a téměř neslyšně se otázala: „Co vám sdělil, pane Cowarte? Kdo zabil ty dva?“

Upírala zrak do jeho očí. Cowart znovu pocítil onen mocný, vysávající žár, ovšem tentokrát trochu jiného druhu.

„On sám.“ odvětil.

Natáhla ruku a popadla jej za paži, ale než mohla pokračovat ve výslechu, dav přítomných zašuměl a ozvaly se výkřiky: „Kde je Cowart?“

„Tak, Cowarte, řada na vás! Jak to probíhalo?“

Cowart se vymanil z ženina sevření a rozklepaně zamířil k pultíku. V hlavě se zoufale snažil utříbit myšlenky a setřídit informace, které právě slyšel. Ruce se mu třásly, do tváří se mu vlil ruměnec a po čele mu stékal pramínek potu. Z kapsy vytáhl bílý kapesník, aby se otřel. Paniky se ovšem tak snadno nezbavil.

Já přece nic špatného neudělal, já nejsem vinen, přesvědčoval sám sebe, ovšem bez valného úspěchu. Potřeboval pár chvil na uklidnění, chtěl si rozmyslet, co řekne, ale na to nebyl čas. A tak se zkrátka ujal první otázky, která zazněla z pléna.

„Proč se neodvolal?“ křikl někdo.

Cowart se zhluboka nadechl a odpověděl: „Netoužil po letech strávených za mřížemi čekáním na to, až ho stát stejně jednoho dne dostane. Místo toho o svém osudu rozhodl sám, a stát tak předběhl. To není až tak neobvyklé, vzpomeňte na vězně z Texasu nebo Severní Karolíny, na Gilmora v Utahu. Dá se to přirovnat k sebevraždě – akorát že k téhle dostanete navíc oficiální povolení.“

Pozoroval změť per, která běhala po papíře a zapisovala každé jeho slovo.

„O čem jste si povídali v jeho cele?“

Beznaděj mu svazovala jazyk. Netušil, co odpovědět, dokud si nevzpomněl na něco, co mu před několika hodinami řekl Sullivan

– chcete-li, aby vám někdo uvěřil lež, přidejte k ní kousek pravdy. A tak to zkusil. Zabijákův recept – smíchejte lež a pravdu a nechejte chvíli odstát.

„Chtěl učinit doznání,“ začal. „Něco jako Teď Bundy. Ten se taky před pár lety přiznal vyšetřovatelům k vraždám, které spáchal, před tím, než ho popravili. A totéž udělal Sullivan.“

„Proč?“

„Kolik jich bylo?“

„Kdo všechno?“

Cowart pozvedl ruce s otevřenými dlaněmi. „No tak, přátelé, tyhle otázky vynechejte, prosím. Nic není oficiálně potvrzeno a já netuším, jestli říkal pravdu nebo ne. Klidně mohl i lhát…“

„Před vlastní popravou? To nemyslíte vážně!“ zařval někdo ze zadních řad.

„Jak to mám, sakra, vědět?“ dopálil se Cowart. „Povím vám něco, co mimo jiné pověděl on mně – že když pro něj nebylo těžké zabíjet, nemůžu si přece myslet, že by se zdráhal mi lhát.“

Novináři se na krátký moment uklidnili a o překot si škrábali poznámky do bloků.

„Podívejte,“ pravil Cowart smířlivě, „když vám teď prozradím, že se Blair Sullivan přiznal k vraždě Joea ze sousedství, ale pak se ukáže, že takový trestný čin ani nebyl spáchán nebo že z něj obvinili někoho jiného nebo že se oběť tohoto jména nikdy nenašla, pak bude ve všem zatracený chaos. Můžu říct tolik: Přiznal se k vysokému počtu vražd…“

„Kolika přesně?“

„Zhruba čtyřiceti.“

Šokující číslo přítomnými viditelně otřáslo. Cowartovi k uším pronikaly další a další výkřiky s otázkami a zdánlivě mnohem intenzivnější světlo jej nepříjemně oslňovalo.

„Kde?“

„Na Floridě, v Luisianě a v Alabamě. Zmínil i jiné trestné činy, znásilnění, loupeže.“

„Jak dlouho to dělal?“

„Trestné činnosti se dopouštěl dlouhé měsíce. Možná i roky.“

„Jak se vyjádřil k těm vraždám v Monroe? Jeho matka a nevlastní otec. Co řekl k nim?“

Cowart zvolna vydechl. „Někoho si na ně najal. Tak to alespoň tvrdil.“

Sklouzl pohledem k detektivu Shaefferové, jež ztuhla a naklonila se ke svému partnerovi. Weissův obličej nápadně zbrunátněl. Cowart se rychle odvrátil.

„Koho?“

„Nevím,“ odvětil Cowart. „To mi odmítl sdělit.“

První lež.

„Ale no tak! Něco vám přece musel říct. Nějaké jméno.“

„Přesněji se nevyjádřil.“

Jedna lež plodí další.

„Chcete nám namluvit, že vám řekl, že sjednal dvojnásobnou vraždu, a vy jste se ho nezeptal, jak to dokázal?“

„Zeptal jsem se. Ale on mi na to odmítl odpovědět.“

„Jak se s tím zabijákem spojil? Jeho telefonáty byly přece odposlouchávané, dopisy cenzurované. Byl zavřený v cele smrti. Jak to dokázal?“ Tazatele, člena reportérského týmu, jenž nevěřícně kroutil hlavou, povzbuzovali ostatní souhlasnými výkřiky.

„Naznačil mi, že všechno zařídil z vězení s pomocí ostatních díky jakési pseudopřátelské soudržnosti a utajeným informačním kanálům mezi jednotlivci.“

To nebyla až taková lež, blesklo Cowartovi hlavou. Spíš zpola zahalená pravda.

„Vy něco tajíte!“ zahulákal někdo z pléna.

Reportér zavrtěl hlavou.

„Detaily!“ zahlaholil jiný hlas.

Cowart znovu pozvedl ruce v obranném gestu.

„Zítra se to všechno dočteme ve vašem plátku, že jo?“

Zlost, zášť a žárlivost. Dopadaly na něj jako paprsky umělého osvětlení. Uvědomil si, kolik z přítomných reportérů by klidně zaprodalo duši samotnému dáblu, aby mohli stát na jeho místě. Tušili, že k něčemu došlo a že jim neříká celou pravdu, a nesnesli toto nevědomí. Novinařina stojí a padá na informacích a on jim teď podráží nohy. Nikdo z přítomných mu nikdy neodpustí – pokud kdy pravda vyjde najevo.

„Opravdu ještě nevím, jak se k tomu postavit,“ hájil se. „Potřebuju si všechno nechat projít hlavou, mám nahraný několikahodinový rozhovor, který bych rád zpracoval. Dejte mi čas.“

„Byl Sullivan šílenec?“

„Byl to psychopat. Postupoval podle vlastních, velmi specifických plánů.“

V tomto rozhodně nelhal. A pak přišla otázka, jež mu naháněla hrůzu.

„Co vám řekl o Joanii Shriverové? Přiznal se nakonec k její vraždě, nebo ne?“

Mohl říct ano a se vším skoncovat. Zničit pásky a žít jen s neblahou vzpomínkou. Vybral si však obtížnější cestu a vyžbleptl něco mezi pravdou a lží.

„I o ní v průběhu přiznání hovořil.“

„Zabil ji?“

„Popsal mi do posledního detailu, jak vražda probíhala. Uváděl informace, které mohl znát jedině vrah.“

„Proč prostě neřeknete ano nebo ne?“

Cowart si dával pozor, aby se z otázky nevykrucoval moc nápadně. „Podívejte, kolegové, Sullivan byl mimořádný případ. Nevyjadřoval se k věcem tak jednoznačně, aby se daly rozškatulkovat na ano ne. Neposkytoval žádné absolutní odpovědi, a to ani během přiznání.“

„Co řekl o Fergusonovi?“

Cowart se nadechl. „K tomu cítil jen nezměrnou nenávist.“

„Má Ferguson s tímhle vším něco společného?“

„Získal jsem ze Sullivana dojem, že kdyby byl dostal šanci, zabil by i jeho. Kdyby se mu to bylo podařilo zařídit, pak by, podle mého názoru, figuroval Ferguson na jeho dlouhém seznamu taky.“

Pomalu vydechl. Zájem reportérů se začínal přesouvat zpět k Sullivanovi. Tím, že Fergusonovo jméno zařadil mezi potenciální oběti, mu dal docela jiný rozměr.

„Dáte k dispozici přepis rozhovoru?“

Zavrtěl hlavou. „Nejsem týmový reportér.“

Odpověd se setkala s vlnou nevole.

„Tak co máte v plánu? Napíšete knihu?“

„Proč neposkytnete nahrávky ostatním?“

„Utočíte snad na dalšího Pulitzera?“

Cowart zakroutil hlavou.

To v žádném případě. A pochyboval o tom, že si bude moct ponechat cenu stávající. Vyhrát další? Nejlepší výhra bude, když se z téhle šlamastyky dostanu živý.

Pozvedl dlaň. „Moc rád bych prohlásil, že poprava Blaira Sullivana ukončila i jeho řádění, ale bohužel tomu tak není. Je potřeba uzavřít mnoho případů s otevřeným koncem. Jistí detektivové se nemohou dočkat, až mě vyslechnou, a já osobně mám taky hromadu zpropadené práce a termínů, které musím dodržet. Je mi líto, ale musím vaše otázky ukončit. To je vše.“

Odešel od pultíku provázen hledáčky kamer, výkřiky a rostoucími obavami. Cítil, jak se po něm natahuje něčí ruka, ale hbitě vyklouzl a prodral se davem k východu z věznice. Venku jej přivítala hluboká tma brzkých ranních hodin a hlouček odpůrců trestu smrti, kteří postávali kolem příjezdové cesty s hořícími svícemi a výmluvnými transparenty v rukou. Vír hlasů zpívajících ponuré hymny jím smýkal jako bouřlivý vítr a hnal jej dál od věznice. „Ježíš, přítel náš…“ Vzduch a táhlé tóny žalozpěvu náhle proťal výkřik vysokoškolské studentky, která v tmavé mikině s kapucí vypadala jako přízračný inkvizitor: „Vrahu!“ Cowart se však dopadu slov dokázal vyhnout a obratně manévroval ke svému vozu.

Chvilku se přehraboval v kapsách, ale když konečně nahmatal klíčky, dostihla jej Andrea Shaefferová. „Musíme si bezpodmínečně promluvit,“ prohlásila příkře.

„Teď nemůžu, nejde to.“

Znenadání jej popadla za košili a přitáhla k sobě. „A proč, sakra, ne? Co se to tady děje, Cowarte? Včera to nešlo, dneska taky ne, teď taky ne. Tak kdy nám hodláte laskavě sdělit, oč tady kráčí?“

„Podívejte, sakra!“ neudržel se Cowart. „Ti dva starci jsou mrtví! Nenáviděl je tak, že je nechal zabít, a nikdo z nás už s tím, zatraceně, prostě nic nenadělá! Moje odpovědi můžou klidně počkat do rána, teď hned je snad nepotřebujete. Dneska v noci už nikdo umírat nebude!“

Policistka se chystala něco říct, ale na poslední chvíli si to rozmyslela. Věnovala mu jediný dlouhý, rozzuřený pohled, zavřela ústa a zatnula zuby. Trikrát mu ostře poklepala ukazovákem na hrudník: „Zítra ráno,“ ucedila a ustoupila mu z cesty.

„Fajn,“ utrousil Cowart.

„Kde?“

„V Miami. V mé kanceláři.“

„Dobře. Tak ať vás tam najdu,“ zasyčela žena výhrůžně a udělala krok dozadu, aby mohl nastoupit.

„Ano, k čertu, samozřejmě. Zítra v Miami.“

Shaefferová rozmrzele mávla rukou, jako by mu neochotně dávala povolení k odjezdu. Stále jej však podezřívavě sledovala přivřenýma očima.

Cowart skočil za volant, práskl za sebou dveřmi a vrazil klíče do zapalování. Jakmile motor naskočil, hrábl po řadicí páce a prudce se rozjel.

V tu chvíli se v kuželech reflektorů objevilo výsměšně kostkované sako detektiva Wilcoxe. Stál uprostřed vozovky s rukama založenýma na prsou, takže Cowartovi blokoval cestu. Upíral zrak na reportéra a přehnaně pomalu kroutil hlavou. Teatrálně natáhl paži, vytvaroval z prstů pistoli a naznačil výstřel. Po tomto gestu rozvážně odkráčel na stranu.

Novinář odvrátil pohled a vyrazil. Bylo mu jedno kam, chtěl hlavně co nejrychleji zmizet. Přimáčkl plyn k podlaze, stočil volant k hlavní bráně a vyřítil se vstříc černočerné tmě. O závod s nocí.

ČÁST DRUHÁ

SPOŘÁDANÝ NÁVŠTĚVNÍK KOSTELA

JEDNOHO DNE SI MOŽNÁ NA TVÝM HROBĚ ZATANČÍM, A KDYŽ MĚ NOHY NEUNESOU, PŘEPLAZÍM HO, KDYŽ NEBUDU TANČIT, PŘEPLAZÍM HO.

Z písně „Hell in a Bucket“ skupiny Grateful Dead.

/ 12

NADPORUČÍKŮV ŠPATNÝ SPÁNEK

Deset minut před dvanáctou hodinou poslední noci Blaira Sullivana mrkl nadporučík Tanny Brown na hodinky a při pomyšlení na odsouzeného se mu rozbušilo srdce. Naproti němu seděla na rozedraném gauči postarší žena a horečně naříkala.

„Ach Kriste Ježíši, proč, dobrý Bože, proč?“ bědovala. Hlas přerostl v zoufalý křik, až se rozdrnčely stěny nepříliš prostorného obytného přívěsu obkládané falešnými dřevěnými laťkami i všelijaké okrasné cetky, které na nich byly rozvěšené. Pláč proťal dusný vzduch horkého dne, který bez ohledu na pozdní noční hodinu odmítal vystoupat k temné obloze. Každých pár vteřin problesklo oknem červenomodré světlo majáku policejních vozů zaparkovaných v půlkruhu kolem karavanu a osvětlilo vyřezávaný krucifix, jenž visel na zadní stěně vedle orámované děkovné modlitby vystřižené z novin. Barevný jas zdůrazňoval neúprosně ubíhající vteřiny času.

„Proč, Bože?“ opakovala žena plačtivě.

Aby seslal odpověď na tuto hojně opakovanou otázku, do toho se On, jak vidno, zrovna nehrne, pomyslel si Tanny Brown cynicky. Tím spíš zaznívá-li v kempu pro obytňáky.

Schoval si hlavu do dlaně a silou vůle se snažil přimět okolní svět ke klidu. Žena naposled táhle zaskučela a pak se jí hlas vytratil.

Detektiv ji chvíli pozoroval. Schoulila se do klubíčka v rohu pohovky, zvedla nohy z podlahy a chodidla zastrčila pod sebe jako vyděšené dítě. Vyhublá žena s neupravenými umaštěnými vlasy neodpovídala profilu typického vraha. Jedno oko jí hyzdila začernalá podlitina a vyzáblé zápěstí měla stažené elastickým obvazem. Vyhrnuté rukávy potrhaného růžového županu odhalovaly čerstvé modrofialové modřiny na pažích; Tanny Brown si tento obraz vryl do paměti. Když žena zvedla ruce k obličeji, aby si jemně otřela slzy kanoucí po tvářích, všiml si nikotinových skvrn na konečcích prstů. A když poté sklopila zrak, aby se na ně podívala, její výraz napovídal, že mnohokrát předtím spatřila místo obyčejných slz rudé kapky krve.

Tanny Brown dopřával nastalému tichu prostor a čas. Je už dost stará, blesklo mu hlavou, když zíral na bytost skrčenou v koutě. Vzápětí se však opravil – je mladší než já. S každou ranou o mnoho zestárla.

Obrátil se k uniformovanému policistovi, jenž postával za dělicí přepážkou v kuchyňském koutě.

„Frede,“ oslovil jej tiše, „neměl bys tam pro paní Collinsovou jedno cigáro?“

Policista přikročil k ženě a nabídl jí svou krabičku. „Snažím se přestat,“ zamumlala a natáhla se po cigaretě.

Brown se k ní naklonil a připálil jí. „Tak, paní Collinsová, pěkně pomalinku. Zkuste mi povědět, co se tu seběhlo, když se Buck vrátil z večerní směny.“

Venku něco zapraskalo a pak se náhle ostře zablesklo. Zatraceně, říkal si Brown při pohledu na ženin poplašený výraz.

„To je jen fotograf, paní, nebojte se. Nechcete trochu vody?“

„Snesla bych klidně něco silnějšího,“ hlesla, roztřesenýma rukama donesla cigaretu ke rtům a dlouze potáhla. Krátký záchvat kašle, který následoval, rychle pominul.

„Frede, ještě vodu, prosím tě.“ Když policista nesl ženě sklenici chladné tekutiny, ozvaly se zvenčí nějaké hlasy. Brown prudce vstal. „Zkuste se trochu uklidnit, paní. Já se hned vrátím.“

„Nenecháte mě tu samotnou?“ ujišťovala se vystrašeně.

„Nebojte se. Potřebuju jen zkontrolovat, co to tam venku vyvádějí. Frede, ty zůstaň uvnitř.“

Když Brown viděl, jak jí oči nervózně těkají po místnosti, jak má znovu slzy na krajíčku a bojuje se zhroucením, zalitoval, že poslal parťáka do Starke. Wilcoxovi by instinkt přesně napověděl, jak ji utěšit. S lidmi z periferie, s nimiž měli neustále co do činění, si vždycky uměl poradit lépe než on, obzvlášť s bílými. Patřil k nim. Vyrostl ve světě ne nepodobném tomuto, na vlastní kůži zažil neustálé bití i jiné kruté zacházení a dobře znal trpkou pachuť bláhových nadějí obyvatel karavanových kempů. Kdyby tam vevnitř seděl on, chytil by ženu za ruku a ona by mu během pár vteřin vylila své srdce. Zato Brown se zde cítil poněkud nepatřičně a hlavně nesvůj. Hlasitě si povzdechl. Přál si být kdekoliv jinde, jen ne tady mezi zaoblenými stříbřitými přívěsy.

Sestoupil po schůdcích ven a chvíli sledoval policejního fotografa, jak hledá nejvhodnější úhel pro další záběr tmavé hroudy rozplácnuté na udusané hlíně s řídkým travnatým porostem. Několik mužů vyměřovalo oblast a zbylí členové týmu zadržovali sousedy, kteří zvědavě natahovali krky ve snaze zahlédnout ženu či jejího nenáviděného právě zesnulého manžela. Brown popošel k tělu zhroucenému v hlíně a zadíval se do groteskně svraštělého obličeje. V otevřených očích upřených k noční obloze se zračilo překvapení, které následovala rychlá smrt. Tam, kde muž míval hruď, nyní vězela díra a zem kolem ramen až k hlavě byla nasáklá krví. Opodál se válela zpola dopitá láhev whisky a levná pistole – obojí oběti vyrazila z rukou nečekaná rána z brokovnice. Pár techniků se rozesmálo a Brown se otočil jejich směrem.

„Něco k smíchu?“

„Zrychlené rozvodové řízení,“ prohodil jeden z policistů a sehnul se pro láhev se zbytkem alkoholu. „Lepší než jet do Vegas.“

„Starej Buck si asi myslel, že může mlátit svoji holku hlava nehlava kdykoliv se mu zachce, ať jsou svoji nebo ne,“ poznamenal šeptem druhý. „Tak to vypadá, že se sekl.“ Ostatní se potichu rozesmáli.

„Hele, chlapi,“ napomenul je Brown příkře, „nechte si svoje názory pro sebe, aspoň než to tu zabalíme.“

„Jasně,“ zaševelil fotograf mezi mačkáním spouště. „Nechceme přece tady chudáka urazit.“

Brown potlačil úsměv, ale mužům jeho výraz stejně neunikl. Když jim s předstíranou nelibostí mávnutím naznačil, aby pokračovali v práci, pobaveně se zašklebili.

Vzpomínal, kolik mrtvých těl už mu za život prošlo pod rukama – obětí automobilových nehod, vražd či válek, ale i srdečních infarktů a nezkušených lovců.

Vzpomněl si také na svoji starou babičku vystavenou v otevřené rakvi. Napjatá vetchá čokoládová kůže mu tehdy připomínala kůrku připečeného chleba. Žena měla ruce sepnuté na hrudi jako v tiché modlitbě. Kostel mu tehdy připadal obrovský a prázdný, naplněný jen pláčem truchlících. Vybavoval si, jak jej škrtil naškrobený límec zbrusu nové – a jediné – bílé košile. Nemohlo mu být víc než šest. V paměti mu utkvěla především vzpomínka na otcovu mohutnou dlaň na jeho dětském ramínku – zčásti pro uklidnění, zčásti, aby jej provedl kolem rakve – a jeho polohlasem pronášená slova: „Rozluč se ještě s babičkou, rychle, chlapče. Chystá se do lepších míst a už je skoro na cestě, tak honem, ať to stihneš, dokud tě ještě slyší.“

Pousmál se. Roky věřil tomu, že mrtví slyší, co jim povídá. Jako by jenom podřimovali. I po letech se podivil, jak mocná mohou být slova otce. Vzpomínal na dobu, kdy kdesi v zámoří pomáhal balit do černých gumových pytlů těla kamarádů i mužů, které téměř neznal. Zpočátku vždy zašeptal pár slov útěchy, než vak zapnul, snad aby je před cestou ke smrti uklidnil, avšak s rostoucím počtem obětí a sílícím pocitem zmaru mu pomalu ubývalo sil, a tak se s nimi začal loučit jen v duchu. Když se vojenská služba protáhla ze dnů na týdny a z týdnů na měsíce, zcela vyčerpán upustil i od toho a prováděl svůj úkol zcela mechanicky. Mrtvé pak vyprovázelo na poslední cestu jen bolestně hořké ticho.

Mrkl na hodinky. Půlnoc. Sullivan právě vchází do komory. Představil si kapičky potu nad horním rtem znepokojeného vězeňského správce, popelavé obličeje pozvaných svědků a drobné rozpaky následované úsečnými pohyby zřízenců, kteří rychle utahují kožené řemeny kolem vězňových zápěstí a kotníků.

Brown čekal nehnuté asi jednu minutu.

První dávka, blesklo mu hlavou.

Další minuta.

Druhá dávka.

Před očima viděl lékaře, jak přistupuje k tělu, shýbá se nad né a ke hrudi mu přikládá stetoskop. Pak pozvedne hlavu a s pohledem na hodinky prohlásí: „Je mrtvý.“ Správce věznice poté předstoupí před svědky a pronese oficiální proslov: „Rozsudek vydaný obvodním soudem jedenáctého soudního obvodu státu Florida byl vykonán podle zákona. Ať jeho duše odpočívá v pokoji.“

Brown potřásl hlavou. Tahle duše pokoje nedojde.

A moje taky ne.

Vrátil se do přívěsu. Žena, jež se za tu dobu úplně uklidnila, seděla tiše na gauči a zírala do prázdna.

„Tak, paní Collinsová, povíte mi, co se stalo, nebo chcete raději počkat na svého obhájce? Anebo to vyjasníme spolu, co říkáte?“

Sotva slyšitelným, lkavým hláskem žena vyprávěla: „Volal mi, víte, z toho zatracenýho sportovního klubu, kam šel z továrny hned po práci. Ze prej mi to nedovolí, že prej se se mnou vypořádá i bez soudu a bez rozvodovejch právníků.“

„Řekl vám, že má u sebe zbraň?“

„Ano, pane, pane Brown, to mi řek. Ze si vod bratra půjčil pistoli a že si to se mnou tentokrát všechno vyřídí.“

„Tentokrát?“

„Stavil se tu v neděli. Ne tak vopilej, aby nedošel, ale stejně docela narvanej. Rozstřílel venkovní světla. Smál se a nadával mi. Pak se vrhl na mě. Mýmu nejstaršímu je akorát jedenáct, ale zkoušel ho zastavit, až si zlámal ruku. Bála sem se, že nás všechny zabije. Trnula sem strachy, víte, tak sem rači poslala děcka k tetě. Zrovna dneska ráno sem je posadila na autobus.“

Žena se natáhla ke stolku u zdi pro koženkové fotoalbum, nalistovala správnou dvojstranu a podala je Brownovi. Spatřil před sebou školní podobenky tří vymydlených dětí.

„Sou to hodný děcka,“ pokračovala. „Dobře, že u toho nebyly.“

Detektiv pokýval hlavou. „Proč jste nás nezavolala už v neděli?“

„To by ničemu nepomohlo. Měla sem dokonce soudní příkaz, podle kterýho se k nám nesměl přiblížit, a taky to nebylo nic platný. Všechno bylo marný, když se napil. Teda kromě tý brokovnice.“

Začal se jí třást horní ret a koutky očí se znovu zalily slzami.

„Ach Kriste Ježíši,“ zafňukala.

„Kde jste k té zbrani přišla?“

„Jela sem do Pensacoly, víte, do nemocnice, aby mě dali trochu do pořádku. No, a pak sem se stavila v tom vobchodáku, v Sears. Mám pořád Buckovu zákaznickou kartu, takže sem ji použila a připsala to na ni. Byla sem tak vyděšená, pane Brown. A když sem slyšela, jak venku zabrzdil s tím svým starým verglem, bylo mi jasný, že mě chce voddělat. Věděla sem, že to myslí vážně.“

Znovu se rozbrečela.

„Viděla jste v jeho ruce zbraň, než jste vystřelila?“

„Nevím. Byla tma a já sem se tak strašně bála…“

Tanny Brown mluvil tiše, ale nekompromisně. Album s fotografiemi držel stále v rukou, když se otázal: „Pořádně se zamyslete, paní Collinsová. Co jste viděla?“ Nadporučík se otočil na uniformovaného policistu, jenž chápavě pokýval hlavou. „Přece byste nevystřelila, kdybyste jasně neviděla, jak na vás míří pistolí, že ne?“

Žena se na něj zmateně zadívala.

„Nevystřelila byste, pokud byste se neobávala o svůj život, je to tak?“

„Ne,“ hlesla potichu.

„Věděla jste, že vám zbývá jediný způsob, jak se bránit, a sice použít vražedného násilí. Je to tak?“

Z výrazu ženina obličeje Brown vyčetl, že pomalu začíná chápat smysl výslechu, přestože si byl jistý, že rozumí sotva polovině slov, která v otázce použil

„No,“ zašeptala, „viděla sem, že něco drží v ruce a míří tím na mě…“

„A věděla jste, že u sebe má pistoli. Navíc vám vyhrožoval a už po vás jednou vystřelil…“

„Je to tak, pane Brown. Bála sem se vo život.“

„Nemohla jste se někde ukrýt? Utéct někam a schovat se?“

Žena rozmáchla zeširoka pažemi. „Kam byste tu chtěl utýct? Nikdo vám nepomůže.“

Brown přikývl a sklopil zrak k fotografiím tří školáků.

„Tri děti. Všechny jeho?“

„Kdepak. Buck není jejich táta a nikdy je neměl moc rád. Asi mu připomínaly mýho bejvalýho. Ale sou to slušný děti, pane Brown, moc slušný.“

„A co jejich pravý táta? Kde je mu konec?“

Žena jen pokrčila rameny. Prosté gesto říkalo mnohé o životě v obytných kempech i o věčných modřinách.

„Tvrdil, že jede do Luisiany. Prej že zkusí najít fleká na vrtný plošině. Ale to už je skoro sedům let, takže prostě pláchl. Stejně sme nebyli úředně voddany.“

Než stačil Tanny Brown položit další otázku, ozval se zvenku rozběsněný řev následovaný hlasitými povely policistů. Žena na gauči zalapala po dechu a sesula se na podlahu. „Jeho brácha. Zabije mě, Bože, vím to.“

„To určitě ne,“ uklidňoval ji detektiv a podával jí zpět album s fotkami. Žena přitiskla koženkovou knihu pevně ke hrudi. Brown přikázal kolegovi, aby držel stráž u dveří, a šel se podívat ven.

Sotva vystrčil hlavu, otevřel se mu výhled na dva uniformované policisty, kteří zápasili s rozložitým chlapíkem rozzuřeným jako podrážděný býk. Technici, kteří zajišťovali stopy z místa činu, se bázlivě rozutekli. Bratr oběti se snažil strážníkům vykroutit, trhal sebou a tlačil je k mrtvému tělu.

„Bucku, Bucku! Ježíšikriste, to není pravda! Bucku! Tohle nemůže bejt pravda, nevěřím tomu! Pusťte mě! Kde je ta děvka? Zabiju ji, mrchu!“ řval do ochraptění.

Vrhl se prudce dopředu a muže v uniformách táhl za sebou. Do cesty mu však skočili další dva a snažili se jej zastavit. Jeden z nich upadl na zem a rozezleně zaklel. Vzteklého muže povzbuzoval jekot a hvízdání z davu okounějících.

„Zabiju ji! Já tu zatracenou mrchu zabiju!“ vyřvával rudý vzteky. Křečovitě stažený obličej periodicky ozařovalo světlo policejních majáků. Rozlícený muž napřáhl nohu a vší silou kopnul jednoho ze strážníků do holeně. Policista jej okamžitě pustil, rukama objal zraněné místo a s kňučením klesl k zemi.

Tanny Brown seskočil z přívěsu, udělal pár svižných kroků a postavil se přímo před bratra zavražděného.

„Zavřete hubu!“ zahalekal.

Muž se zarazil a překvapeně zamrkal. Stejně rychle se však zase vzpamatoval a dál se rval s policisty. „Já tu děvku zabiju!“ zavřískal.

„Tohle je váš bratr?“ zařval na něj Brown na oplátku.

„Zabila Bucka a já si to teď vyřídím s ní,“ sypal ze sebe muž vztekle a snažil se vykroutit ze sevření. „Jsi mrtvá, ty svině!“ ječel někam za Brownovu hlavu.

„Je tohle váš bratr?“ otázal se Brown znovu, tentokrát o něco tišeji.

„Jsi mrtvá, ty mrcho! Mrtvá!“ zaprskal muž. „A kdo se ptá? Kde ses tu vůbec vzal, negře?“

Přestože se rasistický přídomek Browna hluboce dotkl, nedal na sobě nic znát. Na moment zatoužil dát tomuhle nádivovi pocítit sílu své sevřené pěsti, ale raději si to rozmyslel. Možná je tenhle chlap dost hloupý na to, aby si mě dovolil urazit, ale taky může být dost chytrý, aby na mě později podal stížnost, přemítal v duchu. Jako přelud se mu před očima mihla vidina obtížného papírování.

Jednomu z policistů se podařilo vytáhnout z poutka na opasku pendrek. Brown však ostře zavrtěl hlavou a přistoupil k násilníkovi ještě blíž, takže jejich obličeje od sebe dělilo sotva pár centimetrů.

„Jsem nadporučík Theodore Brown, ty idiote, a bude trvat asi tak jednu vteřinu, než se pořádně naseru. A to bys určitě nerad, hňupe.“

Muž na něj nerozhodně koukal. „Ta svině ho vodpráskla.“

„To už jste říkal.“

„A co s tím hodláte dělat?“

Tanny Brown otázku ignoroval. „Tohle je vaše zbraň?“ zajímal se.

„Jo. Půjčil si ji vode mě.“

„Takže vaše zbraň a váš bratr.“

„Jo. Zatknete tu děvku, nebo ji mám oddělat sám?“

Muž trochu polevil v zápasu, ale do jeho hlasu se vkradl o to zlostnější a vyzývavější tón.

„Věděl jste, že se sem váš bratr chystá?“

„Říkal to v baru, všichni to slyšeli.“

„K čemu potřeboval tu zbraň?“

„Chtěl ji jenom trochu postrašit, stejně jako onehdá v noci.“

Brown se obrátil k přívěsu. Ve dveřích stál uniformovaný policista a za ním se mimo proud světla krčila ustrašená žena. Detektiv se otočil zpět k rozezlenému muži, který teď bez hnutí čekal, co přijde, paže stále v pevném sevření policistů.

Nadporučík přešel k tělu mrtvého muže, pohlédl mu do obličeje a zamumlal pod vousy: „Slyšíte mě ještě? Vy mi za to nestojíte.“ Poté se podíval zpět na jeho bratra.

„Tak uděláte něco, nebo co jako?“ naléhal muž.

Brown se pousmál. „Ale jistě.“ přitakal a zavolal na jednoho z forenzních techniků: „Tome, skoč pro brokovnici paní Collinsové.“ Laborant zaběhl pro zbraň do přívěsu a podal ji Brownovi. Ten potáhl za předpažbí, a vsunul tak do komory další nábojnici.

Tvář mu hrála záhadným úsměvem, když střelil pohledem po těle na chladné zemi. „Tak, teď ji paní Collinsové můžete zase vrátit,“ pronesl hlasitě a teatrálně se zahleděl na bratra zavražděného. „Frede?“ zahlaholil. „Strážníku Davisi, vypište paní Collinsové blokovou pokutu za odkládání odpadků na jiná než k tomu určená místa. Řekněme na padesát dolarů, to by mohlo pro výstrahu stačit. Jo, a zavolejte hygieniky, ať nás toho bordelu zbaví,“ dodal a prstem štítivě ukázal na mrtvé tělo, jež mu leželo u nohou.

„Hej,“ ozval se muž.

„Udělejte přesně, co říkám. Pokutu za to, že odstřelila tady to hovno, a ještě ho nechala ležet uprostřed pozemku.“

„Hej!“ opakoval muž.

„A vyřidte jí, že jestli bude na dvorek vyhazovat další těla, tak si na ni pěkně posvítíme. Pokaždé vysolí padesát babek, tak ať s tím počítá.“

Namířil ukazovák na mrtvého muže. „Jako teď. Uděluju jí sice povolení ustřelit tomu hovadu ještě hlavu, ale bude ji to stát dalších páde.“

„To přece nemůžete,“ koktal zmateně bratr zabitého a paže mu spadly volně kolem těla.

„Myslíte?“ prohodil Brown posměšně, zamířil zpět k muži a zařval mu do obličeje: „Myslíte, že nemůžu?“

„Hej, Tanny!“ křikl jeden ze strážníků. „Náhodou u sebe něco mám, klidně jí tu pajcku půjčím.“

Ostatní se rozesmáli.

„Jasně,“ přidal se jiný. „Můžem se na ni přece složit, sakra. Bude mít dost, aby mohla vystřílet všechny kretény v blízkém okolí.“

„Mám u sebe pětku, připiš si to,“ sykl policista, který si dlaní třel holeň.

„Hej,“ hlásil se muž opět o slovo.

„Copak?“ otázal se Tanny Brown.

„To přece nemůžete.“

„Koukej, co všechno já můžu,“ procedil nadporučík mezi zuby. „Zatkněte ho.“

„Hej!“ zvolal opět muž, když mu zápěstí sepnula pouta.

„Přímě a násilné porušení práva, maření policejního zásahu, napadení policejního důstojníka a obtěžování. Jo, a uvidíme, jestli se nedá uvažovat i o zločinném spiknutí za účelem spáchání vraždy. To za tu zbraň, co jste půjčil svému idiotskému ožralému bratříčkovi.“

„Tohle nemůžete,“ opakoval muž, ale zlost se mu vytratila z hlasu.

„Jedno vedle druhého se klasifikuje jako těžký zločin, kreténe, a vsadím se, že na tu zbraň ani nemáš povolení. A přihodím ještě řízení pod vlivem.“

„Nejsem vopilej.“

Tanny Brown na něj upřel nelítostný pohled. „Dobře si mě prohlídni,“ vybídl jej tiše. „Až tenhle obličej spatříš podruhé, bude to opravdový průser. Jasný?“

„Tohle nemůžete.“

„Zadržet,“ přikázal Brown podřízeným. „Ať si užije pohostinnosti státu.“

„S radostí,“ zašklebil se policista, jenž stále cítil bolavou nohu, a hrubě spoutaným mužem smýkl.

„Nepřehánějte to,“ napomenul jej Brown. Když se na něj však strážný rozladěně zadíval, s širokým úsměvem se poopravil: „No dobře, tak jak uznáte za vhodné.“ A šeptem dodal: „A zajistěte, aby toho hajzla šoupli do cely s těma nejhoršíma, nejsilnějšíma a nejhnusnějšíma černochama z celé basy. To ho možná odnaučí nadávat.“ Společně se zasmáli.

Strážníci popadli vzpírajícího se muže a odvlekli ho k policejnímu vozu. Tanny Brown zamířil zpátky do přívěsu a tiše promluvil k ženě, jež se bojácně choulila uvnitř.

„Musíme vás odvézt na stanici, paní Collinsová. Tam vám přečteme vaše práva a pak si necháte přidělit obhájce, aby vám se vším pomohl. Rozumíte mi?“

Pokývala hlavou. „Musím zavolat dětem.“

„Na to bude ještě dost času.“

Otočil se ke strážníkovi. „Ať sem rychle pošlou nějakou policistku, pomůže nám s převozem. A postarejte se, aby tady paní dostala cestou něco k jídlu.“

„Z čeho ji obviníme?“ zeptal se policista.

Tanny Brown se zadíval z okna na tělo s rozhozenými končetinami. Připomínalo hadrového panáka. „Co třeba použití střelné zbraně ve městě? Tím to pozdržíme a já získám dost času, abych stihl promluvit s prokurátorem.“

Vyšel ven a naposled postál nad tělem.

Taková hloupost, pomyslel si. Naprostá pitomost.

Zkontroloval čas na hodinkách. Dneska v noci má smrt napilno, říkal si v duchu.

Zahleděl se do očí mrtvého muže. Jeho obličej se mlhavě rozplynul a nahradila jej jiná tvář, již Brown uchovával v paměti. Tvář Joanie Shriverové. Vzpomenul si na první pohled na její nahé tělíčko obklopené houfem rozpačitých a rozezlených pátračů. Stáli tam mlčky u okraje bažin, vysoké boty i nepromokavé kalhoty umazané od špinavé vody a zeleného bláta plného travin a řas. Vybavil si, jak ji toužil obejmout či zahalit, ale přinutil se zachovat chladnou mysl a přikročit k neosobnímu vyšetřování násilného činu.

Ztěžka polkl a zatlačil vzpomínku do pozadí. Všechno je to moje vina, spílal si neslyšně. Ale taky dám všechno zase do pořádku. Tentokrát neprohraju.

Zmítán vnitřním bojem s vidinami smrti se Tanny Brown pomalu ubíral ke svému vozu. Nevěřil, že by touto nocí něco skončilo. Včetně života, který si přivlastnil stát.

Když Bruce Wilcox konečně zavolal, slunce už pomalu vycházelo nad obzor. Kradmé paprsky světla si hravě poradily s temnotou ukrytou v korunách stromů a znovu začaly dávat světu jasnější obrys a tvar.

Brown strávil zbytek noci výslechem paní Collinsové – tiché, hořké dvouhodinové vyprávění o životě plném sexuálního zneužívání a fyzického týrání víceméně odpovídalo jeho očekávání. Tyhle příběhy se příliš neliší, jen jejich oběti se střídají, běželo mu hlavou. Poté se dohadoval s nevrlým náměstkem prokurátora, jehož vytáhl z postele, a stejně tak s rozvodovým právníkem, kterému celá věc přerůstala přes hlavu. Sebeobrana, trval na svém Brown, když státní žalobce navrhoval obvinění z vraždy bez přitěžujících okolností. Nakonec se dohodli na neúmyslném zabití s vědomím, že ať už se žena té noci dopustila zločinu či ne, bledl ve srovnání se všemi újmami, které v průběhu soužití s násilníkem utrpěla ona sama.

Právě když jej začalo zmáhat vyčerpání a unavenou rukou podepisoval poslední hlášení, rozdrnčel se telefon na jeho psacím stole.

„Ano?“

„Tanny? Tady Bruce. Odškrtni si jednoho masovýho vraha. Dotáhl to do konce.“

„No to mě podrž. Jak to proběhlo?“

„V podstatě poslal všechny do prdele a uvelebil se v křesle.“

„Kriste,“ vydechl detektiv a veškerá únava z něj rázem vyprchala.

„Jo jo. Do poslední vteřiny dábelskej grázlík, starej Sully. Tohle ovšem nebylo to nejzajímavější.“

Tanny Brown rozeznal ve Wilcoxově hlase dětinské nadšení, které naprosto odporovalo jak brzké ranní hodině, tak hrůzným událostem uplynulé noci.

„Tak to vybal,“ pobídl ho, „co na tom bylo tak strašně zajímavého?“

„Náš chlapec Cowart. Celý odpoledne strávil úplně sám zasyslenej v brlohu toho šílence a poslouchal jeho zpověd. Nejmíň čtyřicet vražd po celý Floridě, v Luisianě, a taky v Alabamě. Jasná ukázka zločinnýho řádění jednoho muže. Náš milej Cowart se nicméně po tomhle roztomilým povídání vypotácel ven cclej pobledlej a roztřesenej. A když se na něj pak jako supi sesypali jeho kamarádíčkové od novin s nelítostnejma otázkama, nevydržel s nervama. Vypadalo to tam jak v zápasnickým ringu. Víš, že seš o třídu níž, ale stejně zkoušíš všechny chvaty, co znáš. Soupeř samozřejmě úspěšně kontruje a nedá ti absolutně žádnou šanci, takže se jen zuby nehty držíš a jako na smilování čekáš na hvizd píšťalky. A čím víc se snažíš, tím víc to bolí.“

„To se podívejme.“

„Tak tak. A když už ho přestalo bavit, jak si ho kámoši s chutí přehazujou a zabodávaj se do něho drápama, prostě se zdekoval. Jako by mu sám Satan šlapal na paty.“

„Kam zmizel?“

„Zpátky do Miami. Teda aspoň to tvrdil, sakra, určitě to nevím. Dneska se má sejít s těma dvěma detektivama z Monroe. Ani oni z nejneskákali nadšením. Ví o tý poslední vraždě víc, než říká.“

„Podle čeho tak soudíš?“

„Sakra, Tanny, prostě si to myslím. Z toho, co slyšel, mu bylo hodně zle a podle mě většinu toho, co se dozvěděl, tutlá furt v sobě.“

Brown seděl opřený v pracovním křesle a naslouchal rozrušenému vyprávění parťáka. Dokázal si snadno představit, jak se reportér svíjí pod náporem nových informací. Jsou věci, o kterých by se člověk byl raději nikdy nedozvěděl, říkal si v duchu a v mysli mu vířily všemožné scénáře.

„Víš, co si myslím, Bruci?“

„Vsadím se, že to samý co já.“

„A já se vsadím, že se Cowart dozvěděl něco, co by se byl raději nikdy nedozvěděl. A to něco pravděpodobně od základů otřáslo jeho pečlivě vykonstruovanými verzemi událostí.“

„Život holt nejde udržet pořád jako ze škatulky, vidte, šéfe?“

„Přesně tak.“

„Toho bezcitnýho parchanta ale přece nemohlo vyvíst z konceptu, ani kdyby mu Sully líčil dalších sto padesát vražd. Chci říct, všichni celkem počítali s tím, že toho má na svědomí víc, než k čemu se přiznal, takže tohle zas nemohlo bejt tak velký překvapení…“ Wilcoxovu myšlenku dokončil Brown, který mu skočil do řeči.

„Pokud ovšem nejde o jedinou vraždu, která se ho osobně týká.“

„A na to dám krk.“

O tu jedinou vraždu, která se osobně týká i mě, doplnil Tanny Brown v duchu.

Myslí mu vířily nezodpovězené otázky, když se za nesmělého rozbřesku pomalu proplétal známými ulicemi. V jednu chvíli se před ním objevil mladý roznašeč novin, jenž bezstarostně kličkoval na kole. Chlapec se otočil po zvuku motoru, a když za volantem rozpoznal známou tvář detektiva, mávl mu na pozdrav, opřel se do pedálů a uháněl dál. Brown sledoval, jak mizí v nejasných stínech ještě neprobuzeného dne, v nichž se ostré kontury obytné čtvrti ztrácely jako na rozmazané fotografii. Odbočil na příjezdovou cestu ke svému domu a na jejím konci zastavil. Chvilku se rozhlížel kolem sebe. Ze všech stran na něj shlížela ukázka moderního bydlení slušně zajištěné střední vrstvy – vyrovnané řady domků ze škvárobetonových tvárnic nahozené štukovou omítkou byly natřené zářivě bílou či jemnými pastelovými barvami. Parcely vymezovaly upravované keře, živé ploty nebo pečlivě zastřižené trávníky, před nimiž parkovaly nejnovější modely aut. Všechny domy v okruhu deseti bloků byly navrženy jedinou stavební společností tak, aby vyzdvihovaly jedinečnost každého obyvatele i soudružnost celé čtvrti. Žádný Starý Jih. Jen obyčejný život lidí v podobném postavení – lékařů, právníků i těch, kteří kdysi patřili k dělnické třídě zrovna jako on, tedy policistů. Černí i bílí. Novodobá Amerika v neustálém pohybu. Sklopil zrak ke svým dlaním. Jemné ruce úředníka, pomyslel si. Úplně jiné než ruce mého otce. Kriste, já sem fakt patřím, uvědomil si s hrůzou, když pohledem sklouzl na své rostoucí bříško.

Vešel do svého domu a pověsil podpažní pouzdro na háček vedle tašek plných poznámkových bloků a volných listů papíru. Vytáhl z něj pistoli a ze zvyku zkontroloval nábojovou komoru. Revolver Magnum ráže 357 s krátkou hlavní byl nabitý projektily se zvláštním válcovým tvarem a plochou špičkou, ideálními pro terčovou střelbu. Potěžkal zbraň v ruce a připomněl si, že by měl zase zajít na policejní střelnici. Od posledního tréninku už uběhlo několik měsíců. Ze zásuvky odkládacího stolku vylovil kryt kohoutku, kterým zajistil závěr zbraně, a uložil ji dovnitř. Nakonec se sklonil i pro záložní pistoli v pouzdře na kotníku.

Do nosu jej udeřila vůně opékané slaniny. Zamířil kolem stylového dánského nábytku a zarámovaných reprodukcí do kuchyně a okamžik postál ve dveřích. Pozoroval otce, jak skloněný nad sporákem rozbíjí vejce na pánev.

„Ahoj, starouši,“ pozdravil tiše.

Otec nijak nereagoval. Potichu zaklel, když mu rozpálený tuk vystříkl na kůži.

„Říkám dobré ráno, starouši.“

Muž se pomalu obrátil. „Neslyšel jsem tě přijít,“ omlouval se s úsměvem na tváři.

Tanny Brown úsměv opětoval – otec už toho vůbec mnoho neslyšel. Přistoupil k němu a položil mu ruku kolem širokých ramen. Pod tenkou vrstvou sepraného plátna staré pracovní košile se ostře rýsovaly mužovy kosti. Detektiv lehce stiskl a při pomyšlení na vyzáblého, křehkého starce mu zabylo úzko. S pocitem smutku zavzpomínal na dobu, kdy věřil, že tyhle paže uzvednou cokoliv a nic neupustí. A teď se div nezlomí pod jemným tlakem synova objetí, veškerá energie vinou nemoci ta tam. Člověk chce co nejrychleji vyrůst a rozčileně spěchá vstříc dni, kdy konečně předstihne svého tátu, přemítal v duchu. Ale pak, když je konečně silnější a vytrvalejší, cítí jen rozpačitou lítost.

„Vstal jsi brzy.“ prohodil a uvolnil sevření.

Stařec jen pokrčil rameny. Brown věděl, že za ním spánek přichází už jen zřídka. Mohla za to zčásti bolest a zčásti otcova umanutá povaha.

„A co mi vůbec máš co říkat ‚starouši‘, co? Tak starej ještě nejsem. Klidně bych tě zmydlil, kdyby na věc přišlo.“

„To asi jo,“ zasmál se Brown. Oba si drobnou lež užívali po svém.

„Samozřejmě,“ trval na svém otec.

„Holky už jsou taky vzhůru?“

„Kdepak. Slyšel jsem tam sice nějakej pohyb a tahle vůně jim možná taky pomůže z postele, ale jinak jsou to fajnový slečinky a rády si ráno pospinkaj. Jo, to kdyby tu ještě byla tvoje máma, ta už by se postarala, aby vyskočily s prvním ranním zakokrháním a stály u týhle pánve. Anebo pekly sušenky.“

Brown zakroutil hlavou. „A kdyby tu byla jejich máma, řekla by jim, aby si ještě poležely a vyspaly se do krásy. Klidně by nechala ujet autobus a pak by je do školy odvezla sama.“

Rozesmáli se a souhlasně pokyvovali hlavami. Brown věděl, že si otec stěžuje jen naoko; své vnučky totiž bezmezné miloval.

Stařec se obrátil zpět ke kamnům. „Udělám ti pár vajec. Dlouhá noc?“

„Rozvedená žena zastřelila bývalého muže, když s ní přišel řešit nějaké nesrovnalosti s pistolí v ruce. Nic zvláštního ani neobvyklého, vždyť to znáš, tati. Jen spousta smutku – a spousta krve.“

„Tak si sedni, určitě jsi utahaný. Proč nemůžeš mít normální, řádnou pracovní dobu?“

„Smrt na hodiny nehledí, takže já taky ne.“

„A to bude předpokládám tvoje výmluva, že ses v neděli neukázal na mši. A tu minulou taky ne.“

„No…,“ povzdechl Brown.

„Kdyby ještě žila tvoje máma, pořádně by ti nařezala. A pak by přibrala mě za to, že ti to toleruju. To není správné, synu, to víš sám nejlíp.“

„To víš, že vím. Tuhle neděli určitě přijdu. Aspoň se pokusím.“

Otec rozklepl vajíčka do mísy a šlehal je drátěnou metlou. „Tyhle moderní krámy nemůžu vystát. Jako třeba tuhle elektrickou troubu. Nukleární ohřívač jídla nebo co to vlastně je.“

„Mikro vlnka.“

„Vůbec to nefunguje.“

„To není pravda, jen s ní neumíš zacházet. V tom je rozdíl.“

Otec se bohorovně zakřenil. Vyrůstal v promrzlé chatrči s latrínou na dvorku, studniční vodou a kamny na dřevo a navzdory očekávání se díky tomu cítil synovi nadřazen. Prožil svůj život v důvěrně známém prostředí tradičních hodnot a teprve na jeho konci jej Brown přestěhoval do domu, jenž měl v jeho očích nejspíš blíž ke kosmické lodi než k lidskému obydlí. Přístrojům vynalézaným proto, aby střední třídě šetřily čas a námahu, se stařec jen pobaveně smál.

„Stejně nechápu, k čemu je to dobrý. Tak akorát k rozmražování.“

V tom mu Brown dával tiše za pravdu.

Pozoroval, jak staré, zkroucené ruce šikovně nalévají vaječnou směs na pánev a obratně vyhazují omeletu do vzduchu. V duchu otce obdivoval; artritida mu téměř nedovolovala se pohybovat, s přibývajícími lety ztrácel sluch i zrak a srdeční arytmie provázená záchvaty jej připravila o značnou část sil. Kůže, která se kdysi dmula vypracovanými svaly, dnes jen ochable visela na pohublém těle. Přes to všechno stařec neztratil nic ze své zručnosti. Pořád dokázal rozkrojit jablko na dvě naprosto shodné poloviny či načrtnout tužkou dokonale rovnou čáru. Jen ho to stálo hodně bolesti.

„Tak, už se to nese. Snad ti bude chutnat.“

„Ty si nedáš?“

„Ale ne. Nachystám ještě pro holky, udělám si kafe a párkrát kousnu do chleba.“ Stařec přitiskl bradu ke hrudi a očima přejel svůj trup. „Tohle tělo toho moc nepotřebuje ani nespotřebuje. Vždyť je to jen hromada chrastí.“

Stařec se se zřetelnými obtížemi posadil na židli. Syn úspěšně předstíral, že si ničeho nevšiml.

„Zpropadený kosti starý.“

„Cože?“

„Ale nic.“

Chvíli jen mlčky seděli.

„Theodore,“ promluvil po chvíli stařec tiše, „nenapadlo tě někdy, že by ses znovu oženil?“

Brown zakroutil odmítavě hlavou. „Lizzií se žádná nevyrovná.“

„Jakpak to víš, když jsi to s žádnou ani nezkusil?“

„Když umřela máma, taky ses po žádné nesháněl.“

„Jenže já už jsem byl starej. Ty máš celej život před sebou.“

Brown znovu zavrtěl hlavou. „Mám všechno, co potřebuju ke spokojenosti. Bydlíš tu se mnou ty, mám holky, svou práci a tenhle dům. Víc nehledám.“

Stařec si povzdechl, ale nechal syna být. Když detektiv dojedl, vzal talíř a beze slova jej odnesl do dřezu. „Půjdu vzbudit holky,“ oznámil suše.

Otec v odpověď jen zavrčel a s námahou se postavil. Brown se zarazil a chvíli otce pozoroval. My jsme ale pár, říkal si. Dva vdovci, co se snaží vychovat dvě mladá děvčata, jak nejlépe dovedou. Otec se chopil nádobí. Drhnul drátěnkou špínu z talířů a polohlasem si u toho prozpěvoval. Brown potlačil láskyplné zasmání. Otec tvrdošíjně odmítal používat myčku a totéž vyžadoval i od ostatních. Nádobí udržíte opravdu čisté jen jediným způsobem, opakoval donekonečna, a to tak, že si ho umyjete sami. Tak mu to připadalo správné. Námitky svých dcer odbyl Brown vysvětlením, že děda dělá rád věci po svém. Když se však ani po několika dnech situace v domácnosti nezlepšovala, rozhodl se jít na to jinak. Naložil dívky do svého neoznačeného policejního vozu a jel s nimi necelých sto kilometrů na sever k městečku Bay Minette těsně za hranicemi Alabamy. Opustili zaprášené město anonymních cihlových domků, které pyšně zářily v žáru poledního slunce, minuli dlouhou stinnou alej smutečních vrb a uháněli ke starému hospodářství, jež se nacházelo v jedné z farmářských oblastí dalekého severu.

Zastavili u Širého pole a došli až k nehlubokému údolí, kde se nehybný, horký vzduch dal sotva dýchat. Brown ukázal na neuspořádaný shluk opuštěných polorozpadlých chatrčí, z nichž se odlamovaly kusy dřeva a odlupovaly kusy starého nátěru, a sdělil dcerám, že právě tam jejich dědeček vyrůstal. Když pak kráčeli zpět k Pachoule, Brown dívky upozornil na budovu segregované školy, v níž se děda kdysi dávno učil číst a psát, a na plochu, kde stával farmářský dům, v němž se tvrdou pílí vypracoval až na správce a kde se také vyučil koželužskému řemeslu. V oblasti kdysi známé jako Blacktown je zavedl k domku, který jeho otec koupil a v němž jeho matka založila skromný krejčovský podnik. Díky svému talentu si brzy vybudovala dobrou pověst a jako první z obce dokonce úspěšně překonala i rasové rozdíly a těšila se objednávkám od spoluobčanů bílé pleti. Neopomenul ani dřevěný kostel, kde otec působil jako jáhen a matka zpívala ve sboru. Potom se vrátili domů a od toho dne nepadlo o myčce nádobí ani slovo.

Všichni zapomínáme, běželo Brownovi hlavou. I já.

V chodbě před ložnicemi dívek visely na stěnách desítky zarámovaných rodinných fotografií. Koutkem oka zahlédl detektiv sám sebe v dresu obránce s fotbalovou šiškou v náručí. I na snímku bylo vidět, jak je lesklý materiál sportovního trika na ramenou prodřený. Sedočervené uniformy, které nosili ve škole, dostávali ze sousední, bělošské čtvrti, stejně jako mnoho jiných pomůcek. Tohle holky nikdy nepochopí, pomyslel si. Neumí si představit, jaký to byl pocit vědět, že každá uniforma, každá kniha ve školní knihovně a každá lavice ve třídě pochází z bělošské střední školy, kde už ji dávno vyřadili. Vzpomínal na okamžik, kdy vzal poprvé do ruky svou první, obnošenou helmu a spatřil tmavý proužek od potu na vnitřním měkkém lemu. Nejprve zkoumal vatování hmatem a poté přičichl ke konečkům prstů, aby zjistil, zda se bělošský pot něčím liší. Potřásl při té vzpomínce hlavou. Válka tohle všechno změnila, pousmál se. Rok devatenáct set šedesát devět. Šest let od pochodu na Washington. ( Slavný pochod za práci a svobodu černošského obyvatelstva v čele s Martinem Lutherem Kingem, který nenásilnou formou upozorňoval na rasové rozdíly a vybízel k jejich zrušení a k rovnoprávnému postavení obyvatel různé barvy pleti.)

Rok nato schválili zákon o občanských právech a návrh zákona o hlasovacích právech prošel v roce 1965. Celý Jih procházel náročnými změnami. Díky zákonem garantovanému stipendiu přidělovanému Vysloužilým vojákům mohl Tanny Brown po skončení vojenské služby vystudovat, a když se pak vrátil domů do Pachouly, jako první zjistil, že ryze černošská vzdělávací instituce, na jejímž hřišti se kdysi proháněl s fotbalovým míčem v ruce, přestala existovat. Místo ní vyrůstala nedaleko obrovská, nevzhledná budova regionální smíšené střední školy. Hřiště, které tak dobře znal, zarostlo trávou a hnědočervená hlína, jejíž stopy před lety marně drhnul z dresu, se stala útočištěm všemožných druhů plevele. Rozpomněl se na povzbuzující skandování a hlavou mu blesklo, že ve svém životě nezažil mnoho vítězných chvil.

Povzdechl si. Nesmíme si dovolit zapomínat, říkal si v duchu a na mysli mu vytanul hanlivý výraz, který sotva před pár hodinami vypustil z úst bratr zavražděného muže. Nic se nezměnilo. Vůbec nic.

Zabouchal pěstí na dveře ložnice starší dcery. „Vstávat, Liso! Pěkně s chutí do nového dne! Šup šup!“ Otočil se na patě a zaútočil na sousední pokoj. „Jde se na to, Samantho! Škola volá!“

Nespokojené reptání mu vykouzlilo úsměv na tváři a alespoň na krátkou chvíli odvedlo myšlenky od Pachouly, zavražděné dívky a dvou rivalů ze sousedních cel smrti.

Další půlhodinu strávil Tanny Brown obyčejnými povinnostmi předměstského otce dvou dítek školou povinných. Prosbami, přemlouváním i důrazným popoháněním nakonec dosáhl kýženého cíle – obě dívky vyrazily z domu se svačinami a netknutými domácími úkoly akorát včas, aby stihly školní autobus. Když odešly, odebral se jeho otec do svého pokoje, aby se pokusil ukrást pár minut spánku, a Tanny Brown zůstal sám s přibývajícími okamžiky jasného rána. Okny dovnitř proudilo zářivé sluneční světlo. Jako by bylo všechno převrácené naruby. Detektiv si připadal jako podivný noční tvor lapený za úsvitu, jenž teď přebíhá z jednoho stinného koutu do druhého v marné snaze ukrýt se v důvěrně známé temnotě noci.

Očima klouzal po pokoji a pohledem utkvěl na prázdné keramické váze ve tvaru přesýpacích hodin, jež stála na polici. Ladné křivky skvěle doplňovala prostá kresba jediného kvítku, který šplhal k okraji nádoby. Brown se pousmál. Vázu koupila jeho žena na dovolené v Mexiku a celou cestu zpět do Pachouly ji držela v ruce. Nesvěřila ji ani portýrům, ani nosičům zavazadel, zkrátka nikomu. Doma ji postavila doprostřed jídelního stolu a vždycky dbala na to, aby z ní voněly čerstvé květiny. Taková prostě byla. Jakmile si něco umanula, šla tvrdě za svým cílem, byť to mělo znamenat převážet téměř bezcennou vázu přes půl světadílu v ruce.

Zádně květiny už v domě dávno nevoněly.

Vzpomínal, jak lékaři urputně bojovali o záchranu jejího života, jak natěsnaní kolem jejího lůžka nasazovali krevní plazmu, píchali jí adrenalin do žil a masírovali srdce ve snaze vtáhnout ji zpět mezi sebe, mezi živé. Vzpomínal, jak mu jediný pohled na manželčinu tvář prozradil, že jejich obětavé úsilí je zcela marné. Umění rozpoznat, kdy člověk překročil nepostřehnutelnou hranici mezi životem a smrtí, se naučil ve válce a bez ohledu na vyspělou lékařskou techniku, s jejíž pomocí se ženu pokoušeli oživit, věděl, že už ji ze spárů neúprosného osudu nedokáží vytrhnout. Lékaři se snažili ze všech sil – a z celého srdce. O dvacet minut dřív ještě stála po jejich boku. Dvacet minut stačilo, aby se nasoukala do nepromokavého pláště, možná prohodila vtípek na rozloučenou s kolegy z pohotovosti, nasedla do auta a ujela asi pět bloků ke křižovatce, kde do ní z boku narazil opilý řidič dodávky. Ještě dlouho po její smrti se lékaři nevzdávali, ačkoliv naděje na záchranu už byla nulová. Věděli, že ona by pro ně udělala totéž.

Brown upíral oči ke stropu, ale spánek nepřicházel, přestože byl zcela vyčerpán. Došlo mu, že už nečeká na den, kdy mu manželka přestane chybět; prostě se smířil s tím, že její smrt nikdy nepřekoná. Toto zjištění přineslo jeho duši podivný klid, díky němuž dokázal ráno vstát z postele a s jehož pomocí překonával každý další den.

– Vstal a zamířil do pokoje své mladší dcery. Přistoupil k psacímu stolu a začal odsouvat množství nepostradatelných dívčích potřeb šperkovnici přetékající korálky, prstýnky a stuhami, plyšového medvídka s natrženým uchem, pořadač přecpaný papíry se školními pracemi z různých ročníků a zacuchané hřebeny a kartáče. Netrvalo dlouho a našel, co hledal. Úplně naspod ležela fotografie malých rozměrů ve stříbrném rámečku, jenž se zatřpytil ve světle slunečních paprsků, když ji Brown přidržel před očima.

Snímek zachycoval dvě rozdováděné dívky; alabastrová pleť a blondaté vlasy jedné ostře kontrastovaly s černou kůží a hustou havraní hřívou druhé. Rozjařené se usmívaly do objektivu, na zubech kovová rovnátka a tváře neuměle nalíčené výstředními barvami. Vyšňořily se do roztodivných šatů a kolem ramen jim viselo načechrané péřové boa.

Zadíval se na obličeje na fotografii.

Kamarádky. Kdokoliv by se na ně díval, musel by pochopit, že na ničem jiném nezáleželo. Měly se rády, sdílely svá tajemství a touhy, slzy i legraci. Bylo jim pouhých devět let a dovádivě pózovaly před objektivem. Připravovaly se tehdy na svátek Halloween a oděny do toho nejkřiklavějšího oblečení, co objevily ve skříni, si užívaly bezstarostného smíchu a nespoutané dětské radosti.

Náhle jej přepadl nával zlosti. Před očima se mu zjevila tvář Blaira Sullivana, jak se mu bezostyšně posmívá. Doufám, žes trpěl, běželo mu hlavou. Doufám, že ti to vyrvalo duši z těla a že tvůj odchod provázela nebetyčná bolest.

Sullivan zmizel a nahradil jej obličej Roberta Earla Fergusona.

Myslíš si, že jsi volný. Myslíš si, že ti všechno projde. Mýlíš se.

Znovu se zadíval na zarámovanou fotografii. Nejvíce se mu líbilo, jak se objímají kolem ramen. Stály tak blízko sebe, že jim ruka od lokte dolů visela na hrudi druhé. Navzájem se ochraňovaly.

Její první, opravdová a nejlepší přítelkyně.

Prohlížel si Joaniny jasně modré oči. Stejné jako nebe nad Floridou onoho rána v den manželčina pohřbu. Stál tehdy stranou od ostatních truchlících, své dcery v objetí. Slova o víře, zbožnosti a lásce a kazatelovo monotónní vyprávění o údolí, jež ji dovede zpět do náručí Otce, vnímal jen zpola. Omráčeně uvažoval, jestli bude mít dost sil na to, aby udělal další krok. Tiskl dcery k bokům, vědom si pouze jejich trýznivého pláče. Nejraději by se byl poddal zlostnému záchvatu vzteku, ale bylo mu jasné, že tak jednoduché to mít nebude. Namísto toho nastoupí nepřetržité trápení a všudypřítomná obava, že jednoho dne ztratí i je. Že přišli o jádro, které drželo rodinu pohromadě, a teď se rozpadne i zbytek. Najednou nebyl schopen slova. Netušil, co jim říct či co pro ně udělat, a ze všeho nejvíc se strachoval o mladší Samanthu, která se od nehody nepřetržitě otřásala nekontrolovatelnými vzlyky.

Smuteční hosté respektovali jeho rozhodnutí a udržovali určitý odstup. Jediná Joanie Shriverová, mnohem vyspělejší, než by jejímu věku odpovídalo, se vymanila z útěšného objetí vlastního otce a ve svých nejlepších šatech prošla zástupem smutečních hostů až k nim. Zvedla k němu uslzené oči a odhodlaně pravila: „O Samanthu se nebojte. Je to moje kamarádka, postarám se o ni.“ Natáhla paži, chytila jeho dceru za ruku a držela ji až do konce obřadu. Své slovo dodržela. Kdykoliv ji Samantha potřebovala, byla nablízku. O víkendech, o prázdninách, když jí bylo smutno, i odpoledne po škole v průběhu roku. Pomohla jim všem obnovit důvěru v život a naučit se znovu fungovat jako rodina. V pouhých devíti letech daleko moudřejší než kterýkoliv dospělý.

Nebyla to jen kamarádka mé dcery, uvědomil si. Byla to i moje přítelkyně. Zachránila nám život.

Přepadl jej pocit hanby a studu. Mám tu nejlepší kvalifikaci, mám moc i vliv, a přesto jsem ji nedokázal ochránit.

Znovu se rozpomněl na válku. Doktora! zakřičel někdo a on utíkal. Podařilo se mi někomu zachránit život? Vzpomínal na bílého kluka, dobrodruha z Wyomingu, jehož po týdnu v četě zasáhla kulka do hrudi. Z rány unikal vzduch a výsměšně si pohvizdoval, zatímco Brown sváděl nerovný boj o vojákův život. Muž upíral zrak do jeho očí a přes mlžný závoj bolesti a šoku v nich pátral po náznaku odpovědi – budu žít? Umřu? Díval se i ve chvíli, kdy z rány v plicích zasyčel vzduch naposledy. Týž pohled viděl v očích George a Betty Shriverových, když jim přišel oznámit tu nejhorší možnou zprávu.

Zatřásl hlavou. Jak dlouho se s Georgem vlastně známe? Ode dne, kdy jsem začal makat v obchodě, jenž patřil jeho otci. Popadl tehdy mop a začal mi pomáhat.

Zacukalo mu v dlani. Pohřbil jsem příliš mnoho blízkých, povzdechl si. Naposledy si prohlédl snímek dvou děvčat a položil rámeček zpět na stůl. Ještě to neskončilo, říkal si v duchu rozhodně. Na to vám dlužím příliš mnoho.

Z dceřina pokoje zamířil do ložnice. Nemyslel na únavu ani na spánek. Hnán zlostí i pocitem nesplaceného dluhu naházel do příručního zavazadla pár kousků náhradního oblečení a přemítal, kdy odlétá nejbližší vnitrostátní spoj do Miami.

13 /

TRHLINA VE VYPRÁVĚNÍ

Neměl žádný plán.

Den po popravě Blaira Sullivana prožil Matthew Cowart zhruba stejně nadšeně jako někdo, komu oznámili, že se stane další obětí smrtícího stroje. Místo pohodlného letu zvolil dlouhou cestu po souši. U Saint Augustine se napojil na mezistátní dálnici číslo 95 a uháněl ve vypůjčeném voze dál na jih. Na více než pětisetkilometrové vzdálenosti nedokázal udržet konstantní rychlost. Někdy nevyzpytatelně zpomaloval, jindy naopak přemrštěně zrychloval. Překvapilo jej, že ho při sto třiceti pěti kilometrech v hodině nezastavila žádná policejní hlídka, přestože jich několik míjel v protisměru. Řítil se temnotou poháněn rozbouřenou myslí plnou protichůdných dojmů. Projížděl právě kolem luxusní oblasti Palm Beaches, když na obloze vykoukly první ranní paprsky slunce, které však do jeho obtížné situace nevnesly ani trochu světla. Několik hodin poté konečně dorazil na mezinárodní letiště v Miami, kde předal vůz mrzoutskému pracovníkovi půjčovny, který nebyl s to pochopit, proč Cowart neodevzdal auto na severu, kde si ho původně pronajal. Kubánský řidič taxíku, jenž se ranní špičkou s velkými obtížemi prodíral k reportérově bytu, podivnou směsicí jazyků vášnivě rozebíral politiku a baseball, aniž mezi těmito pojmy rozlišoval. Když Cowart vystoupil u obrubníku před svým domem, chvíli jen civěl na rozvlněný horký vzduch pod světle modrou oblohou.

Znepokojeně přecházel po bytě a rozvažoval, co dál. Napomínal sám sebe, že se musí co nejdřív vypravit do redakce, ale nenašel k tomu potřebnou energii. Svou práci už nevnímal jako útočiště, spíš neproniknutelný močál či minové pole. Zíral na své ruce, obracel je dlaněmi vzhůru a zase zpátky, bezradně počítal žilky a rýhy v kůži. Dokonalá ironie okamžiku, běželo mu hlavou. Před několika hodinami jsem zoufale toužil od všeho utéct a být sám. A teď, sám a zoufalý, netuším, co dělat a jak se zachovat.

Pátral v paměti po příbězích nebožáků, kteří se ocitli v podobné pasti jako on, jako by snad pochybení druhých mohlo ulehčit jeho svědomí. Vzpomínal na úmorné snažení politického komentátora Williama F. Buckleyho, jenž se na počátku šedesátých let zasadil o propuštění Edgara Smithe z cely smrti v New Jersey, a také na Normana Mailera, který náruživě pomáhal Jacku Abbottovi. Vybavil si, kterak fejetonista za pultíkem osázeným mikrofony rozhněvaně připustil, že ho zabiják oklamal. Stejně tak viděl před očima slavného spisovatele, jak se marně snaží uniknout kamerám a zarputile odmítá hovořit o svém vražedném úkonu. Nejsem první novinář, který se dopustil trestuhodného omylu, hájil se Cowart sám před sebou. V tomhle rizikovém povolání je v sázce vždycky příliš mnoho. Žádný reportér by takhle pečlivě naplánovaný podvod nedokázal rozeznat.

Cítil se ještě hůř.

Prudce se narovnal na židli a lehce se naklonil, jako by k někomu promlouval. „A co jsem měl teda dělat?“

Vstal a začal přecházet po místnosti. „Neexistoval jediný důkaz, sakra. Všechno do sebe zapadalo, dávalo to dokonalý smysl, zatraceně. Zatraceně!“

Nechal se strhnout návalem zuřivého hněvu, přiskočil ke kuchyňské lince a jediným pohybem smetl na zem hromadu novin a časopisů. Ještě ani nedopadly, když se opřel do stolu a převrhl ho na pohovku. Prudká rána podnítila ještě prudší reakce a rozlícený Cowart začal chrlit sprosté nadávky a vrhat se po všem, co mu přišlo pod ruku. Popadl pár talířů a mrštil jimi na podlahu, provedl rychlý úklid police plné knih, zpřevracel židle, mlátil pěstmi do stěn a nakonec se zhroutil vedle gauče.

„Jak jsem to měl vědět?“ zařval. Odpovídalo mu však jen příliš hlasité ticho. Přepadla jej zvláštní únava. Zvrátil hlavu nazad a zíral do stropu. Pak se nečekaně rozesmál. „Téda,“ prohodil přehnaně skleslým hollywoodským tónem napodobujícím jižanský přízvuk, „tos to ale podál, to teda jo. No, podáls to na jedna, jako fákt výtečně, tak se to eště nikomu nepovedlo, to teda ne.“ Schválně slova protahoval a převaloval je na jazyku, než je znechuceně vypustil z úst.

Prudce se posadil. „No dobře. Co teď?“ Ticho. „No jasně,“ zasmál se znovu, „to my ovšem nevíme, že ano?“

Vyškrábal se na nohy, přebrodil se nepořádkem ke svému stolu a otevřel spodní zásuvku. Chvíli se přehraboval různými deníky, až vytáhl rok starý nedělní výtisk, na jehož titulní straně se skvěla první část jeho reportáže. Papír už začínal žloutnout a tiskařská čerň se pod jeho prsty rozmazávala. Palcový titulek nepříjemně razil do očí, přesto se Cowart přinutil článek přečíst.

„Otazníky v případu floridské vraždy,“ zestručnil nahlas úvodní odstavec. „No nekecej.“

Četl, dokud měl sílu. Když proletěl úvodník a titulní stranu, přeskočil k pokračování za prostřední dvojstranou věnovanou reklamě. Podobence Joanie Shriverové se úzkostlivě vyhýbal, zato fotografie dvou mužů z cely smrti jej přiváděly k šílenství.

Užuž se chystal zmačkat noviny do kuličky a vyhodit je do koše, ale pak se do nich zase zahleděl. Vzal do ruky žlutý zvýrazňovač a jal se označovat tu slovo, tu frázi, tu část věty. Prošel pečlivě celý článek a při pohledu na výsledek se musel smát. Slova, která kdysi tak horlivě psal, odpovídala skutečnosti. Netvrdila nic nepravdivého, v ničem nechybila.

Kromě všech událostí, které popisovala.

Jako už mnohokrát, znovu přemýšlel o tom, co vlastně napsal. Veškeré „otázky“, které si pokládal, byly správné. Fergusona skutečně odsoudili na základě velmi nepřesvědčivých důkazů v předpojatém ovzduší. A jeho přiznání? Skutečně ho z něj vymlátili? Ve své reportáži jen citoval verzi, na níž vězeň neoblomně trval, a již policisté odmítali. To kvůli Tanny mu Brownovi vyvstaly největší pochybnosti, uvažoval Cowart, právě on nedokázal vysvětlit, proč Fergusona tak dlouho drželi ve vazbě, než se „přiznal“. Bylo jen správné, že jeho doznání později soud anuloval. Porotci, kteří ho shledali vinným, se rozhodovali spíš podle citů než objektivních faktů. Brutálně zavražděná bílá holčička versus hrozivě vypadající černoch obviněný ze zločinu zastupovaný neschopným právníkem. Nejlepší recept na zaujatost. A nakonec Fergusonova vlastní – nezákonně získaná – slova, která mu otevřela cestu tam, odkud není cesty zpět. Do cely smrti. O bezpráví, kterého se na Fergusonovi po objevení zohaveného tělíčka všichni dopustili, tedy nemohlo být pochyb.

Až na jediný, zato ohromně podstatný detail. On tu dívku skutečně zavraždil. Tedy alespoň podle tvrzení masového vraha.

Cowartovi se zamotala hlava.

Znovu proletěl článek od začátku do konce. Blair Sullivan se v době smrti Joanie Shriverové v Escambii prokazatelně zdržoval. Rovněž se vědělo o jeho vražedném řádění. S ohledem na tehdy dostupné informace jej policie měla prověřit jako podezřelého – kdyby se ovšem nespokojila s prvním mužem na ráně.

Pokud mohl novinář soudit, jedinou zaručenou lež vypustil z úst Robert Earl Ferguson, a to když tvrdil, že se Sullivan k činu přiznal. Tato – profesionálně citovaná – slova však stále patřila odsouzenému, nikoliv autorovi článku.

Přesto z jeho vět čišel bohapustý klam, výsledek pečlivě promyšleného plánu dvou vznětlivých myslí, jenž zastíral pravdu, která ležela ztracená hluboko mezi řádky.

Už jsem dávno v pekle, pomyslel si, když si uvědomil jednoduchý, děsivý paradox – jen ty nejlepší a nejspravedlivější důvody spustily řetězec nejhorších myslitelných okamžiků.

První dvě zazvonění Cowart ignoroval, avšak při třetím se přinutil vstát, a ačkoliv se mu nechtělo s nikým hovořit, zvedl telefonní sluchátko a přiložil si ho k uchu.

„Ano?“

„Prokrista, Matte?“

Will Martin z redakce.

„Wille?“

„Šmarjá, chlape, kde seš? Tady všichni vyvádějí, a ty nikde.“

„Jel jsem domů autem, akorát jsem dorazil.“

„Tys jel až ze Starke autem? Tos strávil osm hodin za volantem?“

„Vyšlo to na necelých šest. Nikde jsem se nezdržoval.“

„No, tak v tom případě doufám, že umíš psát stejně rychle jako řídit. Místní zprávy už se dožadují průklepu a do prvního vydání zbývá sotva pár hodin. Pohni zadkem a doval se sem, pronto“

Redaktor se v obvykle monotónním hlase nepokoušel zakrýt známky rozrušení.

„Jo, jasně…“ Cowart poslouchal ozvěnu svého hlasu ve sluchátku. Jako by za něj promlouval někdo jiný. „Heled, Wille, co všechno už se dostalo ven?“

„Samá divočina. Nejdůležitější zprávy dne se pořád vracejí k té slavné tiskové konferenci. Co se to tam, sakra, vůbec stalo? Nikdo nemluví o ničem jiném, ale přitom vlastně nikdo pořádně nic neví. Stačí slyšet vzkazy na tvém záznamníku – lidi z televize, z rádia, Times, Post, taky několik týdeníků. A to jenom namátkou. Mimochodem, tři místní kanály sledují hlavní vchod, takže musíme vymyslet, jak tě dostat dovnitř a nenadělat přitom moc rámusu. Taky už volalo pár detektivů z různých oddělení vražd, co mají u ledu případy z míst, které se čistě náhodou nacházejí kolem Sullivanovy trasy. Všichni se třesou na to, až vypustíš do světa, co ti řekl, než si šel naostro vyzkoušet, jaké to je smažit se v pekle.“

„Prostě se přiznal k haldě zločinů.“

„Tolik už taky víme, oznámils to všem na severu. Ale my tu čekáme na samotný příběh, na všechny ty zasvěcené detaily. Jména, data, veškeré údaje. Hned teď. Máš to nahrané? Musíme to předat písařce – co jedné, sakra, klidně dalším šesti, když bude třeba. A budeme potřebovat kopie těch opisů. No tak, Matty, chápu, že jsi vyčerpaný, ale musíš se zmátořit. Hod do sebe nějaké prášky, nalej se kafem, ovšem hlavně už sebou hod. Vychrlíš to na papír a bude klid, ale teď se hejbni, jinak tu všichni zmagoříme. Vyspíš se pozdějc. A vůbec, význam spánku se přeceňuje. Lepší je otisknout trhák, věř mi.“

„No dobře,“ hlesl Cowart bezmocně. Původně přemýšlel o tom, že se pokusí vysvětlit, co se na severu přihodilo, ale příval nadšení v nepřetržitém proudu kolegových slov jej od jakýchkoliv podobných snah bezpečně odradil. Jestliže takto mluví i Martin – člověk, jenž všechno řeší s rozvahou a klidem a vždy sáhodlouze rozmýšlí, co otisknout na titulní straně –, potom celá redakce musí vřít a šílet nedočkavostí. Reportáž pod palcovým titulkem má na osazenstvo novin vždycky okamžitý dopad. Všichni se nechají vtáhnout do víru událostí a náhle mají dojem, že jsou jejich nedílnou součástí a že se jich bytostně dotýkají, ačkoliv s nimi ve skutečnosti nijak nesouvisejí. Cowart se zhluboka nadechl. „Už vyrážím,“ zamumlal. „Jak mám obejít ty kamery?“

„Jednoduše. Znáš hotel Marriott v centru? Stojí tak trochu schovaný za obchodákem, jestli si to vybavíš. A kolem vede kousek od zálivu taková úzká boční ulička.“

„Jasně.“

„Tak přesně na rohu té ulice tě za dvacet minut vyzvedne rozvážková dodávka. Naskočíš a necháš se sem dovézt vjezdem pro zásobování.“

Cowart se neubránil úsměvu. „Kovbojka, co?“

„Žijeme v nebezpečné době, synu, a ta volá po mimořádném úsilí. Takhle narychlo jsme nic lepšího nesehnali. Jo, CIA nebo KGB by nejspíš vymyslela něco lepšího, jenže kdo na to u nás má čas? A vůbec, vypéct pár ušmudlaných trotlú z televize přece nemůže být takový problém.“

„Tak fajn, už jsem na cestě.“ V ten moment se však rozpomněl na kazety, které ještě nevytáhl z brašny a které obsahují Sullivanovo doznání včetně pravdy o vraždě Joanie Shriverové. Nic z toho není určeno jiným uším, alespoň dokud se situace neuklidní a on se nerozhodne, co dál. Rychle se snažil hrát o čas. „Koukni, musím aspoň vlítnout do sprchy. Zkuste tu dodávku zdržet tak o pětačtyřicet minut. Možná hodku“

„Ani náhodou. Na to, abys mastil slova na papír, nemusíš být vypiglovaný.“

„Potřebuju si utříbit myšlenky.“

„To mám jako jít za šéfem a říct mu, že přemýšlíš?“

„Ale to ne, samozřejmě že ne. Řekni mu, že už jedu, jenom dávám dohromady poznámky. Třicet minut, Wille. Za půl hodiny jsem tam, slibuju.“

„Víc ani vteřinu. Hejbni sebou, chlape, už ať jsi tady.“ Martin pleskal dlaní o stůl, aby zdůraznil naléhavost okamžiku.

„Za půl hodiny. Budu tam.“

„Fajn, řeknu to šéfovi. Céče, toho raní mrtvice, a to ještě není deset. Dodávku zdržíme a ty pohni zadkem. Ať se ještě dožije zítřka, ne?“ Martin se zasmál vlastnímu vtípku a zavěsil.

Cowartovi se točila hlava. Nezbývalo mu mnoho možností. Za chvíli se v redakci objeví detektivové z Monroe a věci se hýbaly příliš rychle na to, aby je dokázal ovlivnit. Musí nevyhnutelně do kanceláře, kde od něj očekávají další brilantní reportáž.

Místo bundy však popadl brašnu a vytáhl kazety. Snadno našel tu poslední – každou z nich totiž ve věznici řádně očísloval. Potěžkával ji v ruce a moment zvažoval, že ji zničí. Potom ale zamířil k stereomagnetofonu, strčil pásku do přehrávače a přetočil ji; nejprve až na konec a pak o několik stop zpátky. Zmáčkl tlačítko PLAY a malým bytem se rozlehl Sullivanův skřípavý hlas, jenž jízlivým tónem oznamoval trpkou pravdu. Reportér čekal do okamžiku, kdy se z reproduktoru ozvalo: „Prozradím vám pravdu o malý Joanii Shriverový.“

Zastavil pásku a opět ji přemotal o pár stop nazpět, kdy Sullivan prohlašuje: „To je těch devětatřicet. Hutný vyprávění, vidte?“ a on po chvíli reaguje slovy: „Už nezbývá moc času, pane Sullivane.“ Následovalo zabijákovo hlasité: „Vy jste mě snad neposlouchal, drahej?“ a nakonec úvodní věta klíčové části: „A teď nastal čas na poslední příběh…“

Přetočil kazetu k místu, kde popravený říká „Hutný vyprávění, vidte?“, a ze své sbírky nahrávek vyňal kazetu, kterou si nahrál před mnoha lety a často si ji pouštíval. Na vybledlé nálepce bylo napsáno: Miles Davis, „Sketches of Spain“. Pamatoval si, že mu album nezabralo celou pásku a po poslední melodii následuje několik minut volného místa. Zasunul kazetu do přístroje a přetočil ji za poslední píseň. Poté ji vytáhl a zastrčil do svého přenosného magnetofonu. Ten postavil přímo před reproduktory sterea, do něhož vrátil pásku se Sullivanovým přiznáním, a nakonec současně zmáčkl tlačítko PLAY na domácím zařízení a RECORD na přenosném.

Slova vířila kolem něj a Cowart se úzkostlivě bránil představám, které v něm vyvolávala.

Když se kazeta dotočila, oba přístroje vypnul a naposled si, tentokrát na pásce s Davisovým albem, poslechl Sullivanovo přiznání. Kvalita hlasu se sice snížila, přesto byl vězňův projev nemilosrdně jasně slyšitelný. Cowart kazetu vyndal a uložil zpět mezi ostatní nahrávky.

Na originální pásku ve stereomagnetofonu chvíli jen nehnuté zíral, než ji přetočil zpět k bodu, od nějž vytvářel kopii, a se srdcem v krku celý zbytek nahrávky ve vší tichosti smazal.

Netušil, jestli by useknutý konec obstál při podrobnějším zkoumání v policejní laboratoři, nicméně pro tuto chvíli musí postačit. A alespoň získá trochu času.

Cowart pozvedl oči od obrazovky a sledoval detektivy, kteří se obratně proplétali mezi pracovními stoly v otevřeném prostoru redakce, nic nedbajíce desítek reportérů, kteří zvedali hlavu od práce a pronásledovali je zvědavými pohledy. Nepřestali je pozorovat, ani když policisté došli k cíli, tedy ke Cowartově stolu.

„Tak fajn, pane Cowarte,“ pravila Andrea Shaefferová tónem, jenž nepřipouštěl námitek. „Teď je řada na nás.“

Blikající slova na monitoru se roztančila Cowartovi před očima. „Během chvilky to dopíšu a budu vám k dispozici,“ řekl a nespouštěl zrak z obrazovky.

„Už jste skončil,“ zasyčel Michael Weiss.

Cowart však jejich přítomnost ignoroval a dál ťukal do počítače. Za okamžik přispěchal šéfredaktor, a jako by chtěl svého zaměstnance bránit, postavil se mezi něj a samozvané hosty.

„Chceme ho vyslechnout a sepsat výpověď. Hned. Snažíme se o to už několik dní a tahleta hra na honěnou už nás přestává bavit,“ vysvětlovala Shaefferová.

Šéfredaktor kývl hlavou. „Až to dopíše.“

„To jste slibovali i tehdy, když našel ta těla. Pak musel mluvit se Sullivanem. Pak zas kvůli tomu, co se dozvěděl, potřeboval být sám a teď to musí všechno hezky sepsat. Krucinál, my vlastně žádnou výpověď nepotřebujeme. Postačí, když si objednáme předplatné vašeho plátku!“ rozhořčila se policistka

„Hned se vám bude věnovat,“ ubezpečoval ji redaktor a snažil se detektivy odvést od Cowartova stolu.

„Když hned, tak hned,“ dožadovala se policistka tvrdohlavě.

„Až to dopíše,“ opakoval šéfredaktor.

„Chcete, abych vás zatkl za maření výkonu veřejného činitele?“ zaprskal Weiss. „Nehodláme furt čekat na to, až si vy pitomci doděláte svoji podělanou práci, abysme my konečně mohli začít dělat tu svoji!“

„Budu tuhle výhrůžku považovat za planou,“ odvětil suše šéfredaktor. „Můžeme dát zítra na titulní stránku fotku, jak mě vy dva zatýkáte. Šerif monroeského okresu se na ni určitě rád koukne,“ dodal a rozohněné napřáhl ruce před sebe.

„Podívejte se,“ vložila se do toho Shaefferová, „zadržuje informace, které se vztahují k právě vyšetřovanému případu vraždy. Vysvětlete mi, co je tak nepochopitelného na tom, že ho žádáme o spolupráci.“

„Nepochopitelného nic,“ opáčil muž a zabodával se do ní pohledem. „Jenže nad Cowartem visí taky konečný termín prvního vydání. Takže všechno pěkně popořádku.“

„Správně,“ vyštěkl Weiss rozhněvaně. „Všechno popořádku. My akorát máme menší problém s vašima prioritama. Jako třeba že prodej novin stojí na vašem žebříčku výš než řešení vražd.“

„Jak dlouho ti to ještě zabere, Matte?“ otázal se šéfredaktor. Ani jedna ze stran evidentně nebyla ochotná ustoupit.

„Pár minut,“ odvětil Cowart.

„Kde jsou ty pásky?“ zajímala se Shaefferová.

„Přepisují se, už to skoro mají.“ Redaktor na okamžik zapřemýšlel. „A co kdybyste si, než to Matthew dopíše, přečetli Sullivanovu výpověď?“ navrhl nakonec.

Detektivové po krátkém váhání přikývli a šéfredaktor je úlevně nasměroval ke konferenčnímu sálu, kde tři ženy se sluchátky na uších hbitě přepisovaly obsah Cowartových pásků. Ještě předtím však obdařil reportéra významným pohledem, jenž říkal „pohni sebou!“.

Cowart se zhluboka nadechl. Detailně vylíčil průběh Sullivanovy popravy a načrtl podstatu jeho výpovědi – včetně všech trestných činů, k nimž se přiznal.

Zbývalo jen vyjádřit se k vraždám v Keys, které tolik zajímaly dva přítomné detektivy. Právě tato část vytvoří jádro příběhu, s nímž se čtenáři seznámí v prvních odstavcích článku. Nejvíce reportéra paralyzovalo vědomí, že ani jim, ani policistům nemůže prozradit, že je do činu zapleten Ferguson, aniž vyvolá vlnu otázek, na něž existovala jediná odpověď. Že tyto vraždy jsou přímo spojeny se smrtí Joanie Shriverové, a to na základě dohody, kterou, podle svých slov, uzavřel popravený v cele smrti s Fergusonem.

Matthew Cowart ztuhle civěl do obrazovky. Jediný způsob, jak zachránit sebe, svou pověst i svou kariéru, tkvěl v tom, že zatají Fergusenovo poslání.

Budu krýt vraha? běželo mu hlavou.

V mysli mu zněla Sullivanova slova: Zabil jsem i vás?

Na okamžik jej napadlo říct prostě celou pravdu bez obalu, ale zároveň přemítal – co je vlastně pravda? Vše se točilo kolem slov popraveného muže, jenž miloval lži. Do posledního dechu.

Teprve když Cowart vzhlédl, všiml si, že jej upřeně pozoruje nadřízený redaktor. Muž pozvedl ruce a dlaněmi naznačil pohyb nůžek. Ustřihni to, naznačoval mu, čas skončit. Cowart se zahleděl na reportáž. V tu chvíli věděl, že přesně takto ji pošle do tisku. Nic nezmění.

Z nekonečného váhání jej nečekaně vyrušil hlas za jeho zády.

„Tak tohle já nežeru.“

Patřil Edně McGeeové. Jak kroutila hlavou, prameny světlých vlasů se jí houpaly kolem obličeje. Očima přejížděla první stránku strojopisu, který žmoulala v ruce. Sullivanovo doznání.

„Cože?“ Cowart se k ní prudce otočil.

Edna se s nepatrným úšklebkem zamračila, zrak stále přilepený k papíru. „Heled, Matte, vypadá to na problémek.“

„Jaký?“

„Mno, jenom jsem to proletěla, a, no jasně, něco z toho si určitě nevymyslel. Totiž, podle těch detailů a tak, pár těch zločinů určitě popsal podle pravdy. Jenomže pak je tu tohle, podívej, prostě – tvrdí tu, že před pár lety zabil toho kluka, co prodával v obchůdku s občerstvením a indiánskýma suvenýrama na Tamiami Trail. Prej si tam koupil colu nebo co a pak ho střelil do zad a vykradl kasu, než jel dál do Miami. Ovšem zrovna tenhle zločin si dobře pamatuju. Já jsem o něm totiž psala, pamatuješ? Hlavní zpráva rozebírala, jak se v Miccosukkeeské rezervaci rozbujelo podnikání, a v kratších dodatcích jsem nastiňovala, jak kolem Everglades naopak bují zločin. Vzpomínáš si na to?“

Cowart se pevně zachytil okraje stolu.

„Děje se něco, Matte?“

„Na ty články si vzpomínám,“ vysoukal ze sebe.

Edna se na něj pátravě zadívala. „Většinou se články týkaly lidí, které okradli cestou na bingo, a pár z nich popisovalo, jak indiáni zavedli zesílené hlídky, protože jejich firmy stojí na obchodování za hotové.“

„Jo, to si pamatuju

„O to střílení jsem se tehdy dost zajímala, samozřejmě. V podstatě se to stalo tak, jak to tady Sullivan popisuje, a taky to vypadá, že v tom obchodě asi někdy byl. Toho kluka zastřelili zezadu, pravda, to psali ve všech novinách…“ Mávla aršíkem papíru do vzduchu. „Na první pohled to souhlasí. Akorát že on to neudělal. V žádném případě. Za tohle zabásli tři kluky ze South Dade. Výsledky z laboratoře prokázaly, že kulka pocházela z jejich zbraně, z jednoho vyrazili přiznání a proti střelci svědčil řidič. Jednoznačný případ. Dva z nich si kroutí pětadvacet let za vraždu prvního stupně, třetí vyvázl s tajnou dohodou. Neexistuje ale zrnko pochyb o tom, kdo ten zločin spáchal.“

„Sullivan…“

„Heled, víc nevím, zatraceně. Jo, projížděl tehdy jihem Floridy, jasně. Musela bych sice překontrolovat data a všechno, ale budiž. Nejspíš se motal někde poblíž, zrovna když tyhle zprávy plnily přední stránky novin. Zavražděný byl synovec jednoho ze stařešinů, takže se to rozmazávalo ve všech indiánských plátcích. Dokonce se o to zajímala televize. Pamatuješ?“

Matně, ale pamatoval. Proč mě to netrklo, už když mi to vyprávěl Sullivan? zadumal a rozpačitě přikývl.

Edna zamávala papíry v ruce. „Podívej, Matte, o většině těch zločinů nejspíš říkal pravdu. Ale že by měl na svědomí úplně všechno? Jeden už rozhodně nesedí. A kdo ví, kolik dalších?“

Cowartovi se dělalo zle. Slova jako „nejspíš říkal pravdu“ se do něj zabodávala jako ostrá čepel. Jestliže lhal jednou, co to znamená? Lhal dvakrát? Třikrát? Desetkrát? Koho zabil? A koho ne? Kdy mluvil pravdu – a kdy ne?

Třeba mu napovídal samé lži a Ferguson říkal pravdu. Obraz propuštěného vězně se v jeho mysli změnil o sto osmdesát stupňů a namísto zvrhlého vraždícího monstra opět viděl hněvem zmítaného muže lapeného chapadly bezpráví. Sullivanovy lži, polopravdy a dezinformace vytvářely bezvýchodný chaos.

Nevinen? uvažoval Cowart.

Zíral na obrazovku a hlavou mu běžela Sullivanova slova.

Vinen?

Udělal to.

Neudělal.

Edna zatřepala hrstí papírů. „Ještě se tu možná najde pár podobných případů. Sice jenom hádám, ale stejně. Jenže proč? Hm? Proč by se někdo přiznával k vraždě, kterou nespáchal?“

Po chvilce mlčení si sama odpověděla. „… protože to byl zatraceně divný týpek až do smrti. Masoví vrazi navíc vyloženě ujíždějí na tom, když jsou nejlepší, nejdrsnější nebo nejhrůznější, co já vím. Vzpomínáš na Henleyho z Texasu? Ještě s jedním měl dohromady na svědomí osmadvacet životů. Sedí si pěkně v cele, až se jednoho dne rozkřikne, že jakýsi John Gacy z Chicaga jich zmákl třiatřicet. Tak si nechá zavolat detektiva z Houstonu a říká: ‚Můžu se ještě dostat do čela…“ No, výraz divný to asi úplně nevystihuje, co?“

„To ne,“ odvětil Cowart, jemuž se pochybnostmi svíral žaludek.

Enda se mu nahnula přes rameno a mrkla na úvodník. „Nejméně devětatřicet obětí. No, to tvrdí on. Ty by sis to měl ověřit.“

„To udělám.“

„Fajn. Prozradil ti nějaké relevantní informace o těch vraždách v Keys?“

„Ne,“ vyhrkl Cowart. „Jenom to, že zařídil, aby k nim došlo.“

„Musel ti přece něco říct…“

„Povídal něco o tajných komunikačních kanálech, které prý dosáhnou i k celám smrti,“ vykrucoval se Cowart. „Všechno se dá koupit, říkal. Ale čím zaplatil, o tom už se nezmiňoval.“

„To by mě teda zajímalo. Musíš teď všechno, co ti řekl, hodit na papír, že jo? Ale zároveň to nějak vytříbit, co? Sakra.“

Narovnala se a zaostřila na dva detektivy, kteří seděli na druhém konci redakce a probírali se stejným opisem, jaký držela v ruce. „Myslíš, že mají nějaké reálné důkazy? Podle mě totiž jenom doufají, že jim to hezky naservíruješ pod nos a všechno vysvětlíš.“ Ani se nepokoušela zakrýt cynický tón.

Cowart k ní pozvedl zrak. „Edno…,“ protáhl výmluvně.

„Chceš, abych ti tuhle snúšku kydú pomohla prověřit, že jo?“ dokončila za něj Edna s patrným nadšením v hlase a plácla do papírů. „Označit přesvědčivé ano, nejasné možná a nesporné ne. Trefila jsem se?“

„Přesně. Uděláš to pro mě, prosím tě?“

„S radostí. Zabere to sice pár dní, ale hned se do toho pustím. Jenom řeknu těm nahoře, oč kráčí. Fakt ti nevadí se o tuhle story podělit?“

„Kdepak, vůbec ne.“

Edna pokynula bradou k obrazovce. „Radši dávej bacha a neuváděj ze Sullyho doznání nic moc explicitního, možná se tam skrývají další háčky. Ať si nevykopeš jámu, ze které už se nevyhrabeš“

Cowart se chtělo smát i zvracet zároveň.

„Nutno říct, že starej Sully si zasluhuje určité uznání. Nikdy nikomu nic neulehčil.“ S těmito slovy se Edna McGeeová otočila a odešla.

Sledoval ji, jak se prodírá mezi stoly k šéfredaktorovi a něco mu živě vysvětluje. Oba se zahleděli do přepisu Cowartova rozhovoru, redaktor ochromeně zavrtěl hlavou a rychle spěchal zpátky k reportérovi.

„Je to pravda?“ vybafl pár kroků před jeho stolem.

„Říká Edna. Já sám nevím.“

„Budeme muset prověřit každou předložku…“

„Přesně tak.“

„Prokrista! Jaks koncipoval ten článek?“

„Jako slova umírajícího. Tvrzení nepotvrzena, netušíme, kde leží lež a co praví pravda. Spousta nezodpovězených otázek. A tak podobně.“

„Zaměř se hlavně na popis a detaily vynechávej. Potřebujeme získat čas.“

„Edna mi slíbila pomoct.“

„Dobře, dobře. Hned teď začne vyřizovat telefony. Co ty? Kdy myslíš, že se k tomu budeš moct vrátit?“

„Potřebuju se vyspat.“

„Fajn. A ti detektivové…“

„Už jdu za nima.“

Cowart obrátil zrak k monitoru. Vypůjčil si Sullivanovu větu ze svého zápisníku a zakončil článek konstatováním: „Hutný vyprávění, viďte?“

Stiskl pár tlačítek na klávesnici, zavřel textový soubor a elektronicky jej odeslal na ediční oddělení místních zpráv, kde jej přeměří, provedou korektury a posléze přilepí na titulní stranu. Sám už netušil, jestli se v tom, co napsal, skrývá víc lží nebo pravdy. Uvědomil si, že vůbec poprvé za léta, kdy se věnuje novinařině, není schopen mezi těmito dvěma pojmy rozlišovat. V hlavě měl jen nepřehledný zmatek.

Zmítaný mezi dvěma póly se pomalu šoural k detektivům.

Policisté byli zsinalí vzteky.

„Kde to je?“ vyštěkla Shaefferová, sotva Cowart vstoupil do dveří konferenčního sálu. U dlouhého stolu, kde se obvykle konaly odpolední schůze, k sobě písařky právě sešívaly jednotlivé listy. Okamžitě však rozpoznaly zuřivý tón v ženině hlase a hustou atmosféru v místnosti a bez váhání vyběhly ven, zanechávajíce za sebou úhledné hromádky papíru. Cowart nereagoval. Pohledem sklouzl k širokému oknu, které tvořilo celou jednu stěnu sálu a pouštělo dovnitř zlatavé paprsky slunce, jež se odrážely od stojatých vod zálivu. Výletní parník právě roztápěl v kotli a mířil ze zátoky na otevřené moře.

„Tak kde to je!“ dožadovala se Shaefferová. „Kde mluví o smrti svojí matky a nevlastního otce?“

Zatřepala mu přepisem před obličejem. „Tady jsem nenašla ani slovo!“ vzkřikla.

Weiss vyskočil ze židle a zašermoval mu ukazovákem před obličejem. „Okamžitě nám vysvětlete, co se to tu děje. Už mě unavuje, jak nás furt vodíte za nos. Taky bysme vás klidně mohli zadržet jako důležitýho svědka a zašít vás do vězení.“

„To by nebylo od věci,“ opáčil Cowart a nutil se do stejně rozhořčeného tónu. „Aspoň bych se konečně trochu vyspal.“

„A víte vy co? Mě už zase unavuje, jak neustále vyhrožujete mému zaměstnanci,“ zasáhl nečekaně do přestřelky čtvrtý hlas, jenž přicházel zpoza Cowartových zad. Patřil šéfredaktorovi. „Místo abyste se snažili objasnit si ten zločin sami. Jediné, čeho jste schopní, je dožadovat se všech odpovědí od něj.“

„Protože si myslíme, že všechny ty odpovědi zná,“ ucedila Shaefferová zlověstně.

V místnosti se rozhostilo dusné ticho, v němž její slova neslyšně rezonovala. Ve snaze zmírnit panující napětí pokynul šéfredaktor rukama k volným židlím a všechny přítomné stroze vyzval: „Tak si na to sedněme a pokusme se vyřešit věc k oboustranné spokojenosti.“

Cowart postřehl, jak Shaefferová s vypětím všech sil drží nervy na uzdě. Pomalu nabrala dech do plic. „Fajn,“ cekla. „Stačí úplné prohlášení a my se zdekujeme. Co vy na to?“

Cowart přikývl, ale nadřízený si neodpustil poznámku: „Jestliže s tím souhlasí, dobrá. Ale v momentě, kdy uslyším další výhrůžky, tohle interview skončí.“

Weiss tvrdě dosedl na židli a vytáhl zápisník, zatímco jeho kolegyně položila první otázku: „Mohl byste, prosím, osvětlit, co jste mi řekl ve státní věznici ve Starke?“

Ani na vteřinu z něj nespouštěla zrak a sledovala i ten nejmenší pohyb. Cowart opětoval neústupný pohled jejích očí. Přesně takhle se dívá na podezřelého, pomyslel si.

„Sullivan prohlásil, že ty vraždy zařídil.“

„To už jste říkal. Ale jak? Kdo je provedl? Co přesně vám sdělil? A proč to, sakra, chybí na tom záznamu?“

„Požádal mě, abych vypnul magnetofon. Nevím proč.“

„No jistě,“ utrousila. „Pokračujte.“

„V kontextu celého rozhovoru se jednalo o velmi krátký úsek…“

„Jasně. Taky to zkraťte.“

„Jak chcete. Poslal mě do Islamorady vybaveného adresou a vším ostatním, abych to místo našel. Řekl mi, že si mám promluvit s lidmi, kteří tam bydlí. Samozřejmě mě nevaroval, že budou mrtví. Ani náznakem nedal nic najevo, prostě jen trval na tom, abych tam jel…“

„A vy jste na něj nenaléhal, aby vám vysvětlil, oč se jedná, než jste se tam rozjel?“

„Proč? Stejně by to neudělal. Byl neústupný a o nic mu nešlo, čekal přece na popravu. Takže jsem souhlasil a na nic se neptal. To snad není tak nepochopitelné, zatraceně.“

„Dobře. A dál?“

„Když jsem se pak vrátil, nejprve po mně chtěl, abych popsal oba mrtvé, a to do detailů. V jakých pozicích se nacházeli, jak byli zabiti a všechno, na co jsem si dokázal vzpomenout. Obzvlášť ho zajímalo, jestli před smrtí trpěli. Nadšeně poslouchal, když jsem mu vyprávěl o všem, co jsem si z místa činu pamatoval, a nakonec vypadal docela potěšeně. Přímo spokojeně.“

„Pokračujte.“

„Zeptal jsem se, co mu udělalo takovou radost, a on odpověděl: ‚Že jsem je zabil.“ Ptal jsem se, jak to dokázal, a on na to: „I v cele smrti se dá všechno koupit, když jste ochotnej zaplatit.“ Samozřejmě jsem se zajímal dál, ale odmítal mi prozradit, jaká byla v tomto případě cena za službu. Prej si to mám zjistit sám, a že si tohle tajemství vezme s sebou do hrobu. Pak jsem se z něj pokoušel dostat, jak to zařídil, ale ani v tom nebyl sdílný. Nakonec se překvapeně zeptal: ‚A co muj odkaz? Ten vás vůbec nezajímá?“ Řekl mi, abych zapnul magnetofon, a pak začal chrlit své přiznání, jednu vraždu za druhou.“

Sypal ze sebe lži překvapivě snadno.

„Existuje podle vašeho názoru nějaká souvislost mezi Sullivanovým dodatečným doznáním a vraždami v okrese Monroe?“

A je to tady, blesklo Cowartovi hlavou. To je ta otázka. Pokrčil rameny. „Těžko soudit.“

„Předpokládáte však, že vám říkal pravdu, nebo ne?“

„Ano, alespoň většinou. Tedy, poslal mě do toho domu s vědomím, že se k něčemu schyluje. Musel vědět, že se je někdo chystá zabít, a nakonec podle mě dosáhl svého. Ale čím zaplatil…“ Cowart nechal svůj hlas dramaticky utichnout.

Shaefferová nečekaně prudce vstala. „Fajn,“ ucedila s očima stále upřenýma na reportéra. „Děkujeme. Na nic víc už si nevzpomínáte, předpokládám?“

„Ozvu se vám, kdyby mě něco napadlo.“

„Budeme chtít originální verzi těch nahrávek.“

„Uvidíme, co se dá dělat,“ vložil se do toho šéfredaktor. „Snad to půjde.“

„Můžou být považovány za důkazní materiál,“ připomněla poli čistka kousavě.

„1 tak si z nich ale potřebujeme udělat kopie. Ty možná stihneme do odpoledne, a mezitím vám můžeme dát k dispozici přepis.“

„Dobře,“ souhlasila. Cowart vrhl letmý pohled na šéfredaktora. Detektiv Shaefferová se náhle chovala netušené vstřícně.

„Kde vás najdu, pokud s vámi ještě budeme chtít mluvit?“ otázala se.

„Jako obvykle.“

„Neplánujete odjezd?“

„Tak akorát domů do postele.“

„Aha. Dobrá. Ještě se ozveme kvůli těm kazetám.“

„S tím se obraťte na mě,“ pravil šéfredaktor.

Kývla a Weiss sklapl zápisník.

Shaefferová na novináře mlčky zazírala a po chvilce dodala: „Jedna věc mi ovšem stále nejde do hlavy, pane Cowarte. V průběhu včerejší tiskové konference od vás zaznělo, že s vámi Blair Sullivan hovořil o smrti oné dívky z Pachouly.“

Cowartovi se obrátil žaludek. „To ano…,“ vysoukal ze sebe.

„Ale o tom v tomhle přepisu taky není ani zmínka.“

„Přinutil mě vypnout magnetofon, jak už jsem řekl.“

Žena se vítězoslavně usmála. „No ano, to mě taky napadlo…,“ schválně se na pár vteřin odmlčela, aby dodala svým slovům váhu. „… akorát že to bychom pak museli narazit na místo, kde Sullivan prohlašuje něco jako ‚Vypněte magnetofon‘, nebo ne?“

Přestože bojoval s rostoucí panikou, Cowart nenuceně pokrčil rameny. „Ne nutně,“ prohlásil. „Mluvil o tom činu, zároveň když se vyjadřoval k vraždám v Monroe.“

Shaefferová přikývla, oči přilepené na Cowartově obličeji. „Ach tak, no jistě. To jste nám ovšem předtím opomenul vyjasnit. No, stejně je to dost zvláštní, nemyslíte? Na těch páscích je všechno, až na tyhle dvě vraždy – tu, která vás k němu dovedla, a tu, kterou se s vámi – a s celým světem – rozloučil. Nezdá se vám to podivné?“

„Těžko říct, detektive. Sullivan byl sám podivín.“

„Což by se dalo říct i o vás, pane Cowarte,“ uzavřela policistka, otočila se na patě a rázným krokem vyšla ze dveří konferenční místnosti. Cowart ji sledoval, jak se prodírá mezi stoly v redakci a míří k východu. Je to běžec, nevzdává se snadno, napadlo jej při pohledu na vypracované svaly na jejích lýtkách. I ve tváři má onen bolestný, uštvaný výraz. Namlouval si, že jeho pohádce uvěřila, ale nepřesvědčil by ani sám sebe.

I šéfredaktor vyprovodil policistku očima. Chvíli nato nahlas konstatoval, co se oběma honilo hlavami. „Matty,“ hlesl, „ta ženská ti nevěřila ani slovo. Proběhlo to se Sullivanem skutečně tak, jak jsi říkal?“

„Víceméně.“

„Ale je to trochu vachrlaté, vid?“

„To ano.“

„Nestojí za tím ještě něco jiného?“

„Stojí za tím Blair Sullivan,“ vyštěkl Cowart netrpělivě. „Rád s lidmi manipuloval, se mnou i s každým jiným. Když je zrovna nezabíjel, vymýšlel, jak je obalamutit.“

„A co ta záležitost, na kterou narážela Shaefferová ke konci?“

Cowart přispěchal s odpovědí, která se mu jevila alespoň trochu smysluplná. „Sullivan neházel všechny vraždy do jednoho pytle, dalo by se říct. Ty důležité, o kterých se nevyjádřil na magnetofon, vnímal jinak, víc pro něj znamenaly. Zbytek zapadl do šedivého průměru, který měl jen stvořit legendu. Nejsem cvokař, pochody v mysli šílence neumím vysvětlit.“

Šéfredaktor přikývl. „Tohle za chvíli otiskneme?“

„Asi tak. Něco podobného.“

„Snaž se tam nechat jenom ověřené informace. Jestli o něčem pochybuješ, pryč s tím. Anebo ať je jasné, že na tom pracujeme. Vždycky se k tomu můžeme vrátit později.“

Cowart se přinutil k úsměvu. „Přesně o to se pokouším.“

„V tom případě jen tak dál,“ pravil redaktor. „Víš, člověk si začne klást víc otázek, než se v tom článku dočte odpovědí. Například koho Sullivan tak úzkostlivě chrání? Jdeš po tom, ne? Edna prověří zbytek zločinů v doznání a ty se mezitím můžeš vydat tímhle směrem. Souhlasíš?“

„Ano.“

„Pekelná historka, přímo doslova. Chlápek těsně před popravou ještě zvládne obstarat dvojnásobnou vraždu. Tak o co tu jde? Podplacení dozorci? Nějaký spoluvězeň? Trochu si odpočiň a pak se na to vrhni. Máš představu, kde začít?“

„Jasně,“ odvětil Cowart nahlas a v duchu si říkal: nejenom že vím, kde začnu, ale také u koho skončím. Jediné jméno. Robert Earl Ferguson.

Navzdory únavě zůstal Cowart v redakci až do pozdního odpoledne. Dokud to šlo, ignoroval reportérské štáby okupující hlavní vchod budovy, avšak ve chvíli, kdy se ředitelé zpravodajství jednotlivých stanic začali domáhat rozhovoru s generálním ředitelem deníku, byl přinucen vystoupit se stručným prohlášením. Namísto toho, aby je uklidnil, se ovšem Cowartovi podařilo zástupce konkurenčních plátků i televizní reportéry ještě víc rozlítit. Jeho krátký proslov nikoho neuspokojil, a tak čekali dál. Cowart nebral telefony, odmítal poskytovat rozhovory a jen netečně čekal, až se pod rouškou noci bude moci nepozorovaně vytratit. Jakmile dostal do ruky kopii prvního ranního vydání, pomalu pročítal svá slova, jako by se bál, že by mu mohla fyzicky ublížit. Učinil pár změn, která zanesou do dalšího vydání; především zdůraznil pochybnost o míře pravdivosti Sullivanova přiznání a podtrhl těžko pochopitelný a nepostižitelný charakter popraveného muže i jeho činů. Těsně před odchodem ještě promluvil s Ednou McGeeovou a šéfredaktorem v předstíraném zájmu o spolupráci. Poté sjel dolů nákladním výtahem skrze zastrčené prostory novinářského podniku – kolem místností plných bzučících počítačů, sekcí „malého oznamovatele“, bufetu a nakládací plošiny. Celá budova se jemně otřásala duněním tiskařských lisů, které chrlily desítky tisíc výtisků ranních vydání. Cowart cítil vibrace strojů až v chodidlech.

Řidič dodávky jej odvezl o pár bloků dál a vysadil ho nedaleko bytu. Cowart strčil ranní vydání novin pod paži a kráčel ulicemi města zahalenými hustou noční tmou, náhle klidný, doprovázen jen tichými kročeji vlastních nohou.

Několik minut zpovzdálí pozoroval hlavní vchod budovy, kde bydlel, aby se ujistil, že zde na něj nečekají žádní novináři. Potom se rozhlédl kolem sebe; trochu podezříval dva detektivy z Monroe, že jej sledovali až domů – na čemž by ostatně nebylo nic pošetilého. Ulice se však zdála prázdná, a tak Cowart rychle vyrazil podél okraje chodníku ve stínu sloupů pouličního osvětlení ke vchodu a zmizel ve vstupní hale svého domu. Poprvé od chvíle, kdy se sem přestěhoval, zalitoval, že budova není lépe zabezpečena. Okamžik postával před výtahem, ale pak netrpělivě vyrazil ke schodišti, rozrazil požární dveře a utíkal po schodech nahoru; prudce oddechoval a dusot jeho podrážek se hlasitě rozléhal chodbou.

Novinář otevřel dveře svého bytu a ocitl se přímo uprostřed haldy nepořádku. Počkal, až se mu zklidní tep, přešel k oknu a zahleděl se ven na pokojné vody zálivu. Zvlněná inkoustová hladina odrážela světla lamp, která se ztrácela v nekonečném oceánu.

Cítil se tak sám, jak jen člověk muže být. Netušil, jak moc se mýlí. Právě v tuto chvíli, byť stovky kilometrů daleko, s ním dleli další lidé a jako duchové vyčkávali na jeho další krok.

Jiní se mu dokonce přímo lepili na paty. Andrea Shaefferová seděla v zaparkovaném voze blok od Cowartova domu a s pomocí dalekohledu s nočním viděním pozorně sledovala reportérův úprk temnotou. Soustředila se tak intenzivně, že vůbec nepostřehla přítomnost Tannyho Browna, jenž stál ve stínu sousední budovy. Zíral do oken Cowartova bytu, dokud uvnitř nezhasla světla. Setrval skrytý pod závojem temna, než neoznačený policejní vůz z Monroe vyrazil vstříc nočnímu městu, a pak se teprve, ostražitě jako toulavá kočka, připlížil k reportérovu domu.

14 /

PŘIZNÁNÍ

Tanny Brown stál za dveřmi Cowartova bytu a naslouchal zvukům zevnitř. Nehybnou tmou k němu doléhal ruch noční dopravy, jenž se bizarně prolínal s podrážděným bzučením nazelenalého brouka, který opakovaně útočil na stropní svítidlo v chodbě. Ze sousedního bytu nečekaně zazněla salva smíchu a detektiv vyděšeně nadskočil. Když smích opět utichl, přemýšlel, jaký vtip asi obyvatele tak pobavil. Poté se znovu naklonil ke Cowartovým dveřím, ale stále neslyšel nic zvláštního. Položil ruku na kulovou kliku a pomalu otáčel, než narazil na odpor. Zamčeno. Zamžoural na klíčovou štěrbinu nad klikou – závora zámku byla zaklíněná knoflíkem zevnitř.

Zklamaně zaťal ruce v pěst. Z představy, že se Cowarta musí dožadovat, aby jej pozval dál, se mu dělalo nevolno. Nejraději by se vkradl dovnitř tajně jako zloděj a zburcoval reportéra ze spánku. Jako přízrak by se uvelebil na kraji postele a vymohl z něj pravdu.

Ticho náhle proťal hlasitý kovový rachot. Detektiv se prudce obrátil a uskočil do stínu. Ruka mu instinktivně vystřelila k podpažnímu pouzdru. Výtah. Tanny Brown napjatě pozoroval, jak okénkem šachetních dveří prosvítá světlo z kabiny. Naštěstí se však zdviž na jeho patře nezastavila a pokračovala výš. Policista s úlevou svěsil paži a přemítal, proč je tak nezvykle poplašený. Únava a pochybnosti, odpověděl si v duchu. Ohlédl se ke dveřím, u kterých prve stál, a uvědomil si, že kdyby jej před nimi někdo spatřil, s největší pravděpodobností by v domnění, že se jedná o nebezpečného vetřelce, zavolal policii.

V čemž by se nemýlil, pomyslel si se špetkou ironického humoru.

Zhluboka se nadechl a snažil se zapomenout na vyčerpání a zaměřit se raději na to, co ho sem přivedlo. Ve spáncích cítil tep, jak mu vztek vháněl adrenalin do žil. Přinutil se zvednout pěst a ostře zaklepal na silnou dřevěnou výplň dveří.

Cowart seděl se zkříženýma nohama na podlaze uprostřed trosek, které zbyly z kusů nábytku, a rozvažoval svůj další krok. Při zvuku pronikavého zaklepání jej nejprve napadlo zůstat nehybně na místě, přikovaný k zemi jako srna oslněná reflektory. Jiný vnitřní hlas radil uteč, schovej se. Avšak nakonec jen roztřeseně vstal a vrávoral ke dveřím.

Se zadrženým dechem se otázal: „Kdo je tam?“

Průser, blesklo hlavou Tannymu Brownovi, ale nahlas řekl: „Nadporučík Tanny Brown. Chci s vámi mluvit.“ Když se nic nedělo, zahlaholil: „Otevřete!“

Cowart by se nejraději rozesmál. Pootevřel dveře a zamžoural přes okraj ven. „Dneska se mnou chtějí mluvit úplně všichni. Měl jsem vás za jednoho z těch pitomejch chlápků od televize.“

„No, a místo nich jsem tu jen já.“ opáčil detektiv.

„Nicméně se stejnými otázkami, tuším.“ podotkl Cowart. „Jak jste mě našel? Nejsem v seznamu a nikdo z novin by vám moji adresu určitě nedal.“

„To nebylo nic těžkého.“ odvětil Brown, jenž stále přešlapoval přede dveřmi. „Když jste lovil Bobbyho z vězení, dal jste mi jednou svoje číslo. Stačilo zavolat na telefonní společnost a sdělit jim, že se jedná o policejní záležitost.“

Muži se střetli pohledem. Reportér zavrtěl hlavou. „Mělo mě trknout, že se tu objevíte. Dnešek je prostě den blbec.“

Brown máchl rukou ve výmluvném gestu. „Mám tu stát až do rána, nebo mě pozvete dál?“

Cowartovi nejspíš připadala jeho poznámka legrační. S úsměvem potřásl hlavou. „Ale jistě, proč ne. Stejně jsem se za vámi chystal.“

Otevřel dveře dokořán a poodstoupil. Místnost se topila ve tmě.

„Co takhle rozsvítit?“

Cowart přešel ke zdi a zmáčkl vypínač. Detektiv se překvapeně rozhlížel po nepořádku, který vyjevilo až stropní svítidlo.

„Prokrista, Cowarte, co se tu stalo? Vloupání?“

Novinář se nepřestával usmívat. „Kdepak, jen obyčejný záchvat vzteku. Ještě se mi to nechtělo uklízet, pasuje to na moji náladu.“

Zprostřed hromady vylovil převrácené křeslo, postavil je na nohy a pokynul detektivovi, aby se usadil. Odhrnul pár papírů ze sedáku gauče, který ležel na zemi, a žuchl sebou dolů.

„Únava,“ vysvětlil prostě. „Moc jsem toho nenaspal.“ Rukama si protřel obličej.

„To jsme dva,“ utrousil Brown. „Příliš mnoho otázek, žádné odpovědi.“

„Jo, to pak člověk těžko usíná.“

Muži na sebe vyčerpaně zírali. Cowart se znovu pousmál a zakroutil hlavou, aby prolomil nastalé ticho.

„Tak se ptejte,“ vybídl policistu.

„Co se to děje?“

Cowart pokrčil rameny. „Moc široké téma, nedokážu odpovědět.“

„Podle Wilcoxe vám Sullivan těsně před tím, než šel na křeslo, řekl něco, co vás totálně rozesralo. Povězte mi, o co šlo.“

Cowart se zakřenil. „Tohle že řekl? No, vlastně to na něj docela sedí, je dost bezcitný. Nehnul ani brvou, když zapnuli proud.“

„A proč by měl? Neťvrdte mi, že vy jste Sullivanův konec obrečel.“

„To zrovna ne, přesto…“

Brown mu skočil do řeči. „Bruce Wilcox prostě vnímá věci jinak než vy.“

„Asi jo, no jo.“ připustil reportér, kývaje hlavou. „Co já o tom vím? Takže vás zajímá, co mě tak ‚rozesralo‘, jo? A vás by zpověd zabijáka, který se přiznal k desítkám vražd, z míry nevyvedla?“

„Samozřejmě. Taky jsem to zažil.“

„Aha, jistě. Smrt je váš obor, stejně jako Sullyho.“

„Dá se to tak říct, ačkoliv takhle bych o tom raději nepřemýšlel.“ Brown se snažil zahnat pocit, že jej reportér doběhl prvním tahem. Upřel zrak na rozcuchaného novináře v ruinách poničeného bytu a přemítal, jak dlouho se ještě udrží, než ho popadne pod krkem a všechny odpovědi z něj jednoduše vytřese.

Cowart se zaklonil, jako by hledal způsob, jak navázat na přerušené téma.

„No, starej Sully povídal a povídal, až mě z toho bolely uši. Staří lidé, mladí taktéž, muži i ženy středního věku, kluci, holky, děti. Od obsluhy čerpací stanice přes turisty po prodavače a náhodné kolemjdoucí. Sup sem, šup tam. Využít, zneužít, odhodit. Stačilo narazit na tuhle zrůdu. Používal nože, zbraně, škrtil je holýma rukama, mlátil pálkama, řezal na kusy, střílel a topil. Celá škála hrůzných smrtí. Docela vynalézavý chlápek to byl, co říkáte? Vůbec nic hezkého. Člověka pak hned napadá, kam ten svět spěje a jestli má s vědomím existence takové míry zla vůbec smysl žít. Nestačí, že to musí pár hodin poslouchat? Nestačí to snad jako vysvětlení pro mou – pro mou co? Rozpačitost? Je to to správné slovo? – ve vězení?“

„Možná ano.“

„Ale vám ne?“

„Ne.“

„Podle vás mě trápí ještě něco jiného a vážil jste celou dlouhou cestu sem na jih, abyste zjistil co. Vaše starost mě dojímá.“

„Starost o vás mě sem nedohnala.“

„Což jsem tušil.“ Cowart se smutně zasmál. „Tohle se mi líbí,“ prohodil. „Nedáte si něco k pití, nadporučíku? Aby nám při těch vytáčkách nevyschlo v krku?“

Brown chvilku váhal. Potom však pokrčil rameny a s výrazem, jenž říkal „Proč, sakra, ne“, se pohodlně opřel do lenošky. Sledoval Cowarta, jak míří do kuchyňky, odkud se v mžiku vrátil s lahví, dvěma skleničkami a kartonem šesti plechovek piva v náručí. Pozvedl ruce s nákladem.

„Levná whisky. Taky pivo, jestli chcete. Tohle pili novináři za dob mého otce. Nalijete pivo, upijete pár centimetrů pod okraj, a hop tam s panákem. Boilermaker. Pěkně rychle spláchne napětí, co se v člověku za den nahromadí. Taky se pak líp zapomíná na tvrdou práci a dlouhé hodiny přesčasů, které kompenzuje mizerný plat a ještě mizernější vyhlídky do budoucna.“

Cowart připravil drink. „Ideální kombinace pro nás dva. Na zdraví,“ řekl a pořádně si lokl.

Browna alkohol pálil v hrdle a zahřál mu žaludek. Zašklebil se. „Chutná to dost odporně. Kazí to jak pivo, tak whisky,“ podotkl.

„Jo.“ zakřenil se Cowart, „to je na tom to krásné. Vezmete dvě substance, které samy o sobě chutnají docela dobře, smícháte je a získáte odporný patok. A ten pak s radostí vypijete, zrovna jako teď my dva.“

Detektiv si znovu hltl nápoje. „Ovšem čím déle pijete, tím líp to chutná.“

„Cha, a v tom se to liší od života.“ Cowart oběma dolil, uvelebil se ve druhém křesle a prstem kroužil po okraji sklenice. Zaposlouchal se do zvonivého zvuku.

„Proč bych vám měl něco vykládat?“ zamumlal za okamžik. „Když jsem se vás poprvé přišel ptát na Fergusona, poštval jste na mě svého psa. Tím mám na mysli Wilcoxe. Zrovna jste mi to neulehčoval. A když jsme našli ten nůž, zajímala vás vůbec pravda? Nebo jen to, jak udržet svůj případ pohromadě? To mi řekněte. Proč bych vám teď měl pomáhat?“

„Z jediného důvodu. Protože vám můžu vaši pomoc oplatit.“

Cowart zavrtěl hlavou. „To těžko. A navíc se mi to nezdá jako dostatečný důvod.“

Brown se zavrtěl v křesle a netrpělivě se na reportéra zadíval. „A co tohle,“ pravil po chvilce váhání. „Jedeme v něčem spolu, od samého počátku. Ještě to neskončilo, nebo snad ano?“

„Ne,“ připustil Cowart.

„Potíž tkví v tom, aspoň z mého pohledu, že já s váma v něčem jedu, ale pořádně nevím v čem. Takže byste mi to mohl trochu osvětlit.“

Cowart zvrátil hlavu nazad. Zíral do stropu a rozvažoval, co detektivovi říct a co zamlčet.

„Většinou to funguje přesně takhle, že jo?“ prohodil.

„Co?“

„Reportéři a poldové.“

Brown pokýval hlavou. „Těžko slučitelná spolupráce. Přinejlepším.“

„Kdysi jsem měl jednoho přítele,“ pustil se Cowart do vyprávění. „Vyšetřoval vraždy, zrovna jako vy. Vždycky říkával, že oba chceme zjistit totéž, jen za jiným účelem. Dlouho jsme motivy toho druhého nedokázali pochopit. On si myslel, že já chci prostě jen pisálkovat, a já byl přesvědčen, že on chce uzavřít co nejvíc případů, aby co nejrychleji stoupal po kariérním žebříčku. On mi poskytoval informace, které jsem použil v reportážích, a jemu zase publicita, které se pak dostalo jeho případům, pomáhala v postupu na oddělení. Žili jsme v takové symbióze. Oba jsme se pídili po týchž informacích, nezřídka jsme k tomu využívali stejných postupů, podobali jsme se jeden druhému víc, než bychom kdy připustili, a přitom jsme si celou dobu ohromně zakládali na tom, jak si navzájem nedůvěřujeme. Zkoumali jsme stejné území z protilehlých stran, ale nikdy jsme nepřešli ulici na protější chodník. Trvalo několik let, než jsme se naučili vnímat spíš společné znaky než hledat rozdíly,“

Brown si dolil nápoj. Působil na jeho rozdrásané nervy přesně, jak Cowart prorokoval. Upil velký doušek a zadíval se na reportéra přes okraj sklenice. „To už mají detektivové v povaze, že nevěří ničemu, co nemohou mít plně pod kontrolou. Zejména, jedná-li se o informace,“

Cowart se zazubil. „A právě proto je to tentokrát tak ohromně vzrušující, nadporučíku. Vím něco, co se vy chcete dozvědět. Pro mě zcela výjimečná pozice. Obvykle jsem to totiž já, kdo nutí vás a jiné ve vaší pozici, aby sdíleli informace se mnou.“

Brown se rovněž pousmál, ovšem nikoliv proto, že by dané vysvětlení shledával zábavným. Při jeho úsměvu Cowart neklidně poposedl a sevřel sklenici pevněji v ruce.

„My dva však máme společné pouze jediné téma, není to tak, pane Cowarte? A já jsem ještě nevypil dost na to, abych na toto téma zapomněl. Ani si nemyslím, že by se ve vašem bytě našlo tolik alkoholu. Možná ani na celém světě ne.“

Tím novináře na moment umlčel. Potom se však Cowart naklonil dopředu a šeptem nadhodil: „Fajn, detektive, kouknem se na to. Vy chcete něco vědět a já taky. Uzavřeme obchod.“

Detektiv nechal ruku se sklenicí zvolna klesnout. „S čím?“

„S přiznáním. Kolem toho se přece všechno točí, nebo ne?“

„To je pravda.“

„Pak vy mi povězte pravdu o onom přiznání, a já vám na oplátku sdělím pravdu o Fergusonovi.“

Brown se strnule napřímil, snad postrkován silou vzpomínek, a chladně opáčil: „Tušíte, pane Cowarte, co to znamená vyrůst a žít v prostředí, kde se všichni znají? Naučíte se vycítit zlo i z mímého vánku a z vůně dne poznáte, jestli se něco semele. Stejně tak dokážete číst v horkém vzduchu, který se od dopoledne vlní kolem rozpálených budov a za soumraku začíná chladnout. Jako byste znal nazpaměť notový zápis určité skladby, a pak, když ji začnou hrát, vám v hlavě dopředu znějí další tóny. Netvrdím, že na malém městě je vždycky všechno skvělé a že se tam neděje nic strašného. Pachoula se velikostí nemůže rovnat vašemu Miami, ale to neznamená, že tam nežijí chlapi, co bijí své manželky, děti, co berou drogy, nebo štětky a lichváři nebo že neznáme vydírání a vraždy. To všechno máme i my. Jen to na první pohled není tak zřejmé.“

„A co Bobby Earl?“

„Od začátku všechno špatně. V hloubi duše jsem věděl, že čeká na příležitost někoho zabít. Možná mi to napovídal způsob, jakým se nosil nebo jak mluvil, možná to byl ten jeho samolibý výraz ve tváři, když jsem zastavil jeho vůz u krajnice. Bobby Earl pochází z mizerného prostředí, pane Cowarte, klidně by se dal srovnat se psem, kterého vychovávají jen pro zápas. Všechno se navíc zhoršilo ve chvíli, kdy se přestěhoval do města. Byl plný nenávisti. Nenáviděl mě, nenáviděl každého, nenáviděl všechno, nač se podíval. Toulal se bez cíle a čekal, až jej zloba zcela ovládne. A celou tu dobu věděl, že mu dýchám na záda. Věděl, že čekám na jeho další krok. A věděl, že já vím, že on čeká na ten můj.“

Při pohledu na detektivovy přimhouřené oči Cowarta napadlo, že Ferguson není jediný, kým cloumá nenávist. „Povězte mi nějaké detaily.“

„Není moc o čem mluvit. Dívka, která si stěžovala, že ji sledoval cestou domů, jinou přemlouval, aby vlezla k němu do auta. Prej ji chtěl jenom svézt, říkal, nabízel přátelskou pomoc. Pak ho ovšem jednou v noci načapala občanská hlídka, jak krouží ulicemi se zhasnutými světly. V sousedních okresech došlo k několika přepadením a znásilněním, ale technici nenašli nic, co by ho s činy jednoznačně spojovalo. Týden před osudným únosem a vraždou, těsně před koncem školního roku, ho policejní hlídka načapala před jednou základkou a on nebyl schopen uspokojivě vysvětlit, co tam dělá. Zatraceně, hodil jsem jeho jméno do počítače a dokonce jsem volal na oddělení státní policie v Jersey, jestli na něj něco nevyštracháme v Newarku. Bohužel bez valného úspěchu.“

„Jenže pak se jednoho dne najde mrtvá Joanie Shriverová.“

Brown povzdechl. Alkohol částečně utlumil vztek a dal průchod lítosti. „Přesně tak. Jednoho dne se Joanie Shriverová najde mrtvá.“

Cowart se na detektiva pozorně zadíval. „Něco přede mnou tajíte.“

Brown přikývl. „Byla to nejlepší přítelkyně mojí dcery. A taky moje kamarádka.“

Reportér pokýval hlavou. „A dál?“

„Její otec,“ pokračoval Brown tiše, „vlastní síť železářství, kterou zdědil zase po svém otci. Ten mi na střední umožnil pracovat u něj po zavíračce, chodil jsem do těch obchodů uklízet. Patřil k tomu málu lidí, co kašlali na barvu pleti, a to v době, kdy se jí všichni ostatní hrozně oháněli. Vzpomínáte si ještě, jak to na Floridě vypadalo na začátku šedesátých let? Jedna demonstrace za druhou, protestní akce, pálení křížů. A uprostřed toho všeho mi on dá práci. Pomohl mi, když jsem šel na vysokou. A když jsem se vrátil z Vietnamu, nasměroval mě k policii. Zvedl telefon, zatahal za pár nitek, poprosil o laskavost. Zdá se vám to málo? Skamarádil jsem se s jeho synem, který v tom obchodě taky pracoval. Krátili jsme si čas vtípky, svěřovali se s potížemi, diskutovali o budoucnosti.

V té době se něco takového nevídalo často, což si možná ani neuvědomujete. V téhle rovnici to ale znamená zatraceně mnoho, pane Cowarte. A naše děti si spolu o pár let později taky hrály. Kdybyste měl alespoň trochu ponětí, jak moc to pro mě bylo důležité, pochopil byste, proč teď nemůžu v noci spát. Nadělal jsem za život pár dluhů a ještě jsem je nesplatil.“

„Pokračujte.“

„Umíte si představit, jak dalece může člověk nenávidět sám sebe za to, že nedokázal něčemu zabránit, a přitom si plně uvědomuje, že by to bylo stejně nemožné, jako pokoušet se zabránit slunci, aby ráno vycházelo? Nebo vlnám, aby narážely na pobřeží?“

Cowart hleděl přímo před sebe. „Možná.“

„A dokážete si taky představit, že jste přesvědčen, jste si naprosto jistý tím, že se schyluje k něčemu příšernému, a přesto nemáte moc to nijak ovlivnit? A pak, když k tomu konečně dojde, znamená to, že přijdete o někoho, koho jste miloval? Že to vašemu příteli zlomí srdce? Vůbec nic jsem nezmohl. Nemohl jsem nic dělat, sakra!“

Palčivá slova zvedla detektiva z křesla. Sevřel ruku v pěst uprostřed prázdného prostoru, jako by zachytil vlnu vzteku, jež jím cloumala. „Už konečně chápete, pane Cowarte? Už vám to dochází?“

„Myslím, že ano.“

„No, takže tam seděl na židli, hajzl, a drze se nám vysmíval. Utahoval si ze mě. Dobře věděl, teda, byl přesvědčen, víte, že se mu nic nemůže stát, že je nedotknutelný. Bruce na mě mrkl a já jsem s kývnutím odešel ven. Potom to dal tomu Šmejdovi sežrat. Domníváte se, že jsme z Roberta Earla Fergusona to přiznání vymlátili? Tak to se vůbec nemýlíte. Přesně tak jsme ho z něj dostali.“

Brown ostře praštil hřbetem ruky do dlaně. „Prásk! Telefonním seznamem, v tom ten syčák nelhal.“

Detektiv probodával Cowarta pohledem. „Škrtili jsme ho, mlátili, na co si vzpomenete. Jenže on nepovolil. Plival nám do obličeje a pořád se jenom smál. Víte vůbec, kolik ten grázl snese? Je mnohem silnější, než vypadá.“ Brown popadl dech. „Tolikrát jsem litoval, že jsme ho tam tehdy nedorazili.“

Policista zatnul ruku v pěst a proťal vzduch Cowartovi před obličejem. „Takže když fyzické násilí selže, co následuje? Pomůže trocha psychologie. Pochopil jsem, že my dva ho zastrašit nedokážeme. Mohli jsme ho mlátit hlava nehlava, nebál se nás. Tak co ho mohlo vyděsit?“

Brown povytáhl nohavici. „Tahle zatracená věcička. Přesně jak vám říkal. V kotníkovém pouzdře.“

„A ta ho nakonec donutila se přiznat?“

„Kdepak,“ odrazil jej detektiv chladnokrevně. „To strach ho donutil.“

Náhle se sehnul ke kotníku a jediným zručným pohybem uvolnil zbraň z pouzdra. Popadl ji a zacílil doprostřed Cowartova čela. Když natáhl úderník, rozlehlo se místností nepříliš hlučné, avšak o to zlověstnější cvaknutí. „Stalo se to asi takto.“

Cowart cítil, jak se mu vlévá krev do obličeje.

„Strach, pane Cowarte, strach a nejistota. Kam až dovede člověka zahnat neovladatelný vztek? Co udělá?“

Pistole se ztrácela v mohutných tlapách policisty, jenž se, ztuhlý emocemi, nehybně tyčil nad reportérem. Naklonil se o pár milimetru dopředu a zabodl mu chladnou hlaveň do čela. Několik vteřin se reportérovi zarývala do kůže jako ledový střechýl.

„Chci znát pravdu,“ procedil detektiv mezi zuby. „A už na ni nejsem ochoten čekat.“ Ustoupil o krok dozadu, ale pistolí stále mířil novináři do obličeje.

Cowart seděl jako přimražený. Jen silou vůle se přinutil zvednout zrak od černé díry v hlavni a podívat se policistovi do očí. „Zastřelíte mě?“

„A měl bych, pane Cowarte? Co myslíte? Nevře snad ve mně dostatečně silná nenávist na to, abych vás zabil? Za to, že jste těma vašima zasranýma otázkama obrátil Pachoulu vzhůru nohama?“

„Kdybych nepřišel já, objevil by se někdo jiný.“ Cowartovi napětím přeskakoval hlas.

„A kohokoliv jiného bych nenáviděl úplně stejně. Dost na to, abych ho chtěl zabít.“

Novináře se zmocnila panika. Nespouštěl oči z prstu, kterým detektiv ztuhle klouzal po kohoutku. Měl pocit, že už jej viděl pohnout se směrem k rukojeti.

Ach, pane Bože, on to udělá, běželo Cowartovi hlavou. Už už se mu zdálo, že ztratí vědomí.

„Mluvte,“ vyzval Brown Cowarta ledovým tónem. „Povězte mi, co chci vědět.“

Cowart cítil, jak mu mizí barva z obličeje. Ruce mu samovolně cukaly v klíně, nad vším ztrácel kontrolu.

„Dobře. Ale dejte tu pistoli pryč.“

Detektiv na něj jen mlčky civěl.

„Měl jste pravdu, celou tu dobu! To přece chcete slyšet, ne?“

Brown pokýval hlavou. „Vidíte,“ šeptl, „není tak těžké přinutit někoho, aby mluvil.“

Cowart se zahleděl policistovi do tváře. „Vy ale nechcete zabít mě.“

Tanny Brown na něj chvíli zíral a potom svěsil paži se zbraní k boku. „Máte pravdu. Anebo možná nemáte, ale ještě nenadešel ten správný čas, abych to udělal.“

Posadil se zpátky do křesla, odložil zbraň na opěradlo a natáhl se pro skleničku. Zchladil mokem svůj vztek a pomalu vydechl. „Těsně, Cowarte. Těsně.“

Reportér se svezl do lenošky. „Jako momentálně všechno v mém životě.“

Mezi muži se na moment rozhostilo tíživé ticho, než policista znovu promluvil: „Copak si přesně na tohle pořád nestěžujete? Lidi nenávidí novináře za to, že přinášejí špatné zprávy. Zabijeme posla, ne?“

„Jo, jenže my to nemyslíme tak doslova, k sakru.“ Cowart úlevou vydechl a nepřirozeně se rozesmál. Po chvilce přemýšlení dodal: „Takže takhle nějak se to semlelo, vidte? Stačí namířit tu věcičku člověku do obličeje a veškeré zábrany jdou v tu ránu stranou, i když se to týká obvinění sebe sama.“

„V oficiálně schválených učebnicích, které se používají na akademii, o tom sice nic nepíšou,“ odvětil Brown, „ale v podstatě máte pravdu. A měl jste ji celou dobu, v tomhle Ferguson nelhal. Takhle jsme z něj to přiznání dostali. Ale pořád je tu ještě jeden problém.“

„Já vím.“

Muži na sebe beze slova zírali.

Cowart dokončil větu, která visela ve vzduchu. „Ferguson nelhal ani tehdy, když se k činu přiznal.“

Odmlčel se a poté doplnil: „Tak to alespoň tvrdíte. A téhle verzi věříte.“

Brown sebou praštil do opěradla. „Ano,“ řekl prostě. Zhluboka se nadechl a kroutil hlavou ze strany na stranu. „Nikdy jsem neměl připustit, aby k tomu došlo. Mám příliš mnoho zkušeností a dobře jsem si uvědomoval, co se může stát, jestli se případ dostane do soukolí systému. Jenže pak se začaly dít věci, kterým jsem nedokázal zabránit. Jako když najedete na pruh kluzkého bahna. Zprvu ještě držíte všechno pod kontrolou, ale s přibývající rychlostí ji ztrácíte, až se nakonec smýkáte ze strany na stranu a netušíte, kde je vlevo a kde vpravo.“

Upil ze sklenice. „Věřil jsem, že to projde, víte? Bobby Earl byl sám sobě nejhorším svědkem a ten starý právník absolutně netušil, co dělá. Podařilo se nám toho hajzla protáhnout až do cely smrti, kam taky patří, a stačilo k tomu jen minimum lží a trošku překroucených faktu. Doufal jsem, že to ustojíme. Taky že už mě nebudou pronásledovat noční můry s malou Joanii v hlavní roli…“

„O nočních můrách taky něco vím.“

„A pak si přikvačíte vy a začnete se vyptávat tím nejlepším směrem. Nimráte se v našich slabých místech, v těch malých lžích. Prokoukl jste to přiznání, jako by ani neexistovalo. Zatraceně. Čím víc jste se dobíral pravdy, tím víc jsem vás nenáviděl. Jinak to nešlo, nechápete?“ Jedním lokem zhltl zbytek obsahu sklenice, s prásknutím ji postavil na opěradlo a dolil si nápoj.

„Proč jste tedy připustil, že jste Fergusona uhodili, když jsem za vámi přišel? To přece přímo vybízelo…“

Detektiv pokrčil rameny. „Tohle ještě ne. Teprve když Bruce vybuchl, dovedlo vás to k pravdě. Viděl jste, jak se dokáže rozčílit, jak snadno se poddá zuřivosti. V ten moment mi bylo jasné, že vás sám přesvědčil, že Fergusona skutečně zmlátil, přesně jak ten mizera říkal. Já jsem se pokoušel kouskem pravdy – že ho liskl

– zakrýt tu celou. Sázka do loterie – a bohužel nevyšla. Ale byl jsem blízko.“

Cowart pokýval hlavou. „Jako kus ledovce,“ prohodil.

„Tak tak,“ souhlasil Brown. „Vidíte jen krásný bílý led nad hladinou. Ta nebezpečnější část zůstává skrytá.“

Cowart se krátce zasmál. Smích však nenesl známky humoru, podobal se spíš úlevnému skřeku, výbuchu, jenž uvolnil nahromaděné napětí a přebytek energie. „Je tu však ještě jeden malý detail.“

Detektivovi přes tvář přeletěl úsměv a dřív, než mohl Cowart pokračovat, vyhrkl: „Já vím, co vám Sullivan řekl. Totiž nevím to jistě, ale zatraceně jistě můžu hádat. Právě to je ten malý detail, je to tak?“

Reportér přikývl. „Co že jste říkal o Bobbym Earlovi? Co že jste to o něm věděl od samého začátku?“

„Že je zabiják.“

„Mno, tak možná máte pravdu. Ale taky se můžete mýlit, co já vím. Posloucháte hudbu, detektive?“

„Jasně.“

„Jaký žánr?“

„Většinou obyčejný popík. Taky rock a soul ze šedesátých, abych si připomněl mládí. Děti se mi za to smějou, říkají mi prastarče.“

„Co Miles Davis?“

„Samo.“

„To je zase můj oblíbenec.“

Cowart vstal a přistoupil ke stereu. Vložil pásku do přehrávače a obrátil se k policistovi: „Nebude vám vadit, když budem chvíli jen poslouchat, že ne? Rád bych to nechal dojet až do konce.“

Zmáčkl tlačítko a pokoj naplnily tklivé tóny pomalého jazzu.

Brown na reportéra nechápavě zacivěl. „Co to vyvádíte, Cowarte? Nepřišel jsem na koncert.“

Cowart sebou žuchl zpátky do křesla. „‚Sketches of Spain‘. Proslulé album. Každý odborník vám potvrdí, že jde o zásadní dílo amerických hudebních dějin. Rytmus váma prostupuje, ani o tom nevíte, jemný a tvrdý zároveň. Nejspíš čekáte, že tenhle kousek končí krásnou melodickou sekvencí. Jenže to se mýlíte.“

Propletené tóny žesťů se pomalu vytratily, a nastalé ticho ostře proťal pronikavý hlas Blaira Sullivana. Brown sebou prudce trhl a strnule se narovnal, natahuje krk k reproduktoru. Plně se soustředil na každé vrahovo slovo.

„… Prozradím vám pravdu o malý Joanii Shriverový… Dokonalá holčička…“ Jasný, výsměšný hlas popraveného rezonoval mezi stěnami.

„… Číslo čtyřicet,“ ozval se Cowart z pásky.

Pokojem se rozlehl ječivý smích mrtvého muže.

Oba muži seděli bez hnutí zasypáváni Sullivanovými slovy. Nepohnuli se ani tehdy, když se páska dotočila na konec a s prasknutím vypnula. Jen jeden druhému zíral do očí.

„Do prdele,“ hlesl Brown. „Já to věděl. Ten zkurvysyn.“

„Přesně tak,“ přitakal Cowart tiše.

Brown se postavil a bušil pěstí do dlaně. Vřela v něm síla, kterou nedokázal pojmenovat, jako by zabijákův hlas nabil prostor elektřinou. Přes zaťaté zuby procedil: „Mám tě, ty šmejde. Dostal jsem tě.“

Cowart zůstal zkroucený v křesle. „Nikdo nikoho nedostal,“ hlesl a v jeho tónu zazněl smutek.

„Co tím míníte?“ Detektivův pohled sklouzl k přístroji. „Kdo všechno o tom ví?“

„Jen vy a já.“

„Tem dvěma z Monroe jste nic neřekl?“

„Ještě ne.“

„Chápete ovšem, že zadržujete důležitý důkaz při vyšetřování vraždy? To je trestný čin.“

„Jaký důkaz? Prolhaný, zvrhlý zabiják mi vyjeví příběh, ve kterém obviňuje jiného muže. Za co to chcete pokládat? Novináři slýchají různé věci dennodenně. Posloucháme, zpracujeme, odložíme. Důkaz čeho, podle vás?“

„Je to jeho doznání, sakra. Popisuje smrt své matky a nevlastního otce a taky, jak to zařídil. Prohlášení umírajícího, přesně jak říkal, je před soudem přípustné jako důkazní materiál.“

„Lhal. Lhal horem spodem, skrz naskrz. V konečném důsledku podle mě přestával mezi pravdou a fikcí rozlišovat.“

„Kecy. Mně ten jeho příběh připadal zatraceně věrohodný.“

„Protože chcete, aby to byla pravda. Koukněte na to ale z jiné stránky. Co když vám řeknu, že si na jiných místech našeho rozhovoru pořádně vymýšlel? Tvrdil, že stojí za několika vraždami, a my přitom s jistotou víme, že je nemohl spáchat. Uvedl spoustu nesmyslných informací. Velkohubě se chvástal, sobecky toužil po tom, aby si lidi pamatovali jeho činy. Zatraceně, překvapuje mě, že se mi nesnažil namluvit, že měl prsty v atentátu na Kennedyho a že přesně ví, kde leží Hoffovo tělo. (Jimmy Hoffa 1913-1975, významný americký odborový předák, jenž měl údajně konexe mezi vysokými mafiánskými bossy, což se mu mělo stát osudným. Zmizel za záhaných okolností, tělo se nikdy nenašlo)

Kdybyste tenhle kousek slyšel v kontextu všeho ostatního, nemyslíte, že byste trochu váhal nad tím, jestli vám říká pravdu i o těchhle dvou kapkách v širém moři?“

Brown chvilku váhal. „Ne.“

Cowart se zahleděl detektivovi do tváře.

„No dobře, no. Možná jo.“

„A co jeho pouto s Bobbym Earlem? Kdy přesně ho zradil? Možná se mu tak chtěl jenom dostat na kobylku. Co vlastně zamýšlel? Co to všechno znamená? Teď je mrtvý. Takže pokud si chcete promluvit s ním osobně, budete muset nejdřív podniknout cestu do pekla.“

„To jsem ochoten udělat.“

„To já taky.“

Detektiv nasupeně zíral na novináře, ale pak jeho zamračený výraz povolil a on pokýval hlavou. „Teď už rozumím.“

„Čemu?“

„Proč je pro vás tak zatraceně důležité držet se zuby nehty Fergusonovy neviny. Dochází mi, proč jste zdemoloval půlku bytu. On se vám totiž život trochu otřásl v základech, že jo? Když jste Sullivana poslouchal.“

Cowart rozhodil rukama, jako by chtěl naznačit, že detektiv jen nahlas formuluje, co je zřejmé od samého počátku.

„Cena, pověst, budoucnost. To je dost vysoká sázka. Nejspíš byste si přál, aby to všechno prostě vyšumělo do neznáma, co?“

„To se nestane,“ odvětil Cowart polohlasem.

„To nejspíš ne, vidte. Před spoustou věcí stačí zavřít oči, jenže pak za nima stejně uvidíte tu malou holčičku promočenou na kost, naloženou v bažině. Ať se snažíte zapomenout sebevíc.“

„Správně.“

„Taky musíte splatit svůj dluh, vidte, pane Cowarte?“

„Vypadá to tak.“

„Toužíte všechno napravit? Dát svět do pořádku?“

Otázky nevybízely k odpovědi. Cowart se jen nešťastně pousmál a dlouze upil ze sklenice. Pokynul Brownovi, aby se posadil. Detektiv mu vyhověl jen zčásti, neboť zůstal vzpřímený na krajíčku křesla, každý sval v těle napnutý, jako by se ve vteřině chystal vyskočit.

„Fajn,“ vydechl reportér. „Vy jste detektiv. Co byste dělal? Šel za Bobbym Earlem?“

Brown zapřemýšlel. „Možná. Možná ne. Past musíte nalíčit zatraceně opatrně, aby sklapla a lapila kořist.“

„Pokud je vůbec nutné ji líčit. A pokud je on ta kořist.“

„No,“ pravil Brown rozvážně, „podle Sullivana by stálo za to mrknout se na pár věcí v Pachoule. Možná bysme si mohli zkusit popovídat s tou jeho babičkou a trochu se tam u ní porozhlídnout. Sullivan tvrdí, že nám něco uniklo. Uvidíme, jestli si nevymýšlel. Odtamtud se můžeme odpíchnout a zjistit, co je pravda a co ne.“

Cowart váhavě kroutil hlavou. „To je sice fakt, jenže i kdyby tam vevnitř stálo na krbové římse nakrásně patnáct fotografií s Fergusonem přímo při činu, nebude nám to vůbec nic platné…“ Namířil ukazovákem na detektiva. „Teď je opravdu nedotknutelný, alespoň podle práva. Sám víte nejlíp, že po jeho vynuceném přiznání a všem tom bahně, co se v průběhu případu nakydalo, už ho za to těžko postavíte před soud. To je bez šance. Žádný soud se toho neujme.“

Sípavě se nadechl. „A ještě něco. Jakmile se tam nahoře objevíme, Fergusonova babička pozná, že se něco děje. Což znamená, že se to okamžitě dozví i on.“

Brown souhlasně přikývl, přesto stroze prohlásil: „I tak chci znát odpověď.“

„To jsme dva,“ řekl Cowart a pokračoval: „Ovšem ještě k případu v Monroe. Jestli to fakt udělal – a schválně říkám jestli – takže, jestli to udělal, možná byste ho mohl dostat za tohle.“ Odmlčel se a poté se opravil: „Bysme ho mohli dostat. Vy a já.“

„A tím se všechno napraví? Strčíme ho zpátky do cely smrti, očistíme stát? Takhle nějak si to představujete?“

„Možná. Spíš si jen dělám naděje.“

„Naděje, pane Cowarte,“ ušklíbl se Tanny Brown, „je věc, v kterou jsem nikdy moc nevěřil. Totéž můžu říct o štěstí nebo prosbách k Bohu. A krom toho,“ zavrtěl hlavou, „pořád jsme se nezbavili našeho starého problému. Prolhaný vrah tvrdí, že s někým uzavřel dohodu, a jediné, čím to může podepřít, jsou dva mrtví v monroeském okrese. A podle vás dokážeme najít něco, čím bysme Bobbyho Earla usvědčili? Že by zaplatil letenku kreditkou a pak si na ni taky půjčil vůz, takže mu budeme moct dokázat, kde přesně se v den vraždy pohyboval? Myslíte, že ho někdo viděl? Nebo že si někde pustil hubu na špacír? Nebo snad že byl tak hloupý, aby na místě činu nechal otisky prstů, svůj vlas nebo snad nějaký jiný důkaz, který vám vaši drazí přátelé z Monroe dají bez řečí do ruky? Nenapadlo vás, že se naučil dost na to, aby tuhle prácičku odvedl dokonale čistě?“

„Já nevím. A nevím ani, jestli to skutečně udělal.“

„Hm, a jestli ne on, tak kdo, sakra? Myslíte, že se Sullivan domluvil s tuctem dalších, aby se pojistil?“

„S určitostí vím pouze jediné. Uzavírání obchodů, podvody, lsti a manipulace byly hybnou silou Sullivanova života.“

„Která ho nakonec dohnala ke smrti.“

„Ano. To byla možná jeho poslední dohoda.“

Brown se uvolnil. Opřel se do křesla a natáhl se po pistoli. Převracel ji v ruce a prstem přejížděl po chladivém tmavém kovu. „Vy se toho prostě nevzdáte. Držíte se té svojí objektivity bez ohledu na to, jak blbě při tom vypadáte.“

Cowarta ovládl nečekaný záchvat vzteku. „Rozhodně ne tak blbě jako někdo, kdo z podezřelého vraha vymlátí přiznání, a zajistí mu tím vstupenku na svobodu, aniž se ten chlápek sám nadře.“

Na okamžik se rozhostilo napjaté ticho. Mlčení nakonec prolomil policista: „Ještě něco mě na té pásce zarazilo. Jak Sullivan říká ‚Jo, ode mě se dá čekat cokoliv.‘“ Pohlédl na reportéra. „Neběhal vám trochu mráz po zádech, pane Cowarte? Co tím chtěl naznačit?“ Detektiv soukal slova přes sevřené zuby. „Nemyslíte, že by stálo za to to zjistit?“

„Samozřejmě,“ ucedil Cowart, hlas plný hořkosti. Opět je svázalo ticho.

Tentokrát ho ukončil novinář. „No dobře, máte pravdu. Jdeme na to,“ řekl s pohledem upřeným na detektiva. „Tak, máme dohodu?“

„Jakou dohodu?“

„Nevím přesně.“

Brown přikývl. „V tom případě proč ne,“ odvětil.

Dívali se jeden druhému do očí a oběma bylo jasné, že mezi nimi panuje naprostá nedůvěra. Oba chtěli přijít na kloub pravdě. Potíž tkvěla v tom, jak si oba dobře uvědomovali, že si každý přeje pravdu jinou.

„Co ti policajti z Monroe?“ nadhodil Cowart.

„Ti ať dělají svou práci, aspoň teď. Stejně se o tom, co se tam dole stalo, potřebuju přesvědčit na vlastní oči.“

„Co nevidět si mě znovu vyhmátnou. Nejspíš se nemají čeho chytit, takže jsem jejich jediné vodítko.“

„V tom případě počkáme a uvidíme. Podle mě ale nejdřív pojedou zpátky do vězení. To bych na jejich místě aspoň udělal já.“

Rukou pokynul k pásce. „Kdybych neměl tušení o existenci tohohle.“

Reportér kývl. „Ještě před pár minutami jste mě obviňoval z porušování zákona.“

Brown vyskočil na nohy a zabodl se do novináře nelítostným pohledem. Cowart neuhýbal.

„A to nejspíš nebylo naposled. Ještě pár zákonů překročíme, než tenhle případ skončí.“

15 /

V CENTRU POZORNOSTI

Mihotavá vrstva horkého vzduchu tvořila neviditelnou hranici mezi bleděmodrým oceánem a azurovou oblohou. Lepila se jim na kůži a bránila jim pořádně se nadechnout. Dva znepokojení muži kráčeli zvolna vedle sebe, a přesto každý sám. Hlavou se jim honily myšlenky, které nechtěli sdílet. Pod nohama jim křupalo nezvyklé dláždění ulice Tarpon Drive tvořené kousky mořských ulit a zbytky korálů a vířily se obláčky šedivého prachu. Nepovažovali se za spojence; jen shoda okolností je svedla na společnou cestu, jejíž překážky bylo bezpečnější překonávat společně. Cowart zaparkoval vůz poblíž domu, kde objevil mrtvá těla, a poté se s detektivem vydali na namáhavý průzkum. Vyzbrojeni Fergusonovou fotografií, již Cowart získal z fotoarchivu domovského deníku, chodili ode dveří ke dveřím a tázali se obyvatel, zda jim onen muž není povědomý.

U třetího domu už vklouzli do rutiny. Tanny Brown vytasil průkaz a Matthew Cowart se představil, načež ukázali obyvateli domu fotografii a položili jednoduchou otázku: „Neviděli jste tohoto muže?“

Mladá maminka se zplihlými kudrnatými vlasy přilepenými k čelu, na sobě jen tenkou žlutou košili, nejprve utišila své uplakané dítě, zkušeným pohybem opřela paži s nemluvnětem o bok a zavrtěla hlavou. Pár dospívajících kluků, kteří se pokoušeli na jednom dvorku opravit rozmontovaný lodní motor, zkoumalo fotografii se zanícením, kterého by ve školní lavici nikdy nebyli schopni, přesto nakonec přišli se zápornou odpovědí. Rozložitý muž s pivním bříškem oblečený v umaštěných džínách a keprové bundě s ustřiženými rukávy a nášivkou Harley Davidson na náprsence s nimi odmítl hovořit s vysvětlením: „Nebudu se vybavovat s žádnejma poldama ani s žádnejma reportérama. Neviděl sem nic, vo čem bych moh mluvit.“ Nato jim přibouchl dveře před nosem, až jemný hliníkový rám ostře zarachotil.

Postupovali metodicky po obou stranách ulice. Narazili na dotazy typu „Kdo je to?“ nebo „Proč se ptáte?“, ale jak Cowart rychle zjistil, Tanny Brown byl mistr v jejich převracení ve svůj vlastní prospěch. Zazněla-li otázka: „Tohle má něco společnýho s těma vraždama dole v ulici?“, pohotově zareagoval: „Víte o tom něco bližšího?“ Obvykle se však setkali jen s prázdnými pohledy a kroucením hlavou.

Brown rovněž neopomenul prověřit, zda se jich na totéž ptali lidé z úřadu šerifa okresu Monroe. Všichni do jednoho si vzpomněli na úsečnou mladou vyšetřovatelku se sebejistým vystupováním, jež je obcházela ještě v týž den, kdy byla těla nalezena. Nikdo z nich však nic zvláštního ani neviděl, ani neslyšel.

„Mají to zmáknuté,“ mumlal si detektiv pod vousy.

„Kdo?“

„Vaši kamarádi z Monroe. Udělali všechno, co bych udělal já sám.“

Cowart přikývl. Sklopil zrak k fotografii, kterou držel v ruce. Za každým paprskem slunce jako by číhaly myšlenky, jež odmítal vyjadřovat slovy.

Límec Brownovy košile pomalu černal potem. „Jak romantické,“ zavrčel sarkasticky.

Novinář vzhlédl. Zastavili se před obytným přívěsem natřeným dávno vybledlou světlezelenou barvou a obehnaným nízkým pletivovým plotem. Na dveře někdo přilepil širokou stříbřitou páskou ohromně nevkusného zářivě růžového plameňáka z umělé hmoty. Ocelové boky vozu nemilosrdně odrážely sluneční svit, jenž celou konstrukci jasně ozařoval. S teplotou uvnitř bojovalo jediné klimatizační zařízení připevněné k oknu. Hrčelo a klapkalo námahou, ale nevzdávalo se. Asi o deset metrů dál ležel pitbul s hnědými fleky na bílé srsti přivázaný ke zkroucené tyči, jež byla zapuštěna hluboko ve tvrdé zemi, a ostražitě si příchozí měřil pohledem. Cowart postřehl, že má pevně sevřené čelisti, ačkoliv s ohledem na venkovní teplotu by spíš očekával, že bude mít jazyk vytažený z tlamy, co nejvíc to půjde. Pes byl ve střehu, přesto se nijak zvlášť neplašil. Očividně si nedokázal představit, že by se někdo opovážil zpochybňovat jeho autoritu, či snad dokonce vstoupit na jeho území.

„Co tím myslíte?“ nechápal Cowart.

„Na tohle by měli zavolat poldy.“ Brown sklouzl pohledem od psa ke dveřím přívěsu. „A nechat toho psa utratit. Viděl jste někdy, čeho je tohle zvíře schopné, když zaútočí na člověka? Nebo nedejbože na dítě?“

Cowart přikývl. Floridu už si bez této rasy ani nešlo představit.

V jižním cípu státu ji drogoví dealeři používali jako hlídače, bílí jižani od jezera Okeechobee je nelegálně pěstovali na zaneřáděných farmách a vychovávali z nich bojové psy. Pořizovali si je i vlastníci domů v řadových zástavbách, kde neustále docházelo k různým vloupáním, a pak byli ohromně překvapení, když zvíře pokousalo obličej nájemníkově dítěti. Cowart si vzpomínal na reportáž, při níž v potemnělém nemocničním pokoji hovořil s ubohým dvanáctiletým děckem s obvázanou hlavou, jehož slova tlumila jak bolest, tak žalostné výsledky plastické operace. Hawkins tehdy usiloval o to, aby byl majitel psa obžalován z útoku s použitím vražedné zbraně. Bezúspěšně.

Než se stačili pohnout z místa, otevřely se dveře přívěsu a z něj vystoupil muž ve středních letech oblečený v bílém triku a khaki kalhotách, které už dlouho nikdo nevystavil účinkům pracího prášku. Rukou si clonil oči proti slunci a zíral na nezvané hosty. Měl vyzáblý, ale zdravě vypadající obličej a neoholené tváře. Usmolené, zacuchané prameny ustupujících vlasů jako by byly na různých místech náhodně přilepeny k lebce. Udělal pár kroků směrem k nim. Psa, který rozradostněle poskočil a dvakrát máchl oháňkou o zem, okázale ignoroval, a tak zvíře dál upíralo pozornost k vetřelcům.

„Co vod nás chcete?“

Tanny Brown předložil odznak. „Jen se na něco zeptat.“

„Vo těch dvou, co jim někdo proříz krk?“

„Přesně tak.“

„Na to už se ptali jinačí poldové. Já vo tom vim kulový.“

„Rád bych vám ukázal fotografii jednoho muže. Neviděl jste ho tu někdy? Zejména v posledních pár týdnech?“

Muž kývl. Zůstal stát několik metrů za řetězem.

Když mu Cowart podal Fergusonovu fotografii, chvíli ji pečlivě studoval a nakonec zakroutil hlavou.

„Podívejte se pořádně. Jste si jistý?“

Muž zabodl do Cowarta nasupený pohled. „Jistěže sem si jistej. To je podezřelej?“

„Jenom si ho prověřujeme,“ opáčil Brown a vzal si fotografii zpět. „Takže nikdo takový se tu nepoflakoval? Neprojížděl tudy třeba v autě z půjčovny?“

„Ne,“ pravil muž a roztáhl ústa v úsměvu. Odhalil tak několik zahnědlých zubů a přibližně stejné množství děr. „Nikdo se tu nepoflakoval ani to tu nevobhlížel. Žádný vypučený auto tu nevobjíždělo a vim zatraceně jistě, že právě čumim na jedinýho negra, kerej se tu kdy vobjevil.“

Odplivl si a výsměšně dodal: „A je ti docela podobnej. Negře.“

Ve způsobu, jakým hanlivý přídomek vyslovil, se odráželo znechucení a nelítostná krutost. Poté se k nim muž s úšklebkem obrátil zády a hvízdl na psa, který okamžitě vstal, chlupy na hřbetě naježené, a vycenil zuby. Cowart bezděčně ustoupil o pár kroků nazad. Hlavou mu blesklo, že majitel zvířete věnuje mnohem větší péči jeho tlamě, než kdy dopřál vlastní ústní dutině. Teprve když se novinář znovu pohnul, všiml si, že Brown zůstal stát jako přikovaný. Až po několika vteřinách, odměřovaných pouze chraptivým vrčením, se otočil na patě a bez jediného slova odcházel. Cowart měl co dělat, aby ho dohnal.

Brown mířil neomylně k reportérově vozu. „Jedem odsud,“ prohlásil rozhodně.

„Pár domů ještě zbývá.“

„Jedeme,“ opakoval Brown. Náhle se zastavil a rozmáchl paže, ukazuje na prachstaré domky a polorozpadlé přívěsy. „Ten šmejd má pravdu.“

„Co tím myslíte?“

„Černoch, který by tu za dne projížděl po ulici, by razil do očí jako raketa na Den nezávislosti, zvlášť takhle mladej. Ferguson se sem určitě vplížil za hluboké noci, pokud sem vůbec jel. Ale i to by bylo dost riskantní.“

„Proč? V noci by si ho přece nikdo nevšiml.“

Policista se opřel o bok vozu. „Ale no tak, Cowarte, přemýšlejte. Máte adresu a víte, co dělat. Jdete zabíjet. Musíte ale někam, kde jste nikdy nebyl, a hledáte dům, který jste nikdy neviděl. Musíte se vloupat dovnitř, odpravit dva neznámé lidi a potom se pěkně potichu a beze stopy vytratit. Samo o sobě dost velké riziko. Spolehnete se na štěstí? Kdepak, pořádně se připravíte. Takže potřebujete obhlídnout místo a zjistit, proti čemu stojíte. Jenže jak to má asi provést, aby si ho nikdo nevšiml, když tihle lidi nezvednou zadek ze židle? Polovina z nich jsou důchodci, sakra, co vysedávají před barákem bez ohledu na to, jestli teplota vystoupá na sto stupňů, a druhá lidi, co se v životě neudrželi v práci dýl než pět deset minut. Nemají na starost nic jiného než čumět po okolí.“

Cowart zatřásl hlavou. „Ale děje se to dnes a denně.“

„Co jako?“

„Prostě se to stává. Řekněme, že mu Sullivan přesně popsal, jak to tu vypadá, a poskytl mu veškeré informace.“

Po chvilce mlčení Brown připustil: „Možná. Ale i tak si myslím, že po třech letech v cele smrti by si Ferguson dal zatraceně bacha na to, aby neudělal nic, co by ho tam mohlo šoupnout zpátky. Musel by se tu pohybovat s maximální opatrností.“

To sice dávalo smysl, přesto se reportér nehodlal vzdát tak lehce. „Proč bereme v potaz jen minulý týden? Mohl se tu ukázat minulý rok, hned jak ho propustili. Počkat pár týdnů, než se uklidní situace a jeho obličej zmizí z obrazovek a titulních stránek novin, a pak si sem naklusat a v klidu se tu porozhlídnout. Nevinnost sama, jako všichni propuštěnci. Ví, že se jedná o dva starce, ale to na věci nic nezmění. Nechá to tu na sebe chvíli působit, nasaje dojem z práce, kterou má udělat. Klidně mohl zazvonit u jejich dveří a tvářit se jako podomní prodejce nebo se jim snažil vnutit zpropadené předplatné búhsud čeho. Možná se vnutil dovnitř a zůstal tam akorát tak dlouho, aby se stihl dostatečně zorientovat. Pak se ho té dvojici jakože podaří vykopnout. A vůbec nezáleží na tom, jestli ho někdo viděl, protože dobře ví, že než se tu znovu ukáže, všichni na něho dávno zapomenou.“

Brown krátce přikývl a podíval se na Cowarta. „Na pisálka to není zlé,“ pravil uznale. „Je to možnost, která se dá vzít v úvahu.“ Koutky úst se mu zvedly v nepatrném úsměvu. „Vám se ovšem tahle verze nezamlouvá, vidte? Radši byste přemýšlel o důkazech, která by ho z tohohle případu vyloučily.“

Novinář užuž otevíral ústa k odpovědi, ale nakonec si to rozmyslel.

„A další varianta, Cowarte, ta se vám bude líbit,“ pokračoval detektiv. „Váš chlapec z ní totiž vyjde jako beránek. Zkusme si jenom na vteřinu představit, že Blair Sullivan ty vraždy skutečně zařídil, přesně jak řekl – akorát že Bobbyho Earla do nich nezatáhl. Domluvil se s někým úplně jiným. Potřeboval se ujistit, že nikdo nebude hledat pod tím pravým šutrem, kde by našel onoho červa, co to provedl. Nemohl zabijáka krýt líp, než když vám namluvil, že pan Nevinný je ve skutečnosti vinen. Věděl, že se tu dřív nebo později někdo ukáže s fotkou Fergusona v ruce. A pokud by se jeho jméno znovu objevilo v novinách, získal by tím pan Neznámý jasný signál a dost času na to, aby zahladil veškeré stopy, které by ho s Činem mohly spojovat. Aby toho zmatku nebylo málo.“

Detektiv se odmlčel. „Víte, jak strašně záleží na tom řešit vraždu co nejrychleji, Cowarte? Než všechny důkazy a fakta smaže čas a není se čeho chytit?“

„Samozřejmě, že vím, jak je to důležité. V Pachoule jste se za vraždou hnali o překot a koukněte, co z toho vylezlo za bordel, sakra.“

Brown se na reportéra zlostně zahleděl.

Cowart cítil, jak mu od podpaždí stékají čůrky potu až na žebra. „Všechno je možné,“ prohodil smířlivě.

„To je fakt.“

Tanny Brown se narovnal a hřbetem ruky si otřel čelo, jako by chtěl přesunout tok myšlenek jiným směrem. Zhluboka si povzdechl. „Potřebuju se podívat na místo činu.“ Bez varování vyrazil ostrým tempem ulicí, snad aby prudkým pohybem trochu zmírnil palčivé horko, z něhož nebylo úniku.

Před číslem třináct se policista na okamžik zarazil. Obrátil se ke Cowartovi. „No, aspoň tohle mu hrálo do karet.“

„Co jako?“

„Koukněte na ten dům, Cowarte. Ideální místo pro vraždu.“

Nataženou paží mávnul kolem sebe. „Stojí mimo hlavní ulici a v podstatě s nikým nesousedí. Všiml jste si, jak je nasměrovaný?

V noci by nikdo neměl šanci zpozorovat, že se vevnitř něco děje, pokud by nestál přímo přede dveřma, a to ještě zatraceně blízko. Že by tudy pan Prohnilé Zuby chodil v noci na procházky se svým mazlíčkem? Ani omylem. Vsadím týdenní plat na to, že se slunce západem zapnou lidi televize a na ulici potkáte maximálně partičky puberťáků. Ostatní se bud vesele opíjejí, sledují stopadesáté opakování Dallasu, nebo se zuřivě modlí za den zúčtování. A ti dva odsud v ten večer určitě neměli páru, že nadejde tak brzo.“

Cowart si budovu pozorně prohlížel. Představil si ji za hluboké noci a musel dát detektivovi za pravdu. Sem tam v okolí možná zazní křik rozhádané dvojice, ale i ten snadno splyne s hlasitými zvuky, jež se linou z televizních přijímačů. Řinkot rozbité lahve, opilecké scény či znepokojený štěkot. I kdyby někdo zaslechl hvizd pneumatik rychle ujíždějícího vozu, nejspíš by usoudil, že jde o pár dospívajících frajírků, kteří svým neukázněným chováním bojují proti všudypřítomné nudě.

„Opravdu ideální místo pro vraždu,“ opakoval Brown.

Nadzvedl žlutou policejní pásku, která se táhla kolem domu, a podešel ji. Cowart jej následoval k zadnímu vchodu.

„Tudy.“ Brown ukázal na vypáčený zámek.

„Je tam pečeť.“

„Na to já seru.“ Detektiv škubl dveřmi a žlutou pásku přetrhl.

Novinář okamžik otálel, ale nakonec vešel za detektivem.

Kuchyní se táhl pach smrti, mísil se s tísnivým horkým vzduchem a vytvářel zdání nedýchatelné atmosféry v uzavřené kobce. Místnůstka nesla plno známek policejní práce. Na židlích a stole zůstaly zbytky daktyloskopického prášku, šipky namalované křídou na podlaze indikovaly umístění těl. Kaluže zaschlé krve nezmizely; někdo z nich však zjevně seškrábal vzorky k dalšímu zkoumání. Cowart sledoval, jak Tanny Brown v duchu hodnotí postup svých kolegů.

Tanny Brown procházel v myšlenkách kontrolním seznamem. Představoval si, jak se na místě činu pohybuje tým forenzních techniků, jimž jedině smrt zajišťuje neustálý přísun práce. Poklekl vedle krvavé skvrny, která se na pozadí světlého linolea zdála téměř černá, a jemně přes ni přejel bříškem ukazováku. Ucítil křehký, mazlavý povrch zaschlé krve. Když se znovu narovnal, představil si dva starce, jak s roubíkem v ústech a rukama svázanýma za zády sedí naproti sobě, hledíce vstříc smrti. Kolikrát takhle seděli u snídaně či u oběda, debatovali o Bibli anebo se věnovali jiným běžným činnostem, zauvažoval. To byl jeden z nejstrašnějších aspektů vyšetřování vražd – jednotvárný, všední život se zničehonic proměnil v hrůzně peklo. Na místech, kam lidé utíkali kvůli klidu a bezpečí, náhle číhala smrt. Ze všech zranění, která v průběhu války ošetřoval, nejvíce nenáviděl ta způsobená minami – nášlapnými, tříštivými či ještě horšími. Nešlo ani tak o míru škod, které napáchaly, jako o způsob, jakým k nim docházelo. Stačilo položit chodidlo na zem, připravit se k dalšímu kroku – a příští vteřina vás zradila. S trochou štěstí přišel člověk jen o nohu. Tušili tihle dva, že žijí přímo na minovém poli? Nadporučík se obrátil ke Cowartovi.

Alespoň tohle mu nikdo nemusí vysvětlovat, pomyslel si. Že i holá zem skrývá nebezpečí. Nechal Cowarta stát u krvavých stop a vyšel z kuchyně.

Rychle prozkoumal domek, kde dlouho před nenadálým koncem pomalu uhnívaly dva pusté životy, které úzkostně lpěly na Ježíši a pokorně čekaly, až je zavolá paní Smrtka. Starci se nejspíš domnívali, že je doběhnou přibývající roky; nemohli se mýlit víc. Detektiv se zastavil u skříňky v ložnici. Podivil se nad dokonale vyrovnanou řádkou bot a bačkor – připomínaly vojenský šik na přehlídce. Připomněly mu otce; staří lidé zkrátka ve všem rádi udržují pořádek. V rohu stál košík s klubkem příze a dlouhými stříbřitými jehlicemi. Překvapeně se na ně zadíval. Kdo by tu co pletl? Svetr? Absurdní představa. Všiml si dvou sádrových figurek na psacím stole – dva ptáci salašníci s otevřenými zobany, snad znázorňujícími, jak zpívají. Vy jste všechno viděli, promlouval k nim v duchu. Kdo tu byl? Zatřásl hlavou, jako by se sám sobě vysmíval. Očima přejížděl po zneklidňující místnosti. Kdo vás zavraždil? tázal se beze slov. Poté zamířil zpět do kuchyně.

Cowart stále zíral na krvavé skvrny. Když detektiv vešel dovnitř, otočil se.

„Zjistil jste něco?“

„Ano.“

„Skutečně? A co?“ zajímal se Cowart. Překvapený tón v jeho hlase neskryl dychtivé očekávání.

„Došlo mi, že bych chtěl zemřít někde v klidu a soukromí, sám. Aby se tam, až bude po všem, nikdo neochomýtal a nehrabal se mi ve věcech.“ odvětil Brown.

Cowart sklopil zrak k podlaze. Křídový popisek hlásal oblečení.

„Co je to?“ otázal se Brown.

„Žena byla nahá. Tady ležela její noční košile. Pečlivě poskládaná. Jako by se ji zrovna chystala uklidit do šuplíku, a ne odejít na věčnost.“

Brown se ochromeně napřímil. „Pečlivě poskládaná?“

Cowart přikývl.

Policista civěl reportérovi do obličeje. „Pamatujete si, kde jsme našli Joanii Shriverovou?“

„Ano.“ Cowartovi se před očima vyjevila mýtinka na okraji bažin. Chápal, že za detektivovou prostou otázkou se skrývá ještě jiná, ale nevěděl jistě, jakým směrem uvažovat. V duchu přecházel po mýtince, vybavil si tmavý flek, kde se krev zavražděné vsákla do země, a vzpomněl si i na sluneční paprsky, kterým se podařilo proniknout skrze hustou klenbu košatých stromu a popínavé révy. Popošel ke břehu stojaté, temné slatinaté vody a zahleděl se do trsu propletených kořenu, pod kterými bylo dívčí tělo zaklesnuto. Poté se v mysli vydal po stopách nálezců k místu, kam mrtvou dívku vynesli, a pak se konečně rozpomenul na to, co objevili těsně u místa činu – Joaniny šaty.

Pečlivě poskládané.

Právě tento detail zaujímal v jeho reportáži prominentní pozici. Drobet ironie, díky němuž se příběh stával skutečnějším a přesahoval hranice otištěného článku, poukazoval mimo jiné na fakt, že dívčina vraha zčásti svazovala nutkavá touha po pořádku. Rázem tak působil mnohem reálněji – a děsivěji zároveň.

Novinář se otočil k detektivovi. „To o něčem svědčí.“

Brown na okamžik podlehl návalu vzteku. Zloba se mu zračila v obličeji, než ji dostal pod kontrolu a s námahou ze sebe vypravil: „Možná. Rád bych, aby to tak bylo.“

Reportér pokynul k vnitřku domu. „Neobjevil jste ještě něco, co by dokazovalo, že…?“

„Ne, vůbec nic. Maximálně se dozvíte něco o těch, kdo se stali obětí, ale nic o tom, kdo čin provedl. Až na tenhle nepatrný detail.“

Zabodl se pohledem do novináře. „Ačkoliv vy jste nejspíš pořád přesvědčen, že jde jen o souhru náhod.“

Rázně překročil zaschlé kaluže krve a bez jediného ohlédnutí vyšel ven. Ani jasné slunce nedokázalo vrhnout světlo na nic, co by v tuto chvíli mohlo případ objasnit.

Oba muži beze slova opustili místo činu a zamířili zpět k vozu.

„Máte na věc odborný názor?“ zajímal se Cowart, když vyšli ven.

„Ano.“

„A nechtěl byste se o něj podělit?“

Detektiv chvíli otálel, ale nakonec řekl: „Víte, Cowarte, místem činu mnohdy prostupují veškeré emoce, které událost provázely. Vejdete tam a celý prostor je jimi prosycený jako různými pachy. Nenávist, zloba, panika, strach, to všechno visí ve vzduchu. Ale tady? Co jste cítil? Jen někoho, kdo odvedl svou práci. Stejně jako vy nebo já, nebo třeba ten pošťák, co se k vám nachomýtl, když jste ty zpropadený těla objevil. Ať už ty starce zabil kdokoliv, v jedné věci se vyznal dokonale. Právě v zabíjení. Nepoddával se strachu a v tu chvíli taky nehořel touhou po smrti. Zajímalo ho jediné. A to taky splnil.“

Cowart tiše kývl.

Brown přistoupil ke dveřím řidiče a otevřel je. Než se vsoukal za volant, střelil pohledem po svém spolujezdci.

„Ale jestli se ptáte, zda jsem viděl něco, co by mě stoprocentně utvrzovalo v tom, že to udělal Ferguson…“ Zakroutil hlavou. „Vím jenom, že vrahovi nevadilo ztrácet čas tím, aby poskládal pár kousků oblečení do komínku, a taky že uměl výborně zacházet s nožem. A zrovna někoho takového znám.“

Vyjeli z Upper Keys a nechali Monroe za zády. Jakmile se ocitli v okrese Dade, připadal si Cowart jako sportovec zpět na domácí půdě. Minuli cedule, které turisty zvaly do Národního parku Everglades, a uháněli dál k Miami. Po čase Brown nadhodil, že by se mohli někde najíst. Vetoval Cowartovy návrhy, aby zastavili u podniků s rychlým občerstvením přímo na dálnici, a sjel do oblasti Perrine Homestead. Vůz namáhavě kodrcal na vozovkách plných výmolů a nerovností, jež obvykle křižovaly chudší čtvrti. Cowart si prohlížel okolní domy – skromná přízemní stavení ze škvárobetonových tvárnic o čtvercovém půdorysu měla na přední straně okna ze skleněných žaluzií, které nechávali obyvatelé v neúnosném vedru stále otevřené, takže připomínaly ostré žiletky naskládané nad sebou. Na střechách z červených pálených tašek se tyčily obrovské televizní antény. Nepěstěné předzahrádky hyzdily nánosy blátivé hlíny sem tam přikrášlené trsem plevelnaté trávy. Vedle řady domků stály na špalcích vraky roztodivných vozů a kolem nich se za pletivovými ploty povalovaly automobilové součástky. Na dvorcích si hrálo jen pár osamocených dětí. Všechny černé pleti.

„Už jste někdy zavítal do těchhle končin, Cowarte?“

„Ano,“ odvětil novinář.

„Psát o nějakých zločinech, co?“

„Přesně tak.“

„Protože zabývat se dětmi, co získaly stipendium na univerzitě, nebo rodiči, kteří si sehnali dvě zaměstnání a ze všech sil vychovávají svoje potomky, jak se sluší a patří, to byste mrhal časem.“

„I takové příběhy otiskujeme.“

„Hm. Vsadím se, že to nebude často.“

„To máte, bohužel, pravdu.“

Policista přeletěl očima po nejbližším okolí. „Víte, na Floridě jsou podobných míst stovky. Možná tisíce.“

„Jakých míst?“

„Míst, která balancují na hranici mezi bídou a stabilitou. Jejich obyvatelé nemají ani tolik štěstí, aby se mohli počítat mezi nižší střední vrstvu. Černošské komunity, kterým není dovoleno vzkvétat či upadat, jen suše existovat. Všechny domácnosti žijí z dvojího příjmu, akorát že jeden je menší než druhý. Muž pracuje na skládce, manželka jako pečovatelka. A tady začíná jejich americký sen. Vlastní dům, místní škola… Je jim tu dobře. Nemají žádné velké ambice, chtějí jen prožít slušný život, vystačit si s tím málem, co mají, a možná se pokusit o trošku zlepšit svoje postavení. Mají černého starostu, stejně tak členy městské rady, pravděpodobně i šerifa a pár jeho podřízených.“

„Jak to víte?“

„Chodí mi dost nabídek, Cowarte. Jako policajt už jsem odved dost práce, nadto jsem velitelem oddělení vražd jednotky pro boj se závažnou trestnou činností okresního policejního sboru. Ve státních složkách prosazujících právo nejsem možná nejznámější, ale úplně neznámý taky ne, jestli chápete. Takže se čas od času dostanu do různých koutů státu, zvlášť do těch zapadlejších. Jako je třeba Perrine“

Pokračovali obytnými ulicemi ještě o pár bloků dál. Okolní země připadala Cowartovi nevlídná a neúrodná. Na jihu Floridy roste téměř všechno; stačí nechat kousek půdy ležet ladem a v mžiku z ní vyraší výhonky révy a jiné zeleně. Ne však tady. Prašná hlína jako by sem navála ze vzdálených polí v Arizoně či Novém Mexiku nebo v jiném jihozápadním státě, v němž se nenachází víc než pouště. Brown odbočil na široký bulvár a konečně zastavil. Z jedné strany obří paletová prodejna potravin a ze druhé o nic podřadnější obchod se zlevněnými hračkami ohraničovaly ulici plnou menších podniků, mezi nimiž se téměř ztrácela jediná restaurace.

„Tak hurá.“ zajásal policista. „Tady aspoň dostaneme čerstvé jídlo a ne nějakou šlichtu podle receptu vymyšleného správní radou nějaké megaspolečnosti.“

„Vy to tu znáte?“

„Tady přímo ne, ale znám spoustu jiných, hodně podobných podniků. Po čase se naučíte rozpoznávat ten správný typ.“ Pousmál se. „Právě v tom jsou policajti dobří, nezapomeňte.“

Cowart se zahleděl na druhý konec areálu.

„Jednou už jsem tu byl. Chlap unesl ženu a dítě, zrovna když vycházeli z toho hračkářství támhle. Náhodný výběr, prostě je drapl ve dveřích, narval je do auta a pak s nima kroužil půl dne po okolí. Pravidelně zastavoval, aby se mohl na ženě sexuálně ukojit. Zastavil je jeden policista, co jel po směně domů. Z nějakého důvodu proti tomu muži pojal podezření. Zachránil život ženě i dítěti, pachatele zastřelil, když vytáhl nůž. Jediná rána přímo do srdce. Šťastná trefa.“

Brown sledoval Cowartův pohled k hračkářství.

„Kupovali nějaké tretky na druhé narozeniny toho děcka,“ pokračoval reportér. „Červené a modré balónky a bílé papírové čepičky s obrázkem šáši. Tu tašku ještě měla u sebe, když je zachránili.“

Vzpomínal, jak žena svírala ucha kabely volnou rukou a druhou pevně držela svoje dítě, když je pomalu odváděli do sanitky. Přes ramena jim někdo přehodil deku, přestože byl květen a panovala úmorná vedra. Mrazivá zkušenost se zločinem však na počasí nehleděla.

„Proč je ten policajt zastavil?“ zajímal se Brown.

„Prý se mu zdálo, že se řidič chová nějak podezřele. Kličkoval na silnici, uhýbal, aby ho nikdo neviděl, a tak.“

„Na které straně otiskli váš článek?“

„Na první,“ odvětil Cowart váhavě. „Hned pod lomem.“

Detektiv pokýval hlavou. „Vím naprosto přesně, proč je ten policajt zastavil,“ pravil tiše. „Žena běloška, muž černoch. Je to tak?“

Cowart odpověď samozřejmě znal, přesto si se svým „ano“ dal načas. „Proč to chcete vědět?“

„Ale no tak, Cowarte. Kdysi jste mi velmi pohotově předhodil čísla ze statistiky FBI, která se týkala černošské trestné činnosti směřované proti bílým spoluobčanům. Já je taky dobře znám a vím, jak zřídka se podobný přečin vyskytuje. A nad to všechno je mi jasné, že právě proto se taková reportáž dostane na titulní stránku a nezapadne někde v přehledu událostí veprostřed. Tak by to totiž dopadlo jenom v případě černý plus černá, vidte?“

Cowart by nejraději nesouhlasil, jenže neměl žádný protiargument. „Nejspíš ano.“

„Nejspíš ano,“ odfrkl si detektiv. „To je hodně opatrná odpověď, Cowarte.“ Rozhodil pažemi. „Copak by šéfredaktor lokální rubriky hnal jednoho ze svých nejlepších lidí celou cestu z centra až sem,“ obořil se na novináře, „kdyby si nebyl na sto procent jistý, že jde o materiál na titulní stranu? To těžko. Zavolal by si nějakého pisálka na volné noze, nebo maximálně někoho odsud z předměstí, aby měl co otisknout v tom přehledu.“

Vystoupil z vozu a zamířil přes parkoviště ke dveřím restaurace. „Chcete něco vědět, Cowarte? Máte ponětí, proč se lidem na tomhle místě dýchá tak ztěžka? Protože si všichni uvědomují, jak blízko mají ke ghettu. Nemyslím vzdáleností. Jak daleko je to do Liberty City? Tak padesát šedesát kilometrů, ne? Ale o tom nemluvím. Mnohem horší je blízkost všudypřítomného strachu. Oni ví, že dělají za jiné peníze, že nemají stejné příležitosti ani tytéž školy, že je tu prostě všechno zatraceně jinak. Takže se upínají ke svému snu o nižší střední vrstvě jako k záchrannému kruhu, ze kterého pomalu uniká vzduch. Všichni do jednoho znají ghetto jako své boty. Mají pocit, že je neustále vtahuje zpět a že to jediné, co je od toho bahna drží dál, je jejich zaměstnání – kde člověk začíná za hluboké noci a nedej bože, aby přišel na směnu pozdě –, výplatní šeky, které musí chtě nechte nechat proplatit, sotva je dostanou do ruky, a tyhle malé domky, kde je vedro jako v peci.“

„A jak to vypadá na severu? Třeba v Pachoule?“

„Dost podobně. Až na to, že tam panuje strach ze Starého Jihu

– zapadákov, žádná kanalizace, chatrče z lepenky. Lidi se bojí, že se ta doba ještě může vrátit.“

„A přesně z takového prostředí pochází i Ferguson, je to tak? Ze směsice obojího.“

Detektiv kývl na souhlas. „Jenže tomu se taky podařilo chytit příležitost za pačesy a vypadnout.“

„Stejně jako vám.“

Brown se zastavil a prudce se obrátil k reportérovi. „Stejně jako mně,“ opakoval s nádechem zlosti v hlase. „Ale to srovnání se mi pranic nelíbí, vážený.“

Vešli do restaurace. Polední nával už opadl a do večeře zbývalo ještě pár hodin, a tak je nijak nepřekvapilo, že byli jedinými návštěvníky. Usadili se v boxu u okna s výhledem na parkoviště. Číšnice s bujným poprsím sevřeným v upnuté bílé blůze, jejíž nevrlý výraz podtrhnutý přezíravým žvýkáním dával jasně najevo, že případné lechtivé narážky se nesetkají s úspěchem, si zapsala jejich přání a lístek s objednávkou předala okýnkem osamělému kuchaři. Během pár vteřin se ozvalo jemné syčení opékaných hamburgerů a vzápětí udeřila muže do nosu libá vůně.

Oběd snědli v tichosti. Brown si posléze objednal kávu a pudingový dezert z floridských limet. S chutí snědl první sousto, a když nabodl druhé, nastavil vidličku novináři.

„Mňam, domácí. Měl byste ochutnat, Cowarte. Na tohle v Pachoule nenarazíte, respektive ne na takhle dobré.“

Reportér s díky odmítl.

„Sakra, vsadím se, že jste přesně ten typ, co chodí na oběd k salátovému pultu. Udržujete si štíhlou postavu tím, že se ládujete potravou pro králíky.“

Cowart pokrčil rameny.

„A k tomu nejspíš pijete tu nechutnou vodu z plastové lahve až z daleké Francie.“

Novinář vnímal detektiva jen napůl. Očima provázel číšnici, která s plastovou škrabkou v ruce mířila k oknu v boxu za nimi. Sklonila se a začala něco odstraňovat ze skla. Ozvalo se vrzání, jak strhávala izolepu, a když se zase narovnala, držela v ruce malý plakátek. Cowart na papíře zahlédl mladý obličej, a aniž sám tušil proč, přivolal ženu posunkem k jejich stolu.

„Chcete taky dezert?“ zeptala se číšnice odměřeně, sotva se u nich objevila.

„To ne,“ opáčil Cowart. „Jen mě zajímalo, co je na tom plakátku,“ a ukázal na přeložený papír, který měla v podpaží.

„Jo todle?“ zamrkala překvapeně a vyrovnala list na stole.

Z papíru se na ně usmívala dívka černé pleti s copánky. Pod její podobiznou stálo velkými tiskacími písmeny napsáno POHŘEŠUJE SE a o kousek níž následoval o něco menším písmem její popis: DAWN PERRYOVÁ, 12 LET, 160CM VYSOKÁ, 48KG, NEZVĚSTNÁ OD ODPOLEDNE 8. PROSINCE 1990. NAPOSLEDY NA SOBĚ MĚLA MODRÉ KRAŤASY, BÍLÉ TRIKO, SPORTOVNÍ TENISKY A TAŠKU PŘES RAMENO. VIDĚLI JSTE-LI TUTO DÍVKU, VOLEJTE NA ČÍSLO 555-1212. DETEKTIV HOWARD. Oznámení uzavíralo opět velkými písmeny jediné slovo: ODMĚNA.

Cowart vzhlédl k servírce. „Co se stalo?“

Mladá žena pokrčila rameny, jako by se mu snažila naznačit, že poskytovat informace je daleko nad rámec její práce. „Co já vim. Malá holka. Jeden den doma, druhej fuč.“

„Proč to sundáváte?“

„Už je to dost dlouho, váženej pane. Celý měsíce. Když ji nikdo nevobjevil dotedka, pochybuju, že kus papíru něčemu pomůže. Šéf mi to nařídil stejně už včera, akorát že sem na to zapomněla.“

Cowart si všiml, že Brown oznámení zkoumá s profesionálním zájmem. „Zjistila policie něco?“

„Co já vim, tak ne. Ještě něco?“

„Účet, prosím vás,“ požádal Brown. Složil leták a pohodil jej na stůl. „Tohle uklidíme za vás,“ pravil s úsměvem na rtech.

Servírka na to nic neřekla, pohodila předem připravený účet na stůl, a když obdržela platbu, vydala se k pokladně pro peníze nazpět.

„Člověku to hned začne vrtat hlavou, vidte?“ poznamenal detektiv. „Stačí počkat, až se dostanete do toho správného rozpoložení, a hned vás napadá spousta děsivých myšlenek.“

Cowart nechal poznámku bez reakce, a tak policista pokračoval dál: „Chci říct, ochomýtáte se tak blízko smrti, že když pak na něco nečekaně narazíte, vždycky se to zdá zvláštní. Za jiných okolností by vám to připadalo tak nezajímavé a nepodstatné, že byste si toho nejspíš ani nevšiml. Jenže to byste nesměl tak usilovně přemýšlet nad tím, co vede lidi k tomu, že vraždí.“

Cowart mlčky pokýval hlavou.

Brown dojedl poslední drobky zákusku a pohodlně se opřel. „No, neříkal jsem, že tu budou mít všechno čerstvé?“ prohodil. Nato se zase prudce předklonil; hleděl teď Cowartovi do obličeje ze vzdálenosti pouhých pár centimetrů.

„Člověk snadno ztratí chuť k jídlu, co? Místo zákusku takováhle náhodička“

Poklepal prstem na složený leták na stole. „Tohle nejspíš nic neznamená, prostě další malá holka, po které se jednoho dne slehla zem. S největší pravděpodobností nebude sedět ani čas, ani příležitost a nic kolem, ale přesto je to zajímavá souhra okolností, nezdá se vám? Že se tahle dívčina ztratí zrovna poblíž dálnice na Keys. Zajímalo by mě, jestli si na ni někdo náhodou nepočkal u školy.“

„Jsme osmdesát kilometrů od Tarpon Drive,“ přerušil jej Cowart.

Detektiv pokýval hlavou.

„A nic nenasvědčuje tomu, že by to nějak souviselo s případy, kterýma se zrovna zabýváme.“

„No tak,“ protáhl Brown, „proč vás ten plakát tak zaujal?“

Policista zmačkal papír do kuličky a strčil ho do kapsy. Vysoukal se z boxu a zamířil ven.

Zastavili se na chodníku před restaurací. Cowart se znovu zahleděl k hračkářství na konci ulice; teprve teď si všiml muže v modré košili s obuškem za opaskem, jenž seděl na židličce před vchodem.

Ostraha, došlo mu, a přemítal, jak to, že si ho nevšiml už dřív. Pravděpodobně jej najali až po únosu; snad se přítomností strážného snažili zabránit tomu, aby blesk uhodil dvakrát do stejného místa. Vzpomněl si, jak i během policejního vyšetřování proudily dovnitř i ven davy rodičů s dětmi obtěžkaných obřími igelitovými taškami plnými hraček a dárku. Zvěrstvo, které tam započalo sotva o pár hodin dřív, se jich nijak nedotýkalo.

Obrátil se k Brownovi. „Tak co dál? Výlet do Keys přinesl víc otázek než odpovědí, takže kam pojedeme teď? Navštívit Fergusona?“

Detektiv zavrtěl hlavou. „Nejdřív zajedeme do Pachouly.“

„Kvůli čemu?“

„No, stálo by za to zjistit, jestli vám Sullivan aspoň v něčem nekecal, ne?“

Chvíli po příjezdu do Miami se muži rozloučili a zmizeli v černé noci. Ve vzduchu stále viselo denní teplo, díky němuž se tma zdála ještě hustší. Cowart vysadil detektiva před hotelem v centru, kde měl rezervovaný pokoj. Budova stála příhodně naproti trestnímu soudu, v zemi nikoho a v části města, kde se nacházely pouze nemocnice, kancelářské budovy a věznice. Až sem pronikala pachuť zoufalství z chudinských slumů miamské čtvrti Liberty City, která se rozléhala nedaleko odsud.

Jakmile za sebou detektiv zavřel dveře, shodil ze sebe bundu a skopl boty. Žuchl sebou na postel, zvedl sluchátko telefonu a vytočil číslo.

„Šerif okresu Dade. Služebna jih.“

„Přepojte mě na detektiva Howarda, prosím.“

Ozvalo se zacvakání a pár vteřin poté úsečný mužský hlas. „U telefonu detektiv Howard. Přejete si?“

„Ano, něco bych možná potřeboval… Tady detektiv nadporučík Brown z okresu Escambia…“

„No dobrý den, jak se máte? Tak co pro vás můžu udělat?“ Odměřený tón vystřídala prostá radost.

„Ale,“ vydechl Brown, jenž sklouzl ke stejné intonaci, „nejspíš jde jenom o hon za falešnou stopou a taky to bude znít asi docela bláznivě, ale ocenil bych, kdybyste mi mohl poskytnout pár informací o jedné pohřešované, jisté Dawn Perryové. Zmizela před pár měsíci…“

„Jo, vracela se domů ze střediska. Bože, to byl chaos…“

„K čemu přesně došlo?“

„Proč? Víte o ní něco?“ vyhrkl detektiv.

„Bohužel ne,“ přiznal Brown. „Abych byl zcela upřímný, dozvěděl jsem se o ní teprve před chvílí z vašeho letáku. Hodně se to podobá případu, na kterém jsem kdysi dělal, tak mě napadlo ověřit si detaily.“

„Sakra,“ povzdechl si detektiv, „no, škoda. Na okamžik jsem zadoufal… Však to znáte.“

„Mohl byste mi tedy sdělit nějaké podrobnosti?“

„Jasně, stejně toho moc nemáme. Malá holka, ani by si nestihla nadělat nepřátele. Jednou odpoledne vyrazila na plavání ve středisku. Když není škola, pořádají tam pro děcka různé aktivity. Podle kamarádek, které ji viděly jako poslední, šla přímo domu.“

„Takže žádní svědkové toho, co se přihodilo potom?“

„Ne. Máme k dispozici jenom svědectví jedné staré dámy, co bydlí asi tak v půli té ulice, kde se to seběhlo. Znáte to, je to tam samej starej barák s klimatizací v každým okně, rambajs jak na lesy. Tahle paní si ovšem nemůže dovolit takovou spotřebu elektřiny, a jak si tak sedí vedle obyčejného větráčku v kuchyni, najednou slyší tlumený výkřik a hvizd pneumatik. Běží ven kouknout se, co se děje, ale v tu dobu už je auto přinejmenším o dva bloky dál. Bílý vůz, americká výroba, a to je tak všechno. Žádné poznávací značky, žádný bližší popis. Taška s plavkama zůstala ležet na silnici. Paní reagovala pohotově, to se musí nechat – okamžitě zavolala na policii a oznámila, co viděla. Jenže než hlídka dorazila k ní domů, vyslechla ji a nechala rádiovým hlášením zalarmovat všechny jednotky… Tou dobou už jsme její vyprávění mohli považovat za dávnou historii. Máte ponětí, kolik se u nás v Dade vyskytuje bílých aut?“

„Spousty, tipuju.“

„Přesně tak. Nicméně i s tou troškou informací jsme na tom makali, jak se dalo. Zatraceně, podařilo se nám tehdá přemluvit jeden jedinej kanál, aby ukázali Dawninu fotku v televizi. Asi nebyla dost roztomilá nebo já nevím…“

„… nebo se narodila se špatnou barvou pleti.“

„No, řekl jste to za mě. Stejně nevím, podle jakého klíče ti šmejdi rozhodujou, co dát do zpráv a co ne. Poté, co jsme nechali roznést ty letáky, nám volalo pár desítek lidí. Viděli ji tuhle, viděli ji támhle, znáte to, ale nic z toho se nepotvrdilo. Durchum durch jsme prověřili její rodinu, jestli ji nemohl unést někdo, koho znala, ale tihle Perryovi jsou spořádaní lidi. Otec pracuje jako úředník na dopravním inspektorátu, matka v jídelně místní základky. Doma žádné problémy, vychovávají ještě další tři děti. Co nám, sakra, zbývalo? Na stole mi leží další stovka složek s nedořešenýma případama. Znásilnění, přepadení, ozbrojené loupeže… Pár z nich se mi dokonce podařilo uzavřít. Nemúžem si dovolit plýtvat drahocenným časem, to znáte sám nejlíp. Takže v dané chvíli pouze čekáme, jestli někdo nenajde její tělo, abychom to mohli předat oddělení vražd. K tomu ovšem taky nemusí nikdy dojít. Jsme tady tak zatraceně blízko Everglades, že zbavit se jednoho těla nepředstavuje v podstatě žádný problém. Drogoví dealeři už na to přišli dávno a hojně toho využívají. Sjedou si prostě po zapomenuté výpadovce až k bažině a tam vyklopí tělo jak odpadky na skládku. Kalná voda se postará o zbytek. Jednoduché jak facka. A nejhorší na tom je, že to platí naprosto pro kohokoliv, jestli chápete, kam mířím.“

„Naprosto.“

„I pro toho, kdo preferuje malé holky a nechce, aby vykecaly, co s nima prováděl.“ Detektiv se zarazil a pak dodal: „Vlastně mě docela překvapuje, že podobných případů nemáme desítky. Pokud vás nikdo nechytí ve chvíli, kdy to dítě strkáte do auta, tak už vás nic nezastaví.“

„U vás ale k takovým událostem nedochází často…“

„Kdepák. Volal jsem i do Monroe a Browardu, ale ani v těchhle okresech nic podobného nezažili. Hodil jsem do počítače přibližný profil sexuálního delikventa a vyplivlo to dvě jména. Dokonce jsme si ty úchyláky proklepli, ale jeden z nich byl v době, kdy Dawn zmizela, mimo město a druhý v práci. Tehdy už od jejího únosu uběhlo několik dní…“

„A dál?“

„Dál nic, nula, nada. Nemáme v ruce jediný důkaz, až na jednu, dneska už sakra dlouho nezvěstnou holčičku. A co ten váš případ, podobá se tomu? Povídejte. Napadá vás něco?“

Brown chvíli rozmýšlel, co odpovědět. „Ne tak úplně. U nás šlo

0 bělošku, někdo si na ni počkal před školou. Už je to nějakou dobu. Měli jsme podezřelého, ale nepovedlo se nám ho usvědčit. Těsně,“

„Škoda. Doufal jsem, že byste nám tu mohl píchnout.“

Brown detektivovi poděkoval a zavěsil. Myšlenky jej zvedly z postele. Přešel k oknu a zamžoural do tmy na hlavní dopravní tepnu, která spojovala východ Floridy se západem. Zařezávala se do centra Miami a hned zase vybíhala ven vstříc lidnatému vnitrozemí. Táhla se kolem předměstské zástavby, letiště, výrobních provozoven a nákupních center i okrajových čtvrtí, které se držely přisáté k hranicím města, pořád dál až k mokřinatému jádru státu, kde močály Everglades ustupují chráněné oblasti Big Cypress. Za nimi následuje rezervace Loxahatchee a bažiny Corkscrew, po nich se ukáže řeka Withlacoochee a za ní státní lesy Ocala, Osceola a Apalachicola. Temných koutu ukrytých v nenápadných končinách má člověk nadosah, ať se hne na Floridě kamkoliv. Brown pozoroval proud aut s rozsvícenými reflektory, které zářily do tmy jako zažehnuté světlice. Položil si dlaň na čelo a pomalu sjížděl k očím, ale pak se zarazil. Je to jen další oběť únosu, přesvědčoval sám sebe. Tentokrát k němu došlo ve velkoměstě a případ zapadl mezi hromadu jiných všedních hrůz. V jednu chvíli si hraje s kamarádkami, a hned nato zmizí ze světa, jako by nikdy neexistovala. Žije jen ve vzpomínkách několika truchlících, kterým namísto ní zbyly noční múry. Detektiv se otřepal. Začínáš být paranoidní, říkal si v duchu. Další holčička. Joanie Shriverová. Od té doby se určitě vyskytlo bezpočet podobných případů. Dawn Perryová. K dalšímu únosu mohlo dojít včera, a pravděpodobně k něčemu takovému dojde

1 zítra. Prostě zmizí. Základní škola, sportovní středisko. A ostrá záře reflektorů dál protínala temnou tmu za oknem.

Když Cowart dorazil do knihovny deníku Miami Journal, přivítala ho ostýchavá mladá asistentka. Bylo obtížné se s ní domluvit, neboť držela hlavu bázlivě sklopenou dolů, jako by ji vlastní odpovědi přiváděly do rozpaků. Beze slov uvedla Cowarta k terminálu, zapnula počítač a jako myška se vytratila pryč, ještě než reportér vyťukal na klávesnici jméno Dawn Perryová.

V rohu monitoru se rozblikal obdélníček se zprávou Vyhledávám, který v mžiku nahradila informace Dva výskyty.

Klikl na první odkaz. Zobrazily se čtyři odstavečky otištěné hluboko uvnitř přílohy policejního zpravodaje, který chodil domácnostem v jižní části státu. V hlavních denících se žádná reportáž neobjevila. Titulek hlásal POLICIE: POHŘEŠUJE SE DVANÁCTILETÁ DÍVKA a pod ním následovalo prosté oznámení, že Dawn Perryová se nevrátila domů z plaveckého kroužku v místním středisku. Druhý odkaz byl v knihovním katalogu zařazen pod titulem POLIC,IE MARNĚ HLEDÁ DŮKAZY V PŘÍPADU NEZVĚSTNÉ DÍVKY, což byla také jediná nová informace, neboť o něco delší článek jen rozvláčně opakoval už dříve uvedené údaje.

Cowart poslal oba články na tiskárnu a během chvilky už vytahoval potištěný, ještě teplý papír. Nevěděl, co si myslet. Nezjistil o nic víc, než co mu prozradila servírka v restauraci. Tanny Brown měl pravdu, běželo mu hlavou. Začínáš bláznit.

Vstal a rozhlédl se po místnosti. Pár reportérů soustředěně civělo do svítivých zelených obrazovek a nikdo si ho nevšímal. Podařilo se mu proklouznout do knihovny, aniž jej zpozorovali kolegové z nočního osazenstva místních zpráv, za což teď v duchu děkoval. Nerad by někomu vysvětloval, na čem právě pracuje. Chvíli pozoroval novináře, kteří se zbavovali posledních nedodělků. V tuhle noční hodinu už drtivá většina z nich toužila po teplé posteli a obtížně bojovali s únavou. Z posledních sil bušili do klávesnice stále kratší slova a věty svých zítřejších příspěvků. Cowart si náhle uvědomil, že i jeho pomalu zmáhá vyčerpání. Sklopil zrak k listu papíru se dvěma vytisknutými odkazy, jež jako jediné dokumentovaly zmizení dvanáctileté dívky, která jednoho horkého srpnového odpoledne odešla na plavání a už se nikdy nevrátila. A nejspíš už je také měsíce mrtvá, blesklo novináři hlavou. Nic nového pod sluncem.

Už už se obracel k odchodu, když ho napadla bláznivá myšlenka. Vrátil se k počítači a do vyhledávacího řádku zadal jméno Robert Earl Ferguson.

Obrazovka zablikala a za moment se objevilo oznámení Dvacet čtyři výskytů. Cowart se znovu posadil a naťukal na klávesnici příkaz Dir. Na monitoru se objevil seznam odkazů s datem publikace a přibližnou délkou. V jednom za druhém Cowart rozpoznával svůj rukopis. První reportáž, navazující články a kratší komentáře následovala zpráva o Fergusonově propuštění a na konci se objevily nejnovější články, které napsal po popravě Blaira Sullivana. Prolétl seznam podruhé a tentokrát zpozoroval záznam ze srpna předchozího roku. Měsíc po Fergusonově propuštění a pár týdnů před tím, než jeho případ smetli ze stolu. Ve stejné době si Cowart užíval dovolenou se svou dcerou v Disney Worldu. A o čtyři dny později zmizela Dawn Perryová. Jeden odstavec, noticka, psalo se v poznámce. Cowart odkaz otevřel.

Oznámení bylo původně otištěno v křesťanské příloze, přesněji v soupisu míst a časů konání různých přednášek a kázání v kostelech po celém Dade v průběhu následujícího dne. Uprostřed stránky se skvěl nadpis SETKÁNÍ S BÝVALÝM VĚZNĚM Z CELY SMRTI.

Cowart četl dál:

… Robert Earl Ferguson, nedávno propuštěný z floridské cely smrti a neprávem obviněný z vraždy v okrese Escambia, promluví o svých zkušenostech z vězení a o tom, jak mu víra pomohla překonat útrapy justičního omylu, v baptistickém kostele New Hope tuto neděli v 11 hod.

Kostel New Hope se nacházel v Perrine.

16/

MLADÁ VYŠETŘOVATELKA

Detektiv Andrea Shaefferová přivítala rozbřesk nového dne u pracovního stolu.

Dlouho se jí nedařilo usnout a pak se často s leknutím probouzela. Boj o odpočinek vzdala v brzkých ranních hodinách; ještě za tmy ze sebe spláchla noční můru protkanou krví a rozpáranými hrdly, oblékla se a vyrazila na oddělení vražd policejního okrsku Monroe se sídlem na ostrově Key Largo. Ze svého místa ve druhém poschodí viděla oknem narůžovělý pruh sluneční záře, jenž lemoval pozvolna ustupující masu temna. Představovala si, jak se noční čerň rozptyluje nad Golfským proudem a uvolňuje prostor pronikavým ranním paprskům, jež vyřezávaly podivné tvary do větrem zmítaných vln, až se jim nakonec jedním rázným zářezem povede uvolnit horizont ze zajetí inkoustového oceánu.

Na moment zatoužila ocitnout se na rybářské lodi svého nevlastního otce. Bez ohledu na husté šero by zručně manipulovala s vlasci a vodicími lanky a rychle by na nich vázala uzlíky, ruce zamazané od návnad, nohy doširoka rozkročené proti nárazům vzdouvajícího se moře. Dnes by se rybařilo obzvlášť dobře. V dáli by se těsně nad vodou kupily bouřkové mraky, dusnému horku by ulevovaly rychlé spršky a obloha by se děsivě černala. Hladové ryby by se však v očekávání ostré průtrže houfovaly u hladiny a sháněly se po potravě. Nechala by splávky tancovat na vodě v sílícím větru, aby sebou návnady pořádně mrskaly. Ty nejrychlejší snadno přilákaly makrely, lososovité druhy a obzvlášť chutné sajry. Házely sebou a plácaly se na zčeřených vlnách Golfského proudu a představovaly neodolatelnou pochoutku pro větší druhy ryb.

Tohle jsem na rybaření vždycky milovala, zasnila se policistka

– nikoliv boj s napjatým prutem zmítaným kořistí, přestože působil nejatraktivněji; ani poslední panický záchvat úlovku u boku lodi, když jej vytahovala na palubu; a také ne uznalé poplácávání po ramenou či nachmelené gratulace. Nejraději jsem měla onen prvotní lov. Žena upírala zrak ven a hlavou se jí začaly honit jiné myšlenky. Kolik toho vlastně ví? Co jí uniká? Když svítání konečně vyhrálo boj o nový den, odvrátila se od okna a očima přelétla po papírech rozložených na desce stolu.

Pročetla souhrnný zápis, který vypracovala z odpovědí obyvatel Tarpon Drive. Nikdo nepostřehl nic podezřelého, nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. Poté prolistovala zprávu soudního lékaře; bezprostřední příčina smrti byla zřejmá – náhlé přerušení pravé krční tepny a následná masivní ztráta krve. Udělal to levák, usoudila. Stál za nimi a táhl ostří přes hrdlo. Kůže kolem řezu nebyla téměř vůbec roztřepená. Dokonale rovná čepel, možná lovecký nůž z uhlíkové oceli. Něco perfektně nabroušeného. Těla nevykazovala žádné známky posmrtného poškození. Zabil je a šel. Předsmrtná zranění zahrnovala především zhmožděniny na rukou, což se dalo čekat. Vrah oběti brutálně svázal, až se jim provazy zarývaly do kůže. Ústa jim zalepil stříbřitou topenářskou páskou. Muž utrpěl zlomeninu dvou žeber a kontuzi hlavy a měl roztržený ret. Na kloubech prstů pravé ruky se našly zbytky barvy a nohy jeho židle způsobily čerstvé rýhy v linoleové podlaze. Alespoň se bránil, i kdyby jen na chvilinku. Pravděpodobně přišel na řadu jako druhý. Vzpíral se a snažil se vymanit z provazů, přičemž se rukama odíral o rám židle. Bojoval, dokud nepřišla rám do hlavy a hrudníku. Na těle ženy se nenašla jediná stopa po sexuálním zneužití, přestože byla nalezena nahá. Ponížení. Shaefferová si vzpomněla na noční košili v rohu kuchyně. Někdo ji pečlivě poskládal. Oběť, nebo vrah? Vzorky zpod nehtů nic neprokázaly. V márnici zkoumali těla zavražděných do posledního detailu, ale žádné stopy ani otisky prstů na kůži se nenašly.

Policistka odhodila papíry zpět na stůl. Tohle je k ničemu, zaúpěla v duchu. Alespoň jak to prozatím vypadá.

Natáhla se po záznamu z místa činu, zasažena úsečným jazykem dokumentů. Smrt zredukovaná na souhrn co nejstručnějších a nejvěcnějších termínů, číselných údajů, fotografií a posudků. Vrah použil obyčejnou nylonovou prádelní šňůru, která se dá koupit v každém supermarketu nebo v obchodě s domácími potřebami. Kusy dlouhé jeden sto pět centimetrů a druhý přesně metr odřízl zabiják z tří a púlmetrového klubka, které se našlo u zadního vchodu. Vyrobil klouzavý uzel, přetáhl jej obětem přes zápěstí, dvakrát třikrát obtočil a zajistil provaz ambulanční spojkou.

Zcela běžný, provizorní, narychlo vytvořený uzel. Dost pevný na to, aby vydržel akt hrůzy, ale později mohl být snadno rozvázán. To o něčem svědčilo – musel to udělat někdo odjinud. Lidé z Keys byli vesměs lodaři a ve smyčkách se dobře vyznali; nejspíš by zvolili nějakou odolnější.

Pokývala hlavou. Hluboká noc. Vnikl dovnitř, snadno je přemohl a svázal, přelepil ústa páskou. Mysleli si, že je chce jenom okrást a že když budou mlčky spolupracovat, ušetří jejich životy. Bez šance. Jednoduše je popravil. Ve vší hrůze, rychle a efektivně. Nijak se nezdržoval. Tichý nůž. Žádný výstřel, který by mohl zburcovat slídivé sousedy. Žádná kořist, žádné znásilňování. Tiše za sebou zavřel a v klidu odešel.

Celila zabijákovi, jenž dorazí na místo, provede svůj čin a ihned zase odejde. Zdrží se jen na pár vteřin, kdy otevře Bibli a položí ji na stůl. Až na své oběti nikým nespatřen, nikým neslyšen. Všechny vraždy však určitým způsobem promlouvají, přemítala. Hnijící mrtvola drogového dealera s jedinou kulkou v týlu, zápěstí stále ověšené zlatými hodinkami a diamantovými náramky, která se najde v mangrovníkovém podrostu, říká něco jiného než tělo mladé číšnice, která je přesvědčená, že pro jednou se jí přece nemůže nic stát, když místo úmorné cesty autobusem bude domů stopovat, a skončí o tři okresy dál – nahá, mrtvá a znásilněná. A muž, jenž neunese tíhu péče o manželku stiženou degenerativní rakovinou, ve svém obytném přívěsu zastřelí nejdřív ji a potom sebe a zemře s pětapadesát let starým svatebním albem v náručí, vypráví zase jiný příběh.

Prohlédla si také snímky z místa činu. Při pohledu na lesklé fotografie velkého formátu se jí vybavilo dusivé vedro v místnosti, kde řádila smrt, i odporný puch rozkládajících se těl. Není nic horšího, než když příroda začne pracovat na mrtvých o několik dní dřív než policie. Závratné teploty na Tarpon Drive je navíc rychle zbavily posledních zbytků důstojnosti a hatily snahy vyšetřovatelů. Na akademii ji učili, že šance na úspěšné vyřešení vraždy klesá s každou minutou, která uplyne od jejího spáchání. Staré případy, které se podaří vyřešit po mnoha letech, kdy leží u ledu, se snadno dostanou na titulní strany. Ale za každým z těch, které vyústí ve vznesení obvinění, zůstane stovka otevřených, zamotaných spletenců nejasných předpokladů a domněnek.

Dva staří lidé, kteří vypustili do světa zrůdného masového vraha, skončí svou pozemskou pouť rukou jiného zabijáka. Co má takový zločin, sakra, znamenat?

Pomstu. Možná spravedlnost. Anebo zvrácenou kombinaci obojího.

Probírala se dál písemným hlášením z místa činu. V zaschlé krvi na linoleu se našly dva neúplné otisky bot. Řetězový vzorek podrážek identifikovala laboratoř jako basketbalové tenisky značky Reebok velikosti devět až jedenáct ze série, která se vyráběla teprve půl roku. Na mužově hrudníku se našlo pár vláken ze směsice polyesteru a bavlny přilepených ke kůži jeho vlastní krví. Materiál tohoto složení se obvykle používal k výrobě sportovního oblečení. Vrah do domu vnikl zadním vchodem; prohnilé dřevo snadno povolilo pod tlakem ocelového šroubováku nebo dlátka. Shaefferová potřásla hlavou. Typické Keys. Slunce, vítr a mořská sůl dávaly dřevěným dveřním rámům pořádně zabrat a každý mizerný zlodějíček operující v kterékoliv části na dvě stě padesát kilometrů dlouhém úseku mezi Miami a Key West si toho byl dobře vědom.

Jenže tenhle zločin žádný mizerný zlodějíček neprovedl.

Popadla pero a na kus papíru naškrábala pár poznámek: obejít domácí potřeby, zjistit, jestli si někdo nedávno nekoupil nůž, prádelní šňůru, šroubovák nebo malé páčidlo. Promluvit znovu se sousedy – nevšiml si někdo podezřelého vozu? Prověřit místní hotely. Přivezl Bibli s sebou? Poptat se v knihkupectvích.

Nechovala příliš velké naděje, přesto zapisovala dál.

Zajít do laborky. Spektrografická analýza by možná ukázala miniaturní odštěpky kovu na kůži kolem zářezů v hrdle, a prozradila tak víc o vražedné zbrani. Důležitý bod. Shaefferová si důsledně uspořádala myšlenky; jestliže po sobě vrah nezanechá žádné nezvratné důkazy, jako například sperma, otisky prstů, vlas nebo chlup, pak je nutné jej s místem činu spojit pomocí toho, co si přinesl či odnesl s sebou, tedy vražedné zbraně, zbytků krve na botách nebo šatech nebo čehokoliv jiného, co pochází z onoho domu.

Promnula si obličej a na moment v mysli zabloudila ke Cowartovi. Co skrývá? tázala se sama sebe. Určitě to má souvislost s případem a je to pro něj navýsost důležité. Co to jen může být?

Před očima jí vytanula reportérova tvář. Dokreslovala pohled očí, v hlavě jí zazněl tón jeho hlasu. O novinářích toho nevěděla příliš, ale alespoň tolik, že se obvykle snažili působit dojmem, že vědí víc, než je pravdou. Vytvářeli tak iluzi, že se o informace rádi podělí, zatímco ve skutečnosti je z člověka umně vytahovali. Cowart do tohoto profilu nezapadal. Od první konfrontace na Tarpon Drive jí ohledně vražd nepoložil jedinou otázku a rovněž dělal vše proto, aby se ona nemohla ptát jeho.

Co z toho plyne? Že zná všechny odpovědi.

Proč je tak úzkostně tají? Někoho kryje.

Blaira Sullivana? Nesmysl.

Nejvíc potřebuje chránit sám sebe.

Což ji ovšem nikam neposunulo. Bezmyšlenkovitě čmárala na prázdný papír. S přibývajícím inkoustem soustředné kruhy tmavly a tmavly, až připomínaly obří kaňku.

Vzpomněla si na poznatek z dávné přednášky na policejní akademii – čtyři z pěti pachatelů vraždy své oběti znají.

Tak fajn, uvažovala v duchu. Blair Sullivan prozradil Matthewu Cowartovi, že čin zařídil z vězení. Jak se mu to z cely smrti povedlo?

Zmocnila se jí úzkost. Vězení představují svět s vlastními pravidly. Pokud je člověk ochoten zaplatit, může získat, cokoliv si zamane, třeba i smrt. Všichni, kterých se to týká, znají zákonitosti tamního výměnného obchodu jako své boty. Nezasvěcený však do tajů těchto machinací pronikal jen velmi těžko, pokud vůbec, a obvykle neměl šanci dostat se daleko. Běžný pákový mechanismus, který fungoval na svobodě – strach ze sociálních či právních sankcí, obava z odpovědnosti –, za mřížemi prostě neexistoval.

Znechuceně si představila svůj další krok – vyslechnout všechny, kdo přišli do styku s Blairem Sullivanem. Někdo z nich musel být jeho tajná spojka, přemítala. Čím ale zaplatil? Peníze neměl. Nebo snad ano? Stejně tak neměl žádné postavení, kterým by mohl něčeho dosáhnout. Byl to prostě osamělý vlk, který skončil na elektrickém křesle. Anebo je to jinak?

Jak splatil svůj dluh?

A proč to vyzradil právě Cowartovi?

Náhle ji napadla nečekaná myšlenka – možná že zaplatil předem.

Zalapala po dechu. Blair Sullivan s někým uzavře dohodu o zabití a my automaticky předpokládáme, že zaplatí až poté, co druhá strana splní svou část. Tak to obvykle chodí. Ovšem zkusme si rovnici převrátit… Tep se jí zrychlil a znovu spatřila světlo na konci tunelu. Představivost pracovala na plné obrátky. Vybavila si napjaté rozčilení, když pod zčeřenou hladinou rozpoznává široké obrysy sajry, která se v černozelené mase vody vrhá po návnadě. Elektrizující moment plný vzrušení těsně před tím, než vypukne bitva. Ta nejlepší chvíle.

Zvedla telefonní sluchátko a vytočila číslo. Musela počkat tři zazvonění, než se na druhé straně ozvalo nerudné zamručení.

„Ano?“

„Miku? Tady Andy.“

„Kriste, tebe už nebaví ani spát?“

„Vlastně ani ne. Promiň.“

„Vydrž chvilku.“

Přestože zakryl mluvítko, pochopila, že se omlouvá manželce. „Její první velký případ…,“ vysvětloval. Následovalo cákání vody z kohoutku a chvilka ticha, než se vrátil k telefonu a se smíchem zahlaholil: „Zatraceně, jsem služebně starší a navíc tvůj nadřízený. Když řeknu běž se vyspat, předpokládám, že půjdeš do postele.“

„Promiň,“ opakovala zkroušeně.

„Ale,“ vzdychl, „nech to bejt. Tak to vybal, co tě trápí?“

„Matthew Cowart.“ Jakmile vyslovila jeho jméno nahlas, rozhodla se – ještě nevykládej karty na stůl.

„Pan Něcoskrývám?“

„Přesné ten,“ pousmála se.

„Bóže, ten chlap mi ale pije krev.“

Představila si, jak se parťák posadil na okraj postele. Jeho žena nejspíš popadla polštář a přitiskla si ho na hlavu, aby ji rozhovor nerušil a mohla dál spát. Na rozdíl od jiných dvojic udržovala Shaefferová s Michaelem Weissem čistě pracovní, neosobní vztah. Sloužili spolu teprve chvíli – dost dlouho na to, aby občas prohodili pár vtípků, ale příliš krátce, aby se zabývali tím, co za dvojsmyslnými poznámkami stojí. Weiss byl vytrvalý, ale trochu suchopárný policista s příliš horkou krví. Nejlépe to uměl s bezduchými fotografiemi, které předkládali svědkům, či stejně nezáživnými záznamy pojišťovacích společností. Fakt, že oproti jejím pouhým pár měsícům nasbíral přes deset let zkušeností, přestala záhy považovat za důležitý. V mnohém za ní pokulhával.

„To mně taky.“

„A kromě toho jsi přišla na co?“

„Myslím, že bych na něho měla ještě trochu přitlačit. Nijak ostře, stačí se mu pořád držet za zadkem. Počkat si na něj v kanceláři, doprovodit ho domů, zamávat mu, když jde běhat, vyrušit ho ze sprchy, prostě se pořád objevovat.“

Weiss se zasmál. „Co z toho?“

„Pochopí, že mu nedáme pokoj, dokud se nedozvíme celou pravdu. Kupříkladu o tom, kdo stojí za tou vraždou.“

„To dává smysl.“

„Někdo by měl ale taky zajít do věznice a poptat se, jestli někdo o něčem neví. Třeba ten seržant se jeví nadějně. A taky by nemuselo být od věci probrat se Sullivanovýma osobníma věcma. Možná po sobě nechal něco, co nám prozradí víc.“

„A tohle nemohlo počkat asi tak do osmi, Andy?“ Únava v detektivově hlase se mísila s jízlivým tónem. „Kruci, copak se ti nechce spát?“

„Promiň, Miku, ani ne.“

„Nesnáším, když mi připomínáš mě samotnýho. Jo, při svým prvním velkým soustu jsem taky plál nadšením. Nemoh jsem se dočkat, až ho dotáhnu do konce. Bude lepší, když trochu zpomalíš, věř mi.“

„Miku…“

„No dobře, dobře. Takže jestli dobře chápu, radši bys šlapala na paty našemu reportérovi, než aby sis povídala s muklama a dozorcema, je to tak?“

„Jo.“

„Vidíš,“ pravil Weiss blahosklonně, „přesně taková intuice tě požene na oddělení nahoru. Tak fajn, ty běž otravovat Cowarta, já vyrazím do Starke. Ale budeš podávat hlášení. Minimálně jednou denně, nejlíp dvakrát.“

„Bez obav.“

Nevěděla jistě, jestli chce slib splnit. Zavěsila a pustila se do úklidu dokumentů rozházených po stole. Některé zasunula do složek, písemná hlášení srovnala na hromádku, papírky s vlastními poznámkami a postřehy připnula k deskám pořadačů a nakonec zastrkala všechny tužky a pera do vyřazeného hrníčku. Spokojená s výsledkem si dovolila dát na chvíli průchod dychtivému očekávání, které dosud úspěšně potlačovala.

Mám to celé v rukou, usmála se v duchu.

Řítila se do Miami v žáru poledního slunce, které se opíralo do kapoty, a pobrukovala si melodie Jimmyho Buffetta o životě v Keys. Zautomatizované pohyby za volantem jí umožnily na chvíli snít s otevřenýma očima.

Na oddělení vražd patřila k nováčkům. Ještě před devíti měsíci projížděla bezcílně městem v hlídkovém voze a před necelými třemi honila zlodějíčky. Vznášela se na pocitu způsobilosti a dozvucích soudní pře za rovná práva, jež se týkala všech žen a příslušníků menšin na jejich oddělení. Ovládala ji ctižádost, prostupovala jí bezmezná energie a víra, že tvrdou prací snadno vynahradí chybějící léta praxe. Stejně řešila většinu problémů už od útlého dětství.

Vyrůstala osamoceně v oblasti Upper Keys. Její otec, detektiv chicagské policie, zemřel při výkonu služby. Často ta dvě slova převracela v mysli. „Výkon služby“. Nic neříkající fráze ochuzená o skutečný rozměr měla dát hluboký význam okamžiku, který vnímala jako moment mimořádného selhání za velmi nešťastných okolností. Jako by jí chtěli namluvit, že svou smrtí dosáhl nevyhnutelného, a ona přitom věděla, že je to lež. Otec přicházel do styku zejména s hrabivými podvodníčky a vynalézavými šejdíři a ze všech sil se snažil zastavit nekonečnou vlnu naivních důchodců a imigrantú, kteří věřili, že jediná cesta ke zbohatnutí je investovat do nejroztodivnějších nápadů. Jednoho rána udělal jeho tým razii v kotelně anonymního domu. Dvacet mužů a žen usazených kolem provizorních stolů telefonicky lákalo důvěřivé prosťáčky k investicím do zaručeně výnosných podniků. Na pokoutní machinaci ani policejním zátahu nebylo vůbec nic zvláštního. Nikdo ovšem nemohl předvídat, že k osazenstvu fiktivní společnosti patří i impulzivní mladík s ukrytou pistolí. Nikdy se nedostal do konfliktu se zákonem, a tudíž netušil, že jakmile ho pohltí soukolí právního systému, rozdrtí ho trestní soud napadrť. Vypálil jediný výstřel, jenž projel lacinými přepážkami, které sloužily jako provizorní stěny, jako nůž máslem a zasáhl jejího otce do hrudi. Stál na druhé straně fiktivní zdi a zapisoval falešná jména zatýkaných.

Naprosto zbytečná smrt.

Zemřel s tužkou v ruce.

Bylo jí deset. Ve vzpomínkách jí utkvěl jako urostlý, tvrdý muž, jenž k ní od dětství přistupoval jako k chlapci. Když dorostla do určitého věku, začal ji brávat na zápasy White Sox na stadion Comiskey Park. Naučil ji nadhazovat a chytat do rukavice a zdůrazňoval důležitost fyzické síly. Život jí připadal neobyčejně všední. Bydleli v neokázalém cihlovém domku a ona stejně jako starší bratři chodila do místních křesťanských škol. Pistole s krátkou hlavní, již otec nosil do práce, se jí zdála méně zajímavá než křiklavé vázanky a výstřední saka, ve kterých si liboval. Schovávala si jedinou fotografii. Pořídili ji krátce po sněhové bouři, když spolu uplácali parádního sněhuláka. Kamarádsky jej objímali kolem ramen a usmívali se do objektivu. Bylo to počátkem dubna, kdy středozápad urputně bojoval s dozvuky předlouhé zimy, která z posledních sil hatila očekávání jara vydatnou chumelenicí na závěr svého panování. Sněhulák měl na hlavě baseballovou čepici, místo očí dva kamínky a ulomené větvičky nahrazovaly ruce. Kolem krku mu uvázali šálu a do pomyslného obličeje vyryli široký úsměv. Vypadal jako živý, jen jen se pohnout. Počasí se však rychle vzpamatovalo a nový kamarád do týdne roztál.

Do Keys se přestěhovali rok po jeho smrti.

Původně mířili za příbuznými do Miami; na jih je zavála matčina pracovní příležitost. Vedla restauraci přímo vedle mola pro sportovní rybáře, kde se později seznámila s Andreiným nevlastním otcem.

Shaefferová si ho oblíbila. Držel si odstup, ale ochotně ji učil rybářskému umění. Když na něj vzpomínala, vybavily se jí především jeho dohněda opálené paže a kůže posetá bílými rakovinotvornými skvrnkami. Vždycky se jich chtěla dotknout, ale nikdy si to nedovolila. Pořád ještě pravidelně vyplouval z přístavu Whale Harbor na otevřené moře se svým třináctimetrovým rybářským motorovým člunem s příznačným jménem „Poslední šance“. Nadšení sportovní rybáři, kteří si ho najímali, nemohli tušit, že se název nevztahuje k jejich disciplíně, ale k nejistým vyhlídkám kapitána.

Přestože její matka nikdy nic takového nenaznačila, domnívala se Andrea, že ji počali omylem. Když se narodila, rodiče se nacházeli na prahu středního věku a od bratrů ji dělila mezera více než deseti let. Sourozenci z Keys odešli, jakmile jim to dovolil věk a určitý stupeň vzdělání. Jeden praktikoval firemní právo v Atlantě, druhý založil slušně prosperující podnik orientovaný na import a export v Miami. V rodině koloval vtípek, že jako jediný z města dodržuje při dovozu zboží zákon, a v důsledku toho je v oblasti nejchudší. V průběhu studia na Floridské státní univerzitě se nejprve viděla ve stopách mladšího bratra, pak se váhavě přikláněla k Miami. Rozpačitě šlapala vodu a bez přílišné motivace udržovala známky akorát na to, aby prolezla.

Pro dráhu policistky se rozhodla poté, co ji znásilnili.

Vzpomínka na hrůznou událost se jí nafoukla v hlavě jako bublina, která na okamžik vytěsnila všechno ostatní. V Gainesville právě končil semestr a horký, vlhkem prosycený vzduch upozorňoval na blížící se léto. Původně na večírek ve studentském domě ani nechtěla jít, ale závěrečná zkouška z psychopatologie ji natolik vyčerpala, že když na ni spolubydlící odpoledne přitlačily, neměla už sílu je odmítnout.

Vybavila si, jak jí všechno připadalo příliš hlučné – hlasy mnoha lidí shromážděných na malém prostoru i hudba, která se řinula z reproduktorů. Stará dřevem obkládaná budova se otřásala v základech. Shaefferová do sebe lila jedno pivo za druhým a v dusném vedru nadcházejícího večera nad sebou rychle ztrácela kontrolu.

V brzkých ranních hodinách se sama vydala na cestu zpět. Spolubydlící se vypařily neznámo kam a nabídky na doprovod, které jí ne zcela nezištně vnucovaly desítky společníků, rozhodně odmítala. V opilosti vnímala vláčnou soudržnost s temnou nocí. S hlavou obrácenou k obloze poseté zářivými hvězdami vrávoravě klopýtala domů. Nebyla na tom tak zle, aby se ztratila, ale také nemohla jít příliš rychle.

Snadný terč, pomyslela si hořce.

O přítomnosti dvou mužů, kteří se za ní vynořili z okolních stínů, neměla ponětí až do chvíle, kdy jí přehodili bundu přes hlavu a začali ji mlátit pěstmi. Nestihla ani vykřiknout. Neměla šanci se bránit nebo se pokusit utéct. Tuhle část vzpomínky nenáviděla ze všeho nejvíc.

Byla bych to dokázala, říkala si a cítila, jak jí tuhnou svaly na lýtkách. Na střední škole vyhrála oblastní přebor v běhu na jednu míli, na univerzitě nosila bundu s iniciálami školy jako poctu za vynikající výkony v běžeckém týmu. Stačila jediná vteřina, abych se jim vysmekla, a nikdy by mě nebyli dostihli. Dřív by zchvácení padli na hubu.

Málem ji rozdrtili vahou svých těl, když ji tlačili k zemi. Bolest jí nejprve ostře prostupovala celým tělem, ale pak ji znenadání přestala vnímat. Bála se, že ji tlakem udusí nebo uškrtí, a vzpírala se, dokud ji jeden z násilníků neuhodil pěstí. Rána do brady ji poslala mimo sféry objevené působením alkoholu. Omdlela. Vzpomínala si, jak v poslední jasné chvilce vítala bezvědomí jako blažený únik od útrpné bolesti.

Uháněla k Miami s plynem na podlaze a nořila se hlouběji do vzpomínek. V podstatě se nic nestalo, pomyslela si trpce. Probrala se znásilněná v nemocnici. Podstoupila výtěry a vyšetření, při nichž do ní znovu pronikali. Podávala hlášení – nejprve strážnému z areálu univerzity, poté detektivu městské policie. Dokázala byste útočníky popsat, slečno? Byla tma. Srazili mě na zem. Dobrá, ale jak vypadali? Byli silní‘ nabouchaní, jeden z nich mi přehodil bundu přes hlavu. Byli to běloši? Černoši? Hispánci? Malí? Vysocí? Robustní? Štíhlí? Povalili mě a přišpendlili k zemi. Řekli něco? Nic. Prostě to jen udělali. Zavolala domů. Matka propukla v hysterický pláč a nevlastní otec prskal vzteky, téměř jako by se kvůli tomu, co se stalo, hněval na ni. Nakonec promlouvala se sociální pracovnicí, která se specializovala na oběti znásilnění. Soustředěně Andreji naslouchala a účastně pokyvovala hlavou. V jednu chvíli se jí však Shaefferová zadívala do obličeje a došlo jí, že vyjadřovat soucit patří pouze k ženině práci. V ničem se nelišila od maskotů Disney Worldu, kteří přátelsky mávají na každého návštěvníka plní falešné nenucenosti. Odešla ze školy. Vrátila se domu a čekala, až se něco stane. Marně. Zádní podezřelí, žádná zatčení. Prostě jedna nešťastná noc v univerzitním areálu, kdy se studentská rošťárna vymknula z ruky. Skousni to a žij dál svým životem.

Zranění se zahojila a modřiny zmizely.

Konečky prstu se dotkla malé vybledlé jizvy v koutku oka. Ta jí zůstala.

Se členy rodiny o tom, co se stalo, nikdy nemluvila. Vrátila se do Keys, kde se za dobu její nepřítomnosti nic nezměnilo. Pořád bydleli ve dvoupatrovém domě ze škvárobetonových tvárnic s výhledem na oceán a z pokojů nezmizely lopatkové ventilátory, které dokázaly alespoň trochu rozproudit nehybný vzduch. Matka každé ráno stále odcházela do restaurace, aby se ujistila, že mají nachystané čerstvé pudingové dezerty z limet, že jsou lívanečky správně propečené a že je všechno řádně připraveno na denní příval turistů a rybářů, kteří se střídali u baru. Tatáž rutina zaběhlá tokem času. Shaefferová začala znovu pracovat na lodi nevlastního otce, jako by se vůbec nic nedělo. Vzpomínala, jak k němu čas od času upírala zrak z podpalubí. Stoicky stál na navigačním můstku a přes tmavá skla slunečních brýlí hledal v tmavozelených vodách známky života. Ona se mezitím věnovala hostům; roznášela plechovky s pivem a smála se lechtivým vtípkům, nasazovala návnady a čekala, až se začne něco dít.

Sáhla na kořen nosu a poposunula si brýle, které ji chránily před oslepujícím odrazem světla od vozovky.

Jenže jedna změna přece jen nastala. Ve mně.

Psávala dopisy matce. Na jemně parfémovaný dopisní papír barvy šeříku, který pořídila v místním papírnictví, vylévala svou bolest a utrpení a zbavovala se vzpomínek na to, co se jí přihodilo. Zasypávala křehký papír mohutným proudem slov a zmáčela jej slzami. Po nějaké době přestala psát o zneuctění a o prázdné díře, jež zela po důstojnosti, kterou anonymní násilníci vyrvali z její duše. Namísto toho plnily prázdné strany úvahy o životě, o budoucnosti, minulosti, ale i o počasí a běžných záležitostech. V den, kdy konala přijímací zkoušku na policejní akademii, si zapsala: Tátu mi nic nevrátí… Dávat tímto způsobem průchod citům jí pomáhalo zbavovat se bolesti.

Žádný z dopisů samozřejmě neodeslala, a nikdy je nikomu neukázala. Schovávala je v koženkovém pořadači, který si pořídila v jednom krámku na předměstí Miami. Poslední dobou psala zejména synopse svých případů; na rozdíl od oficiálních hlášení a zpráv se nemusela bát vyjádřit zde své domněnky a dohady i nejdivočejší podezření. Kolikrát uvažovala nad tím, zda kdyby se dopisy dostaly do rukou udávaného adresáta, šokovalo by její matku víc to, čím procházela její dcera, nebo to, čeho je svědkem u jiných.

Představila si starý pár z Tarpon Drive. Neměli šanci. Věděli, koho vychovali. Mysleli si snad, že mohou na svět přivést Blaira Sullivana a nepykat za to? Každý musí zaplatit.

Hlavou jí bleskla vzpomínka na chvíli, kdy poprvé potěžkala v ruce revolver Colt nabitý náboji Magnum ráže 357, pistoli běžně používanou policisty monroeského okresu. Cítila tehdy ohromný klid. Chladivý masivní kov jí šeptal do ucha, že už se nikdy nestane obětí.

Přitlačila plyn až k podlaze. Neoznačený vůz ve vysoké rychlosti radostně poskočil a jako šipka vyrazil dopředu. Burácel v poledním horku, zatímco ručička tachometru rychle stoupala od sto desíti ke stotřicítce a ani tam se nezastavila.

První den na střelnici se jí podařilo trefit terč jedinou střelou ze šesti. Druhý den dvěma. Na konci šestitýdenního výcviku se v centru soustředných kruhů skvělo šest ran naskládaných těsně vedle sebe. Udržovala se ve cviku a chodila střílet minimálně jednou do týdne. Také si rozšířila kvalifikaci; naučila se zacházet s menším poloautomatem a ovládat opakovaČku na gumové projektily používanou při demonstracích, která tvořila součást vybavení všech policejních vozů. Nedávno se rovněž začala zajímat o vojenskou automatickou pušku M-16 a osvojila si druh pistole ráže devět milimetrů používaný armádami NATO.

Povolila pedál a nechala rychlost sklouznout zpět k povolenému limitu. Mrkla do zpětného zrcátka. Zezadu se k ní rychle přibližoval nějaký vůz a těsně za jejím nárazníkem vyjel do vedlejšího pruhu. Za volantem neoznačeného fordu seděl policista, jenž stíhal řidiče překračující povolenou rychlost. Musel ji zachytit radarem a chvatně vyrazit ze svého úkrytu, aby ji dostihl.

Zamžoural na ni přes široká skla slunečních brýlí.

Usmála se a pokrčila rameny. Koutkem oka viděla, jak se muž kření od ucha k uchu. Pozvedl ruku na znamení, že se zase tak moc neděje, a předjel ji. Natáhla se pro vysílačku a přepnula na frekvenci státní policie.

„Vraždy jedna čtyři, okres Monroe. Přepínám.“

„Monroe, tady Willis ze státní. Naměřil jsem vám sto pětapadesát. Kde hoří?“

„Omlouvám se. Venku je hezky a dělám na jednom zajímavém případu, tak jsem to trochu osolila. Už si dám bacha.“

„V pohodě, jedna čtyři. Ehm, nemáte chuť něco zakousnout?“

Rozesmála se. Seznámení ve vysoké rychlosti. „Právě teď nemůžu, ale zkuste to za pár dní. Stanice Largo.“

„To si pište.“

Postřehla, jak jí mávl na pozdrav, a pak sjel ke krajnici.

Chvíli si bude dělat naděje, říkala si v duchu a nejraději by se dopředu omluvila za to, že ho zklame. Dodržovala jednu zásadu – nikdy nespala s nikým, kdo věděl, že pracuje u policie. Ani s nikým, s kým by se musela znovu setkat.

Podruhé bezděčně sáhla na jizvičku v koutku oka.

Zůstaly dvě jizvy, běželo jí hlavou. Jedna na těle a druhá na duši.

Zvolna ukrajovala kilometry z dálnice do Miami.

Recepční budovy deníku Miami Journal Shaefferovou informovala, že Matthew Cowart není v redakci k zastižení. To vyšetřovatelku nejprve překvapilo, ale hned nato jí blesklo hlavou – on po něčem jde. Rozrušením se jí zrychlil tep. Nebo po někom. Požádala tedy o schůzku s šéfredaktorem, a zatímco slečna s někým bryskně telefonovala, snažila se urovnat si myšlenky. Recepční položila sluchátko a požádala ji, aby se usadila na pohovku. Čekala dvacet dlouhých minut, než šéfredaktor konečně rozrazil dvoukřídlé dveře a začal se jí věnovat.

„Omlouvám se za zdržení.“ zadrmolil, „měli jsme tiskovku. Nemohl jsem se vyvlíknout.“

Shaefferová šla přímo k věci. „Ráda bych si znovu promluvila s panem Cowartem,“ řekla věcně a snažila se skrýt napjaté očekávání v hlase.

„Copak už jste ho nevyslechli?“

„Ne tak úplně.“

„Ne?“ Suše pokrčil rameny, jako by chtěl dát najevo, že pro zahozené příležitosti nemá pochopení.

„Mohl by nám pomoct vyjasnit pár věcí.“

„Je mi líto, dneska ho tu neseženete,“ opáčil redaktor a zamračil se. „Můžu vám s něčím pomoct já sám?“

Pochopila, že nabídku nemyslí upřímně. „No,“ prohodila s podobně hraným nadšením, „víte, prostě mi nejde do hlavy, jakým způsobem dokázal Sullivan sehnat kontakty a zařídit něco venku…“ Mávla rukou, a zarazila tak redaktora, jenž se ji chystal přerušit otázkou. „…Samozřejmě. Nevím, zda se k tomu pan Cowart bude ochoten vyjádřit, ale pořád tomu nemůžu přijít na kloub, tak jsem doufala, že by mi s tím mohl píchnout.“

Dostatečně bezpečné vysvětlení, pochválila se v duchu a dokonce se jí zdálo, že se jí podařilo redaktora obměkčit.

„No jo, sakra,“ zamručel. „Všichni se tu snažíme pochopit to samý“

Zasmála se. „To je radost, co.“

Kývl a roztáhl rty v nepatrném úsměvu, přesto nepolevil v ostražitosti. „Domnívám se, že vám sdělil všechno podstatné. Ovšem…“

„Mnó,“ protáhla, „třeba se mu to, co slyšel, už trochu rozleželo v hlavě a možná by si teď vzpomněl na něco dalšího. Divil byste se, kolikrát lidem dojde spousta nečekaných věcí, když mají čas o všem v klidu popřemýšlet.“

Šéfredaktor se pousmál. „Tomu bych se nedivil ani na okamžik. Nezapomeňte, že podobné výpovědi živí i nás.“ Okamžik přešlapoval na místě a dlaní prohrábl ustupující porost vlasů. „Dělá na něčem v terénu.“

„Kde přesně?“

Muž zaváhal. „Na severu,“ prozradil nakonec.

Vypadalo to, jako by se mu ze samotného podání informace, byť úplně neškodné, dělalo zle.

„Sever Floridy.“ usmála se Shaefferová, „to je široký pojem.“

Redaktor znovu pokrčil rameny. „Jeho příběh se odehrává pouze na dvou místech, což sama dobře víte. Vězení Starke a městečko zvané Pachoula. Dál vám snad nemusím nic vysvětlovat. A teď mě omluvte, detektive, taky bych rád dělal svou práci.“

„Mohl byste, prosím, panu Cowartovi vyřídit, že s ním potřebuju mluvit?“

„To můžu, ale nic neslibuju. Kde vás najde?“

„Hledat budu já jeho.“

Zvedla se k odchodu, ale v poslední chvíli ji ještě něco napadlo. „Mohla bych nahlédnout do Cowartových původních reportáží?“

Šéfredaktor se zamyslel a pak s povzdechem pokynul ke knihovně. „Tam vám pomůžou,“ pravil. „Kdyby vám dělali potíže, ať se obrátí přímo na mě.“

Stála u pultíku a listovala obrovským svazkem výtisků deníku Miami Journal Nejprve ji překvapila záplava katastrofických událostí, které noviny dokumentovaly, ale když konečně narazila na nedělní vydání, v němž se objevila Cowartova první reportáž věnovaná vraždě Joanie Shriverové, soustředěně se začetla. Dělala si pečlivé poznámky, zapisovala data i jména.

Cestou výtahem se snažila utříbit informace a myšlenky, které jí vířily hlavou. V přízemí se pomalu otevřely dveře a Shaefferová zamířila k východu. Přímo uprostřed vstupní haly se však náhle zarazila.

Jeho příběh se odehrává pouze na dvou místech, konstatoval redaktor. Zamyslela se nad prekérní situací, v níž se Cowart evidentně nacházel. Co ho přivedlo k Blairu Sullivanovi? přemítala.

Vražda malé dívky v Pachoule.

Co tvoří jádro tohoto případu?

Rober Earl Ferguson.

Kdo přivedl Cowarta k Sullivanovi?

Robert Earl Ferguson.

Kdo zvedá jeho cenu?

Robert Earl Ferguson.

Shaefferová se otočila na patě a energicky vyrazila k rohu místnosti, kde stálo několik telefonních automatů. Mrkla do poznámek a vytočila číslo informační služby v Pensacole. Zadala adresu a vyčkala na údaje, které jí oznámil elektronický hlas.

Zavolala na další, právě obdržené číslo. Absolvovala trochu krkolomnou konverzaci se sekretářkou a poté se na druhé straně konečně ozval mladý právní zástupce.

„U telefonu Roy Black. Přejete si?“

„Dobrý den, pane Blacku,“ pozdravila. „Tady Andrea Shaefferová. Volám z Miami Journal…“ musela se svému podvúdku pousmát – vždyť vlastně ani nelže. „Potřebovali bychom se spojit s panem Cowartem, který odjel do Pachouly za vaším klientem. Jedná se o naléhavou situaci a musíme s ním nutně hovořit. Bohužel to vypadá, že tady nikomu nenechal žádné telefonní číslo ani jiný kontakt. Nemohl byste mi, prosím, pomoci? Omlouvám se, že vás obtěžuji…“

„To vůbec nevadí, slečno, ale Bobby Earl se z Pachouly přece odstěhoval. Vrátil se do New Jersey, bydlí zase v Newarku. Nechápu, co by tu pan Cowart dělal.“

„Aha,“ povzdechla si, hlas plný falešného údivu a stejně neupřímné bezradnosti. „Dělá na jednom článku, který by měl navázat na reportáž o popravě Blaira Sullivana. Myslíte, že se vypravil spíš dál na sever? Nikomu o svém plánu v podstatě nic neřekl a my ho teď nemůžeme sehnat. Nezlobte se, nemohl byste mi prozradit přesnou adresu, prosím? Nerada takto naléhám, ale nedaří se nám najít ani jeho rolodex.“

„Přiznám se, že takto choulostivé informace bych nerad rozšiřoval,“ zdráhal se právník.

„To nevadí,“ ševelila Shaefferová nenuceně, „to je jasné. Páni, jak já ho teď ale seženu? Šéf mě zabije. Netušíte, jak bych ho tam na severu mohla vystopovat?“

Advokát chvilku váhal. „Ále, co už s váma,“ vzdychl nakonec. „Dám vám adresu, ale musíte mi slíbit, že ji nikomu neprozradíte. Pan Ferguson se snaží na všechno zapomenout a chce jen normálně žít. Nestojí o pozornost.“

„To byste pro mě vážně udělal? Páni. Samozřejmě, slibuju, naprosto to chápu.“ Napodobovat horlivý vděk jí rovněž nečinilo potíž.

„Vydržte chvilku,“ prohodil advokát, „už to hledám.“

Musela se nutit k trpělivosti, jak dychtivě očekávala požadovanou informaci. Nepatrné lži a předstírání jí šly samy od sebe.

V duchu už přemítala, kdy letí další letadlo na sever. Netušila, co udělá, až Fergusona najde, ale jedno věděla jistě – odpovědi na všechny její otázky leží někde velice blízko tohoto muže. Vybavila si oči, které na ni zíraly z titulní strany deníku. Nevinný pohled nevinného.

17 /

NEWARK

Letadlo kleslo pod řídkou vrstvu mraků a pilot se začal připravovat na přistání. V dálce pod nimi se rozkládalo město; z výšky připomínalo dětské hrací kostky rozházené po podlaze. Slabé paprsky jarního slunce dopadaly na neuspořádané vysoké kancelářské budovy. Jak Shaefferová zírala z okýnka, ucítila sychravý dubnový chlad a na okamžik zatoužila po parném vedru v Keys. Pak však z mysli vytlačila vše, co se netýkalo případu, a začala přemítat, jak navázat kontakt s Fergusonem.

Hlavně opatrně, říkala si v duchu. S velkou rybou se musí zacházet jinak než s malými. Prudký pohyb či příliš silný tah přetrhne silon a kořist uplave. A ona drží v ruce ten nejtenčí vlasec. Nic, čím by ho mohla pevně svázat s vraždami na Tarpon Drive – krom jednoho reportéra, který se tam náhodou vyskytl. Žádní svědci, žádné otisky prstů či stopy krve. Nemohla ho s nimi spojit ani modem operandi; sexuálně motivovaná vražda malé holky se nedala srovnat s chladnokrevně provedenou popravou dvou starců. A podle Cowarta a jeho slavných článků nenesl vinu ani na prvním z činů.

Jak letadlo nalétávalo na přistávací dráhu, rozpoznala policistka široký pruh státní dálnice, která se jako had vinula přes New Jersey od východu na západ. Náhle ji přepadla úzkost. Co to vlastně blázní? Vyrazila do neznáma za neurčitým cílem, místo aby se v klidu nechala vést mnohem zkušenějším Weissem. Nejlíp udělá, když nasedne na první letadlo zpátky na Floridu. Ve vstupní hale deníku Miami Journal se všechno zdálo nad slunce jasné, ale zamračená, popelavě šedá obloha ji teď naplňovala nejistotou.

Přemítala, jestli se Ferguson něčemu naučil, když tady byl poprvé. Nejspíš ano. Z Cowartových článků na ni působil jako bystrý, vzdělaný mladík, jehož profil vůbec neodpovídal běžnému zločinci. To jí přidělávalo vrásky. Jedna z otřepaných policejních pouček zněla: dostihnout podezřelého, jenž prošel vězením, není obtížnější. Skutečnost však potvrzovala opak. A Ferguson, jak se obávala, bude úplně odlišný případ.

Přesto… Vybavila si zážitek z rybářského výletu asi před šesti lety. Vyrazili na motorovém člunu brzy navečer, aby stihli odliv. Kymáceli se mezi pylony jednoho z bezpočtu mostů v Keys a voda rychle ustupovala. Klient zasekl na háček mohutného, minimálně padesátikilového tarpona. Ryba dvakrát vyskočila nad hladinu, žábry roztřesené, hlavou mrskala ze strany na stranu, a pak se její hladké stříbřité tělo zanořilo hluboko do ztemnělých vod. Uháněla po mořském proudu, využívala síly vodní masy v boji proti prutu. Muž nepovolil. Stál s nohama široce rozkročenýma, namáhavě oddechoval a skučel, záda prohnutá, ale nevzdával se. Hodinu tvrdošíjně zápasili, a pak tarpon náhle vyrazil k ocelovým pylonům, prudce roztáčeje naviják s monofilem.

Chytré, blesklo jí tehdy hlavou. Bystrá, silná ryba. Věděla, že pokud se dostane dostatečně blízko mostním vzpěrám, mohlo by se jí podařit přetrhnout silon o korýšovité svijonožce, kteří na nich žili. Stačilo jen navést napjaté lanko tam, kam potřebovala. Tenhle tvor už jednou unikl, říkala si Shaefferová; znal bolest způsobenou bodcem zaraženým v čelisti, věděl, co způsobuje nečekaný tah ke hladině. Odtud čerpal sílu. Zuřivě bojoval o život, ale nepoddával se panice. Směřoval do bezpečí.

Policistka se tehdy odhodlala k zdánlivě nesmyslnému činu. Přiskočila k muži a impulzivně zahákla brzdu navijáku, čímž lanko prakticky zastavila. „Pusťte to! Rychle!“ křikla, když na ni klient nechápavě valil oči. Vytrhla mu udici z ruky a hodila ji do moře. Rychle jim mizela z dohledu, až nakonec viděli jen nepatrnou brázdu. „Co to sakra…“ Rozezlený muž větu nedokončil. Andrein nevlastní otec prudce obrátil člun v plavebním korytu o sto osmdesát stupňů a s burácením vyrazil pod most.

Zvolnil až mezi podpěrami. Z navigačního můstku civěl v houstnoucím šeru do inkoustových vod, až nakonec ukázal někam na hladinu. Otočili se tím směrem a o dvacet metrů dál spatřili korkovou rukojeť prutu, jenž se houpal na mírných vlnkách. Připluli až k němu. Shaefferová se naklonila přes bok člunu, sáhla po udici a v tutéž chvíli povolila naviják. „Tady máte,“ podávala prut muži, „teď to půjde.“ Klient nevěřícně zatáhl. Ústa se mu roztáhla v širokém úsměvu, když na druhém konci ucítil tíhu kořisti. Během chvilky vyletěl překvapený tarpon k hladině, vyvedený z míry opětovným tahem v čelisti. Šokované sebou házel, vyskakoval do vzduchu a s plesknutím dopadal zpátky. Poslední zápas velké ryby; Shaefferová viděla, že s každým trhnutím hlavou, s každým škubnutím těla pomalu slábne. Po deseti minutách ho přitáhli až k boku lodi. Zachytila ho za tlamu železným okem a vytáhla na palubu, aby mohli rychle pořídit pár fotek. Pak rybu pomalu položila zpátky na vodu, aby se vzkřísila, než ji pustí. Těsně před tím, než se jí tarpon vysmekl z rukou, zachytila stříbrnou šupinu o velikosti půldolarové mince a vytrhla mu ji z kůže. Zastrčila si ji do kapsy košile a pozorovala, jak kořist pomalu odplouvá a jako nabroušená kosa se prořezává hřejivými vlnami.

Bystrá, silná ryba.

Jenomže já jsem ji přelstila. A to mi dodalo sílu.

Představila si Fergusonovu tvář. Jednou už unikl.

Motor letadla zahučel a s trhnutím zastavili. Shaefferová posbírala své věci a zamířila k východu.

Styčný důstojník newarského policejního oddělení jí přidělil dva uniformované policisty, aby ji doprovodili k Fergusonovu bytu. Stručně se představili, prohodili pár zdvořilostních frází a potom vyrazili policejním vozem na místo, které určila.

Shaefferová si prohlížela ulice oblasti, jež jí připadala jako čtvrť pekla. Zašlou omítkou cihlových a betonových budov prostupovala špína a beznaděj. Dokonce i sluneční svit jako by zešedl, než se mezi pochmurnými zdmi propletl k zemi. Přízemní patra okupovala dlouhá řada malých podniků – obchůdků s oblečením či domácími potřebami, večerek, zastaváren a předváděcích místností s nábytkem k pronajmutí, které se uboze tiskly k zaneřáděným chodníkům. Všechna okna smutně zdobily zčernalé ocelové mříže

– pro městské centrum obývané chudinou nezbytná nutnost. Na každém rohu postávali bud znudění flákači, gangy dospívajících nebo hloučky křiklavě zmalovaných prostitutek. Dokonce i podniky s rychlým občerstvením proslulé uniformním předpisem o čistotě a pořádku vypadaly ošuměle a zanedbaně a zdaleka se nemohly rovnat svým předměstským protějškům. Střed města působil zcela vyřízeným dojmem; Shaefferové připomínal rváče, jenž se s vypětím všech sil drží na nohou v posledním kole zápasu, vrávorá, ale z nevysvětlitelných důvodů nespadne. Buď je na to moc starý a vytrvalý, nebo hloupý, nebo nepoddajný.

„Tenhleten týpek chodí do školy, jste říkala, detektive? Tak to ani omylem, tady těžko,“ poznamenal mlčenlivý strážník černé pleti s prošedivělými vlasy na spáncích.

„Tak mi to podal jeho obhájce,“ bránila se policistka.

„Tady se může naučit tak akorát nejstaršímu řemeslu, popřípadě pasáctví anebo šíření drog, maximálně ještě, jak se nejrychleji vloupat někomu do domu. Ale to byste asi nenazvala školou, že jo.“

„Třeba fakt studuje,“ uvažoval nahlas jeho parťák, mladý muž s pískově blondatými vlasy a zplihlým knírem, který seděl za volantem. „Náhodou to není všechno tak beznadějné, žije tu i spousta slušných rodin…“

„Jo,“ přerušil ho kolega, „a třepou se za ocelovýma mřížema a závorama.“

„Z něho si nic nedělejte,“ radil blondák Shaefferové, „ten už dávno vyhořel. Taky zapomněl dodat, že odsud sám pochází a probil se ven jen díky večerní škole. Takže to není nemožné. Váš chlápek může klidně denně dojíždět vlakem do New Brunswicku a chodit na kurzy na Rutgers. Anebo na večerní v St. Pete.“

„To nedává smysl. Proč žít v týhle krysí díře, pokud člověk nemusí?“ argumentoval starší policista. „S trochou peněz můžete hned vypadnout. Jediný důvod, proč tady někdo žije, je, že nemá dost prostředků, aby se odstěhoval.“

„Mě napadá ještě jeden,“ zamyslel se kolega.

„Jaký?“ zajímala se Shaefferová.

Strážník pohodil rukou. „Chcete se zašít. Chcete, aby se po vás slehla zem. Neumím si představit lepší místo.“

Ukázal na opuštěnou budovu, natočil se na sedadle a vrhl na vyšetřovatelku letmý pohled. „Určité části těchhle center se podobají džungli nebo bažinám. Třeba ten barák, kolem kterého jsme právě projeli. Možná vyhořel nebo je jenom vybydlený, to je vcelku jedno. Nemáme jak zjistit, co je vlastně uvnitř. Lidi tam přežívají bez vody, bez elektřiny, bez topení. Různé gangy si tam ukrývají zbraně. Kruci, může tam klidně ležet třeba stovka mrtvol a my na to nikdy nepřijdem. Protože ani nevíme, jestli se tam někdo zdržoval.“

Na chvilku se odmlčel. „Ideální místo, když se člověk potřebuje schovat. Kdo by sem chodil někoho hledat, pokud to není nevyhnutelně nutné?“

„No, například já,“ odtušila policistka.

„Proč s ním vůbec chcete mluvit?“ otázal se řidič.

„Mohl by něco vědět o jedné dvojnásobné vraždě, na které dělám.“

„Myslíte, že nám bude dělat potíže? Možná bysme měli zavolat posily. Jde o drogy?“

„To ne. Spíš o vraždu na objednávku nebo něco podobného.“

„Nekecáte? Nerad bych totiž nakráčel přímo do náruče rozzuřeného magora, který v ní navíc bude držet uzi a půl kila cracku.“

„Nebojte, nic takového.“

„Je podezřelý?“

Zapřemýšlela. Jakou vlastně hraje roli? „Ne tak docela. Prostě jen někdo, s kým si potřebujeme promluvit. Může se to vyvrbit tak, či onak.“

„No dobře, tak my vám budeme věřit,“ vzdychl blondák. „Ale stejně z toho neskáču nadšením. Co na něho máte?“

„Nic moc.“

„Takže prostě doufáte, že vysype něco, co se vám bude hodit.“

„Tak nějak.“

„To lovíte v dost kalných vodách.“

Musela se nad tou ironií pousmát. „Jo, to máte pravdu.“

Všimla si, že mladší z dvojice bleskl po parťákovi očima, ale nic neříkali. Projeli kolem skupinky mužů přešlapujících před prodejnou potravin. Cítila, jak je pronásledují pohledem. Není pochyb o tom, kam patříme, říkala si v duchu. Odhadli nás během jediné vteřiny. Mikrosekundy. Pokoušela se jim podívat do obličeje, ale slévaly se jí v rozmazanou šmouhu.

„Už jsme tady,“ oznámil blondák. „Vprostřed tohohle bloku.“

Zaparkoval mezi čtyři roky starým rudým cadillakem s velurovým čalouněním a drahými pneumatikami s bílým pruhem a vrakem auta obraným o všechno, co mělo nějakou cenu. Na obrubníku vedle cadillaku seděl malý kluk.

„Domove, sladký domove,“ prohodil strážník od volantu. „Jak to chcete provést, detektive?“

„Pěkně v klidu, žádná křeč,“ odpověděla. „Nejdřív promluvíme se správcem, pokud tam někdo takový bydlí. Nebo se sousedem. A pak prostě zaklepeme na dveře.“

Starší policista pokrčil rameny. „Fajn. Budem se držet těsně za váma. Ale jakmile vejdete dovnitř, bude to na vaše vlastní triko.“

Ferguson bydlel v polorozpadlém šestipatrovém domě z červených cihel. Shaefferová vykročila ke vchodu, ale zarazila se a obrátila se k chlapci, jenž seděl na chodníku. Na nohou měl roztrhané tenké tepláky a zářivě bílé, na první pohled velmi drahé kotníkové tenisky.

„Jak to jde?“ zeptala se ho.

Chlapec pokrčil rameny. „Fajn.“

„Co tu děláš?“

Ukázal prstem na pneumatiky. „Hlídám tydle kola. Vy ste policajt?“

„Trefa.“

„Ale nejste vocad.“

„Taky pravda. Neznáš náhodou pana Roberta Earla Fergusona?“

„Jo, ten chlápek z Floridy. Tak vo toho vám de?“

„Ano. Je doma?“

„Netuším. Není ho moc vidět.“

„Jak to?“

Chlapec se odvrátil. „Asi na něčem maká, co já vím.“

Policistka pokývala hlavou a vyšla pár schůdků ke vchodu, dva uniformované strážníky v patách. Očima přeletěla řadu schránek. Objevila Fergusonovu a zapsala si jména několika sousedů. Vedle jednoho z nich stála zkratka „Spr.“. Zmáčkla tlačítko interkomu a naklonila se k mluvítku. Nikdo se neozval.

„Nefunguje,“ konstatoval starší muž suše.

„Což se dá v těchhle končinách čekat,“ dodal jeho mladší ko[ega.

Shaefferová natáhla ruku a opřela se do vnitřních dveří. Lehce povolily. Rozpačitě je otevřela a udělala pár kroků.

„Dole na Floridě asi zámky a zvonky ještě fungují docela dobře, vidte?“ prohodil pobaveně muž s šedinami.

Úzké, temné chodby činžovního domu byly pomalované graffiti a páchly po moči a odpadcích. Mladší z policistů si nejspíš povšiml, jak Shaefferová odporem nakrčila nos, neboť poznamenal: „Hej, dámo, tady to oproti většině podobných baráků vypadá ještě skvěle.“ Rozhodil pažemi kolem sebe. „Vidíte tu snad polehávat ožralce? Ne. Ti většinou nadělaj nejvíc potíží, takže si můžete gratulovat.“

Byt správce se nacházel pod schodišťovou šachtou. Policistka třikrát zabouchala na dveře a čekala. Zevnitř zazněly šouravé zvuky a pak někdo vyštěkl: „Co chcete?“

Přidržela před kukátkem svůj odznak a řekla: „Policie.“

Ozvalo se rachocení tří čtyř odemykaných zámků a petlic. Dveře se zdráhavé pootevřely a za nimi se objevil pohublý muž středního věku. Měl černou pleť, na sobě pracovní overal a stál před nimi bos.

„Vy jste správce? Pan Washington?“

Kývl. „Co chcete?“ opakoval.

„Nejdřív ze všeho vejít dál a zmizet z téhle chodby,“ odvětila příkře.

Otevřel dveře dokořán a ustoupil. „Nic sem neproved.“

Shaefferová se rozhlédla po odřeném nábytku a potrhaných kobercích a pak se obrátila zpět na správce. „Robert Earl Ferguson. Je doma?“

Muž pokrčil rameny. „Možná, asi jo. Já příchody a vodchody nesleduju.“

„A kdo tedy?“

„Manželka,“ odsekl muž a pokynul rukou za policistku.

Otočila se a spatřila malou, podsaditou ženu černé pleti. Stála tiše pod klenutým průchodem mezi místnostmi a opírala se o hliníkové chodítko.

„Paní Washingtonová?“

„Ano.“

„Je Robert Earl Ferguson u sebe?“

„Měl by bejt, dneska nikam nevodešel.“

„Jak to víte?“

Žena opatrně posunula chodítko o kousek dopředu a s námahou udělala krok k policistce. Sípavě lapala po dechu.

„Nemůžu se moc hejbat. Celý dny stojím tadydle,“ ukázala k oknu, „a koukám, co se děje ve světě, ještě než z něj vodejdu. Trochu u toho pletu a tak. Mám docela přehled, kdo kdy vodejde a kdy se lidi vracej.“

„A co Ferguson? Odchází pravidelně v nějakou dobu?“

Žena přikývla. Policistka vytáhla notes a něco si hbitě zapsala. „Kam chodí?“

„No, to nevim jistě, ale vobvykle s sebou tahá ňáký knížky v takovým tom batohu, jak ho nosej studenti. Hoděj si ho přes rameno, jako když jdou do armády nebo chtěj utýct z domu. Ven de většinou vodpoledne a pak ho vidim až pozdě večer. A někdy, když vodejde s takovým malým kufříkem, tak se nevrátí třebas pár dní. Asi cestuje nebo co.“

„A to tady pořád sedíte? I v noci? A koukáte ven?“

„Už ani dobře nespim, víte, taky mám potíž s chozenim a dejchánim. Vůbec už mi toho moc nejde.“

Andreji Shaefferové se rozrušením zrychlil tep. „A co vaše paměť?“ nadhodila.

„Ta slouží dobře, jestli se ptáte na todle. Co chcete vědět?“

„Jedná se o dobu zhruba před sedmi deseti dny. Neodjel Ferguson na nějakou dobu pryč, tak na den, na dva? Neviděla jste ho odcházet s tím kufříkem? Cokoliv, co se vymyká normálu. Nevšimla jste si něčeho zvláštního?“

Žena intenzivně přemýšlela. V duchu přebírala, koho kdy viděla odcházet, oči soustředěním přimhouřené. Pak je náhle překvapeně otevřela, jako by si vybavila vzpomínku či obraz. Užuž otevírala ústa, dokonce uvolnila sevření a pozvedla dlaň z chodítka. Pak se však zarazila a znovu se usilovně zamyslela. Shaefferová si všimla, jak pohledem spočinula na jejím zápisníku a nakonec zavrtěla hlavou.

„Myslim, že ne. Ale můžu eště popřemejšlet. Nemůžu říct nic najisto, dokavad si to chvilku nenechám rozležet, znáte to.“

Policistka se na ženu zkoumavě zadívala. Vykrucuje se, říkala si v duchu. Na něco si vzpomněla, jen nám to nechce prozradit. „Jste si jistá?“

„Ne,“ pravila žena obezřetně. „Možná mi za chvilku něco naskočí. Takže před sedmi deseti dnama, jo?“

„Přesně tak.“

„Eště povzpomínám.“

„Dobře, to by nám pomohlo. Mohl by nám s tím pomoct ještě někdo jiný kromě vás?“

„To ne, pani. Von se s nikým nestýká, furt je zalezlej u sebe. Chodí ven leda vodpoledne a pak se vrací až v noci. Někdy dřív, někdy pozděj. Nedělá bordel ani kravál, takovej tichej kluk to je. Ani nemá žádnou slečnu. A proč se vůbec ptáte? Co má co za potíž s poldama?“

„Víte něco o jeho minulosti? Co se dělo v posledních pár letech dole na Floridě?“

„Slyšeli sme, že si něco vodseděl v lochu, ale nic víc,“ vložil se do jejich rozhovoru správce.

„Tady na to tak nekoukáme, pani. Ze byl někdo v lochu, to neni žádnej zločin. Vodsad tam aspoň jednou za život páchnul skoro každej,“ ušklíbla se žena a sklouzla pohledem k manželovi. „A Bůh ví, že esi se tomu někdo dotedka vyhnul, beztak tam dřív nebo pozdějc stejně skončí. Tak to tady prostě chodí.“

Shaefferová změnila téma. „Jak platí nájemné?“

„Hotově, každýho prvního. Bez problémů.“

Policistka si údaj zaznamenala do bloku.

„Vono to nedělá moc, vite, todle místo neni nijak nóbl, esi ste si nevšimla.“

„Neviděla jste ho někdy s nožem? Velkým loveckým tesákem. Nebo by mohl mít něco takového u sebe doma. Nevíte?“

„To ne, pani.“

„Co střelné zbraně?“

„Nic takovýho. I když tady u nás má nejspíš každej nějakou tu pistol ulitou ve skrejši.“

„Zajímá nás cokoliv, na co si vzpomenete. Opravdu jste si nevšimli ničeho mimořádného?“

„No, v týdle čtvrti neni zrovna moc normální trávit čas s knížkama, vite, tak leda todle.“

Shaefferová přikývla. Z kapsy vytáhla dvě vizitky s vyrytým znakem kanceláře šerifa monroeského okresu a podala každému jednu. „Pokud si na něco vzpomenete, zavolejte mi. Na účet volaného. Pár dní budu tady na tomhle čísle.“ Naškrábala ke svému jménu číslo motelu nedaleko letiště, kam si stihla hodit tašku.

Washingtonovi zkoumali navštívenku s velkým zaujetím, a tak si sama otevřela dveře a vyšla i se svým doprovodem na chodbu. Starší policista utrousil: „Dozvěděla jste se něco? Mně to až tak zajímavý nepřišlo. Jedině tak, jak vám tak ženská lhala ohledně toho minulýho tejdne.“

„Na něco si vzpomněla, jasný jak facka.“ kýval souhlasně jeho parťák.

„Takže vám to taky neuniklo.“

„To se nedalo přehlídnout. Ale nemám páru, co by to mohlo znamenat, zatraceně. Nejspíš vůbec nic. Co si o tom myslíte vy, detektive?“

„Uvidíme,“ odvětila. „Je na čase se kouknout, jestli je náš chlápek doma.“

18 /

SNADNÁ OBĚŤ

Zhluboka se nadechla a pokusila se zklidnit rozbušené srdce. Ostře zaklepala na dveře. Stáli v temném pološeru, přestože oknem na konci chodby pronikaly nesmělé paprsky slunce a dopadaly na vrstvu zažrané špíny na podlaze. Nevěděla, co očekávat. Zabijáka sesazeného z funkce? napadlo ji cynicky. Čím vlastně je? Jednou stranou trojúhelníka. Student, který čas od času sbalí věci do kufříku a na pár dní zmizí neznámo kam. Znovu zaklepala a tentokrát po chvilce zazněla očekávaná reakce: „Kdo je tam?“

„Policie.“

Slovo zůstalo viset ve vzduchu a v sevřeném prostoru se k nim vracelo tichou ozvěnou. Uplynulo pár vteřin.

„Co chcete?“

„Položit vám pár otázek. Otevřete.“

„Jakých otázek?“

Cítila mužovu přítomnost jen pár centimetrů od sebe, přímo za zárubní z tmavohnědého dřeva. „Otevřete!“

Policisté za ní ztuhli a poodstoupili krůček stranou z palebné linie. Shaefferová zabušila na dveře.

„Policie,“ zopakovala halasně. Neměla žádný záložní plán, netušila, co dělat, pokud neotevře.

„Dobře, dobře…“

Vyšetřovatelka necítila úlevu. Zdálo se jí, že ve Fergusonově hlase slyší nepatrné zaváhání, zdráhání děcka, které máma přistihne, jak dělá něco zakázaného. Možná se na moment otočil a očima přeletěl po bytě. Rychle se pokoušel zjistit, co tam chce policistka najít. Důkaz? Důkaz čeho?

Stejně jako v přízemí se ozvalo rachocení odemykaných západek a řetízků. Poté se dveře nepatrně pootevřely a Andrea Shaefferová se ocitla tváří v tvář Robertu Earlovi Fergusonovi. Na sobě měl džíny a tenisky a vybledlou hnědou mikinu, která mu visela z ramen jako pytel na brambory. O několik čísel větší kus oblečení umně skrýval jeho skutečnou velikost. Vlasy měl zastřižené nakrátko a byl hladce oholen. Policistka nečekaně zakolísala pod silou mužova nevyřčeného hněvu a málem ustoupila o krok zpět. Prostor mezi nimi ovládal Fergusonúv nelítostný pohled.

„Co chcete?“ vyštěkl. „Nic jsem neudělal.“

„Chci si s vámi promluvit.“

„Ukážete mi odznak?“ dožadoval se.

Podržela mu placku před očima, aby si ji mohl pořádně prohlédnout.

„Monroe? Florida?“

„Přesně tak. Detektiv Shaefferová z oddělení vražd.“

Připadalo jí, že se mu ve tváři mihla nejistota. Jako by se v tom okamžiku rozpomínal na něco nepolapitelného, nezachytitelného.

„To je až dole pod Dade, že ano? Za Everglades, jak končí bažiny.“

„Správně.“

„Tak co chcete ode mě?“

„Mohu vstoupit?“

„Až mi laskavě sdělíte, proč jste tady.“

Rozhostilo se zlověstné ticho. Ferguson si ji prohlížel od hlavy k patě a Shaefferová si uvědomila, že jsou téměř stejně vysocí a podobně stavění; nevypadal o moc statněji než ona. Bylo však jasné, že před ní stojí muž, u něhož fyzická mohutnost či síla nehrají velkou roli.

„Jste dost daleko od domova,“ poznamenal suše.

Obrátil se ke dvěma policistům, kteří za ní nejistě přešlapovali. „A co tihle?“ otázal se nasupeně.

„Ti jsou místní.“

„Slečinka se sem bála samotná?“ popíchl ji Ferguson nepřívětivě a přimhouřil oči. Strážníci postoupili o krok dopředu, a uzavřeli tak půlkruh před jeho dveřmi. Mladík zůstal stát na místě a založil ruce na hrudi.

„To ne,“ vyhrkla Shaefferová, ale Ferguson se jen ušklíbl; drobná grimasa, jež okamžitě uletěla z obličeje.

„Nic jsem neudělal,“ opakoval monotónně jako znuděný právník diktující písařce.

„Já taky netvrdím, že ano.“

Ferguson se pousmál. „Určitě byste ale nevážila dlouhou cestu z Monroe až na tohle úchvatné místo, kdybyste k tomu neměla dobrý důvod, nemám pravdu? Nepřijela jste mě přece jen tak navštívit.“ Poodstoupil a přidržel otevřené dveře. „Tak fajn, pojdte dál a vyptávejte se. Nemám co skrývat.“

Poslední větu pronesl velmi hlasitě a adresoval ji spíš newjerseyským policistům než jí.

Jakmile Shaefferová vešla dovnitř, udělal Ferguson krok zpět a zablokoval cestu strážníkům.

„Vás dva šašky jsem nepozval,“ zasyčel. „Jenom ji. Pokud nemáte povolení, samozřejmě.“

Shaefferová se překvapeně otočila. Muži v uniformě se okamžitě naježili; jako strážci zákona nebyli zvyklí dostávat příkazy od civilistů.

„Ustupte,“ ucedil starší z nich.

„Na to zapomeňte. Ona se chce ptát, tak ať jde dovnitř. Vy nemáte důvod.“

Policista s pískovými vlasy přikročil těsně k Fergusonovi a napřáhl ruku, jako by ho chtěl odstrčit stranou – nakonec si to však rozmyslel a svěsil paži k tělu. „V pořádku,“ breptla Shaefferová, „zvládnu to.“

Strážníci se po sobě váhavě podívali. „Není to zrovna podle pravidel,“ upozornil ji starší kolega a otočil se na Fergusona. „Chceš si do mě strčit, grázlíku, co?“

Oslovený nehnul brvou.

Shaefferová máchla rukou. Všichni chvíli jen strnule stáli, až nakonec policisté ustoupili zpět do chodby domu.

„Jak si přejete,“ zadrmolil strážník s šedinami. „Počkáme venku.“ Obrátil se k Fergusonovi. „Mám výbornou paměť na obličeje, ty šmejde,“ zašeptal výhrúžně. „A ten tvůj jsem si právě přidal na seznam.“

Ferguson se pohrdavě ušklíbl. „Nápodobně,“ utrousil a začal zavírat dveře.

V tu chvíli vystřelil policista s pískovými vlasy paži dopředu jako hráč ragby při nedovoleném bránění a zastavil ho uprostřed pohybu. „Tohle zůstane hezky otevřené, ano? Ať jsme všichni spokojení.“

Ferguson nechal ruku klesnout k boku. „Jak chcete.“ Obrátil se k Shaefferové a uvedl ji dál. „Tyhle typy znám,“ pravil při chůzi. „Stejní jako polovina velících důstojníků v celách smrti. Dělají ze sebe bůhvíjaké tvrdáky, a přitom nemají nejmenší ponětí, co to ve skutečnosti obnáší.“

„A co to ve skutečnosti obnáší, pane Fergusone? Být tvrdý?“

„Znát den a hodinu. Vědět, že se těšíte vynikajícímu zdraví, ale společnost na vás seslala nevyléčitelnou nemoc. Být tvrdý znamená vědět, že se s každým nádechem víc a víc přibližujete tomu poslednímu.“

Postavil se doprostřed nevelkého obývacího pokoje. „A co vy, detektive? Taky si myslíte, že jste tvrdá?“

„Když je potřeba,“ opáčila Shaefferová.

Nerozesmál se, ale prohlížel si ji se směsicí nedůvěry a výsměchu v očích. „Posadte se,“ vybídl ji a sám se svezl do rohu opotřebovaného gauče.

„Díky,“ řekla, avšak zůstala na nohou. Přecházela po místnosti a rozhlížela se kolem sebe. Zároveň však koutkem oka neustále hlídala Fergusona na pohovce. Jedna z věcí, kterou ji učili – dotazovaný ať sedí, ty stůj. Jedinec pak snadno znervózní a tazatel nad ním získá převahu. Ferguson ji nespouštěl z očí.

„Hledáte něco?“

„Ne.“

„Tak mi laskavě povězte, proč jste tady.“

Vyšetřovatelka přešla k oknu a vyhlédla ven. U obrubníku stále parkovalo kuplířovo sytě červené auto, jinak byla cesta liduprázdná.

„Nic moc výhled,“ konstatovala. „Jak tady někdo může chtít žít? Obzvlášť když nemusí?“

Ferguson nereagoval.

„Děvky na rohu ulice, kokainové doupě v sousedním bloku. Co dál? Zloději, pouliční gangy, narkomani…“ Vrhla na něj nevlídný pohled. „Zabijáci. A vy.“

„Tak jest.“

„Co vy jste vlastně zač, pane Fergusone?“

„Obyčejný student.“

„A někdo z vašich spolužáků tu taky bydlí?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Tak proč vy ano?“

„Protože mi to vyhovuje.“

„Zapadáte sem?“

„To jsem neřekl.“

„Tak proč?“

„Člověk je tu v bezpečí.“ Zasmál se pro sebe. „Tohle je to nejbezpečnější místo na světě.“

„To jste mi neodpověděl.“

Ferguson pokrčil rameny. „Žijete uvnitř sebe, ne pro okolní svět. Uvnitř. První lekce v cele smrti – první z mnoha. Myslíte snad, že člověk zapomene, co se tam naučil, jenom proto, že se dostal ven? Tak, teď mi konečně sdělte, proč jste přišla.“

Shaefferová místo odpovědi pomalu přecházela po malém bytě. Nahlédla do ložnice; spatřila úzkou postel a jedinou, podřenou komodu z hnědého dřeva. V ubohé skříni vestavěné do výklenku špinavé zdi viselo pár kousků oblečení. Kuchyň byla vybavena miniaturní lednicí, sporákem a dřezem, vedle nějž schnula hromádka oprýskaných talířů a hrnků.

Vrátila se do obývacího pokoje a teprve teď si povšimla nízkého stolku v rohu místnosti, na kterém trůnil přenosný psací stroj a povalovaly se listy papíru. Vedle něj stála provizorní knihovnička poskládaná z tvárnic a neopracovaných levných borovicových desek. Přistoupila blíž a prohlížela si tituly; některé rozeznala dřív, než si přečetla název – spis o soudním lékařství od bývalého policejního lékaře z newyorského sboru, vládou vydané pojednání o identifikačních postupech FBI či dílo profesora kolumbijské univerzity o zločinu a médiích. Studovala je na akademii. Krom těchto leželo v policích mnoho dalších knih, jež se týkaly trestných činů a jejich odhalování. Všechny byly ošoupané, evidentně pořízené ve výprodeji. Namátkou jednu vytáhla a prolistovala. Určité pasáže někdo zvýraznil žlutým fixem.

„Vaše práce?“

„Ne. Řekněte mi, co chcete.“

Zařadila knihu na své místo a přeletěla očima po papírech poházených na stolku. Na jednom z nich stál seznam adres; jedna patřila Cowartovi, několik dalších obyvatelům Pachouly a jedna dokonce právníkovi z Tampy, jehož jméno jí nic neříkalo. Vzala papír do ruky a zamávala jím ve vzduchu.

„Co je to za lidi?“ zeptala se.

Ferguson na vteřinu zaváhal a pak oznámil: „Lidi, kterým dlužím poděkování. Podporovali mě, když jsem bojoval za propuštění.“

Shaefferová položila papír zpátky na stůl. Na zemi ležela hromada novin. Policistka podřepla a začala se jimi probírat. Regionální přílohy střídaly vytržené titulní listy, některé z deníků z New Jersey, jiné z Floridy. Objevila mezi nimi i výtisky Miami Journal, Tampa Tribune, St. Petersburg Times a jiných. Sáhla po výtisku Newark Star-Ledger; palcový titulek hlásal RODINA NABÍZÍ ODMĚNU ZA POHŘEŠOVANOU DCERU.

„Tohle vás zajímá?“ otázala se.

„Tak jako vás,“ opáčil Ferguson. „Nemám pravdu, detektive? Když otevřete noviny, které články čtete jako první?“

Bez odpovědi sklopila zrak k tiskovině. Z každé strany na ni vyskakovaly titulky reportáží o trestných činech – POLICIE PROŠETŘUJE DŮKAZY V PŘÍPADU NAPADENÍ či V PŘÍPADU ÚNOSU JSME UVÍZLI VE SLEPÉ ULIČCE, PŘIZNÁVÁ POLICIE.

„Odkud máte všechny tyhle noviny?“

Ferguson na ni nasupeně zazíral. „Čas od času jezdím na Floridu. Zvou mě různá občanská sdružení, promlouvám s lidmi v kostelech.“ Zabodával se pohledem do jejích očí. „Černošská občanská sdružení, černošské kostely. Tihle lidi totiž moc dobře chápou, jak snadno se může nevinný člověk octnout v cele smrti, a nepřipadá jim tak zatraceně divné, že si policajti udělají z černocha obětního beránka. A taky je nepřekvapí, když si ten poslední, naprosto neschopný ubožák z oddělení vražd, který nemůže hnout s případem, ukáže prstíkem na nevinného chlápka s černou kůží a šoupne ho za mříže, aby měl klid.“

Nespouštěl z ní zrak. Shaefferová hodila noviny na hromadu a pohled opětovala.

„Studuju kriminologii. Kurz ‚Zločin a média‘. Středa od půl šesté do půl osmé večer. Výběrový seminář v programu kriminologie 307, profesor Morin. Ty články sbírám do školy.“

Policistka sklouzla očima ke stolu.

„Mimochodem, dostanu áčko,“ dodal Ferguson. V hlase mu znovu zazněl výsměšný tón. „A teď mi konečně sdělte, proč jste tady,“ naléhal.

„No dobře,“ prohodila. Fergusonúv neodbytný pohled ji znervózňoval. Ustoupila od pracovního stolku a podívala se mu zpříma do očí.

„Kdy jste byl naposled v oblasti Keys? Přesněji v Upper Keys. Islamorada, Marathon, Key Largo. Kdy si vás naposled pozvalo nějaké to občanské sdružení?“ Ironii v hlase se ani nepokoušela zakrýt.

„Do Keys jsem v životě nepáchl,“ odpověděl.

„Ne?“

„Ne, nikdy jsem tam nebyl.“

„Takže kdyby mi někdo tvrdil opak, tak by samozřejmě kecal, vidte?“ Lež jí přišla snadno na jazyk, avšak skrytá výhrůžka na Fergusona nijak nezapůsobila.

„Kdyby vám někdo tvrdil opak, znamenalo by to, že vám podává špatné informace.“

„Znáte ulici zvanou Tarpon Drive?“

„Ne.“

„A dům s číslem popisným třináct? To vám taky nic neříká?“

„Ne.“

„Hm. Váš přítel Cowart se tam byl podívat.“

Ferguson nereagoval.

„A víte, co tam našel?“

„Ne.“

„Dvě mrtvoly.“

„A proto jste tady?“

„Ne,“ lhala dál. „Jsem tady, protože pořád nechápu jednu věc.“

„A copak nechápete, detektive?“ zeptal se mladík stroze.

„Spojitost mezi vámi, Blairem Sullivanem a Matthewem Cowartem.“

V pokoji se rozhostilo ticho.

„S tím vám nepomůžu.“ pravil Ferguson po chvíli.

„Ne?“ Tenhle chlap dokáže člověka vyvést z míry už jen svým bohorovným klidem, pomyslela si Shaefferová. „No dobře, škoda. Povězte mi tedy, co jste dělal v průběhu dní před popravou vašeho starého kámoše Blaira Sullivana.“

Přes obličej mu přeletěl překvapený výraz, ale nevzrušeně odpověděl: „Byl jsem tady, samozřejmě, a studoval. Chodil jsem na přednášky a na semináře. Tady na zdi visí můj rozvrh, můžete se podívat.“

„Takže těsně před tím, než šel Sullivan na křeslo, jste nepodnikl žádnou cestu mimo město?“

„Ne.“

Ukázal na stěnu. Shaefferová se otočila a přešla k papíru přilepenému na vybledlou zed. Přepsala si časy i místa konání seminářů a jména vyučujících. Nechyběl mezi nimi profesor Morin a jeho ‚Zločin a média‘.

„Můžete to nějak dokázat?“

„Je to nutné?“

„Možná bude.“

„Pak to možná budu moct dokázat.“

Zvenčí náhle pronikl do místnosti vzdálený jekot sirény.

„…a nikdy to nebyl můj kámoš,“ podotkl Ferguson. „Naopak, nenáviděl mě. Stejně jako já jeho.“

„Skutečně?“

„Ano.“

„Co víte o vraždě jeho matky a nevlastního otce?“

„Tak na tomhle děláte?“

„Odpovězte na otázku.“

„Zhola nic.“ Usmál se a dodal: „Respektive tolik, co jsem se dočetl v novinách a doslechl z televize. Vím, že je někdo zabil pár dní před Sullivanovou popravou a že Sullivan řekl Cowartovi, že ty vraždy sám objednal. Tolik noviny. Dostalo se to dokonce až do New York Times. A to je všechno.“ Ferguson uvolněně vydechl.

V jeho hlase se zračila radost z verbální přestřelky.

„Vysvětlete mi, jak mohl ty vraždy zařídit z cely smrti,“ vybídla ho policistka. „Vy jste expert.“

„To je fakt.“ připustil Ferguson a na okamžik se zamyslel. „No, existuje několik způsobů…“ Shaefferové přeběhl mráz po zádech, když se muž zakřenil. „Na vašem místě bych nejdřív prošel knihu návštěv. V oddělení cel smrti mají záznam o každém, kdo tam kdy vkročil – právníci, novináři, kamarádi, rodinní příslušníci… Všichni se musí zapsat. Vzal bych to ode dne, kdy Sullivana přeřadili, a prověřil bych každého, kdo ho navštívil. Bude to spousta jmen, to víte, cvokaři, producenti, odborníci z FBI a v neposlední řadě samozřejmě pan Cowart…“ V jeho hlase zazněl vzrušený tón. „… A taky bych si promluvil se strážnýma. Tušíte, co je tam za lidi? Aby mohl člověk sloužit v cele smrti, musí v sobě mít kus zabijáka. Nikdy totiž nevíte, kdy právě na vás přijde řada, a budete muset přikurtovat nějakého ubožáka ke křeslu. Musíte to chtít.“ Rozhodil rukama. „Oni by samozřejmě tvrdili, že jenom dělají svou práci a že jsou na tom stejně jako dozorci z jiných částí věznice. Ale to není pravda. Na křídla Q, R a S se chlapi hlásí dobrovolně. Schvalují to, co dělají, a taky dopředu dávají souhlas s tím, co po nich jednou může systém vyžadovat.“

Vzhlédl a upřel na policistku ostražitý pohled. „… A osobně se domnívám, že jestliže je člověk schopen připoutat druhého ke křeslu a usmažit mu zadek, tak pro něho nebude o moc složitější přivázat někoho k židli a podříznout mu krk.“

„Neřekla jsem, že jim někdo podřezal hrdlo.“

„Psalo se o tom ve všech novinách.“

„Jména,“ řekla Shaefferová úsečně. „Dejte mi jedno dvě jména.“

„Žádáte mě o pomoc?“

„S kým z cely smrti byste promluvil vy?“

Zavrtěl hlavou. „Nevím. Ale pár jich tam bylo, to mi můžete věřit. Cely smrti, to je společnost zabijáků. A netrvá dlouho, než zjistíte, že někteří dozorci patří spíš na druhou stranu mříží.“

Znovu se zazubil. „Jen si to ověřte na vlastní kůži,“ vybídl ji. „Bystrému policajtovi jako vy by nemělo dát velkou práci zjistit, kdo je křivák a kdo ne.“

„Společnost zabijáků,“ protáhla. „Na kterou stranu jste patřil vy, pane Fergusone?“

„Ani na jednu. Balancoval jsem na hraně.“

„Kolik by to stálo?“

Pokrčil rameny. „Nemám páru. Hodně? Málo? Těžko mluvit o penězích, detektive, protože stačí najít toho správného člověka a ten klidně udělá špatnou věc bezplatně. Z mnoha jiných důvodů.“

„Co tím myslíte?“

„No, vezměme například Blaira Sullivana. Ten by vás nejspíš klidně zabil jen tak. Bezdůvodně. Stačilo by mu pouhé potěšení ze samotného aktu. Už jste někdy někoho takového zažila? Vsadím se, že ne. Na to vypadáte příliš mladě a příliš nezkušeně.“

Nespouštěl z ní zrak. Shaefferová neklidně přešlápla z nohy na nohu. „V cele smrti sedí taky dost chlápků, kteří zas z duše nenávidí policajty. Tak moc, že by je taky klidně odpravili zadarmo – a užili by si každou vteřinu. A ještě by to natáhli, co nejdýl by to šlo.“

Vesele zažertoval: „A vyřídit dámu, z toho by měli teprve radost, nemyslíte? To by jim přineslo neobyčejně děsivé, zvrhlé potěšení.“

Shaefferová nehnula brvou. Obrnila se proti krutým slovům jako proti ledové sprše.

„… Anebo náš milý pan Cowart. Připadá mi, že kvůli dobrému článku by byl schopen téměř čehokoliv. Co říkáte, detektive?“

Vzedmula se v ní vlna hněvu. „A co vy, pane Fergusone? Kolik byste si za vraždu řekl vy?“

Úsměv mu ztuhl na rtech. „Nikdy jsem nikoho nezabil a taky se k tomu nechystám.“

„Na to se ale neptám. Tak jaká by byla vaše cena?“

„To by záleželo,“ odvětil s ledovým klidem.

„Na čem?“ nevzdávala se.

„Na tom, koho bych měl zabít.“ Zahleděl se jí do obličeje. „Copak to neplatí o každém z nás, detektive? Někdy je zapotřebí hodně velká suma, ale některé obchody uzavře člověk i bez vidiny zisku.“

„Jaký obchod byste s takovou vidinou uzavřel vy, pane Fergusone?“

Rty se mu opět roztáhly v úsměvu. „O tom jsem nikdy nepřemýšlel.“

„Opravdu ne? Detektivům z escambijského okrsku jste ale tvrdil něco jiného. A porota taky došla k jinému závěru.“

Samolibý výraz ve tváři vystřídala špatně skrývaná zlost. „Ti dva to ze mě vymlátili,“ zašeptal nenávistně. „Dobře to víte. Soudce ten případ smetl ze stolu. Já jsem té holčičce nezkřivil ani vlásek. To Sullivan, ten ji zabil.“

„Za jakou cenu?“

„V tomto případě,“ pravil bezcitně, „za cenu vlastního potěšení.“

„A co Sullivanova rodina? Kolik podle vás zaplatil za jejich smrt?“

„Podle mě zaplatil svojí duší, aby s sebou mohl stáhnout ty jejich.“

Ferguson se naklonil dopředu a ztišil hlas: „Víte, co mi řekl před tím, než mi došlo, že tu holčičku, kvůli které jsem seděl v cele smrti, zabil on? Pořád vykládal o rakovině. Připadal mi jak nějaký doktor, kolik toho věděl. Začal deformovanýma buňkama a molekulovýma strukturama, pak rozebral poruchy DNA a nakonec vysvětlil, jakou paseku ve vás ty malinké, mikroskopické potvůrky nadělají. Jak vám pomalu rozežerou plíce, střeva, slinivku, mozek a bůhvíco ještě, až prostě shnijete zevnitř. A když s touhle přednáškou skončil, pohodlně se opřel a konstatoval, že on ztělesňuje rakovinu ve větším. Že se vůbec nijak neliší. Co řeknete na tohle, detektive?“

Opřel se do pohovky a snažil se působit uvolněným dojmem, avšak Shaefferová si všimla, jak mu pod mikinou škubají svaly. Neodpověděla. Místo toho začala znovu přecházet po bytě. Tentokrát však měla pocit, že se s ní houpe celá podlaha.

„Mluvil s vámi o smrti?“

Ferguson se znovu lehce předklonil. „To je na cele smrti docela časté téma.“

„A co jste se dozvěděl?“

„Že je to ta nejběžnější věc na světě. Souhlasíte, detektive? Ať se hnete kamkoliv, všude narazíte na smrt. Lidi si většinou myslí, že smrt je něco ohromně zvláštního. Jenže opak je pravdou, vidte?“

„Smrt může být i výjimečná.“

„Narážíte nejspíš na případy, kterýma se zabýváte.“

„Přesně tak.“

Koutkem oka postřehla, jak se Ferguson naklonil ještě víc dopředu, snad v očekávání další otázky.

„Nosíte rád tenisky?“ zadrmolila. Připadalo jí, že za ni promluvil někdo jiný.

Náhlá změna tématu muže trochu zaskočila. „Samozřejmě, jiné boty ani nemám. Tady nikdo nic jiného neobuje.“

„Co máte na sobě? Jakou značku?“

„Nike.“

„Vypadají nově.“

„Taky jo, koupil jsem je minulý týden.“

„Máte ještě jiný pár? Někde ve skříni?“

„No…, ano.“

Ráznými kroky zamířila do ložnice. „Sedte a ani se nehněte,“ přikázala mu. Cítila, jak se jí pohledem zavrtává do zad.

Ve spodní přihrádce ve skříni byly pohozené kotníkové tenisky na košíkovou. Popadla je a – zatraceně! blesklo jí hlavou, když spatřila logo výrobce. Converse. Jedna bota už byla tak prošlapaná, že se u špičky protrhávala. Policistka boty pro jistotu otočila a prozkoumala podrážky. V místě bříška pod palcem byl vzorek sedřený do hladka. Rozladěně zavrtěla hlavou – tohle by se na otisku ukázalo. Vzorek navíc neodpovídal modelu Reebok, který na sobě měl vrah z Tarpon Drive. Dala tenisky zpět na místo a vrátila se do obývacího pokoje.

Ferguson se na ni výsměšně podíval. „Našli jste na místě činu otisk boty, co?“

Shaefferová mu pohled mlčky opětovala.

„… A vás jen tak napadlo ověřit si můj botník.“ Upřeně na ni civěl. „Co ještě máte?“ Po chvíli si sám odpověděl: „Nic moc, vidte? Takže co vás přivádí ke mně?“

„To už jsem vám řekla. Matthew Cowart. Blair Sullivan. Vy sám.“

Ferguson okamžik nereagoval, jeho výraz však prozrazoval, že o něčem usilovně přemýšlí. Nakonec tichým, rozezleným hlasem řekl: „Takže takhle to už bude napořád? Ano? Kdykoliv se nějaký upatlaný trouba z floridského policejního sboru octne při vyšetřování vraždy v koncích, ukáže prstíčkem na mě. Nabízím totiž to nejpohodlnější řešení. Jednou odsouzený, jsem teď teda ideální kandidát v každém případu, se kterým si nebudete vědět rady.“

„Neřekla jsem, že vás podezříváme.“

„Přesto jste si šla zkontrolovat moje tenisky.“

„To je běžný postup, pane Fergusone. Prověřuju si boty každého, s kým mluvím. I pana Cowarta.“

Ferguson si posměšně odfrkl. „No jistě. Copak nosí?“

„Reeboky,“ zalhala pohotově.

„Podívejme. To si musel taky pořídit nové, protože když jsem ho viděl naposled, měl na sobě conversky podobné těm mým starým.“

Shaefferová nereagovala.

„Hm, takže prověřujete každého. Ale já jsem snadná oběť, vidte? To by bylo terno, kdyby se vám povedlo mi ty vraždy přišít, co, detektive? Psalo by se o vás na titulních stránkách, možná by vás povýšili… O vaší motivaci nemůže být pochyb.“

Shaefferová zaútočila jeho zbraní. „Vážně jste tak snadná oběť? Proč myslíte?“

„Vždycky to tak bylo a nic se na tom nezmění. A pokud to nebudu já, pak někdo mně hodně podobný – mladý muž černé pleti. Automaticky podezřelý.“

Zavrtěla hlavou.

Fergusona zvedl vztek z gauče. „Ne? Když potřebovali někoho rychle zatknout v Pachoule, koho si vyhmátli? A podívejte se na sebe. Jenom proto, že jsem znal Blaira Sullivana, už je mě potřeba proklepnout. A to jsem ho vlastně ani neznal, když už jsme u toho, sakra! Ten chlap mě málem stál život. Tri roky jsem hnil v cele smrti kvůli poldům, jako jste vy. Viděl jsem se mrtvej jenom proto, že jsem pro váš dokonalý systém pohodlný cíl. A víte vy co, detektive? Jděte do hajzlu. Nehodlám nikomu dělat obětního beránka. Možná jsem černej, ale nejsem vrah. Barva kůže ho ze mě neudělá.“

Svezl se zpět na pohovku. „Zajímalo vás, proč jsem si vybral tohle místo. To je prosté. Lidi tady chápou, co to znamená mít černou pleť a být věčně podezřelý nebo věčná oběť. Všichni to znají z vlastní zkušenosti. Jedno, nebo druhé. Já jsem zažil obojí, a proto sem tak dobře zapadám a proto mi to tu vyhovuje, přestože bych si klidně mohl dovolit žít jinde. Už rozumíte, detektive? No, pochybuju. Vy bílí tohle totiž nepochopíte.“

Vstal, přešel k oknu a vyhlédl ven. „Nikdy nepochopíte, jak může někdo tohle místo vnímat jako svůj domov.“ Otočil se k ní čelem. „Ještě nějaké otázky?“

Intenzita jeho hněvu ji přimrazila k podlaze. Dokázala jen zakroutit hlavou.

„Fajn,“ uzavřel Ferguson polohlasem. „Tak se teď zatraceně seberte a vypadněte odsud.“ Ukázal na dveře.

Shaefferová váhavě vykročila. „Možná mě ještě něco napadne a vrátím se,“ řekla.

Muž zakroutil hlavou. „Na to zapomeňte, už to stačilo. Když jsem se naposled snažil být k policajtům slušný, stálo mě to tři roky života a málem jsem skončil na elektrickém křesle. Svou šanci jste dostala. A tím to hasne.“

Postávala mezi zárubněmi. Zdráhala se odejít, ale zároveň cítila nesmírnou úlevu, že je ze stísněného bytu pryč. Když se obrátila, Ferguson už zavíral dveře. Jen letmo zachytila pohled jeho zlostně přivřených očí, než prudce zabouchl a ztichlými chodbami se rozlehlo rachocení zámků a kovových řetízků.

19 /

KANALIZACE

Většinu cesty spolu nepromluvili.

Teprve když sjel policejní vůz z dálnice a kodrcal se po hrbolaté silnici druhé kategorie, ozval se Bruce Wilcox: „Nic z ní nedostaneme. Ta tak akorát drapne tu svoji starou brokovnici a zbaví se nás rychlejc, než se hladovej komár zakousne do holýho zadku. Ztrácíme čas.“

Vedle něj seděl na místě spolujezdce Tanny Brown a zíral přes čelní sklo ven. Projížděli právě pod klenbou z korun stromů, a když na něj čas od času dopadl paprsek slunce, jeho kůže se třpytivě leskla, jako by byla mokrá. Parťákovo kňourání odbyl přezíravým gestem a znovu se ponořil do svých myšlenek.

Wilcox si rozmrzele povzdychl, ale nevydržel mlčet dlouho. „Stejně si myslím, že jenom ztrácíme čas.“

„Blbost,“ zavrčel Brown. Vůz se na nerovné cestě nepříjemně kymácel.

„Jak to že ne?“ vyprskl policista. „A byl bych rád, kdybyste mi vy dva laskavě vysvětlili, o co tu, sakra, jde.“

Trhl hlavou ke Cowartovi, jenž seděl uprostřed zadního sedadla a cítil se podobně jako vězni či zatčení, které tam obvykle převáželi.

„Těsně před tím, než Sullivana odvedli na křeslo,“ procedil Brown mezi zuby, „naznačil Cowartovi, že jsme u Fergusonů něco přehlídli a že tam ten důkaz pořád je. Proto tam teď jedeme.“

Wilcox prudce zavrtěl hlavou. „Neříkáš mi zdaleka všechno, Tanny. Jenom ho mohl provokovat.“ Vyjadřoval se, jako by Cowart v autě ani neseděl. „Sám jsem na pátrače dohlížel, rozebrali jsme to místo na kousíčky, proklepali jsme celý zdi, jestli za nima není schovaná dutá skrýš, zvedli jsme podlahu a proseli uhlíky z kamen, jestli něco nespálil. Plazili jsme se pod tou barabiznou s detektorem kovu. Dokonce jsem kvůli tomu koupil slídiče, sakra. Sám jsem mu dal očuchat pachovou stopu a osobně ho tam provedl. Kdyby tam ten šmejd něco ukryl, musel bych na to přijít.“

„Podle Sullivana jste něco přehlédli,“ trval na svém Cowart.

„Sullivan nakecal tomuhle bílýrnu límci za náma spoustu věcí,“ prohodil Wilcox ke svému partnerovi. „Proč se tím, zatraceně, vůbec zabýváme?“

„Krucinál,“ dopálil se Cowart, „Nechcete toho už nechat?“

„Řekl vám, kde to máme hledat?“

„Ne. Jenom, že vám něco uniklo. A pak ještě dodal oplzlý vtípek, že bych to měl najít, i kdybych měl oči v zadnici.“

Wilcox kroutil hlavou. „I kdyby, stejně to k ničemu nebude.“ Vrhl letmý pohled na Browna. „Dobře to víš a já taky. Ferguson už je historie, měli bysme to nechat bejt.“

„Ne-e,“ protáhl Brown. „Žádná historie.“

„No dobře, tak dejme tomu, že něco objevíme. Co z toho? Existují pravidla dokazovacího řízení. Nemůžeme proti Fergusonovi použít nic, co získáme protiprávním činem. A co jeho přiznání? I kdyby nám tehdá řekl, kde najdem důkazy, jak přesně vraždu Joanie provedl a všechno kolem, soudce by to přiznání stejně smetl ze stolu. I kdybysme teď nakrásně něco objevili, k ničemu to nebude.“

„Takhle to ale neproběhlo,“ podotkl Cowart.

„Právě,“ vložil se do toho Brown. „Ne tak docela. Přinejmenším by se mohlo zase předvést pár právníků.“ Odmlčel se a za malý okamžik dodal: „… ne že bych viděl tenhle případ znovu před soudem.“ Myšlenku dále nerozvíjel.

Po několika vteřinách ticha se opět ozval Wilcox. „Podle mě nás tam bez povolení jeho babička nepustí ani na krok. Ta by nám bez soudního příkazu nebyla ochotná ani sdělit, jestli je slunko na obloze, hergot. Ztrácíme čas.“

„Cowarta pustí.“

„Když ho tam přivezem my dva? Ani náhodou.“

„Ale ano.“

„Vždyť nejspíš nenávidí novináře ještě víc než já. Koneckonců, právě kvůli nim se ocit její miláček ve vězení.“

„Jenže právě oni mu pak zase pomohli na svobodu.“

„Tak takhle, podle mě, ta stará neuvažuje. Tahle zatvrzelá baptistka se ohání Biblí jako síťkou na motýly a nejspíš věří, že z nebe sestoupil samotnej Ježíš, aby jejímu hošánkovi osobně otevřel vrata z vězení, jelikož každou neděli na shromáždění bombardovala Boha modlitbama. A vůbec, i kdyby ho pustila dovnitř, jakože nepustí, tak tenhle ani neví, po čem se dívat. Nebo jak se dívat.“

„Ale ví.“

„Fajn. Předpokládejme teda, prostě jen z prdele předpokládejme, že něco najde. Co z toho?“

„Jedna věc,“ odvětil Brown a sroloval okýnko, aby dovnitř pustil trochu tepla, které si hravě poradilo se zatuchlým chladným vzduchem z klimatizace. Mluvil tiše, skoro neslyšně, jako by se jeho hlas nesl na vánku zvenčí. „Budeme mít jistotu, že alespoň v tomhle případě Sullivan nelhal.“

„A?“ vyštěkl Wilcox. „K čemu nám tohle bude, sakra, dobrý?“

Jeho otázka narazila jen na hradbu nadporučíkova mlčení.

„Budeme vědět, s čím máme tu čest,“ dopověděl Matthew Cowart.

„Pche,“ odfrkl si policista posměšně. Rukama pevně svíral volant, otrávený tím, že jeho kolega a kamarád sdílí s jeho nepřítelem informace, do nichž jej odmítá zasvětit. Rostla v něm zloba a zášť. Šlápl na plyn a pod koly se zvířila oblaka prachu. Skoro si přál, aby mu do cesty vběhl nějaký prašivý pes nebo veverka. Stále zrychloval; zadní náprava sebou na hliněném povrchu lehce smýkla ze strany na stranu, než vyrovnala tah motoru.

Cowart pozoroval vzdálenou linii stromů. „Kam až to sahá?“ otázal se a ukázal k hranici lesa.

„Nakonec až k místům, kde jsme našli Joanii. Ten les ohraničuje bažinu. Ta se pak táhne asi deset kiláků, než se stočí k městu. Tekutý písek, z kterýho nemáte šanci utýct, a bahno tak hustý, že když do něho šlápnete, jako byste se přilepil. Kilometry hnijících stromů, chaluh a špinavý vody. Jedna velká, temná masa. Všechno tam vypadá dost podobně, takže kdyby se člověk ztratil, aby počítal tak měsíc na cestu zpátky. Pokud ji vůbec najde. Brouci, hadi, krokodýli a různá jiná slizká havěť se spoustou nožiček. Ale dobře se tam chytají okouni, pod kmenama stromů se obvykle schovávají slušní macci. Jen je třeba dávat si bacha,“ uzavřel Wilcox. „Ne že by vás to mělo zajímat.“

Jak se vůz řítil polní cestou a nadskakoval na hrbolech a výmolech, ucítil Cowart přes košili ostrý záhyb poskládaného papíru, který si vytiskl v knihovně redakce. Zastrčil jej do vnitřní kapsy saka a teď ho nepříjemně škrábal, téměř jako by články vyzařovaly vlastní, nesnesitelné teplo. Tannymu Brownovi jejich existenci zatajil.

Může to být náhoda, přesvědčoval sám sebe. Ferguson promluví v kostele a čtyři dny nato zmizí malá holka. To přece ještě nemusí nic znamenat. Nevíš, jestli se pohyboval někde v okolí či co vlastně po tom shromáždění dělal a kam šel. Čtyři dny. Za tu doby se mohl vrátit třeba do Pachouly nebo do Newarku. Klidně i na Mars, vzhledem k tomu, co je ti známo.

V mysli mu zničehonic vytanula fotografie Joanie Shriverové, jež visela na chodbě základní školy, a hned nato ji vystřídaly oči Dawn Perryové, které bezstarostně a s nadšením hleděly na svět z policejního letáku. Bílá a černá. Náhle mu vyschlo v hrdle.

„Jsme skoro na místě,“ oznámil Wilcox.

Parťákovo upozornění vytrhlo Tannyho Browna z přemýšlení. Jakmile se vrátil domů, zavalily ho problémy běžného života. Mladší dcera nezískala hlavní roli v připravované hře a ta starší zjistila, že musí večer chodit domů o hodinu dřív než všechny kamarádky. Tyhle a jiné závažné potíže vyžadovaly jeho okamžitou pozornost. Stanovení pravidel patřilo k záležitostem, s nimiž mu jeho otec odmítal vypomáhat. „Je to tvůj dům,“ říkával. „Já jsem tu jenom na návštěvě.“ Docela ochotně však stařec vyslechl hořekování vnučky, která se nedostala do třídního hereckého souboru. Příležitostná hluchota se dá za jistých okolností považovat i za výhodu, blesklo tehdy Brownovi hlavou.

Lhal, když se ho ptali, kde byl, a lhal také ohledně toho, na čem pracuje. A uvědomil si, že by lhal i v případě, kdyby se ho někdo zeptal, čeho se nejvíc bojí. S úlevou pozoroval, jak obě dívky zápasí s nástrahami svého života vášnivě a s vervou, s jakou se do boje pouštějí jenom děti. Díval se na ně, ale jejich nářky vnímal jenom z poloviny. Před očima viděl Dawn Perryovou, jejíž snímek měl stále v kapse saka. V čem se jeho dcery liší? uvažoval v duchu.

Vzápětí se však napomenul: Jako policajt nepřežiješ, pokud připustíš, abys za případy viděl víc než jen nešťastnou událost s pořadovým číslem. Přinutil se držet faktů, které se daly prokázat, a snažil se neposlouchat instinkt, jenž mu napovídal, že na ně venku číhá mnohem hrůznější skutečnost, než by ho kdy napadlo.

„A jsme tady.“ zahlaholil Wilcox.

Policista se přihnal k chatrči plnou rychlostí, až kamínky narážely do podvozku, a teprve na malém dvorku dupnul na brzdu. Chvíli zůstal civět na zchátralé stavení z dřevěných latí a potom ucedil: „Tak se ukažte, Cowarte. Uvidíme, jestli jste schopnej ji ukecat, aby vás pustila dovnitř.“ Otočil se a měřil si ho nevraživým pohledem.

„Dej mu pokoj, Bruci,“ zareptal Brown.

Cowart bez řečí vystoupil a přeběhl přední kus parcely. Vrhl letmý pohled přes rameno; detektivové stáli bok po boku opření o kapotu policejního vozu a upřeně ho pozorovali. Otočil se k nim zády a vyběhl po schůdcích na verandu. „Paní Fergusonová?“ zavolal. „Jste doma?“

Promnul si oči. Prudký přechod ze zářivého slunečního světla do stínu stříšky jej na moment oslepil. Zamžoural dovnitř domku, ale neviděl žádný pohyb.

„Paní Fergusonová? Tady Matthew Cowart z Miami Journal.“

Stále se nikdo neozýval.

Zabouchal pěstí na dveřní zárubeft, až dřevo zarachotilo. Všiml si, že na mnoha místech z latí opadává bílý nátěr.

„Paní Fergusonová, prosím.“

V temném šeru boudy konečně něco zaškrábalo a chvíli nato k němu z přítmí dolétl neosobní hlas, jenž neztratil nic ze svého dřívějšího rozhorlení a odporu. „Vim, kdo ste. Co zase chcete?“

„Potřebuju si s vámi znovu promluvit. O Bobbym Earlovi.“

„My dva už sme toho napovídali tolik, pane Reportér, že už mi skoro nezbejvá slov. Eště ste neslyšel dost?“

„Zdaleka ne. Pozvete mě dál, prosím?“

„Cože? A zvenku se ptát nemůžete?“

„Prosím, paní Fergusonová. Je to důležité.“

„A pro kohopak, pane Reportér?“

„Pro mě a pro vašeho vnuka.“

„To soví kecy,“ odsekla.

Rozhostilo se ticho. Cowart zvolna přivykl pološeru a začal rozeznávat tvary za dveřním sítem. Na starém stole stál džbánek s květinovým vzorkem a v rohu místnosti byla opřena rákoska a brokovnice. Ozvalo se šoupání nohou a za chvíli se reportérovi v zorném poli objevila křehká stará žena, jejíž černá kůže splývala s temnotou. Stříbřité chomáče vlasů se však leskly ve zbloudilých paprscích světla a prozrazovaly její polohu. Šinula se ke dveřím s tváří zachmuřenou, jako by se jí kromě artritidy kyčelních kloubů a obratlů zanítilo i srdce.

„Už sem se s váma namluvila až dost. Co eště chcete slyšet?“

„Pravdu,“ vyhrkl Cowart neopatrně.

Namáhavé oddechování vystřídal krákoravý smích. „Vy si mysíte, bílej kluku, že se na tomdle místě doberete ňáký pravdy? To si ji podle vás zavařuju do skleničky? A vodšroubuju, dyž je třeba?“

„Tak nějak,“ odvětil.

Protivně se zachechtala. Poté však očima zabloudila ke dvěma policistům na dvorku a zmlkla. Dlouho na detektivy upírala nasupený pohled, než se obrátila zpět k novináři. „Tentokrát ste vovšem nepřišel sám.“

Zakroutil hlavou.

„Přeběh ste na druhou stranu, pane Bílej?“

„Ne,“ zalhal spěšně.

„Tak na čí straně teda ste?“

„Na ničí.“

„Naposled ste stál za mým vnukem. Tak copa se změnilo?“

S obtížemi hledal správná slova. „Ve vězení jsem se setkal s mužem, kterého všichni pokládají za vraha té malé holčičky. Vyprávěl mi příběh plný násilí, smrti, ale i lží a polopravd, snad i pololží… Mimo jiné mi ale řekl, že pokud se vrátím na tohle místo a pořádně se kolem sebe rozhlídnu, najdu tady důkaz.“

„Jakej důkaz?“

„Důkaz toho, že Bobby Earl spáchal trestný čin.“

„A japa by se vo tom tendleten dozvěděl?“

„Prý právě od Bobbyho Earla.“

Žena kroutila hlavou a rozesmála se. Pronikavý skřehot ostře protínal nehybný horký vzduch.

„A proč bych vás pouštěla dovnitř? Abyste se přehraboval v mejch věcech a vobjevil něco, co mýmu klukovi zas ublíží? Nemůžete ho už nechat bejt? Aby to moh někam dotáhnout? Todle skončilo. Mrtví ať vodpočívaj v pokoji a živý nechte žít.“

„Takhle to na světě nefunguje,“ namítl reportér. „A vy to dobře víte.“

„Já vím jen to, že ste sem přijel dělat rozruch, kerej mýho kluka dostane zase do maléru. A to von nemá zapotřebí.“

Cowart se zhluboka nadechl. „No dobře, vysvětlím vám to jinak, paní Fergusonová. Když mě pustíte dovnitř, porozhlídnu se tam, nic nenajdu a vypadnu. Bude jasné, že mi ten chlap něco nalhal, a tím to hasne. Život půjde dál. Bobby Earl už se nikdy nebude muset ohlížet do minulosti a tihle dva detektivové nechají na pokoji vás i jeho. Ale dokud to neuděláte, nebudou spokojení ani oni, ani já a tahle věc se potáhne navěky. Zůstane spousta nezodpovězených otázek, které se budou Bobbymu Earlovi neustále míchat do života. Rozumíte, co říkám?“

Žena se opřela rukou o kliku a zamyslela se.

„To dává smysl,“ pravila nakonec opatrně. „Ale co dyž vás sem pustím a vy něco vobjevíte, ňákou tu hroznou věc, vo kerý vám řek ten chlap z vězení. Co potom?“

„Potom spadne Bobby Earl znovu do průšvihu.“

Stařena opět chvíli uvažovala, než řekla: „Nák mi uniká, co bude mýmu klukovi platný, dyž bych vám vyhověla.“

Cowart se na ženu upřeně zadíval a rozhodl se pro krajní řešení. „Jestliže mě teď nenecháte vejít dovnitř a porozhlídnout se tam, pak budu předpokládat, že přede mnou něco tajíte. Že skrýváte důkazy a že mi nechcete říct pravdu. To taky sdělím těm dvěma detektivům támhle u toho auta a poté proběhne v rychlém sledu několik událostí. Především si seženeme soudní povolení k prohlídce a převrátíme to tu vzhůru nohama, ať se vám to líbí, nebo ne. A nikdo se pořádně nevyspí, dokud proti vašemu vnukovi nebude vzneseno další obvinění. Na to vemte jed. A až se to stane, budu u toho. Budu tam se svými kolegy a kromě mě taky spousta jiných reportérů a televizních zpravodajů. No, a pak už to znáte, víte, kam to povede. Takže se mi zdá, že v podstatě nemáte moc na výběr. Rozumíte mi?“

„Rozumim dokonale,“ zavrčela žena vztekle. „Rozumim tomu, že chlap s bílou kůží a v saku dycky dosáhne svýho. Chcete dovnitř? Fajn. Stejně si sem vlezete, ať řikám, co chci.“

„Tak jsme domluvení.“

„Prej s papírem vod soudce, jo? Ten už jednou přinesli a bylo jim to k ničemu. Nic nenašli. A vy si mysíte, že teď to bude jinak?“ Znechuceně si odfrkla.

Nakonec s cvaknutím uvolnila západku dveřního síta a otevřela je na škvíru.

„Ten chlap z vězení… řek vám taky, kam koukat?“

„Ne, ne tak docela.“

Stařena se zašklebila. „Tak to přeju hodně štěstí.“

Jakmile Cowart překročil práh, měl pocit, že vstupuje do jiného světa. Znal dobře – jak jen člověk z jiných poměrů poznat může – špínu žebráckých čtvrtí nalepených na centrum města; svého přítele Vernona Hawkinse nejednou doprovázel na místa činu v zapadlých ghettech, takže ho nepřekvapovaly nejchudší poměry či oprýskaná omítka a neděsily ho všudypřítomné krysy. Tento dům však člověku naháněl hrůzu.

Ocitl se obklopen holou bídou, jež se ani nepokoušela najít cestu k většímu pohodlí. Všude kolem sebe viděl jen pozůstatky těžkého života a urputného zápasu o každý další den podněcovaného zoufalstvím a vztekem. Na zdi nad rozedranou pohovkou visel krucifix a v rohu stálo prachstaré houpací křeslo se zažloutlou kraječkou na sedáku. Pár židlí v místnosti nejspíš někdo sbil ze zbytků dřevěných prken a desek. Na krbové římse si Cowart všiml podobenky Martina Luthera Kinga mladšího a zašlé fotografie štíhlého muže černé pleti v jednoduchém tmavém obleku. Pravděpodobně zesnulý manžel, usoudil. Krom těchto dvou se zde nacházelo ještě několik snímků členů rodiny, včetně Roberta Earla. Stěny byly stlučené z tmavohnědých fošen; člověk si připadal jako v jeskyni hluboko pod zemí. Okny pronikaly jen nejodolnější sluneční paprsky, většinu jich udolalo temné šero pokoje. Skrze krátkou chodbu dohlédl reportér až do kuchyně, jíž dominovala staromódní kamna na dřevo. Všechno, nač se podíval, však bylo bez poskvrnky. Sešlé věkem, ale dokonale vycíděné. Paní Fergusonová zacházela se špínou stejně jako s návštěvníky, pomyslel si trpce.

„Neni to moc, ale je to mý,“ utrousila stroze. „Žádnej úředníček z banky si sem nemůže přijít a říct, že mu todle místo patří. Všecko mý. Splátky na dluh dovedly mýho muže do hrobu a to samý nejspíš potká i mě, ale byla sem tu šťastná, i dyž to neni nic nóbl.“

Dobelhala se k oknu a zazírala ven.

„Tohodle Tannyho Browna já znám,“ poznamenala s hořkostí v hlase. „Znala sem jeho mámu, ta už je mrtvá, i jeho tátu. Jo, tvrdě dřeli pro bílý, a jak stoupali vejš, začali se na vostatní koukat spatra, jako by byli něco lepčího. Ale na tom neni zbla pravdy. Dobře si pamatuju, jak dyž byl malej, taky krad pomeranče ze zahrad bílejch pánů. Výrost z něho velkej pan policajt a myslí si vo sobě, jak je fajnovej. Přitom neni vo nic lepčí než můj vnuk, to vám řikám.“

Obrátila se ke Cowartovi. „No tak prosím, pane Bílej. Co vlastně hledáte? Tady nic nenajdete, chlapče, copa to nevidíte?“ Rozhodila paže ve výmluvném gestu. „Tady neni pro nikoho nic schovaný.“

Na což už novinář přišel sám.

Rozhlédl se kolem sebe a musel dát Wilcoxovi zapravdu. Netušil, po čem se dívat, ani kde hledat. V mysli se mu náhle vybavil výsměšný obličej Blaira Sullivana.

„A Bobbyho pokoj? Ten je kde?“

Stařena ukázala do chodby. „Rovně a doprava, jen děte.“

Cowart pozvolna kráčel chodbičkou, jež vedla středem chatrče. Nahlédl do ženiny ledově strohé ložnice; na staré dvojlůžkové posteli zastlané bílým pleteným přehozem ležela otevřená Bible. Její jediná útěcha, blesklo mu hlavou. Žalostně slabá, ale přece uklidňující. Prošel kolem koupelny ne větší než široká skříň s umyvadlem a záchodovou mísou, jež zářily neočekávanou novotou, a konečně se dostal k Fergusonovu pokoji.

I ten byl téměř bez vybavení, skoro jako mnišská cela. Okýnkem vysoko na zdi dovnitř prostupovalo chabé světlo, jež dopadalo na železnou postel, ručně vytesaný stůl, prádelník a židli. Na starém prkně přibitém ke zdi se nacházela skromná sbírka knih s měkkou vazbou. Do země zaslíbené Clauda Browna a Ellisonův Neviditelný se opíraly o řádku vědeckofantastických románů. V rohu místnosti se povalovaly dva rybářské pruty a vedle nich poškrábaná levná umělohmotná krabice s náčiním.

Reportér se posadil na okraj postele a cítil, jak se proleželá matrace propadává na vychozených pérech. Očima klouzal po skrovném příslušenství a pátral po nějakém znamení. Jak asi vypadá pokoj zabijáka?

Neměl ponětí. Rozhlížel se kolem sebe a vzpomněl si na Fergusonovo vyprávění o tom, jak pro něj prázdniny v Pachoule znamenaly totéž, co pro jiné děti z Newarku letní tábor. Jak si tu připadal jako na dobrodružném výletě po boku Huckleberryho Finna.

V čem to, sakra, viděl? uvažoval Cowart při pohledu na holé stěny a neosobní nábytek.

Kde začít? Nedokázal si představit, že by se tak zásadní věc jako doličný předmět vraždy nalézala snadno nadosah, a tak začal přehrabovat zásuvky pod psacím stolem. Připadal si jako blázen – procházel místa, která už před ním jiní stokrát prohledali. Bezvýsledně se probíral pár kousky domácího oblečení, rukama šátral po zadních stěnách zásuvek, ale neobjevil nic, co by mu mohlo jakkoliv pomoci. To jsi ale detektiv, pomyslel si roztrpčeně. Klekl si na zem a pečlivě překontroloval postel i matraci. Pak začal kousek po kousku proklepávat stěny, zda za nimi nenajde dutinu.

A co by se v ní mělo skrývat? ptal se sám sebe pochybovačně.

Na všech čtyřech zrovna ťukal do podlahy, když si všiml, že Fergusonova babička přešlapuje ve dveřích.

„To už taky dělali.“ utrousila. „Tehdá. Tak co, spokojenej?“

Pomalu se postavil a pokoušel se zakrýt rozpaky. „Ještě nevím.“

Vysmála se mu do očí. „Tady ste skoncoval.“

Novinář si upravil šaty. „Nejdřív si promluvím s detektivy.“

Nelibě se zahihňala a šourala se Cowartovi v patách, když kráčel ke dveřím na verandu. Reportér vyšel ven a zamířil k policistům.

Jako první promluvil Tanny Brown. Dlouho nespouštěl oči ze staré ženy, jež zůstala stát na verandě, ale nakonec se obrátil k novináři s nevyřčenou otázkou na rtech: „No?“

„Nic, co by dokazovalo víc než její chudobu.“

„Jsem to říkal,“ ucedil Wilcox a podíval se na Cowarta úkosem. Hlas mu však trochu zjihl. „Viděl jste Fergusonuv pokoj?“

„Jo“

„Nic moc, vidte?“

„Pár knížek, rybářské pruty, krabice s náčiním. Nějaké oblečení v šuplících, ale to je tak všechno.“

Wilcox kývl. „Tak nějak si to pamatuju. Šíleně mě to vytáčelo. No, víte, když vlezete k někomu do pokoje, bez ohledu na to, kolik má peněz, obvykle se tam najde něco osobního, něco, co vám o majiteli prozradí víc. Ale tady nic takovýho není. Nic v celým baráku.“

Brown si znaveně otíral čelo. „Zatraceně,“ hlesl. „Připadám si jako idiot. A taky jsem.“

Cowart přerušil tok jeho myšlenek. „Potíž je v tom, že já nemám ponětí, co všechno jste prošli naposled a co se od té doby změnilo. Klidně jsem mohl držet věc, která by vám něco řekla, ale mně ne.“

Stoupající teplota jako by měla na Wilcoxe příznivý vliv a jeho nepřátelství trochu opadalo. „To jsem taky předpokládal. Pojdte se mnou.“

Obešel vúz a otevřel kufr. Uvnitř ležely rozházené pořadače, opakovačka na gumové projektily, dvě neprůstřelné vesty a masivní páčidlo. Policista listoval v plastových složkách, až narazil na pár papírů sešitých sešívačkou. Podal je Cowartovi. „Tenhle inventář jsme sepsali při našem posledním pátrání. Třeba to pomůže, mrkněte na to.“

Seznam začínal soupisem předmětů, které byly z domu zabaveny. Mimo jiné se zde objevovaly i kusy šatstva, vedle nichž stálo napsáno: „Vráceno po analýze. Výsledek negativní.“ Policisté vzali na rozbor i několik kuchyňských nožů, které byly rovněž označeny poznámkou „Vráceno.“

Mezi údaji nechybělo původní umístění objektů a stručný popis metody zkoumání té které místnosti či části domu. Záznam o Fergusonově pokoji ukazoval na důkladnou prohlídku, která přesto nepřinesla žádné výsledky.

„Napadá vás něco, co nám mohlo uniknout?“

Cowart zavrtěl hlavou.

„Tanny, mrháme tady časem.“

Novinář vzhlédl od papírů. Zatímco pročítal seznam, nadporučík postoupil o krok dopředu a zíral na stařenu, která přešlapovala na kraji verandy a pohled rozezleně opětovala.

„Tanny?“ oslovil jej Wilcox.

Detektiv nereagoval.

Cowart sledoval, jak nadporučík se ženou jeden ze druhého nespouštějí zrak. Jako by bojovali o to, kdo vydrží déle. Novináři stékaly pod košilí čúrky potu a vlasy se mu lepily k vlhkému čelu.

Aniž uhnul pohledem, Brown po chvíli přikázal: „Zkontrolujte to ještě jednou. Podle mě nám pořád něco uniká.“

„Prokristapána, Tanny…,“ začal znovu Wilcox, ale nadřízený ho zarazil.

„Koukni se na ni, zatraceně. Něco nám tají. Ví, že nemáme tušení, kam se dívat. Projděte to znovu.“

Wilcox pokrčil rameny a zaBrucel něco pod vousy. Cowart sklopil zrak k itineráři a prohlížel jednotlivé položky stejně pečlivě, jako se policisté před několika lety zaobírali reálnými předměty. Procházel seznamem místnost po místnosti a nahlas četl: „Obývací pokoj – snímání a porovnávání otisků prstů, zkoumány všechny předměty, nic nezabaveno. Zvednuta podlahová prkna, stěny proklepány, použit detektor kovů. Ložnice paní Fergusonové – prohledána, nenalezeny žádné skryté předměty. Komora – zabaveny zahradnické nůžky, hadry na úklid a ručník, zvednuta podlahová prkna. Fergusonův pokoj – zabaveno oblečení, zkoumány stěny a podlaha, vysátím zajištěny vzorky vlasového porostu. Kuchyně

– zkontrolovány příbory, některé kusy zabaveny. Popel z kamen proset a poslán na analýzu. Půda prověřena…“ Novinář opět vzhlédl. „Vypadá to na kompletní rozbor…“

„Hergot, taky jsme v tý barabizně strávili hodiny s každým hřebíčkem,“ ulevil si Wilcox.

Brown stále civěl ženě do tváře.

„No, od posledně se nic nezměnilo, jak se zdá,“ vzdychl Cowart. „Až na to, že přestavěla komoru na záchod. Taková malá místnůstka mezi její ložnicí a Fergusonovým pokojem?“ ověřoval si.

„Jo. Připomínalo to spíš takovou větší skříň,“ potvrdil Wilcox.

Reportér pokýval hlavou. „Tak teď je tam záchod a umyvadlo.“

„A jo, slyšel jsem, že to tam nechal Ferguson namontovat,“ rozpomněl se Wilcox. „Prej za peníze od nějakýho hollywoodskýho producenta, co chce natočit jeho životní příběh. Holt, pokrok už dosahuje i do zapadákova.“

Zdálo se, že slunce žhne dvojnásobnou silou a odsává ze vzduchu všechen kyslík.

„Moment, takže předtím chodili kam? Myslím jako…“

„Za domem stojí taková stará latrína.“

„A jak to s ní vypadalo?“

„Co jako?“

„No, tady na seznamu chybí,“ pravil pomalu Cowart a cítil, jak mu ve spáncích buší krev.

Brown se náhle prudce otočil a zabořil oči do parťáka. „Ale prohledali jste to tam, nebo ne?“

Policista váhavě přikývl. „Ále jo, tak zběžně… Povolení bylo vystavený na dům, tak jsem si nebyl jistej, jestli to k tomu ještě patří. Ale jeden technik tam vlítl, to vím určitě. Nic nenašel.“

Nadporučík teď pohledem probodával svého podřízeného.

„Ale no tak, Tanny, byl tam odpornej smrad a samý hovna. Technik vešel dovnitř, rozhlídl se a zase výpad. Je to v hlášení.“ Ukázal prstem na větičku uvnitř papírů. „Podívej,“ vybídl ho nerozhodně.

Cowart náhle zavrávoral. V hlavě mu zazněla Sullivanova slova: „I kdybyste měl oči v prdeli…“

„Do hajzlu,“ zaúpěl. „Do hajzlu!“ Obrátil se k Brownovi. „Sullivan…“

Detektiv se zamračil. „Pamatuju si to.“

Cowart se otočil na patě a vyrazil kolem boudy k zadnímu dvorku. Nehybný vzduch proťal drsný hlas Fergusonovy babičky. „Kam si mysíš, že deš, chlapče?“

„Dozadu na dvůr,“ odsekl novinář.

„Tam pro vás nic neni!“ zakřičela pronikavě. „Tam nemůžete.“

„Chci se o tom přesvědčit na vlastní oči, sakra.“

Brown ho několika ráznými kroky dohonil, páčidlo z kufru policejního vozu v ruce, a společně prošli kolem rohu chatrče. Ženin hlasitý protest zanikl v palčivém vedru. Latrína stála ve vzdáleném koutě zadního dvorku, těsně u hloučku stromů a v dostatečné vzdálenosti od všeho ostatního. Stěny už pomalu práchnivěly a dvířka byla pokryta pavučinami. Cowart přistoupil až k nim, vzal za kliku a prudce trhl. Dřevěné latě vrzaly o dřevěnou zárubeň a dveře se se skřípěním vzpíraly tlaku. Musel ještě několikrát škubnout, než povolily alespoň napůl.

„Pozor na hady.“ varoval jej Brown, který se chopil dvířek a vší silou se do nich opřel. Chatrná stavba se otřásla v základech, ale dveře se konečně otevřely dokořán.

„Bruci! Baterku, sakra!“ zahulákal nadporučík a koncem Sochoru smetl z latí pár pavučin. Cowart vyděšeně uskočil; z černých hlubin se vydrápalo nějaké malé zvíře a vystrašené náhlým proudem světla se vyřítilo ven.

Muži stáli bok po boku mezi odřenými latěmi a dívali se na dřevěné prkýnko, starou desku s vyřezaným kulatým otvorem shlazeným léty používání. Odporný, zatuchlý puch jim bránil pořádně se nadechnout; víc než lidské exkrementy však připomínal smrt či pach stáří.

„Tady dole,“ hlesl Cowart.

Brown kývl na souhlas.

„Někde hodně hluboko.“

V tu chvíli přiběhl udýchaný Wilcox a vrazil detektivovi do ruky černou baterku.

„Bruci,“ otázal se Brown klidným hlasem, „ten technik, co to tu ohledával. Zvedl aspoň tu desku a probral se trochu tím hnojem?“

Policista potřásl hlavou. „Bylo to pevně přibitý úplně zrezivělejma hřebíkama. Vzpomínám si na to, protože mě sem zavolal, abych to ověřil. Nenašli jsme žádný známky toho, že by to někdo vyrval a zase zatlouk zpátky. Víš co, jako stopy po kladivu nebo škrábance, vůbec nic…“

„Žádné zřetelné známky,“ přerušil ho detektiv příkře.

„Přesně tak, nic tady nebilo do očí,“ vybuchl Wilcox, jenž náhle soptil zlostí.

„Jenže…“

„Přesně tak, jenže,“ skočil mu kolega do řeči, „nemůžu zaručit, že do těch hromad sraček stejně neskočil a že jsme na to nepřišli.

Technik se tam naklonil, posvítil baterkou a vylez ven. To samy jsem udělal já sám. Strčil jsem hlavu dovnitř, rozhlíd se a hotovo. Kdyby tam tou dírou někdo něco hodil, jeden z nás by si toho určitě všim…“

„Jenže kdybys chtěl něco dokonale ukrýt, nezbývalo ti moc času a hledal jsi místo, kde se nikdo nebude moc šťourat…“ pronesl Brown tónem, jenž hraničil mezi přednáškou a výbuchem hněvu.

„Klidně to moh zakopat někde v lese.“

„Tam by nikdy neměl jistotu, že to nikdo neobjeví, zvlášť když se do akce nasadí slídící psi. Navíc by riskoval, že ho někdo uvidí. Jediné, na co mohl spoléhat, bylo, že se nikdo nebude přehrabovat ve sračkách. Pokud to nebude nevyhnutelně nutné.“

Wilcox neznatelně pokýval hlavou a tichým hlasem plným zoufalství pronesl: „Máš pravdu, krucinál. Myslíš, že…“

Přerušil ho ostrý výkřik. „Vypadněte vocad!“

Všichni tři se s trhnutím otočili. Stařena stála na zápraží, starou dvouhlavňovou brokovnici u pasu.

„Pošlu vás přímo do pekel, esi votamtud vokamžitě nevodprejsknete! Tak hněte se!“

Cowart zůstal stát jako přimražený. Koutkem oka postřehl, že detektivové zvolna ustupují každý na opačnou stranu, aby zvětšili rozestup.

„Paní Fergusonová,“ ozval se Tanny Brown.

„Ty drž hubu!“ zahlaholila žena a zhoupla pušku směrem k němu.

„No tak, paní Fergusonová…,“ naléhal Wilcox polohlasem a zvedl ruce nahoru, ani ne tak na znamení kapitulace, jako spíš v úpěnlivé prosbě.

„Ty taky!“ zařvala stařena a pro změnu namířila hlaveň na něj. „A voba zůstaňte stát, kde ste.“

Cowart si všiml, že na sebe policisté vrhli letmý pohled, ale netušil, co měl znamenat. Žena se teď obrátila k němu.

„Řekla sem, abyste tamocad výpad!“

Reportér zvedl ruce nad hlavu, ale vykřikl prosté: „Ne.“

„Jak, ne? Co tím mysíš, chlapče? Nevidíš snad tudle brokovnici? Hodlám ji použít!“

Cowartovi se nahrnula krev do hlavy. Za mázdrou zlosti rozpoznal v ženiných očích strach. V tu chvíli pochopil, že ví, co skrývá. Je to tam, blesklo mu hlavou. Ať je to cokoliv, hnije to tam dole. Vzedmula se v něm vlna pocitu úzkosti a únavy nahromaděných za posledních pár dní a poslední zbytky rozumu zastínil nekontrolovatelný vztek. Zavrtěl hlavou.

„Ne,“ zvolal ještě hlasitěji. „Neodejdu, paní, a podívám se tam dovnitř, i kdybyste mě kvůli tomu chtěla zabít. Už mám dost všech těch lží a nebaví mě neustále někomu dělat vola. Unavuje mě být pořád za blázna, sakra. Chápete to, ženská? Jsem unavenej a vlezu tam dovnitř! Hned teď!“

S každou větou udělal ke stařeně další krok, až vzdálenost mezi nimi zkrátil téměř na polovinu.

„Zůstaň stát!“ zařvala.

„Tak střílejte!“ zahalekal neústupně.

Zuřivost jej zcela ovládla. Falešná víra ve Fergusonovu nevinu se rozplynula a Cowart překypoval hněvem. „No tak, do toho! Zmáčkněte tu spoušť! Stejně chladnokrevně, jako váš vnouček zabil tu holčičku! Dáte mi stejnou šanci, co? Taky dokážete zabíjet? To od vás se to naučil, eh? A jak rozporcovat tělo malé bezbranné dívky, to jste mu taky předvedla?“

„Nic neproved!“

„Tak hovno!“

„Už ani krok!“

„A co uděláte? Nebo jste ho prostě jen naučila lhát, co? Odpovězte!“

„Nepřibližuj se!“

„Tak naučila jste ho lhát, nebo ne, zatraceně? Co povíte?“

„Von nic neproved! A teď ustupte, nebo vám vystřelím mozek z hlavy!“

„Udělal to, sakra, a vy to dobře víte! Udělal to, udělal, udělal!“

Zaburácel výstřel.

Salva prosvištěla vzduchem těsně nad Cowartovou hlavou a lehce jej ožehla. Síla výbuchu mu podrazila nohy. Skácel se na zem a v tutéž chvíli postřehl zarachocení broků o dřevo latríny a současně s nimi výkřiky obou detektivů, kteří se zbraní v ruce halekali: „Ani hnout! Odhodte zbraň!“

Houpala se s ním zem a do nosu ho udeřil pach korditového prachu. V hlavě mu hučelo, ale přes dozvuk rány slyšel podivné dunění. Zmateně pátral po původu zvuku, než si uvědomil, že mu zní v uších ozvěna vlastního srdce.

Posadil se a rukou si přejel po hlavě. Podíval se do ulepené dlaně. Pot, ne krev. Obrátil zrak ke stařeně, jež stála přikovaná na místě, brokovnici stále namířenou. Příkazy detektivů jako by k ní přes masu horkého vzduchu ani nedoletěly.

Zírala na něj a pištivým hlasem ječela: „Řikala sem vám to, pane Reportér. Klidně bych plivla do vobličeje samotnýmu dáblu, dyby to vnukovi pomohlo.“

Cowart mlčel, ale nespouštěl z ní zrak.

„Ste mrtvej?“ zeptala se.

„Ne,“ šeptl.

„Nešlo to,“ hlesía nenávistně. „Prostě sem vám nemohla ustřelit palici, krucinál.“

Její černá kůže získala popelavý nádech. Nechala zbraň svézt k boku.

„Měla sem jenom jednu střelu,“ sykla. Obrátila se k policistům, kteří se k ní pomalu přibližovali, nohy pokrčené, pistole v napřažených pažích připravené vystřelit. Pohledem se vpíjela do Brownových očí.

„A měla sem ji schovat pro tebe,“ utrousila.

„Odhoďte zbraň.“

„Co, chceš mě snad zabít, Tanny Browne?“

„Odhoďte zbraň!“

Stařena pohrdlivě zafuněla a opatrně opřela brokovnici o zárubeň dveří za sebou. Otočila se čelem k detektivovi a založila ruce na hrudi.

„Chceš mě zabít teď?“ zopakovala.

Wilcox se sklonil ke Cowartovi. „Jste v pořádku?“

„Jo, dobrý,“ vydechl novinář.

Policista mu pomohl na nohy. „Kristapána, Cowarte, to byla show. Úplně jste nad sebou ztratil kontrolu.“

Reportér měl náhle docela povznesenou náladu. „Nekecejte, vážně?“ pravil se smíchem.

Wilcox se obrátil k nadporučíkovi. „Mám jí nasadit želízka a odříkat práva?“

Detektiv zakroutil hlavou. Natáhl se pro pušku, s lupnutím otevřel hlaveň a zkontroloval obě komory. Vytáhl použitou nábojnici a hodil ji novináři. „Chytejte, suvenýr.“

Podíval se stařeně do tváře. „Máte po ruce ještě nějakou zbraň?“

Žena pomalu zakroutila hlavou.

„Teď už s námi budete mluvit, stará dámo?“

Znovu týž pohyb hlavy, tentokrát doprovázený vzdorným odplivnutím.

„Fajn, můžete se koukat. Bruci?“

„Šéfe?“

„Přines z kůlny lopatu.“

Tanny Brown uložil svůj revolver zpět do pouzdra a ženě vrátil brokovnici, za což ho odměnila nevraživým pohledem. Přešel k latríně a pokynul Cowartovi. „Nate,“ řekl a podal mu páčidlo. „Mám dojem, že jste si vysloužil první ránu.“

Stařičká deska překvapivě vzdorovala náporu sochoru a posléze i lopaty, kterou Wilcox objevil opřenou o boční stěnu chatrče. Jakmile však na jedné straně s prasknutím povolila, odklopit ji už byla hračka. Třem mužům se naskytl pohled na nechutně zapáchající díru v zemi plnou tmavohnědého lidského odpadu. Bílé stříkance ukazovaly na nehašené vápno, které obyvatelé používali jako dezinfekční prostředek.

„Tam někde,“ pohodil Cowart hlavou k hromadě.

„Doufám, že jste neprošvihli poslední tetanovku,“ zamumlal Wilcox. „Nějaký otevřený rány nebo říznutí? Tady je třeba bejt opatrnej.“

Vytrhl Brownovi lopatu z rukou.

„Já jsem to před třema rokama posral,“ zašeptal neradostně, ale odhodlaně, „tak teď si ty sračky odpracuju.“ Sundal si sako a vytáhl kapesník, který si uvázal přes obličej tak, aby mu zakrýval nos a ústa. „Do prdele,“ zahuhňal přes provizorní roušku. „Není to legální, uvědomuješ si to?“ prohodil směrem k Brownovi, jenž mlčky přikývl. „Do prdele,“ zopakoval policista polohlasem a skočil do hromady exkrementů.

Zasténal, ulevil si dlouhou řadou sprostých nadávek a poté začal lopatou soustředěně odhrnovat vrstvy odpadu.

„Sledujte, co nabírám“ vyrazil ze sebe, ostře oddechuje ústy. „Ať nic neprošvihnu.“

Brown s Cowartem jej mlčky pozorovali. Systematicky přehazoval exkrementy z jedné strany na druhou a pečlivě prohlížel nános na lopatě. Pouze jednou nešťastně uklouzl; stačil se sice zachytit, aby nespadl do vyhloubené jámy, ale zbytky výkalů mu stékaly po celých pažích. Hrubě zanadával a pokračoval v práci.

Uběhlo pět minut, pak deset a detektiv se zarýval stále hlouběji. Čas od času zakašlal, jak bojoval se zápachem, ale nevzdával se.

Po dalších pěti šesti máchnutích zamručel: „To už je nejmíň dva roky hoven. Ta stará babina toho přece tolik nevyprodukuje,“ pokusil se zachmuřeně o vtípek.

„Támhle!“ zvolal Cowart.

„Kde? Co?“ vyhrkl Wilcox.

„Přímo tam,“ přidal se Tanny Brown a ukazoval prstem. „Co je to?“

Posledním pohybem odkryl policista kus pevného předmětu. Ušklíbl se, s velkou opatrností se sehnul a zatáhnul za věc. S mlasknutím povolila. Wilcox držel v ruce obdélník pevné tkaniny z umělého vlákna.

Brown podřepí. Nejdřív si materiál prohlížel a pak jej chytil za rožek.

„Víš, co to je, Bruci?“

Detektiv přikývl. „To si piš.“

„Co je to?“ otázal se Cowart napjatě.

„Autový kobereček. Vzpomínáte? Ve Fergusonově voze ho někdo kousek vyřízl, na straně spolujezdce. A tady ho máme.“

„Vidíš ještě něco?“ zeptal se Brown parťáka.

Wilcox se obrátil zpět k místu nálezu a zašťouchal kolem špičkou kovového listu. „Nevypadá to,“ pravil tiše. „Ne, moment, počkat…, hmm, copak to je?“

Vypáčil z kupy něco, co vypadalo jako ztuhlá hrouda mrvy, a podal to Brownovi. „A je to.“

Nadporučík se obrátil ke Cowartovi. „Podívejte se,“ vybídl ho tiše.

Reportér si věc musel chvíli prohlížet, ale nakonec ji rozpoznal.

Hrudka ztuhlých exkrementů byla ve skutečnosti hromádka šatů. Džíny, tričko, tenisky a ponožky, vše pevně smotané do ruličky a převázané tkaničkou. Roky v jámě plné směsi výkalů a páleného vápna udělaly své – dotrhané oblečení viselo v cárech a jen silou vůle drželo pohromadě. Přesto o tom, co detektiv drží v ruce, nemohlo být pochyb.

„Vsadím boty,“ prohlásil Wilcox, „že se na těch hadrech ještě najdou stopy krve.“

„Ještě něco tam dole?“

Policista párkrát píchl lopatou kolem sebe. „Podle mě ne.“

„Tak vylez.“

„S radostí.“ Wilcox se vyškrábal nahoru.

Muži přešli mlčky doprostřed dvorku a s velkou opatrností rozložili věci na slunci. „Budou se dát poslat na rozbor?“ zeptal se Cowart po chvíli.

Tanny Brown pokrčil rameny. „Domnívám se, že ano.“ Přejel předměty pohledem a tiše dodal: „Ne že by to bylo třeba.“

„Pravda,“ přitakal Cowart.

Wilcox se snažil očistit, co nejlépe to šlo. Otíral ze sebe nevábné hrudky a přitom vzhlédl k parťákovi.

„Tanny,“ oslovil ho polohlasem. „Omlouvám se, brácho. Měl jsem si dávat většího majzla. Mělo mi to dojít.“

Brown potřásl hlavou. „Dneska víš víc než tehdy. Netrap se tím, já jsem měl zase líp zkontrolovat hlášení z prohlídky.“ Upíral zrak na hromádku oblečení. „Krucinál,“ ulevil si nakonec. „Do prdele.“ Pak se obrátil ke Cowartovi. „Ale jedno teď aspoň víme jistě, nebo ne?“

Cowart přikývl.

Opatrně posbírali oblečení a kus koberečku ze země a vykročili k domku. Teprve teď si uvědomili, že Fergusonova babička je po celou dobu sledovala. Stála tam na zápraží a bezmocně je vyprovázela pohledem. Cowart si všiml, že se jí třesou ruce.

„Todle nic neznamená!“ halekala, ale zpupnost v jejím hlase nahradilo zoufalství. S námahou pozvedla paži od boku a pohrozila jim zaťatou pěstí. „Lidi vyhazujou spoustu starejch krámů! Vůbec nic to neznamená!“

Detektivové a novinář prošli mlčky kolem ní, ale stařena nepolevovala. Výhrůžná slova se vznášela na horkém vzduchu k modrému nebi. „Nic to neznamená, povidám! Slyšíte mě? Čert tě vem, Tanny Browne! Vůbec nic to neznamená!“

20/

LÉČKY

Tanny Brown bezcílně bloumal ulicemi města, kde vyrostl. Na sedadle spolujezdce hlídkového vozu seděl Matthew Cowart

– Bruce Wilcoxe vysadili s důkazy z latríny v laboratoři. Novinář předpokládal, že jejich další cesta povede okamžitě na oddělení vražd, aby naplánovali další postup. Namísto toho však pozvolna projížděli městskou zástavbou.

„Co teď?“ troufnul si nakonec položit otázku. „Co se bude dít?“

„Víte,“ pravil Brown pomalu, „Pachoula vlastně ani není pořádné město. Vždycky bude hrát druhé housle Pensacole a Mobilu. Ale znám ho jako své boty a vždycky jsem si přál tady žít. I když jsem odešel do armády a pak do Tallahassee na školu, nejvíc jsem se těšil na to, až se sem zase vrátím. A co vy, Cowarte? Kde je váš domov?“

Cowart si představil skromný cihlový domek, v němž vyrůstal. Stál opodál od hlavní silnice a v předzahrádce rostl rozložitý dub.

V rohu verandy visela houpací lavička pro dvě osoby, kterou nikdy nikdo nepoužíval – nakonec po mnoha vlhkých zimách zrezivěla. Během chvilky se však obraz rozplynul a vystřídala jej jiná, o dvacet let starší vzpomínka. Dětskýma očima pozoroval vybavení otcovy redakce, dávno před počítači a elektronickými zalamovacími stroji. Jako by jeho svět formovaly otlučené, ocelově šedé stoly a mdlé světlo zářivek, řada neustále drnčících telefonů, zvýšené hlasy redaktorů či hučení potrubní pošty, která spojovala redakční místnost se sazáranou, nebo nekonečný rachot klapek starých psacích strojů, do nichž hbité prsty novinářů bušily události dne. Nepřál si nic tolik, jako se z tohoto prostředí vymanit, ale osud tomu chtěl, že do něj naopak zabředával hloub a hloub. To se projevovalo zejména na velikosti a kvalitách redakcí, které s přibývajícími lety zkušeností rostly. Nakonec skončil v Miami v jednom z nejlepších deníků ve státě. Celý můj život formovala slova, uvědomil si.

A možná mě přivedou i do hrobu, pomyslel si trpce.

„Domov?“ odvětil. „Spíš jen kariéra.“

„A není to totéž?“

„Možná. Někdy je těžké je od sebe rozlišit.“

Detektiv pokýval hlavou.

„Tak, co teď? Co uděláme?“ otázal se Cowart znovu.

Brown těžko hledal odpověď. „Mno,“ řekl sklesle, „teď víme, kdo skutečně zabil Joanie Shriverovou“

Mezi muži se rozhostila téměř hmatatelná sklíčenost. Já jsem to věděl, říkal si v duchu Brown, celou dobu jsem to věděl. Přesto se nedokázal zbavit pocitu, že se něco změnilo, že je něco jinak.

„Je nedotknutelný, vidte?“

„Před soudem ano. Neplatné přiznání, nelegální prohlídka… Ale o tom už jsme mluvili.“

„A já na něj taky nemůžu,“ pronesl Cowart hořce.

„Jak to? Co by se mohlo stát, když otisknete článek?“

„To ani nechtějte vědět.“

Brown náhle strhl vůz k obrubníku a dupnul na brzdy. Prudkým pohybem vyřadil a otočil se k novináři čelem.

„Tak co by se stalo?“ rozohnil se. „Jen mi to řekněte, sakra. No?“

Cowartovi se nahrnula krev do tváří. „No dobře, tak poslouchejte. Napíšu článek a celý svět se na nás sesype jako supi. Jestli si myslíte, že vám předtím novináři dávali zabrat, tak to je nic ve srovnání s tím, čeho budou schopní, až ucítí krev. Každý bude chtít urvat kousek špíny sám pro sebe. Víc mikrofonů, víc zápisníků a víc reflektorů, než jste kdy zažil. Dva pitomci, polda a reportér, co posrali svou práci a osvobodili odsouzeného vraha. Neexistuje v téhle zemi deník nebo televizní kanál, který by si tuhle show nechal ujít – a mluvíme samozřejmě o titulních stránkách a hlavních vysílacích časech.“

„A co se stane s Fergusonem?“

Cowart se zachmuřil. „Ten z toho vyvázne úplně nejlíp; všechno popře. Usměje se na kameru a řekne něco jako: ‚Kdepak, já jsem nic neprovedl. Museli tam ten důkaz podstrčit/ Bude tvrdit, že jde o podvod, ubohý podfuk zoufalého policajta. Pak prohlásí, že jste ty důkazy našel někde jinde – na místě, které mi poradil Blair Sullivan, stejně jako prve s tím nožem – a potom je na něho narafičil. Mě jste bud přesvědčil, nebo zmanipuloval, abych do toho šel s váma; na způsobu nezáleží, hlavně bude jasné, že já sloužím jako zástěrka pro vaše omyly. A víte co? Spousta lidí tomu ráda uvěří. Už jednou z něj přiznání vymlátili, tak proč teď nezkusit jiný trik?“

Detektiv užuž otevíral ústa, ale reportér jej nepustil ke slovu. „A umíte si představit, co by se stalo, kdyby se nás rozhodl zažalovat pro urážku na cti? Vzpomeňte na Fatal Vision. Úžasný film. Hrdina podá naprosto absurdní žalobu a najednou všichni zapomenou, že je obžalovaný z brutální vraždy své ženy a dětí, a začnou se ohromně zajímat o to, co udělal onen spisovatel. A co podle vás bude v éteru vypadat věrohodněji? A přesvědčivěji? Chtěl bych vás vidět, jak byste se tvářil v nějaké profláklé večerní talk show. Kamery jedou, světla útočí ze všech stran, pot vám stéká po kůži a slavná Barbara Waltersová nebo někdo jí podobný se nakloní přes stůl a položí vám pár nevinných otázek: ‚Takže vy jste skutečně nařídil svému podřízenému, aby zmlátil pana Fergusona? Přestože jste si byl vědom protiprávnosti takového jednání? A přestože vám muselo být jasné, že pokud se na to přijde, pak pana Fergusona osvobodí?‘ Na nic z toho byste vůbec nemusel odpovídat, protože by to stejně k ničemu nebylo. A i kdyby, co byste tak asi řekl? Jak byste chtěl dokázat, že jste ty věci do Fergusonova domu skutečně nenastražili? To mi povězte, detektive, protože mě to vážně zajímá.“

Brown probodával reportéra pohledem. „A co vy?“

„Žádný strach, nadporučíku, já na tom nebudu o nic líp. Na vrahy je Amerika zvyklá, tenhle druh lidí nikoho nepřekvapí. Ale ztroskotanec jako já? Jo, každý nezdar si zaslouží zvláštní pozornost. Chyby a zpackaná práce, tyhle pojmy si americká společnost nepřipouští. Tolerujeme vraždy, ale prohru neodpouštíme. Už to vidím: ‚Tak, pane Cowarte, vy jste za veřejnou obhajobu tohoto muže dostal Pulitzerovu cenu. Co chcete získat tím, že teď jeho nevinu popíráte?‘ A to ještě není nejhorší. Vinen, nebo nevinen? Co si máme vybrat, pane Cowarte? Obojí dohromady nejde. A proč jste s tím nevystoupil dřív? Na co jste čekal? Co jste se snažil ututlat?

Kolika dalších chyb jste se dopustil? Dokážete vůbec rozlišit pravdu od lži?‘“

Znaveně se nadechl. „Musíte pochopit jednu věc, detektive.“

„A to?“

„Na světě existují pouze dva lidi přesvědčení o tom, kdo za tento zločin nese zodpovědnost. Vy a já.“

„A Ferguson?“

„Ten vyvázne. Sice se škraloupem, ale volný. Někdo si ho možná dokonce postaví na piedestal a pro některé se stane ještě větším hrdinou, než už je nyní.“

„Takže…“

„Takže si bude moct dělat, co se mu zlíbí…“

Cowart otevřel dveře a vystoupil na chodník. Chvíli jen nehybně zíral do ulice a nechával jemný větřík odvát vypjaté emoce. Očima zabloudil ke staromódně zařízenému holičství, před nímž se po svislé ose donekončena otáčel reklamní válec s trojbarevnou spirálou po obvodu. Spíš tušil, než viděl, že Tanny Brown rovněž vystoupil a přešlapoval o kousek za ním.

„Předpokládejme,“ pravil detektiv chladně, „čistě teoreticky, že už to dělá.“

Další holčička, po níž se jednoho dne slehla zem. Jistá Dawn Perryová. „Můžu jít plavat? Do večeře budu zpátky…“

„My dva dobře víme, co má nejradši.“

„To je fakt.“

„A v podstatě mu nic nebrání, aby pokračoval v tom, co začal, než mu do toho vlezlo pár let volna na cele smrti. Je to tak?“

„Přesně tak. Takže co navrhujete, detektive?“

„Léčku,“ odvětil nadporučík suše. „Nachystáme past a chytíme ho. Když se nám ho nedaří dostat na starém případu, tak musíme přijít s novým.“

Cowart se nemusel otáčet, aby vytušil, že se policistovi v kamenném obličeji zračí hluboký vztek. „Dobře,“ přitakal, „pokračujte.“

„Musí to být naprosto jednoznačné. Tak jasné, aby nikdo nemohl pochybovat o tom, co je Ferguson zač, až ho zatknu a vy napíšete svůj článek. Rozumíte? Na žádné pochybnosti nesmí zbýt prostor. Jste schopen to takto formulovat, Cowarte? Tak, aby se z toho nemohl vyvlíknout?“

Novináři se náhle vybavila vzpomínka na rybáře z Maine, jehož jednou o letních prázdninách pozoroval, jak loví humry. Dřív, než muž ponořil pasti do ledových inkoustových vod u pobřeží, vložil do každé kus rybího masa. Cowart vzpomínal, jak s dětským zaujetím fascinovaně pozoroval jednoduché, a přitom smrtelně nebezpečné krabičky vyrobené z kousku dřeva a drátěného pletiva. Korýš, který neodolal kouzlu mršiny, se nasoukal dovnitř a spokojeně se nažral. Když se však chtěl obrátit a vylézt ven, sevřený prostor mu to nedovolil. Smrtonosná kombinace lačnosti, přirozených potřeb a fyzického omezení.

„Ano, to jsem,“ ubezpečil Browna a obrátil se k němu čelem. „Jenže nastražit léčku chvíli trvá. Budeme na to mít dost času, detektive? Jak dlouho?“

Nadporučík potřásl hlavou. „Musíme se alespoň pokusit.“

Matthew Cowart seděl osamoceně v kanceláři Tannyho Browna, jenž odešel se slovy, že musí zjistit, zda už Wilcox nemá k dispozici předběžné výsledky laboratorní analýzy nalezených šatů a koberečku. Reportér se chvíli rozhlížel po plaketách, které již dříve podrobně prozkoumal, a pak se odhodlal zvednout telefon a zavolat domovskému deníku. V centrále jej přepojili na Ednu McGeeovou; sotva Cowart uslyšel její hlas, napadlo ho, kolik lidí se nechá snadno oklamat Edniným žoviálním tónem, netušíce, že se pod ním skrývá zatvrzelá mysl, jež bazíruje na detailech.

„Edno?“

„Matty, Matty, kdepak se touláš? Nechala jsem ti snad tisíc vzkazů!“

„Jsem teď nahoře v Pachoule. Sešel jsem se s těmi chlápky od policie.“

„A to jako proč? Myslela jsem si, že jedeš do Starke a koukneš se na ten případ z tamní perspektivy.“

„No, to bude další krok..

„No, tak já bych se tam na tvém místě vypravila co nejdřív. Podle dnešního vydání St. Pete Times po sobě Sullivan zanechal několik krabic plných dokumentů, deníků, popisných statí a já nevím čeho ještě. Něco z toho by taky mohlo pomoct při řešení těch dvou vražd v Keys. V tom článku se uvádí, že se jeho pozůstalostí právě probírají detektivové z Monroe a hledají vodítka. Taky vyslýchají všechny zaměstnance z cel smrti, kteří kdy měli službu v době Sullivanova věznění, a prověřují i návštěvníky. Zavolala jsem na pár míst a získala nové informace pro další článek, ale není toho moc a hlavně – všichni se ptají po tobě. Každého moc zajímá, proč jsi s tím článkem nepřišel dřív než ten trotl ze St. Pete Times. Vůbec jsi místní nepotěšil, Matty, ani trošičku. Kde ses vlastně celou tu dobu flákal?“

„Nejdřív jsem jel na Keys, pak sem.“

„Máš něco?“

„Zatím ne, rozhodně nic, co by se dalo otisknout. Teda, mám pár vodítek…“

„Například?“

„Ale no tak, Edno, dej mi svátek.“

„Podívej, Matty, já bych se na tvém místě radši pustila hned do práce a dohodila novinám něco zatraceně úchvatného, a to co nejdřív. Nejlíp hned. Za dveřma už ti vyjí vlci a mají pořádný hlad. Jestli víš, kam tím mířím.“

„Řeklas to naprosto jasně. Až se mi samotnému sbíhají sliny.“

Edna se zasmála. „Spadnout z pozice kaviáru na psí žrádlo, to by se nikomu nelíbilo.“

„Díky, Edno, ty umíš vždycky povzbudit.“

„Jenom varování.“

„Mám za sebou docela krušné okamžiky. A s čím jsi přišla ty?“

„Musím říct, že výpověd pana Sullivana se zvrtla v kurz kreativního lhaní.“

„Co tím myslíš?“

„Už teď si troufám tvrdit, že z těch čtyřiceti vražd, co měl mít na kontě, jich spáchal tak polovinu. Možná míň.“

„Takže jen dvacet.

Okamžitě si uvědomil, co pronesl a jak hloupě to zní. Jen dvacet. Jako by byl Sullivan rázem dvakrát mírnější či méně ďábelský než zločinec, který má na svědomí životů čtyřicet.

„Ano, tak nějak. Respektive těchhle dvacet zní přesvědčivě.“

„A co ty další?“

„Za některé už hnijou ve věznicích jiní, někteří dokonce na celách smrti, takže ty určitě na svědomí nemá. On si je prostě jenom poslepoval do vlastní skládanky. Pamatuješ na tu vraždu v Miccosukkeeské rezervaci? To je jen jeden z příkladů. Pak podle svých slov zabil nějakou ženu kousek od Tampy. Prej ji potkal v baru, nasliboval jí, že si užijou hezký večer, a nakonec ji sprovodil ze světa. Vzpomínáš?“

„Ehm, jasně. Moc toho neřekl, jenom s jakým potěšením ji zabil a jaká to byla zábava.“

„Jo, to je ono. Detaily by seděly, což o to, akorát že skutečný vrah odpravil ještě další dvě v blízkém okolí a sedí v cele, která se nachází asi deset metrů od Sullivanovy bývalé komůrky. Tenhle čin jen tak zakomponoval mezi dva jiné, které odpovídají pravdě. Cvaklo mi to, až jsem se tím začala probírat podrobněji. Chápeš ale, co udělal? Jen tak si přivlastnil vraždu jiného chlápka – a není pochyb o tom, že ten tu vraždu doopravdy spáchal – a sprostě si ji připočetl ke svému celkovému součtu. No a pak to ještě několikrát zopakoval s jinýma činama chlápků, co sedí ve stejném křídle. To je to samý, jako když zadák v poslední čtvrtině dávno vyhrané hry rozdává krátké přihrávky. Chtěl si nafouknout průměr,“ pousmála se Edna.

„Ale proč by to dělal?“

I přes telefonní linku Cowart vycítil, že Edna krčí rameny. „Kdo ví? Možná právě proto se o Sullivana tak strašně zajímala celá ta sebranka z FBI, než se odporoučel na onen svět.“

„No ale…“

„Heled, prozradím ti svou teorii. Můžeš ji nazvat třeba McGeeové postulát, nebo si vymysli jiný, ovšem podobně krásně vědecky znějící název. Tak k věci. Trochu jsem se vyptávala a hádej co – Tedovi Bundymu se vždycky přisuzovalo osmatřicet vražd. Mohlo jich být i víc, ale na tomhle čísle se to ustálilo a k tolika se taky přiznal on sám, než odfičel do pekel. Podle mě ho chtěl Sully jednoduše trumfnout. Mezi jeho osobníma věcma se našly i tři knížky o Bundym. Zajímavý detail, ne? Druhý nejlepší v téhle kategorii, pokud se to tak vůbec dá říct, je ten Polák Okrent z Lauderdale, znáš ho? Ten, co měl trochu potíže ovládat svůj chtíč, když si narazil nějakou prostitutku. Jenže v trochu posunutém smyslu slova – rád je totiž zabíjel. Oficiálně se pohybuje někde kolem jedenácti, ale neoficiální odhady sahají až k sedmnácti či osmnácti obětem. I on sedí ve stejném křídle věznice jako před smrtí Sullivan. Chápeš, kam mířím, Matty? Starej Sully se prostě chtěl předvést, urvat pro sebe kus slávy, a to nejenom svým chováním před popravou, ale taky údajnými činy před tím, než ho k tomu křeslu odsoudili. A tak si dovolil trochu poupravit svůj životopis.“

„Chápu. Seženeš někoho, kdo by to řekl naplno a ještě se pod to podepsal, ať to můžeme otisknout?“

„Bez problémů. Ti chlápkové z FBI mi zobou z ruky, takže řeknou, co budu chtít. Potom jsem taky mluvila se sociology z Bostonu, kteří se zabývají masovými vrahy. Tihle dva McGeeové postulát přímo žerou. Takže pokud obětuju dnešní večer, zítra by to mohlo vyjít v novinách. Nejpozději pozítří, což je pravděpodobnější.“

„Výborně,“ pochválil ji Cowart.

„Bylo by ale dobré, kdybys k tomu něco přihodil. Jako třeba článeček o tom, kdo zabil ty dva v Keys nebo tak podobně…“

„Dělám na tom.“

„Tak nepolevuj, protože na tuhle odpověď už se všichni třepou, to víš. Nic jiného teď není v kurzu.“

„To mě nepřekvapuje.“

„V místních zprávách to vře horečnýma přípravama. Chtějí na to nasadit náš světově proslulý, vynikající, hvězdný a pouze ve výjimečných případech naprosto nekompetentní pátrací tým. Podle toho, co se proslýchá, je to stojí hodně sil.“

„Ti přece nemůžou dát dohromady…“

„To já vím, Matty, ale spousta lidí tady zastává názor, že je toho na tebe trochu moc.“

„To teda není.“

„Pouhé varování, jak říkám. Říkala jsem si, že budeš rád za každou novinku ohledně pletichaření za tvými zády. Ten článek v St. Pete Times ti taky moc neprospěl a už vůbec ničemu nepomůže, že v devětadevadesáti procentech ze sta nikdo netuší, kde se právě pohybuješ. Náš šéfík dokonce lhal té policajtce z Monroe, když tě tu před pár dny hledala.“

„Shaefferové?“

„Takové té krásce, co tě vždycky probodává očima, takže je jasný, že by tě nejraději místo klábosení nabodla na rožeň a pomalu pekla na otevřeném ohni.“

„Jo, to je ona.“

„Tak ta se tu nedávno zastavila a náš milý nadřízený ji trochu vodil za nos, což znamená, že na tebe spoléhají.“

„Dobře, chápu.“

„Chtělo by to velký průlom. Zjisti, kdo ty dva sprovodil ze světa. Třeba si zaděláš na další cenu, co?“

„Tak o tom pochybuju.“

„Ale múžem si to aspoň představovat. Na tom není nic špatného, ne?“

„To ne.“

Zavěsil a ulevil si množstvím sprostých nadávek, ačkoliv netušil, komu přesně či kvůli čemu vlastně láteří. Užuž vytáčel číslo šéfredaktora, ale pak se zarazil. Co by mu asi řekl? V tu chvíli zavrzaly dveře, a když Cowart vzhlédl, spatřil mezi zárubněmi Bruce Wilcoxe. Detektiv byl ve tváři značně pobledlý.

„Kde je Tanny?“ otázal se.

„Někde pobíhá. Řekl mi, abych tu na něj počkal, a já jsem žil v domnění, že hledá právě vás. Tak co jste zjistili?“

Wilcox zakroutil hlavou. „Pořád nemůžu uvěřit, že jsem to tak podělal,“ hlesl.

„Co laboratoř? Našli něco?“

„Nechápu, jak to, že jsem ten hajzl pořádně neprohlíd už tenkrát.“ Wilcox hodil na stůl hromádku papírů. „Ani to nemusíte číst,“ prohodil. „Na triku, džínách a koberečku našli látku podobnou zbytkům krve. Podobnou, proboha. A to už to prohlídli přes mikroskop. Všechno se rozpadlo skoro za hranice viditelnosti. Tri roky hoven, vápna a marastu. Dlouhá doba. Moc toho nezůstalo, sakra. Pozoroval jsem laboranta, jak opatrně roztahuje to tričko; látka se málem rozpadla, sotva ji chytil do pinzety. Nenašel bohužel nic, co by obstálo jako nezvratnej důkaz. Pošlou to sice do fajnovější laborky dole v Tallahassee, ale kdoví, jestli tam něco zjistí. Tenhleten laborant optimismem zrovna nesršel.“

Wilcox se odmlčel a poté se dlouze nadechl. „My dva samozřejmě víme, jak se tam ty věci dostaly. Ale abysme mohli tvrdit, že něco dokazujou…, jo, tak k tomu máme ještě hodně daleko. Krucinál! Kdybych je dones o tři roky dřív, když bylo všechno čerstvý… Akorát by rozpustili ty sračky a bordel z povrchu a vida, pod tím vším by se našly čitelný stopy krve“ Pohlédl Cowartovi do obličeje. „Krve Joanie Shriverový. Jenže dneska maj před sebou jen cáry rozpadlejch starejch šatů. Zatraceně.“

Detektiv přecházel po místnosti. „Nechápu, jak jsem to moh takhle podělat,“ opakoval. „Totálně jsem to posral. Posral, posral, posral. Můj první velkej zkurvenej případ.“

Zatínal ruce v pěst a zase je povoloval. Sevřít, povolit, sevřít, povolit. Cowart sledoval, jak muži hrají svaly pod košilí. Středoškolský zápasník před soubojem.

Tanny Brown seděl za zavřenými dveřmi v donedávna využívané, nyní však opuštěné kanceláři a vyřizoval již několikátý telefonní hovor. Na jinak prázdném pracovním stole ležel poznámkový blok a Brownův soukromý adresář. Na prvních třech číslech se ozval záznamník; detektiv pokaždé zanechal vzkaz. Poté vytočil čtvrté číslo z adresáře.

„Policie Eatonville.“

„Kapitána Lucia Harrise, prosím. U telefonu detektiv nadporučík Theodore Brown.“

Trpělivě čekal, ale netrvalo dlouho a ve sluchátku zahřímal bodrý hlas: „Tanny? Jsi to ty?“

„Ahoj, Luku.“

„No teda, tebe už jsem roky neslyšel. Jak se vede?“

„Nahoru dolů, znáš to. A tobě?“

„No, život není žádnej med, to ne, ale až taková hrůza to taky není, takže si vlastně nemám na co stěžovat.“

Brown si představil rozložitého muže na druhém konci linky. Uniforma se mu v místech, kde jeho stotřicetikilovou postavu neomezují svaly, pěkně nadouvá a zařezává se mu do šíje, takže to vypadá, jako by jeho hlava spočívala přímo na naškrobeném bílém límečku se zlatými insigniemi. Jak to u statných mužů bývá, ani Lucious Harris se snadno nerozčílil, naopak z něj většinou čišela nezměrná spokojenost, jako by celý jeho život byla jedna velká hostina, ze které si čas od času na chvíli odskočí. Detektiv mu volával vždycky rád, protože ať se situace zdála jakkoliv beznadějná a svět zoufale špatný, Harrisův rázný přístup jej dokázal vždy povzbudit.

S lítostí si teď uvědomil, že od posledního hovoru uběhly nekonečné měsíce.

„Jak to vypadá v Eatonville?“ zajímal se.

„Cha, to bys měl vidět, Tanny, stává se tu z toho turistická atrakce. Všichni sem jezděj kvůli naší znovu objevený paní Hurstonový. Jo, s Disney Worldem nebo Key West se srovnávat samozřejmě nemůžem, ale je docela fajn vidět tu pro změnu neokoukaný tváře.“

Brown si v mysli vybavoval vzpomínky na Eatonville, kde jeho přítel vyrostl a strávil celý život, což se odráželo v jeho způsobu vyjadřování. Městečko s vysokým procentem černošské populace mělo osobitý, spořádaný charakter a proslulo díky dílům své nejpřednější obyvatelky, spisovatelky Zory Neale Hurstonové. Jakmile učenci a posléze filmové štáby objevili ji, objevili také Eatonville, jež však zůstávalo především domovem prostých občanů černé pleti, kteří si do jeho správy nenechali mluvit.

Lucious Harris chvíli nic neříkal, ale pak nahlas vyslovil, co se Brownovi honilo hlavou. „Mno, už ani nevoláš, co? Ani nevím, jestli jsme ještě kamarádi. Koukal jsem sice, že se teď o tobě píše v novinách, ačkoliv zrovna o takovou slávu Člověk asi taky moc nestojí, co?“

„To máš pravdu.“

„A chvíli nato tě mám na telefonu. Ovšem určitě mi nehodláš vysvětlovat, proč ses tak dlouho odmlčel, vid? Voláš kvůli něčemu konkrétnímu a nebude to běžná záležitost.“

„To ses trefil. Akorát já střílím naslepo a doufal jsem, že bys mi mohl kapánek pomoct.“

„Tak to vysyp.“

Tanny Brown se zhluboka nadechl. „Jde mi o nevyřešené případy zmizení a o vraždy. Loňský rok, děti nebo náctiletí, zejména dívky a zejména černé pleti. Došlo u vás k něčemu takovému?“

Policista zaraženě mlčel. Brown i na dálku vycítil, že přemýšlí nad svou další větou.

„Proč to zjišťuješ zrovna teď, Tanny?“

„Jen chci…“

„Čistou pravdu, Tanny. Proč kvůli tomu voláš právě teď?“

„Jak jsem řekl, výstřel do neznáma. Něco se mi nezdá, tak se v tom trochu hrabu.“

„No, tak tady ses trefil do černýho, kamaráde.“

Brown ztuhl. „Povídej,“ pobídl Harrise tiše. Na kapitánově hlase poznal, že se mu sevřelo hrdlo. Rozjařený hlas náhle nesl stopy únavy, jako by pro něj slova, která pronášel, byla příliš těžká.

„Jedná se o místní divošku,“ začal Harris zvolna. „Třináctiletá Alexandra Jonesová. Někdy se chovala na osm, jindy bys jí klidně hádal i o deset víc, znáš ten typ. V jednu chvíli samej úsměv a slušný vychování, pěkně nám večer hlídá děcka, a pak ji vidím před sámoškou s cigaretou v hubě. Najednou hrozně dospělá drsňačka.“

„To zní jak ze života mých dvou dcer,“ vypadlo z Browna nechtěně.

„Kdepak, tvoje holky maj aspoň určitej směr, kdežto tahle jen tak bezcílně poletovala. Každopádně jednoho krásnýho dne začne zmatkovat a napadne ji, že tohle město je pro ni moc malý. Zdrhne z domu, ale to se za ní pustí táta a dožene ji pár kilometru za městem s kufrem v ruce. A jelikož její táta patří k mejm pochůzkářum, všichni jsme byli v obraze. Podruhý jsme ji našli až kousíček před Lauderdale, přímo na Alligator Alley. Stopovala řidiče tahačů. Mezi nima se náhodou objevila naše hlídka, tak ji naložili a odvezli zas domů. Potřetí a naposled utekla před třema měsícema. Rodiče prohledávaj všechny cesty, který vedou na sever do Georgie – maj tam příbuzný a holce se líbí jeden bratranec. Vyhlásili jsme pátrání, sám jsem volal na různý oddělení po celým státě, nechali jsme vytisknout letáky – proceduru znáš sám. Jenže holka do Georgie nikdy nedojela a neukázala se ani v Lauderdale, ani v Miami nebo v Orlandu. Prostě se po ní slehla zem. Teprve před třema tejdnama ji objevili nějací lovci v bažinatý části Big Cypress. Respektive to, co z ní zbylo, to znamená několik kostí vyšisovanejch od slunce a ohlodanejch zvířatama. Ošklivej pohled. Museli jsme ji identifikovat podle otisků zubů. Příčina smrti? Podle soudního lékaře mnohočetný bodný poranění, ale soudí tak jenom podle pár zářezů na povrchu některejch kostí. Nic přesvědčivýho, ale víc nemáme. Ani žádný šaty rozházený po okolí. Takže ať to proved kdokoliv, musel ty hadry někam schovat. Chci říct – není žádná záhada, co se jí stalo. Ale kdo to udělal, to už je jiná věc.“

Brown neodpověděl. Slyšel, jak se Harris na druhé straně zachmuřele nadechl.

„… Tenhle případ nikdy neuzavřem, kdepak. Tušíš, kolik lidí jsme v rámci vyšetřování vyslýchali, Tanny? Přes tři stovky. A to nás na to bylo pět a půl – kromě mě ještě náčelník detektivů Henry Lincoln, toho znáš, a pár chlápků z okresu, co se zabejvaj závažnou trestnou činností. A stejně to bylo k hovnu. Neexistujou svědci, nikdo ji neviděl nasedat do žádnýho auta. Laborka nic neukázala, protože z holčiny skoro nic nezbylo. A co se podezřelejch týká, sice jsme zadali profil do počítače a posvítili si na pravděpodobný kandidáty, ale nikam to nevedlo. Celkově vzato máme úplnej prd a můžem se akorát pokoušet vysvětlit jejím rodičům, k čemu vlastně došlo, anebo zajít do kostela a zkusit prosit Pánaboha o pomoc. A víš ty, za co se modlím, Tanny?“

„Ne,“ odvětil detektiv ochraptěle.

„Ani ne tak za to, abysme toho vraha dostali – podle mě by byl totiž tenhle případ moc velký sousto i pro Všemohoucího. Spíš bych si přál, aby se ten chlápek, kterej nás poctil návštěvou tady v Eatonville, ukázal ještě v jiným městě. Aby ho viděli svědci a aby tam měli mobilní forenzní vybavení a všecky ty moderní vědecký hračičky. Potom třeba škobrtne a pořádně si zavaří. Tak za to já se modlím.“

Kapitán se na okamžik odmlčel. „Protože podle mýho to pro tu holku muselo bejt strašný. Bolest a strach, Tanny, strach a bolest. Nesnesitelný utrpení, o kterým radši nikdo nechce nic vědět.“

Znovu chvíli přemýšlel. „A pak najednou z čistýho nebe zavoláš ty a vyhrkneš tuhle otázku, takže si lámu hlavu, co máš v rukávu, že tě napadlo ptát se zrovna na tohle.“

Na lince se rozhostilo ticho.

„Znáš případ toho chlápka, co se dostal na svobodu z cely smrti?“ otázal se Brown nakonec.

„Jasně. Robert Earl Ferguson.“

„Byl někdy u vás ve městě?“

Lucious Harris ostře vydechl a s údivem pronesl: „Myslel jsem, že je nevinnej. To aspoň tvrdili v televizi a v novinách.“

„Byl někdy v Eatonville? V době, kdy zmizela ta dívka?“

„No, v Eatonville jsme ho viděli, to ano,“ vypravil ze sebe Harris.

Brownovi uniklo z úst něco mezi zasténáním a povzdechem. Uvědomil si, že má zaťaté zuby. „Kdy přesně?“

„Nesedí to. Tak tři čtyři měsíce před tím, než Alexandra utekla. Měl přednášku v místním kostele. Sám jsem se na něho byl podívat, sakra, a bylo to fakt zajímavý. Vykládal o tom, jak při tobě vždycky bude stát Ježíš a bude ti svítit na cestu, i kdyby se celej svět propadal do temnoty.“

„A co…“

„Zůstal tu pár dní, možná doslova sobotu a neděli, a pak zas odjel. Prej se vracel do školy, podle toho, co jsem slyšel. Podle mě tu v době, kdy Alexandra Jonesová zmizela, vůbec nebyl. Můžu samozřejmě prověřit hotely a motely, ale nevím. Klidně sem moh zase přijet, což o to, ale jak tě napadlo…“

Brown se naklonil nad desku stolu. Ve spáncích mu pulzovala krev. „Udělej to pro mě, Luku, prověř to. Uvidíme, jestli se v té době náhodou netoulal po okolí.“

„Pokusím se. Stejně to k ničemu nepovede, si myslím, ale dobře. Takže podle tebe zas tak nevinnej není?“

„To netvrdím. Prostě na to koukni, prosím, jo?“

„Spolehni se, Tanny, proklepnu ho. Ale ještě bych si o tom s tebou někdy rád promluvil, kamaráde, protože se mi vůbec nelíbí, co slyším mezi řádky.“

„Ani mně ne,“ připustil Brown a zavěsil.

Rozpomněl se na atmosféru v Pachoule v době, kdy se ztratila Joanie Shriverová. V uších se mu rozezněly sirény, před očima znovu viděl skupinky lidí, kteří se houfovali na rozích ulic, domlouvali další postup a odcházeli hledat dívku do bažinatých lesů. První televizní štáby dorazily už v noci, sotva pár hodin poté, co ústřednu zahltil nekonečný příval telefonátů z různých deníků. Malá bílá holčička, jež se ztratí cestou ze školy, stojí na počátku noční můry, která nikoho nenechá chladným. Blondaté vlásky, roztomilý úsměv. Netrvalo ani Čtyři hodiny a její tvář ukazovaly všechny televizní kanály. A s každou minutou se situace zhoršovala.

Naučil jsem se něco? tázal se Brown sám sebe. Ze tatáž událost může proběhnout i bez povšimnutí. Bez přítomnosti kamer a mikrofonů, bez zájmu skautů a členů Národní gardy, kteří se brodí po kolena v močálech. Stačí upravit jediný faktor rovnice – vyměnit bílou pleť za černou.

S vypětím všech sil se Brown snažil udržet klidnou mysl. Vstal a vydal se zpět za Cowartem. Když procházel kolem velké nástěnné mapy Floridy, zastavil se a chvíli na ni nehnuté hleděl. Očima spočinul nejprve na tečce označující Eatonville, pak sklouzl k Perrine. Desítky míst, běželo mu hlavou. Po celém státě se táhne bezpočet zapadlých, nenavštěvovaných končin. Pozůstatky Starého Jihu, z nichž v důsledku historického i hospodářského vývoje země vznikly izolované ostrůvky charakterizované bud nečekaným úspěchem, či naopak očekávanou chudobou. Jedno jim však zůstávalo společné – pozice mimo hlavní proud. Městečka obvykle spravoval policejní sbor, jenž se krom nedostatku pracovníků potýkal také s jejich neadekvátním výcvikem a nevyhovujícím vybavením, které ani z poloviny neodpovídalo běžnému standardu komunitních protějšků s bílou většinovou populací. Zato se zde vyskytovalo dvojnásob problémů s drogami, alkoholem a loupežnými přepadeními. Logický důsledek vleklé frustrace a zoufalství.

Ideální loviště.

21 /

SOUVISLOSTI

Andrea Shaefferová se dostala do motelu až v pozdních večerních hodinách. Zamkla za sebou na dva západy, prohlédla koupelnu a miniaturní toaletu, zkontrolovala prostor pod postelí a za závěsy a nakonec se ujistila, že i okno je pevně uzavřené. Překonala nutkání vytáhnout z kabelky pistoli ráže devět milimetru, přestože v ní od chvíle, kdy odešla z Fergusonova bytu, hlodal podivný strach. Cestou zpět padalo na svět temné šero a Shaefferová cítila na těle nepříjemný tlak, jako by ji svíraly příliš těsné šaty.

Co je vlastně zač? přemítala v duchu.

Otevřela cestovní kabelu a chvíli se v ní přehrabovala, až konečně vytáhla jemně parfémovaný dopisní papír, na nějž psávala neodeslané dopisy matce. Usadila se na židli u stolku v rohu místnosti, rozsvítila lampičku a vzala do ruky pero.

Milá mami, začala. Něco se přihodilo. Zírala na slova na papíře a přemýšlela. Co to říkal? vzpomínala. Že je tam v bezpečí. Před čím?

Opřela se do židle. Žužlala konec pera jako studentík, jenž marně dumá nad odpovědí při důležitém testu. Vybavilo se jí, jak ji před lety zavedli do identifikační místnosti, přestože protestovala a tvrdila, že ony dva útočníky určitě nedokáže rozpoznat. Detektivové, jejichž jména dávno zapomněla, ztlumili světla a postavili se každý po jejím boku. Upřeně pozorovala dvě skupinky mužů, kteří se vyrovnali do řady podél zdi. Na povel se otočili doprava a potom doleva, aby si je mohla dobře prohlédnout z profilu. I v této chvíli jako by slyšela šeptem pronášená slova detektivů: Nespěchejte, máte čas. A potom: Připadá vám někdo z nich povědomý? Poznáváte někoho? Nebyla schopná nikoho identifikovat. Zavrtěla hlavou. Policisté pouze pokrčili rameny a přes obličej jim přeletěl výraz, na který nikdy nezapomněla. V ten moment se rozhodla, že už nikdy nebude bezmocná a že už nikdy nedovolí, aby někdo, kdo způsobí tolik bolesti, kráčel dál na svobodě nepotrestán.

Sklopila zrak k listu, který nikdy neodešle, a připsala další větu: Sešla jsem se s mužem, z něhož čišela smrt.

To je ono, blesklo jí hlavou. Zvažovala všechny Fergusonovy projevy – vztek, výsměch i namyšlenost. Strach, ale jen v minimální míře – a pouze tehdy, když ještě netušil, proč přišla. Jakmile se to však dozvěděl, obavy se vypařily jako pára nad hrncem. Jak to? Neměl se totiž čeho bát. Jak to? Protože mě k němu dovedl nesprávný důvod.

Odložila pero a vstala ze židle.

Co je ten správný důvod? tázala se v duchu.

Přešla k dvojlůžku uprostřed ložnice, posadila se na okraj a přitáhla kolena k bradě. Objala je pažemi, chvilku se vratce pohupovala zepředu dozadu a přemítala nad svým dalším krokem. Když si konečně utříbila myšlenky, povolila sevření nohou a natáhla se pro telefon.

Michaela Weisse sehnala až na několikátý pokus přes kancelář ředitele státní věznice ve Starke.

„Seš to ty, Andy? Kde se flákáš?“

„Ahoj Miku. Jsem nahoře v Newarku, v New Jersey.“

„V New Jersey? Proboha, co tam děláš? Mělas jet přece do Miami a pověsit se na Cowarta. On se snad přestěhoval?“

„Ne, ale…“

„No, tak kde je, sakra?“

„Na severu v Pachoule, ale…“

„A proč tam teda nejsi taky?“

„Miku, nech mě chvilku mluvit, všechno ti vysvětlím.“

„Doufám, že máš zatraceně dob rej důvod. A ještě něco, měla ses hlásit, tuším, nejmíň tak každej den, ne? Tohle vyšetřování vedu já, nezapomnělas?“

„Tak mě chvíli poslouchej, Miku, ano? Jela jsem sem kvůli Robertu Earlovi Fergusonovi.“

„Tomu chlápkovi, co ho Cowart vytáh z cely smrti?“

„Jo. Seděl vedle Sullivana.“

„Dokud mu ovšem neruplo v bedně a nepokusil se ho uškrtit přes mříže, pokud si dobře vzpomínám.“

„Přesně tak.“

„No a?“

„Mno, bylo to…,“ hledala nejvýstižnější výraz, „zvláštní.“

Nadřízený se na chvíli odmlčel a pak se otázal: „Jak to myslíš?“

„Na to se taky pořád ještě snažím přijít.“

Slyšela, jak muž na druhé straně otráveně vzdychl. „Co to má co dělat s naším případem?“

„Heled, Miku, dost jsem o tom přemýšlela. Sullivan a Cowart, ti tvořili dvě strany trojúhelníku. A Ferguson je svedl dohromady jako rameno, spojnice mezi dvěma body. Nebýt jeho, Cowart by se se Sullivanem nikdy nesešel. Takže mě napadlo, že by mohlo stát za to s ním promluvit. Ověřit si, jestli má na dobu, kdy se stala ta vražda, alibi, nebo jestli náhodou něco neví a tak. Prostě si ho proklepnout v reálu.“

Po chvilce mlčení Weiss řekl: „No dobře, to má určitou logiku. Sice mi není jasný, k čemu nám to bude, ale naprostým šílenstvím bych to taky nenazval. Takže podle tebe mezi těma třema existuje nějaká souvislost? Která by se mohla vztahovat k těm vraždám?“

„Možná.“

„Kdyby to tak bylo, proč by to ten parchant Cowart nezmínil v nějakým svým Článku?“

„Nevím. Ze strachu, že by si pošramotil pověst?“

„Pošramotil pověst? Probůh, Andy, on je děvka v mužským podání, jako každej jinej reportér. Těm hovno sejde na tom, koho vojebali včera, dnešní klient je důležitější. Kdyby něco věděl, hned by to hodil do novin. Úplně vidím ty titulky: PROPOJENÍ MEZI CELAMI SMRTI ODHALENO. Bůhví, jestli by vůbec měli pro takovej nadpis dostatečně velkej font. Síleli by z toho. A beztak by si zadělal na další cenu.“

„To je možné.“

Weiss si odfrkl. „Jo, to je možný. Každopádně, zjistilas něco, co by Fergusona spojovalo s těma vraždama na Tarpon Drive?“

„Ne.“

„Dole v Islamoradě si nikdo na nic nevzpomíná? Nikdo z obyvatel, s kterýma jsi mluvila na Tarpon Drive, se o mladém černouškovi nezmínil?“

„Bohužel.“

„Co třeba účet za hotel, letenka nebo něco podobnýho? Výsledky rozboru krve z vražedný zbraně? Nic?“

„Vůbec nic.“

„Takže jsi letěla na sever jenom proto, že tenhle chlápek má určitou spojitost se dvěma figurkama na šachovnici.“

„Ano,“ vysoukala ze sebe. „Měla jsem spíš takové neurčité tušení, no.“

„Prosím tě, Andy, šestej smysl funguje tak v Perrym Masonovi a podobnejch hovadinách, ale ne v reálu. Předtuchy vynech a pověz mi, co ses dozvěděla od toho zmetka.“

„Popřel, že by o činu věděl víc, než co se dočetl v novinách, zato měl docela zajímavé postřehy k tomu, jak to funguje na celách smrti. Dozorci a vězni se podle něj zas tolik neliší, většina strážných by prý klidně zabíjela. Doporučil mi zaměřit se právě na ně.“

„To dává smysl,“ odvětil Weiss. „Já podle týhle úvahy právě teď postupuju a ty bys měla taky. Předpokládám, že má alibi, nebo ne?“

„Tvrdí, že seděl na semináři. Studuje kriminologii.“

„Vážně? To je ale náhodička.“

„Jo, knihovnu má narvanou skřiptama o identifikačních metodách pomocí DNA, o objasňování trestných činů a podobně. Prý je používají ve škole.“

„Fajn. Tak to, prosím tě, ověř, a až se ukáže, že je to pravda, tak se seber a přijed sem.“

„Hm, no dobře. Tak jo.“

Na lince se na moment rozhostilo ticho, které přerušil Weiss: „Co to váhání, Andy? Co se děje?“

Andrea Shaefferová s odpovědí otálela. „Miku…, měl jsi někdy dojem, žes kápl na toho pravého, ale nic ses nedozvěděl, protože tě k němu dovedl nesprávný důvod? Víš, z tohohle chlápka mi běhal mráz po zádech. Nevím, jak jinak to podat, prostě… na něm bylo něco špatně. Jsem si naprosto jistá, že je to zločinec. Nedokážu vysvětlit proč, ale jsem o tom přesvědčená. A fakt mě vyděsil.“

„Zas nějaká předtucha?“

„Pocit, dojem…, proboha Miku, nejsem přece blázen.“

Weiss si dával načas. „Jak moc tě vyděsil?“ otázal se nakonec.

„Opravdu hodně, skoro k smrti.“ Poznala, že starší kolega nad jejími slovy přemýšlí.

„Víš, jak zní odpověď z příručky, vid?“

Pokývala pro sebe hlavou a odpověděla: „Mám si dát studenou sprchu, nebo horkou, to je jedno, a pustit to z hlavy. Ať si ten magor dělá, co chce, až jednoho dne klopýtne a dojede na nějakou chybu. A pak ať se starají ti, kterým to připadne pod ruku. Já se mám sebrat a přihasit zpátky na Floridu.“

Weiss se rozesmál. „Hergot, to dokonce i zní jako já.“

„Takže?“

„Takže fajn,“ pravil rozvážně. „Dej si sprchu podle vlastní volby. Vem si ještě den dva a šťourej se, v čem chceš, já to tu sám taky zvládnu. Když ani potom ale nebudeš mít v ruce nic kloudnýho, sedneš na zadek a sepíšeš hlášení se všema svejma pocitama a domněnkama a vším, co ti připadá důležitý. To pak pošlém jednomu mýmu známýmu od státní v New Jersey. Nejspíš nad tím jenom se smíchem mávne rukou, ale aspoň si nebudeš připadat jako blázen. A budeš mít krytej zadek.“

„Dík, Miku.“ Vydechla úlevou, ale zároveň ji přepadl trochu strach.

„Jo, a ještě něco,“ dodal Weiss. „Ani ses nezeptala, co jsem tady objevil, zatraceně.“

„A co teda?“

„Po Sullivanovi zůstaly tři krabice plný osobních věcí. Z valný části knihy, jedno rádio, přenosná televize, Bible a podobný hovadiny, ale našlo se tam i pár překvapivejch dokumentů. Například jeho odvolání, komplet připravený, jen ho předložit soudu. A to pro se, sepsal to sám. Stačilo ho předat nějakýmu úředníkovi a bingo, dostal by automatickej odklad. A víš co? Ten šmejd docela přesvědčivě argumentoval tím, jak žalobce, kterej ho dostal do lochu, předkládal porotcům samý předpojatý výpovědi. S tímhle to moh protahovat ještě roky.“

„Ale to odvolání nepodal.“

„Ne, ale to není všechno. Dál tu máme dopis od jistýho producenta jménem Maynard ze společnosti La-La Land. Ten samej, co koupil práva na natočení Fergusonova životního příběhu, sotva z něj Cowart udělal velkou hvězdu. Nabídl to samy i Sullivanovi. Deset litrů. Respektive devět tisíc devět set za výhradní práva.“

„Sullivanúv životopis byl ale veřejnosti docela známý, proč by platil…“

„Dneska jsem s tím slizounem mluvil. Standardní postup před natáčením filmu, zajistěj si práva a nikdo na ně nemůže. Sullivan mu prej taky slíbil, že to odvolání podá, takže bylo potřeba si to ohlídat, jinak by ho moh ten parchant vodit za nos celý roky, co by se jeho případ protahoval. Když pak Sullivan s klidem kývl na popravu, čuměl na to ten chlápek jak tele na nový vrata.“

„A dál?“

„Mno, ve vzduchu visí skoro deset táců, tak si říkám, že když najdem ty prachy, přijdem na to, čím Sullivan zaplatil za ty vraždy.“

„Platí ale přece zákon Samova syna (David Berkowitz, „Samův syn“, masový vrah, jehož případ ovlivnil vytvoření a schválení tzv. „Zákon Samova syna“, podle něhož mohl stát jakožto třetí strana zadržovat příjmy zločince plynoucí z mediálního zpracování jeho životního příběhu a vyplatit je rodinám oběti. V roce 1991 byl prohlášen Nejvyšším soudním dvorem za protiústavní.) o právech obětí nemluvě. Sullivan by na ty peníze přece nemohl sáhnout, měly je dostat rodiny obětí.“

„Důležitý slovíčko – měly. Jenže součástí dohody bylo, že milej producent uloží peníze na účet jistý banky se sídlem v Miami přesně podle Sullivanových pokynů a pak teprv napíše dopis Výboru pro práva obětí v Tallahassee, aby je o platbě informoval. Přesně v souladu se zákonem. Byrokratům samozřejmě trvalo celý měsíce, než si dali dva a dva dohromady, a mezitím…“

„Je mi to jasný.“

„Přesně tak. Peníze odcházejí nalevo, opona padá. Na tom účtu už samozřejmě nejsou, lidi z Výboru je nikdy neviděli a Sullivan už je nepotřebuje, ať je, kde chce.“

„Takže…“

„Takže podle mě bysme měli zpětně vysledovat pohyby na tom účtu a možná by nám to ukázalo, kterej šmejd ho otevřel a vysál. A tím si taky zajistíme podezřelýho z dvojnásobný vraždy v Monroe.“

„Deset tisíc dolarů.“

„Devět tisíc devět set. To je taky zajímavý. Ta částka se akorát vejde do limitu – podle federálního zákona musíš hlásit veškerý transakce od deseti litrů nahoru.“

„Devět tisíc devět set přece nestačí…“

„Prosím tě, chlapi tam odtud vražděj pro krabičku cigaret. Co by někdo neudělal skoro pro desítku? A nezapomeň, že někteří strážní si nevydělaj víc než tři čtyři stovky tejdně. Deset papírů je pro ně zatraceně velkej balík.“

„A co zřízení toho účtu?“

„Ptáš se na to, jak se zakládaj bankovní účty v Miami? Stačí falešnej řidičák a vymyšlený číslo sociálního zabezpečení. Tem proudům peněz, co protečou miamskýma bankama, policajti zrovna moc času nevěnujou. Maj tolik práce s praním špinavejch hadrů drogovejch bossů, že tudle kapičku v řečišti nejspíš ani nezaregistrovali. Proboha, Andy, vždyť ten účet se dá beztak zrušit s pomocí automatickýho operátora, možná se ani nemusíš sejít s lidskou bytostí.“

„Tuší ten producent, kdo ho založil?“

„Ten pitomec? Nemá páru. Od Sullivana dostal jenom číslo a přesný instrukce a teď ví akorát tolik, že ho ten magor podrazil

– poprvý, když svoji životní pohádku vyklopil Cowartovi, takže namísto výhradních práv si o tom ten pitomec přečet v novinách, a podruhý, když se ten šmejd s úsměvem na rtech posadil do elektrickýho křesla. Tahle situace milýho producenta nijak netěší, což mě nepřekvapuje.“

Shaefferová jen tiše poslouchala. Připadala si chycená mezi mlýnskými kameny.

Weiss chvatně pokračoval. „A ještě jeden pozoruhodnej detail.“

„Jaký?“

„Sullivan po sobě zanechal závěť.“

„Závěť?“

„Slyšelas dobře. Je to docela napínavý čtení. Vepsal to přímo do Bible, přes žalm třiadvacet. Znáš to – údolí stínů smrti, nebudu se báti zlýho a tak. Prostě vzal černou fixu, naškrábal to mezi řádky, vrazil tam záložku a zavřel. A na závěr akce přilepil na krabici vzkaz ‚Prosím, přečtěte si založenou pasáž…“

„A co se v ní píše?“

„Že si přeje, aby jeho věci dostal jeden z dozorců, jistej seržant Rogers. Pamatuješ si ho? To je ten, co nás tehdy před popravou nechtěl pustit k Sullymu, zato Cowarta prováděl po věznici málem s poklonkama.“

„A je…“

„Přečtu ti, co Sullivan napsal: „Všechny své světské statky přenechávám seržantu Rogersovi, jenž…“ a teď bacha,,… mi poskytl útěchu a byl mi oporou ve chvíli nejtěžší. Nikdy mu to nebudu schopen oplatit, ačkoliv jsem udělal, co bylo v mých silách..“ Weiss se odmlčel. „Co tomu říkáš?“

Shaefferová kývala hlavou, což její parťák nemohl vidět. „Začíná se to zajímavě vyvíjet.“

„Jo? Tak hádej, co ještě.“

„Povídej.“

„Tri dny před tím, než Cowart objevil ty mrtvoly, si náš milej seržant vzal dva dny dovolený. A krom toho jsem na něho vyhrabal ještě něco.“

„Co?“

„Jeho bratr žije na Key Largo.“

„Zatraceně!“

„A to pořád není všechno. Bráška má zápis v rejstříku. Dvakrát odsouzenej za vloupání, jedenáct měsíců si odseděl v okresní vazební věznici za obvinění z napadení – šlo o nějakou hospodskou tahanici – a jednou ho zatkli za nelegální použití zbraně, přesněji revolveru ráže 357 Magnum. Obvinění stáhli. A bude to ještě lepší. Vzpomínáš na nálezy z místa činu? Řezný rány v hrdlech obětí vedly zprava doleva. Seržantův bratr je levák. Zvláštní náhodička, co říkáš?“

„Mluvil jsi s ním?“

„Ještě ne. Říkal jsem si, že s tím počkám, až dorazíš.“

„Díky,“ řekla, „toho si vážím. Ale mám jeden dotaz.“

„Sem s ním.“

„Proč se těch věcí Rogers hned po popravě nezbavil? Přece jestli ho napadlo, že by ho mohl Sullivan podrazit, muselo mu být jasné, že by k tomu využil právě tuhle příležitost.“

„To jsem si taky říkal. Je fakt, že nedává moc smysl, aby tu ty krabice nechal jen tak povalovat a nic s nima nedělal, ale na stranu druhou na to prostě možná není dost chytrej. Třeba Sullivana špatně odhad. Anebo mu to jenom vypadlo z hlavy, a v tom případě ji má sakra děravou.“

„No dobře,“ vzdychla policistka, „tak já dorazím.“

„Je to vynikající podezřelej, Andy, fakt stojí za to. Jsem zvědavej, jestli se nám ho podaří nějak spojit s Keys. Taky bysme měli proklepnout telefonáty, uvidíme, jestli hovorama s bratříčkem netrávil moře času. A pak s tím vším zajdem za státním zástupcem.“ Detektiv se zarazil a po chvilce dodal: „Něco mi na tom ale stejně nesedí…“

„Copak?“

„No, víš, Sullyho odkaz vede k tomu seržantovi nějak podezřele přímo. A i když je ten parchant dávno mrtvej, nechce se mi mu moc věřit. Znáš to. Nejlepší způsob, jak zhatit vyšetřování vraždy, je ukázat na někoho prstem a říct, že to určitě udělal. I kdyby se nám povedlo eliminovat další podezřelý, šikovnej obhájce by je u soudu stejně vytáh a omílal by to tak dlouho, až by porotě zamotal hlavu. Todle, podle mýho, muselo docházet i Sullivanovi.“

Shaefferová znovu energicky přikyvovala. Weiss pokračoval: „Ale to ze mě zas mluví moje paranoia. Heleď, dostáném tohohle chlápka za mříže a máme pochvalu a povýšení v kapse. Čeká tě bleskovej kariérní rozjezd, věř mi. Tak se sem doval a urvi taky kousek pro sebe. Já budu pokračovat ve výsleších, dokud nepřijedeš, a pak vyrazíme společně do Keys.“

„Tak jo,“ hlesla.

„Pořád v tvým hlase slyším nějaký ‚ale‘“

Shaefferová nevěděla, na kterou stranu se přiklonit. Parťákovo nadšení, nečekaný úspěch ve věznici a nenadálý pocit, že chybí při rozhodujících okamžicích vyšetřování svého zatím největšího případu, chvilkově vítězily nad její předtuchou. Zaklonila hlavu a rozhlédla se po místnosti. Všechny pochybnosti jako by se rázem rozplynuly. „Možná bych to tu měla zabalit a vrátit se domů,“ pravila váhavě.

„No, dělej, jak myslíš, i když přiznávám, že k týhle verzi bych se přikláněl víc. Stejně tu dole máme aspoň teplejc, není ti tam zima?“

„To víš. Zima a sychravo.“

„Tak vidíš. A co s tím Fergusonem?“

„Nesedí mi, Miku,“ opakovala. „Prostě mi nesedí.“

„Tak to provedem jinak, no co, sakra. Prověř jeho rozvrh, trochu se tam porozhlídni, zjisti, jestli je jeho alibi fakt tak neprůstřelný, jak tvrdí, pak udělej, co jsem ti řekl, a pusť to z hlavy. Jestli to aspoň donutí místní, aby si na něho posvítili, tak to nebude taková ztráta času. Možná tam přece jenom něco visí ve vzduchu. A já tu mám s vyslýcháním všech, co dělali na celách smrti v době, kdy tu hnípal Sullivan, ještě tak na den práce. Náš seržant je jenom jeden z mnoha. Znáš to – rutinní otázky, nic co by ho zneklidnilo nebo dokonce vystrašilo, jen ať si myslí, že na něj nikdo nedojde. Jako jehla v kupce sena. A pak prásk. Počkám, až dorazíš, a pak se s radostí podívám, jak si ho pěkně podáš. Mezitím můžeš ukojit svoji zvědavost v Newarku. Ale potom se seber a přijed sem.“

Vydechl a dodal: „Nejsem já ale rozumnej šéf? Zádnej křik, žádný nadávky. No, kdo by si moh stěžovat?“

Shaefferová zavěsila. Stále nevěděla, jak se rozhodnout. Připomnělo jí to den, kdy matka sbalila nejdůležitější majetek a vše, co se do jejich starého kombíku vešlo navíc, a odvezla ji z Chicaga. Stěhování proběhlo rychle při jednom šedivém, větrném soumraku, kdy na vlnách v jezeře Michigan vytvářely poryvy zpětné hřebeny. Dobrodružství provázené smutnou ztrátou. Pamatovala si, jak zabouchla dveře auta před okolním chladem a v tutéž chvíli si poprvé plně uvědomila, že její otec je skutečně mrtvý a že už se nikdy nevrátí. Ne když sešla dolů po schodech a spatřila ve vestibulu dva strážníky a kněze, kteří stáli s rukama sepnutýma před sebou a nedokázali se jí podívat do očí, ani na pohřbu, když osamělý pištec spustil tklivé tóny srdcervoucí melodie. A ani ve škole, když na ni spolužáci s dětsky nemilosrdným zájmem o smrt zvědavě pokukovali. Teprve onoho podvečera.

I v dětství a dospívání, uvědomila si, existují kritické chvíle, kdy se události uplynulých dní smrsknou v jediný okamžik, který se snadno oddělí skleněnou kopulí; nezmizí, ale do života už nezasahuje. Je nutné učinit rozhodnutí, podniknout určité kroky. A na jednom z životních rozcestníků se nachází i teď.

Vybavila si Fergusonův výraz. Před očima viděla, jak sedí na kraji odrbaného gauče a vysmívá se jí do tváře.

jak to? tázala se znovu sama sebe.

A v ten moment ji odpověď téměř zaskočila.

Protože jsem se vyptávala na špatný případ.

Položila se na postel. Ještě je brzy na to nechat Fergusona jít.

Vytrvalý jemný déšť a neodbytné šero nezmizely ani následujícího rána, naopak s sebou přinesly ještě syrovější chlad a vlhko. Temná obloha se slévala v jedno s ponurými vodami řeky Raritan, jež protékala kolem kampusu univerzity Rutgers. Když Shaefferová zabalená do tenkého nepromokavého pláště rázným krokem přecházela přes parkoviště, připadala si jako uprchlík na nepatřičném místě.

Během pár minut se ocitla v bezcitném soukolí byrokratické univerzitní mašinerie. Sekretářka katedry kriminologie, jíž obšírně a složitě vysvětlovala, co ji přivádí, ji poslala do administrativní budovy. Z úst zástupkyně děkana vyslechla přednášku na téma důvěrnost informací, a přestože by žena podle všeho nejraději hovořila až do večera, nakonec policistce dala svolení promluvit se třemi profesory, kvůli kterým přišla. Najít je nebylo o nic jednodušší. Konzultační hodiny nikdo nebral vážně, soukromá telefonní čísla se nesdělovala. Shaefferová se párkrát pokusila zamávat odznakem, ale ani to nevedlo k valným úspěchům.

Vyučujícího kurzu forenzních postupů se jí podařilo zastihnout až kolem poledne na obědě ve fakultní jídelně. Měl vlasy jako hřebíky, štíhlou postavu a na sobě sportovní sako a volné khaki kalhoty. Při řeči uhýbal očima, což Shaefferovou neskutečně iritovalo. Připadala si trochu jako blázen, vyptávat se na dobu, kdy se zhruba udála dvojnásobná vražda v Keys, zvlášť když už věděla o seržantu Rogersovi ze Starke. Někde ale začít musím, říkala si.

„Nevím, jestli vám budu schopen nějak pomoct,“ odvětil profesor mezi sousty povadlého salátu. „Pana Fergusona mám v jednom z vyšších ročníků. Nadprůměrný student. Ne nejlepší, ale lepší než většina, tak na dva plus. Na jedna to nevidím, ale dvojka to bude slušná, dokonce hodně slušná. Což s ohledem na jeho praktické zkušenosti nepřekvapí… Vtípek. Na postupy má ale talent a o kriminologii projevuje hluboký zájem i mimo školu. Pracovitý, bezproblémový. Nemám si nač stěžovat.“

„Co docházka?“

„Tu si samozřejmě zapisuju“

„Jak to vypadalo ten týden?“

„Mám dva semináře týdně, na které chodí sedmadvacet lidí. Tam se neschováte, to víte. Nemůžete za sebe poslat spolubydlícího, aby si poznačil úkol na příště. Úterý a čtvrtek.“

„Takže?“

„Koukneme se na to, tady v sešitku.“

Profesor sjížděl štíhlými prsty po dvou sloupcích jmen. „Á, výborně.“

„Přítomen?“

„Tenhle měsíc ani jednou nechyběl. Zpočátku roku měl pár absencí, ale ty vykazuju jako omluvené.“

„Omluvené?“

„To znamená, že měl dobrý důvod nepřijít, probíranou látku si doplnil sám a odevzdal náhradní práci. Zhruba tak. Tomu říkám nadšení pro věc, zvlášť v dnešní době.“

Muž zaklapl notes a dál se věnoval nepříliš čerstvé zelenině a sušenému ovoci na talíři.

Dalšího přednášejícího objevila Shaefferová před aulou v chodbě, jež se hemžila uspěchanými studenty. Tento muž vedl široce zaměřený kurz historie zločinu v Americe, jejž navštěvovalo na stovku posluchačů. V ruce držel aktovku a měl plnou náruč knih. Nedokázal si vzpomenout, zda Ferguson v určitá data chyběl či ne, ale poskytl Shaefferové k nahlédnutí prezenční listinu. Fergusonúv podpis se nedal přehlédnout.

Pomalu se blížilo odpoledne. Venku se ještě více zešeřilo a široké univerzitní chodby potemněly. Zklamanou policistkou cloumal vztek. Nedělala si velké naděje a nevěřila, že by přišla na Fergusonovu absenci ve škole v době vražd na Tarpon Drive. Přesto ji vědomí, že zbytečně plýtvá časem, rozčilovalo. Připadalo jí, že se o Fergusonovi nedozvěděla nic nového a že se od rána nehnula z místa. Při pohledu na chumly studentů se jí náhle už nezdál tak důležitý. Začala o svém kroku pochybovat. Co to, k sakru, vyvádím?

Rozhodnutá vrátit se do motelu a nechat záležitost být se nakonec přece jen vydala hledat kancelář Fergusonova posledního profesora. Jestli se nikdo neozve, říkala si v duchu, seberu se a pofičím ihned zpátky na Floridu.

Po několikaminutovém bloudění nakonec našla ty správné dveře a ostře zaklepala. Překvapeně ustoupila o krok dozadu, když se prudce otevřely a před ní se objevil podsaditý muž s babičkovskými brýlemi na nose a kšticí rozcuchaných vlasů pískové barvy. Na sobě měl špatně padnoucí tvídové sako sportovního střihu a z náprsní kapsy mu čouhalo asi deset různých per, z nichž minimálně jedno pouštělo inkoust. Kravata visela učiteli volně kolem krku, zato pásek měl co dělat, aby udržel nápor kulatého bříška v manšestrových kalhotách. Vypadal jako někdo, kdo si právě zdříml v šatech, očima však pohotově zaostřil na policistku a pátravě si ji prohlížel.

„Profesor Morin?“

„Vy ke mně chodíte na seminář?“

Shaefferová mu ukázala odznak, který muž pečlivě prozkoumal. „Tak z Floridy?“

„Mohla bych vám položit několik otázek?“

„Samozřejmě.“ Gestem ruky ji pozval dovnitř. „Už na vás čekám.“

„Prosím?“

„Chcete se poptat na pana Fergusona, je to tak?“

„Ano,“ odpověděla a vstoupila do skromné kanceláře s umazaným oknem s výhledem na nádvoří. Podél jedné stěny se táhla police s knihami a naproti ní stál nevelký pracovní stůl s počítačem. Každý volný kousek na stěnách pokrývaly novinové výstřižky. Oproti očekávání se v umouněném prostoru našlo místo i pro tři zářivě barevné akvarely s motivem květin. „Jak jste na to přišel?“

„Mluvil jsem s ním po telefonu. Říkal, že přijdete.“

„Tak tedy?“

„No tak,“ začal profesor a z jeho hlasu znělo nadšení člověka, jehož dlouho drželi pod zámkem a teď má konečně s kým promluvit. „Pan Ferguson se může pochlubit vynikající docházkou. A to zvlášť v době, na kterou, jak říkal, se budete ptát.“

Posadil se na křeslo u pracovního stolu, jež pod jeho vahou lehce zavrzalo. „Snad jsem teď vyvrátil vaše případné pochybnosti.“ Muž se usmál a odhalil dvě řady rovných bílých zubů, které k jeho zanedbanému vzezření vůbec neseděly.

„Podívejte se, Ferguson je dobrý student, zanícený, pilný, což spoustu lidí odrazuje. Pravda, straní se ostatních, je to takový vlk samotář, ale to si možná odnesl z cely smrti. Nadšený a vytrvalý, jak jsem řekl, a to už se dneska u studentů moc nevidí. Snad to nahání hrůzu, ale celkově vzato je to příjemná, povzbuzující změna. Tak trochu jako nepředvídané nebezpečí, tuším.“

Profesor Morin brebentil dál. „I lidé od policie, kteří si chtějí studiem u nás polepšit v kariéře, se orientují jenom na sbírání kreditů a uzavření předmětu na konci semestru. Pan Ferguson se oproti tomu dá klidně považovat za badatele.“

Shaefferová se unaveně sesula na otlučenou dřevěnou židli v rohu místnůstky, která byla už od pohledu značně nepohodlná. Pravděpodobně měla docílit toho, aby se žádný student ani jiný návštěvník nezdržel příliš dlouho, což se díky tvrdému sedáku i opěradlu nepochybně dařilo.

„Znáte pana Fergusona dobře?“ otázala se policistka.

Přednášející pokrčil rameny. „Jako spoustu jiných. No, vlastně možná o něco líp. Stojí za to ho poznat.“

„Proč myslíte?“

„Učím kurz ‚Zločin a média‘ a v tom se pan Ferguson přirozeně dobře vyzná.“

„No a?“

„No a párkrát už jsem ho samozřejmě vyzval, aby se k probíranému tématu vyjádřil. Vždycky dá k dobru, jak to říct…, přímo fascinující názor. To víte, nestává se často, abyste vykládala látku studentům, kteří s ní mají vlastní, přímou zkušenost. Natož někomu, kdo – nebýt médií – mohl skončit na elektrickém křesle.“

„Nebýt Cowarta.“

„Správně, nebýt Matthewa Cowarta z Miami Journal. Pulitzer po zásluze, dodal bych. Dobře odvedená práce na poli reportérském a vynikajícně sepsaný článek.“

„Ještě k těm Fergusonovým názorům, pane profesore. Můžete mi o nich říct víc?“

„No tak, podle mě je velmi citlivý na to, jak se v médiích prezentuje rasová příslušnost. V jednom eseji například rozebíral případ Waynea Willkmse z Atlanty. Nastínil častou politiku dvojího metru, znáte to, když se píše o zločinu v takzvané bílé komunitě, dodržují se jiná pravidla, než když se zpracovává zločin z černošského ghetta. Musím říct, že pod tento názor bych se taky podepsal.“

Shaefferová pokývala hlavou.

Profesor Morin rozrušeně poposedl. Čas od času se při řeči naklonil dopředu, zjevně okouzlen vlastním hlasem.

„Pan Ferguson vyvodil závěr, že nedostatečný zájem médií o zločiny v černošských komunitách vede k neustálému snižování dotací a zdrojů místních policejních jednotek a k pomalejší práci státních zastupitelství, čímž trestná činnost dostává v těchto obcích nálepku běžného jevu. Docela sofistikovaný úsudek. Dalo by se to nazvat rutinizací zločinu. Člověk hned snadněji pochopí, proč dnes dobrá čtvrtina mladé černošské populace končí za mřížemi.“

„A tvrdíte, že nikdy nechyběl?“

„Párkrát ano, ale to vždy přišel s dobrým důvodem.“

„Například?“

„Sem tam ho zvou různé spolky, aby promluvil o svých zkušenostech. Většinou jsou to skupinky věřících z Floridy. Tady u nás se o jeho minulosti moc neví. Polovina studentů o jeho případu dokonce do začátku semestru neměla tušení, věřila byste tomu? Tolik ke kvalitě a zájmu posluchačů.“

„Takže Ferguson jezdívá na Floridu.“

„Ano, příležitostně.“

„Máte poznamenáno, kdy přesně v průběhu semestru chyběl?“

„To ano, ale říkal mi, že vás bude zajímat jenom ten týden, kdy…“

„Zajímají mě i jiná data, pane profesore.“

Muž se váhavě odmlčel, ale pak jen pokrčil rameny a se slovy „To snad nikomu neuškodí“ se natáhl pro svůj notes a začal jím listovat. Když došel na prezenční listinu, otočil zápisník k policistce, která si hbitě poznamenala dny, kdy se Ferguson omluvil ze semináře.

„Je to všechno, detektive?“

„Myslím, že ano.“

„Tak vidíte. Všechno jenom obyčejná rutina, nic výjimečného. Chci říct, tady prostě splyne s davem. Přestože v jeho případě se domnívám, že má před sebou i nadějnou budoucnost. Přinejmenším disponuje dostatečnými schopnostmi na to, aby dostudoval a získal titul.“

„Splyne s davem?“

„Zajisté. Jsme velká univerzita, navíc ve velkém městě. Snadno sem zapadne.“

„Takže je úplně anonymní.“

„Jako většina studentu.“

„Tušíte, kde bydlí, pane profesore?“

„Ne.“

„A víte o něm ještě něco dalšího?“

„Ne.“

„Copak vám neběhá ani trochu mráz po zádech, když s ním mluvíte?“

„Vyzařuje z něj zvláštní síla, jak jsem řekl – ale nechápu, proč by měl být jen kvůli tomu automaticky podezříván ze spáchání vraždy. Podle mě se sám sebe ptá, jestli se kdy dostane z centra zájmu floridské policie. A já se domnívám, že se táže oprávněně. Nemyslíte?“

„Nevinný člověk se nemá čeho bát,“ odvětila Shaefferová.

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou profesor. „V naší společnosti jsou na tom vinní často mnohem lépe.“

Policistka pohlédla na muže, jenž jako by se vnitřně připravoval na kvaziradikální tirádu á la šedesátá léta. Rozhodla se ukončit tuto přednášku dřív, než začne, zvedla se ze židle a odešla.

Nebyla si jistá, zda se vůbec něco dozvěděla, ale určitě slyšela víc, než si prozatím uvědomuje. Anonymní, znělo jí v hlavě. Rozešla se, ale po pár krocích ji přepadl nepříjemný pocit, že ji někdo pozoruje. Prudce se otočila a spatřila úzký pruh světla z profesorovy kanceláře, ještě než stačil zavřít dveře. Cvaknutí kliky se v prázdné chodbě zlověstně rozléhalo. Shaefferová se vyděšeně rozhlédla kolem sebe. Marně hledala davy studentů, kteří ještě před chvílí okupovali každé volné místečko. Zmizeli ve třídách, přednáškových sálech či kabinetech a ona tu teď stála úplně opuštěná.

Sama.

Rádoby bezstarostně pokrčila rameny. Vždyť je bílý den, uklidňovala se v duchu, a tohle je veřejné místo se spoustou lidí. Přesto přidala do kroku. Podrážky jemně pleskaly o naleštěné linoleum a zvuk se dutou ozvěnou odrážel od holých stěn. Konečně našla schodiště a chvátala dolu. Ani tady na nikoho nenarazila. Brala schody úprkem, na mezipatra téměř doskakovala. Zarazila se ve chvíli, kdy zaslechla, jak se někde v prostoru za ní otevřely a zavřely dveře. Uvědomila si, že za sebou slyší spěšné kročeje. Nalepila se na zed, a jak se šlépěje přibližovaly a sílily, sáhla do kabelky pro pistoli. Posunula se do rohu mezaninu a soustředila se na uklidňující kov, který svírala v dlani. Když se odvážila vzhlédnout, uviděla oči studenta s náručí plnou knih a le jster. Rozvázané tkaničky plácaly o zem, jak mladík utíkal na výuku, která už dávno začala. Sotva si jí všímal. Zavřela oči a vydechla. Co se to se mnou děje? spílala si v duchu. Povolila sevření zbraně. Co jsem si myslela, že slyším? Vyběhla ze schodišťové šachty, oči upřené na vstupní vrata budovy. Odpolední pološero a tmavá obloha za skleněnou dveřní výplní nevypadaly nejveseleji, ale alespoň přívětivěji než sevřený prostor univerzity.

Pospíchala k východu jako ke spáse a přestala vnímat okolí.

Dřív než Fergusona spatřila, uslyšela jeho hlas.

„Tak co, detektive, zjistila jste, co jste chtěla?“

Hrozivý tón v jeho otázce ji vyděsil.

Otočila se po zvuku a v tutéž chvíli zajela rukou do kabelky. Zavrávorala a ustoupila o krok dozadu, jako by ji někdo uhodil. Střetli se pohledem. Fergusonovi se na tváři rozlil stejný úšklebek, jako když jej navštívila u něj doma.

„Spokojená?“ tázal se dál.

Napřímila se a vnitřně se proti němu obrnila.

„Copak, snad jsem vás nepolekal?“

Rázně zavrtěla hlavou, ale nedokázala ze sebe vypravit ani slovo. Prsty objímala chladivý kov, ale ruku nechala v kabelce.

„Chcete mě zastřelit?“ popíchl ji drsně. „Na to tak úzkostlivě čekáte?“

Ferguson vystoupil ze stínu u zdi, kde se schovával. Na sobě měl šedozelenou vojenskou bundu, která mohla být klidně o číslo menší, a na hlavě kšiltovku fotbalového týmu New York Giants. Přeš rameno mu volně visela školní brašna a policistka nepředpokládala, že by v ní našla víc než knihy. Nijak se nelišil od studentů, které míjela v chodbách. Snažila se zklidnit zběsile tlukoucí srdce a pomalu vytáhla ruku z kabelky.

„Co u sebe nosíte, osma třicítku? Policejní typ? Nebo pětadvacítku automat? Něco malého, ale přitom účinného?“

Nespouštěl z Shaefferové zrak. „Ale ne, vás tipuju na něco většího. Máte potřebu neustále něco dokazovat svému okolí. Ráže tři sta sedmapadesát s náboji typu Magnum. Nebo devět milimetru. Abyste si připadala jako správný drsňák. Nemám pravdu, detektive? Silná a rozhodná, všechno pod kontrolou.“

Policistka nereagovala.

Ferguson se zasmál. „Tohle tajemství si radši necháte pro sebe, co?“ Sundal tašku z ramene a pohodil ji na zem. Rozpřáhl paže, jako by se vzdával, či snad dokonce úpěnlivě prosil s dlaněmi obrácenými vzhuru. „Vidíte ale, že nejsem ozbrojen, ne? Tak čeho byste se bála?“

Shaefferová se ostře nadechla a vydechla. Mamě se snažila pročistit si hlavu a vzpamatovat se z šoku, že Fergusona vidí před sebou. Pořád nebyla schopná vymyslet vhodnou odpověď.

„Tak zjistila jste, co jste potřebovala, detektive?“

Shaefferová pomalu vypustila vzduch z plic. „Něco jsem si ověřila, ano.“

„Třeba to, že jsem nechyběl?“

„Například.“

„Takže jsem nejspíš nemohl být zároveň dole na Floridě a mít na svědomí ten starý pár, vidte? Na to už jste přišla?“

„Zatím to tak nevypadá, ale ještě tu možnost stoprocentně nevylučuju.“

„Ztrácíte čas, detektive, máte toho špatného.“ Ferguson se zašklebil. „Vy z Floridy máte na chybné úsudky talent.“

Vpíjela se do něj nelítostným pohledem. „Tak o tom pochybuju, pane Fergusone. Jsem přesvědčená, že vy jste ten správný. Akorát jsem ještě nepřišla na to, v kterém případě.“

Ferguson po ní šlehl očima. „Jste tu na vlastní pěst, vidte?“

„Nikoliv,“ zalhala. „S parťákem.“

„A ten je kde?“

„Pracuje.“

Ferguson prošel kolem ní. Postavil se ke dveřím a přes sklo se zahleděl na chodník a parkoviště před budovou. Z nebe se spouštěly prudké provazy deště a dravé kapky hlasitě bubnovaly o zem.

„Nedávno tu znásilnili jednu holku. Stačilo odejít o něco pozdějc ze třídy, akorát se setmělo. Nějaký chlápek ji prostě popad, odtáhl ji támhle k tomu obrubníku a bylo. Přímo tam. Dal jí pěstí, holka ztratila vědomí a on si pěkně užil. Nezabil ji, skončila se zlomenou čelistí a přelámanou rukou. Ale přišel si na svý.“

S očima stále upřenýma ven natáhl paži a ukázal před sebe. „Přímo támhle, vidíte, detektive? Taky tam parkujete?“

Shaefferová pevně sevřela rty.

Otočil se k ní čelem a pokračoval: „Ta holka leží v nemocnici a policie nemá jediného podezřelého. Síla, co? No řekněte sama. Člověk se nemůže cítit v bezpečí ani na univerzitní půdě, natož na parkovišti. O motelu nemluvě. Neděsí vás to trochu? I s tou masivní věcičkou, co máte ukrytou tak hluboko, že byste ji nejspíš ani nestihla včas vytáhnout?“

Ferguson ustoupil ode dveří a zadíval se do prostoru za její hlavou. Teprve v tu chvíli Shaefferové došlo, že se k nim přibližují mladistvé hlasy. Nespouštěla z Fergusona oči, ani když zaměřil pozornost na skupinku studentů. Náhle je oba zaplavil halas bezstarostného hovoru. Jednomu z hochů kývl Ferguson na pozdrav a jiná dívka hlasitě vydechla: „Bože, koukejte na ten déšť!“ Vytáhli si límce až k bradě, pozotvírali deštníky a vyhrnuli se do nevlídného počasí. Dveře se s průvanem otevřely a zase zavřely a Shaefferovou ovanul nelibě chladný poryv větru.

„Tak ještě jednou, detektive. Už jste skončila? Zjistila jste, co jste potřebovala?“

„Vím docela dost,“ odvětila.

Pousmál se. „Nerada odpovídáte přímo,“ podotkl. „To je strašně stará technika, víte? Možná bych dokonce našel její popis někde v těch skriptech, co mám u sebe.“

„Jste výborný student, pane Fergusone.“

„To je pravda,“ přitakal. „Vědění je důležité. Osvobozuje, má tu moc.“

„A na to jste přišel kdy?“

„V cele smrti, tam se člověk hodně naučí. Nejvíc mi ale utkvělo v paměti, že se musím dál vzdělávat. Bez toho by mě nečekala žádná budoucnost, skončil bych jako všichni ostatní, co nečinně čekají, až si pro ně přijde smrtící komando, vyholí jim hlavu a šoupne je na ono křeslo,“

„Proto jste se vrátil do školy?“

„Celý život je jedna velká škola, nemyslíte?“

Přikývla.

„Takže už mě konečně necháte na pokoji?“ naléhal.

„A proč bych měla?“

„Protože jsem nic neudělal.“

„No, já nevím, jestli tomu tak úplně věřím, pane Fergusone. Vůbec si tím nejsem jistá.“

Přivřel oči a pomalu, vyrovnaně promluvil: „Zaujímáte velice nebezpečné stanovisko, detektive.“ Když na to nic neřekla, doplnil: „Obzvlášť když jste tu sama.“

Pohlédl jí do obličeje, usmál se a gestem ruky pokynul ke dveřím. „Nejspíš už budete chtít jít, ne? Než se úplně setmí. Už tak tam není moc světla a během patnácti dvaceti minut nebude vidět na krok. Určitě byste se nerada motala po parkovišti a hledala to vypůjčené auto. Jaká že to je barva, stříbrošedá? Ta se v noci hodně špatně rozeznává, navíc za deště. Dávejte na sebe pozor, venku se potuluje spousta zlých chlápků. Ani kampusu se nevyhýbají.“

Shaefferová ztuhla. Barvu vozu z půjčovny trefil naprosto přesně. Jen hádal, namlouvala si. A náhodou mu to vyšlo.

Muž poodstoupil od východu, a uvolnil jí tak cestu do podmračeného, deštivého počasí.

„Jen budte opatrná, detektive,“ prohodil Ferguson výsměšně, otočil se na patě a zmizel v postranní chodbě budovy.

Policistka chvíli napínala uši, ale žádné vzdalující se kroky neslyšela. Obrátila se ke dveřím a zadívala se na silný liják, jenž smáčel koruny stromů a dlážděné chodníky. Přitáhla si límec až k bradě a pouze silou vůle se přinutila vyjít do nepohody.

Kabát okamžitě promokl a přilepil se jí k tělu, na krku cítila studené pramínky dešťové vody. Zrychlila tempo a proklínala nepohodlné boty, které jí při každém druhém kroku podkluzovaly. Otáčela se na všechny strany, aby se ujistila, že ji Ferguson nepronásleduje.

Když konečně doběhla k vozidlu z půjčovny, zkontrolovala nejprve zadní sedadla a teprve potom odhodila kabát a kabelku a vsoukala se za volant. Okamžitě zamkla. Třesoucí se rukou strčila klíček do zapalování, vytočila motor do obrátek a jako šipka vyrazila ze svého místa. Jakmile se auto pohnulo, začala se uklidňovat, a když vyjížděla z parkoviště, rozlila se jí po těle vlna úlevy. Přidala plyn a odbočila na silnici s jedním pruhem v každém směru. Zdálo se jí, že koutkem oka zahlédla přes sklo shrbenou postavu v šedozelené bundě, ale když se natočila, aby získala lepší výhled, postava zmizela v hloučku studentů postávajících na autobusové zastávce. Zahnala nával strachu a uháněla dál. Topení zahučelo námahou a Shaefferovou rázem ovanul teplý vzduch z ventilátoru. Trochu pookřála, ale z myšlenek, jež se jí honily hlavou, ji stále mrazilo.

Co se naučil v cele smrti? tázala se v duchu.

Že se musí hodně učit.

Učit se čemu?

Teorii zločinu.

Proč?

Protože všichni ostatní z cely smrti v jednom bodě selhali. Všichni páchali zločin za zločinem, často vraždili jednu oběť za druhou, ale pak se nechali polapit a teď čekají ve vězení, až na ně přijde řada na elektrickém křesle. Zvorali to a teď platí za fatální chybu.

I Sullivan za ni zaplatil. Vybavila si větu z Cowartových článků: „Zabíjel jsem a zabíjel bych dál, kdyby mě nechytili.“ Ferguson naproti tomu dostal druhou šanci. A je rozhodnutý ji tentokrát nepropásnout.

Proč?

Protože ať dělá cokoliv, chce pokračovat v započatém díle tak dlouho, dokud bude chtít.

Roztočila se jí hlava. Zkusila se uklidnit konejšivými tóny vlastního hlasu.

„Bože, Andy, do čeho ses to namočila!“

Ve snaze zahnat znepokojující myšlenky se co nejvíc soustředila na cestu nocí a hledání motelu. S ubíhajícími kilometry už netoužila po ničem jiném, než najít bezpečné místo, kde by si mohla v klidu nechat všechno projít hlavou. Když mrkla do zpětného zrcátka, zachvátila ji panika – někdo ji sleduje! V tu chvíli se však kužely světla v zrcátku stočily stranou a vůz zmizel z dohledu. Zatnula zuby a s bušícím srdcem ujížděla hustým deštěm dál. Konečně se před ní vynořil neonový poutač motelu. Chvilkový pocit úlevy však znovu vystřídal záchvěv obav, když nedokázala najít jediné volné místo k parkování poblíž recepce a musela nechat vůz zhruba o padesát metrů – a bezpočet tmavých stínů – dál. Vypnula motor a zhluboka se nadechla, ustrašeně sledujíc vzdálenost k hlavnímu vchodu.

O kolik lehčí je řídit policejní vůz oblečená v uniformě, blesklo jí hlavou. Člověk je v neustálém kontaktu s dispečerem a tým policistů, jehož je součástí a jenž krouží v pravidelných intervalech po silnicích, jej nikdy nenechá na holičkách. Nikdy se neocitne úplně sám. Natáhla se pro kabelku a vyjmula pistoli ráže devět milimetrů. Teprve potom vystoupila a vykročila přímo ke vstupu do motelu. Očima těkala po okolí, uši napjaté, aby jí neuniklo ani šustnutí. Až těsně před recepcí se odvážila zastrčit pistoli zpět do kabelky. Ve dveřích kolem ní prošel postarší pár zachumlaný v kabátech do deště. Jeden z dvojice si musel všimnout zablýsknutí kovu v policistčině ruce, neboť zaslechla útržky jejich vylekané konverzace: „Co to bylo? Držela v ruce pistoli…“

„Ale kdepak, drahoušku, to bylo určitě něco jiného…“

Zbytek rozhovoru zanikl v dešťovém poryvu.

Na recepci stál mladík v modrém blejzru, jehož požádala o svůj klíč. Podal jí ho přes dřevěný pultík a jakoby mimochodem prohodil: „Jo, sháněl se tu po vás nějakej chlápek, detektive.“

„Chlápek?“

„Ano. Nenechal žádnej vzkaz, prý se ptal po vás osobně.“

„Takže vy jste s ním nemluvil?“

„Ne, služba přede mnou.“

Něco uvnitř ní se vší silou drápalo ven. „Nevíte ještě něco? Třeba jak vypadal?“

„Ehm…, jo, počkejte, byl to černoch, říkal kolega. Ptal se na vás, ale nechtěl nic vyřídit. Prej se s váma ještě spojí. To je všechno. Omlouvám se, ale na víc si opravdu nevzpomínám.“

„Díky,“ hlesla.

Cestou k výtahu se musela nutit, aby neběžela.

Jak mě našel? přemítala v duchu.

Kabina vyhučela do příslušného patra. Shaefferová našlapovala jako kočka a pomalu došla ke dveřím svého pokoje. Jako prve i nyní nejprve zamkla na dva západy a pak zkontrolovala všechna prázdná místa. Poté ztěžka dosedla na postel a snažila se nejprve vyřešit záležitosti všední, jako například co si objedná k večeři, přestože vlastně ani neměla hlad, a posléze i ty složitější, tedy co provede s Robertem Earlem Fergusonem.

Snažila se představit si ho bez posměšného úšklebku ve tváři, ale nedokázala to.

Tok ustrašených myšlenek přerušilo zaťukání na dveře.

Zalapala po dechu a vyskočila na nohy. Zůstala stát jako přimražená, oči upřené na kliku.

Další ostré zaklepání. A ještě jedno.

Sehnula se k zemi, znovu vytáhla pistoli z kabelky, natáhla kohoutek a s prstem na lučíku spouště, jak ji učili pro případy, kdy nevěděla, co ji čeká, obezřetně přistoupila k zárubni. Naklonila se ke konvexnímu kukátku, aby zjistila víc, ale než se stačila podívat ven, ozval se další klepot a Shaefferová s úlekem odskočila.

Přinutila se ovládnout značné znepokojení, obrnila se proti čemukoliv, co ji mohlo potkat, natáhla ruku a jedním prudkým pohybem dveře odemkla a se škubnutím je otevřela. V týž moment pozvedla pistoli ve druhé ruce na úroveň očí a zadívala se na chodbu podél hlavně.

Otevřela dokořán a spatřila Matthewa Cowarta.

Stál na chodbě s napřaženou paží a rukou zaťatou v pěst, aby znovu zabouchal na dveře. Když zpozoroval zbraň, viditelně ztuhl. Rozhostilo se ticho a reportér pomalu zvedl ruce nad hlavu. Teprve v tu chvíli si policistka všimla dvou dalších mužů, již ho doprovázeli, a zvolna nechala ruku s pistolí klesnout k pasu.

„Pan Cowart,“ vydechla.

Novinář pokýval hlavou. „Hezké přivítání,“ zaskřehotal, v hlase stále patrný úlek. „Poslední dobou na mě míří kdekdo.“

Očima sklouzla ke dvěma mužům.

„Vás znám,“ pravila, „viděla jsem vás ve věznici.“

„Wilcox,“ odvětil detektiv. „Okres Escambia. Tohle je můj šéf, nadporučík Brown.“

Shaefferová se obrátila k mohutnému muži a chvíli na něj nehnuté zírala. Vyzařovala z něj ohromná síla. I on si ji prohlížel. Pochopila, že analyzuje její postup. Očima spočinul na zbrani.

„Vidím,“ utrousil, „že už jste měla tu čest s Bobbym Earlem.“

/ 22

POZNÁMKY

Tri policisté a osamělý reportér zaujali v motelovém pokoji nepříliš pohodlné pozice. Wilcox stál vedle okna opřený zády o zed a sem tam se zadíval do tmy na reflektory projíždějících aut. Své myšlenky si nechával pro sebe. Shaefferová s Brownem se usadili na jediných dvou židlích u stolku v rohu místnosti jako dva hráči pokeru, již čekají na poslední kartu. Cowart neklidně posedával na kraji postele, kousek stranou od ostatních. Ve vedlejším pokoji hrála nahlas televize a přes chabé stěny se nesly vzrušené hlasy reportérů zpravodajské relace. Tragédie zhuštěná do patnácti vteřin, pomyslel si Cowart, možná do třiceti, je-li dostatečně děsivá. Podávaná s nacvičeným starostlivým tónem.

Zadíval se na Andreu Shaefferovou. Ačkoliv ji jejich návštěva očividně překvapila, bez řečí je pozvala dál. Představovací ceremoniál proběhl velice stručně, nezávazná konverzace neprobíhala vůbec. Všichni si byli dobře vědomi toho, co je na tak zvláštním místě, jako je motelový pokoj v cizím městě, svedlo dohromady. Policistka chvíli rovnala pár papírů s poznámkami a poté se k mužům obrátila s předvídatelnou otázkou: „Jak jste mě našli?“

„Zeptali jsme se na styčném policejním oddělení.“ objasnil Brown. „Zašli jsme se ohlásit hned po příjezdu. Řekli nám, že vás doprovázeli za Fergusonem.“

Shaefferová němě přikývla.

„Proč jste za ním šla?“

Chystala se odpovědět, ale pak se zadívala na Cowarta a potřásla hlavou. „Co vy tu děláte?“ otázala se.

Novináři se do odpovědi nechtělo, a tak přivítal odměřený tón Tannyho Browna, jenž se ujal slova místo něj: „I my jsme přijeli za Fergusonem.“

Shaefferová se obrátila k nadporučíkovi. „Jak to? Měla jsem za to, že už jste s ním skončili. Totéž platí i o vás.“ pravila směrem ke Cowartovi.

„Ne, ještě jsme s ním neskončili.“

„Jak to?“

Znovu odvětil Tanny Brown: „Máme oprávněný důvod se domnívat, že v prvotním trestním stíhání Roberta Fergusona došlo k pochybení. Myslíme si taky, že pan Cowart ve svých článcích došel k několika mylným závěrům. A přijeli jsme sem, abychom si obojí ujasnili.“

Shaefferová vypadala naštvaně i udiveně zároveň. „Pochybení? Mylné závěry?“ Otočila se na reportéra. „Jaké mylné závěry?“

Novinář si dobře uvědomoval, že tentokrát se odpovědi nevyhne, a tak řekl popravdě: „Lhal mi.“

„V čem?“

„Lhal mi ohledně vraždy té holčičky.“

Shaefferová se nervózně zavrtěla. „A teď se tu pokoušíte oč?“

„Uvést věci na pravou míru.“

Pověstné klišé jí na tváři vyvolalo cynický úšklebek. „No, to je ovšem ohromně důležité,“ poznamenala. Pohlédla na Browna s Wilcoxem a dodala: „Nicméně to nevysvětluje, jak jste přišel ke svému doprovodu.“

„I my bysme rádi uvedli věci na pravou míru,“ prohodil Brown, a jakmile vypustil slova z úst, došlo mu, že se dopustil další chyby. Věděl, že jej mladá žena v mysli posuzuje, a také si uvědomil, že zatím selhal na celé čáře.

Policistka na moment zauvažovala. „Takže Fergusona nezatknete?“

„Bohužel, to nelze.“

„Přijeli jste si s ním jenom promluvit?“

„Ano.“

Zakroutila hlavou. „Vy mi lžete, pánové,“ pravila rozhodně. Zprudka se opřela a ostentativně založila ruce na prsou.

„My…,“ začal Brown.

„Lžete,“ skočila mu do řeči.

„Protože…,“ pokusil se Cowart.

„Lžete,“ opakovala Shaefferová potřetí.

Novinář i nadporučík na ni němě zírali. Po chvilce ticha dlouhé tak akorát, aby jim obvinění utkvělo v paměti, policistka pokračovala: „Uvést něco na pravou míru? Vždyť není co. Máme tu jednoho opravdu špatného, zlem prolezlého muže. Omyly a chyby. No a? Kdyby se Cowart dopustil nějakého omylu, přišel by sám. To samé se dá říct o vás, nadporučíku. Ale vy jste přijeli společně. A to svědčí o něčem úplně jiném, nemám pravdu?“

Tanny Brown němě přikývl.

„Tohle je hra na hádanky?“ popíchla ho.

„Ne. Povězte mi, co sem dovedlo vás, a pak vám prozradím víc.“

Žena o návrhu okamžik přemýšlela a nakonec na něj s povzdechem přistoupila. „Šla jsem za Fergusonem, jelikož se dala vysledovat spojitost jak mezi ním a Cowartem, tak mezi ním a Sullivanem. Domnívala jsem se, že by mi mohl poskytnout upřesňující informace ohledně vražd v Keys.“

Brown se na ni pátravě zadíval. „A?“

Zavrtěla hlavou. „Popřel bližší vědomosti.“

„A co jste čekala?“ utrousil Cowart pod vousy.

Shaefferová se k němu obrátila a rozhněvaně sykla: „Na rozdíl od vás alespoň spolupracoval.“ Nebyla to, samozřejmě, tak docela pravda, ale doufala alespoň, že tím novináře umlčí. Což se podařilo.

„V tom případě, tvrdíte-li, že jste nezískala žádné doplňující informace a že Ferguson popřel jakékoliv spojení s vraždami,“ ozval se znovu Brown, „proč jste ještě tady, detektive?“

„Chtěla jsem prověřit jeho alibi na dobu, kdy k těm vraždám došlo.“

„A co jste zjistila?“

„Sedí.“

„Sedí?“ vyhrkl Cowart. Shaefferová po něm vrhla nasupený pohled.

„Ferguson ten týden nevynechal jediný seminář ani přednášku. Bylo by pro něj zatraceně obtížné dopravit se na Keys, zavraždit dva lidi a zase se vrátit, aniž by se minimálně jednou opozdil. Ne-li nemožné.“

„To ale, sakra, Sullivan…“

Cowart se zarazil, ale Shaefferová se napřímila a nespouštěla z něj oči. „Sullivan co?“

„Ale nic.“

„Sullivan co? Do hajzlu!“

Cowartovi se obrátil žaludek. „Sullivan mi řekl něco jiného.“

Tanny Brown otevřel ústa, aby zasáhl, ale policistka po něm šlehla pohledem dřív, než stačil cokoliv říct. Naplnil ji neovladatelný vztek a na moment doslova viděla rudě. Tak tak se držela, aby nedala volný průchod výbuchu hněvu, jenž ji vnitřně drásal. Lži, samé lži, běželo jí hlavou. Civěla na reportéra a ruce se jí třásly. Lži a vypuštěné věty. Několikrát se zhluboka nadechla. Věděla jsem to.

„Kdy vám to řekl?“ ucedila.

„lesně před popravou.“

„Co přesně?“

„Že ty vraždy spáchal Ferguson. To ale…“

„Zasranej zkurvysyne,“ zamumlala.

„Ne, podívejte, zkuste pochopit…“

„Zkurvysyne. Co přesně vám řekl?“

„Ze se s Fergusonem domluvili. On na sebe vezme jeho hřích, když pro něj potom na svobodě spáchá tento zločin.“

Shaefferové okamžik trvalo, než informaci vstřebala, a zároveň si také poprvé uvědomila, do jak prekérní situace se reportér dostal. Necítila však absolutně žádnou lítost. „A to vám nepřipadalo dostatečně relevantní na to, abyste to oznámil vyšetřovatelům tohoto zločinu?“

„Tak jednoduché to nebylo. Sullivan ve spoustě věcí lhal. Já jsem se jen snažil…“

„Vy jste usoudil, že můžete lhát taky.“

„Ale ne, sakra, pochopte přece…“ Cowart se v zoufalství obrátil k Tannymu Brownovi.

„Měla bych vás hned zatknout,“ pravila hořce. „Napsal byste reportáž sám o sobě přímo z vězeňské cely, pane Cowarte? REPORTÉR OBVINĚN ZE ZAMLČOVÁNÍ INFORMACÍ V PROSLULÉM PŘÍPADU VRAŽDY. Tak nějak by zněl titulek, ne? Otiskli by to na předních stránkách pod vaší fotkou, ne? A dočetli bysme se konečně pro jednou pravdu?“

Jeden druhého probodávali pohledem. Cowarta náhle napadla spásná myšlenka. „Jo, jasně. Pravdu. Až na to, že tentokrát to pravda opět nebyla, co, detektive?“

„Co prosím?“

„To, co jsem právě řekl. Sullivan mi tvrdil, že ty dva starce zavraždil Ferguson. Nevěděl jsem, jestli mu můžu věřit, protože mi při tom rozhovoru navykládal spoustu lží. Takže jsem vám to mohl říct, jenže zároveň bych to musel napsat do novin – musel, detektive, bez diskuze. Vy mi teď ale tvrdíte, že Ferguson má neprůstřelné alibi. Takže by to zase bylo špatně. Jedna velká lež. Ferguson ty dva nezabil, ať už Sullivan plácal, co chtěl. Není to tak?“

Shaefferová nerozhodně váhala.

„No tak, detektive! Není to tak, hergot?“

Nenapadlo ji nic, čím by mohla kontrovat. Neznatelně kývla. „Nevypadá to tak, Fergusonovo alibi sedí. Osobně jsem mluvila se třemi profesory z Rutgers a všichni shodně potvrdili, že ten týden ani jednou nechyběl. Musel být ve škole každý den. Žádná absence. Mimoto, můj parťák taky na něco přišel.“

„Na co?“

„Na to zapomeňte.“

V místnosti se rozhostilo ticho; každý mlčky zpracovával, co právě vyslechli. Přerušil je Tanny Brown.

„Na něco přišel,“ pravil zvolna. „Zjistil něco nečekaného, vidte? Takže pokud Ferguson není váš podezřelý a navíc vám nemůže pomoct s vyšetřováním, měla byste teď sedět v letadle na Floridu. Netrčela byste tady, jela byste pomoct parťákovi. Fergusonův rozvrh a docházku jste si mohla ověřit telefonicky, ale místo toho jste se vydala s těmi lidmi promluvit osobně. Co vás k tomu vedlo, detektive? Otvírat chodíte s revolverem v ruce a nemáte sbaleno. Proč?“

Zavrtěla hlavou.

„Já vám to povím,“ pokračoval Brown tiše. „Protože tušíte, že tady něco nehraje, a nedokážete přijít na to co.“

Shaefferová se na něj podívala úkosem a bez jediného slova kývla.

„No,“ dodal nadporučík polohlasem, „a totéž sem přivádí i nás.“

Chabý rozbřesk zastíněný šedými mračny nalitými deštěm, jež se vznášela nad městem, vytvářel na chodníku před Fergusonovým domem matné pruhy světla a stínu. Shaefferová s Wilcoxem dorazili na severní konec ulice a zajeli k obrubníku, zatímco Brown s Cowartem zastavili na jižním konci. Cowart zkontroloval magnetofon a zápisník, poklepal na náprsní kapsu, aby se ujistil, že nevytratil pera, a obrátil se k policistovi.

Ještě v motelovém pokoji se na ně obořila Shaefferová s otázkou: „Co teď? Jaký je plán?“

„Plán je,“ odvětil jí Cowart, „něčím ho znepokojit, zkusit ho vyplašit z úkrytu. Provést to tak, aby udělal něco, čeho bysme se mohli chytit. Naznačit mu, že není v takovém bezpečí, jak si myslí. Zneklidnit ho. A ukázat mu, že by si měl dělat starosti.“ Vyčerpaně se pousmál. „Zejména se mnou.“

Teď ve voze se reportér pokusil o vtípek. „Ve filmu byste mi na hruď dali mikrofon a domluvili bysme si kódové slovo, kterým bych v případě nouze dal signál, že potřebuju pomoc.“

„A vzal byste ho na sebe?“

„Ne.“

„To jsem si myslel. Tudíž nepotřebujeme ani žádný kód.“

Z nedostatku invence se Cowart jen tupě usmál.

„Nervózní?“ zeptal se Brown.

„Vypadám tak?“ reagoval Cowart otázkou. „Nemusíte odpovídat.“

„Nic vám neudělá.“

„Jasně.“

„Nemůže.“

„Připadám si trochu jako zestárlý krotitel šelem, co se jen tak prochází džunglí a najednou narazí na bývalého svěřence, na kterého možná zbytečně často používal bič. Podívá se na zvíře a uvědomí si, že dávno nestojí v cirkusové kleci. Tentokrát se ocitl ve lvím rajónu. Chápete?“

Brown se pousmál. „Tenhle na vás maximálně zavrčí.“

„Když štěká, tak nekousne, co?“

„To je sice pravda, ale platí o psech. Bůhví jak jsou na tom lvi.,.“

Cowart otevřel dveře vozu. „Nějak se nám ty metafory vymkly z rukou.“ prohodil. „Uvidíme se za pár minut.“

Venku jej udeřil do obličeje závan ledového vzduchu, který se točil ve vírech nad zaneřáděným chodníkem. Cowart se rychle rozešel podél bloku. Když procházel kolem chumlu zmačkaných, potrhaných šatu, hromada se nečekaně pohnula – ve dveřním prostoru opuštěné stavby spali dva muži, které svedla dohromady studená noc. Dohromady lépe bojovali proti chladu. Jakmile novinář zmizel z dohledu, upadli zase do blaženého nevědomí brzkých ranních hodin. Z přilehlých ulic doléhalo burácivé naříkání naftových motoru městských autobusů příznačné pro probouzející se dopravu.

Cowart se obrátil k činžovnímu domu a vykročil ke dveřím. Na prahu krátce zakolísal, ale pak odhodlaně vstoupil do tmavé chodby a rychle vyběhl po schodech k Fergusonovu bytu. Určitě ještě spí, říkal si v duchu. Bude zmatený a přepadnou ho pochybnosti, což byl pravý účel této časné návštěvy. Na pomezí noci a dne byl člověk nejzranitelnější a snadno se nechal vyvést z míry

Reportér zadržel dech a ostře zaklepal na dveře. Chvíli čekal, a když se zevnitř neozývaly žádné zvuky, zabušil znovu, tentokrát pěstí. Po několika vteřinách zaslechl uspěchané kroky, což mu ovšem nezabránilo zabouchat potřetí a pak ještě jednou.

Ozvalo se odemykání zámku a bezpečnostní závory a rachocení povolovaného řetízku. Dveře se s trhnutím otevřely.

Ferguson zazíral na nečekaného hosta. „Pan Cowart.“

A proti němu vrah, blesklo reportérovi hlavou, ale nahlas pozdravil: „Dobrý den, Bobby.“

Muž si protřel oči hřbetem ruky a usmál se. „Mělo mě napadnout, že se tu ukážete.“

„Tak už jsem tady.“

„A co si přejete?“

„Jako vždycky. Trápí mě spousta otázek a potřebuju znát odpovědi.“

Ferguson otevřel dveře dokořán a pozval Cowarta dál. Uvedl ho do obývacího pokoje. Reportér pokukoval kolem sebe a snažil se v bytě co nejrychleji zorientovat.

„Dáte si kafe? Trocha mi tu zbyla,“ nabízel Ferguson. „Taky mám v lednici ovocný koláč, nechcete kousek?“

„Ne, díky.“

„Jak myslíte. Ale nebude vám vadit, když se najím, že ne?“

„Klidně si dejte.“

Ferguson zmizel v kuchyňce a za okamžik se vrátil s kouřícím hrnkem kávy v jedné ruce a s hliníkovým táckem, na němž ležel ovocný koláč, v druhé. Odložil jej na stolek vedle magnetofonu, který tam Cowart postavil, zatímco si mladík připravoval jídlo, a odřízl si poctivý díl. Novinář si nemohl nevšimnout ocelového loveckého nože s patnácticentimetrovou vroubkovanou čepelí a ergonomickou bezpečnostní rukojetí. Ten pak Ferguson odložil vedle tácku a strčil sousto do úst.

„Velmi atypické kuchyňské náčiní,“ podotkl Cowart.

Ferguson pokrčil rameny. „Mívám ho vždycky po ruce. Párkrát už se mi sem vloupali, to víte, narkomani, co hledají snadný cíl. Možná jste si nevšiml, ale tohle není zrovna nejbezpečnější oblast.“

„To jsem postřehl.“

„Člověk se musí chránit.“

„Použil jste ten núž i při jiných příležitostech?“

Ferguson se pousmál. Cowarta přepadl pocit, že se jej chystá provokovat po vzoru mladších dětí, jež si nemilosrdně dobírají starší sourozence s vědomím, že se rodiče vždy postaví na jejich stranu. „A k čemu jinému by tohle mohlo sloužit než k tomu, abych si sem tam ukrojil kus chleba a dopřál si trochu duševního klidu?“

Usrkl z šálku kávy. „Taková nečekaná návštěva takhle po ránu. A ještě s otázkama. Přijel jste sám?“ Ferguson vstal, přešel k oknu a zadíval se do ulice.

„Jsem tu sám.“

Ferguson chvíli přešlapoval na místě, oči upřené směrem ke konci ulice, kde parkoval Tanny Brown. Pak se obrátil zpět k reportérovi a utrousil: „No jasně.“

Znovu se posadil ke stolku. „No dobrá, tak co vás přivádí?“

„Mluvil jste se svojí babičkou?“

„S lidmi z Pachouly jsem nemluvil několik měsíců, babičku nevyjímaje. Nemá telefon. Já ostatně taky ne.“

Cowart se rozhlédl kolem sebe. Telefonní přístroj skutečně nikde neviděl. „Já jsem se za ní zastavil.“

„To je od vás milé.“

„Šel jsem ji navštívit, protože mi Blair Sullivan poradil, ať se tam po něčem podívám.“

„Vážně? Kdypak?“

„Těsně před smrtí.“

„Vy teď na něco narážíte, pane Cowarte? Nemám tušení, kam míříte.“

„K latríně.“

„To není zrovna nejhezčí část pozemku. Je stará a už přes rok nefunguje.“

„To je pravda.“

„Nechal jsem tam zavést potrubí. Přišlo na tisíc babek. V hotovosti.“

„Proč jste to udělal?“

„Udělal co? Proč jsem tam nechal vykopat kanalizaci? Protože například v zimě je venku pěkná kosa a muset se táhnout až tam, abyste se vydělal, to není nic příjemného.“

Cowart potřásl hlavou. „To nemám na mysli. Zajímá mě, proč jste zabil Joanii Shriverovou.“

Ferguson otevřel oči dokořán a dotčeně na Cowarta zíral. Pak se opřel do židle a procedil mezi zuby: „Nikoho jsem nezabil, a tu holku už vůbec ne. Myslel jsem si, že touhle dobou už byste to moh vědět.“

„Lžete.“

Muž probodával novináře pohledem. „Nelžu.“

„Znásilnil jste ji a zavraždil. Těla jste se zbavil v bažinách a nůž jste zastrčil za okraj propusti. Když jste se vrátil domů, všiml jste si, že máte šaty potřísněné krví, a další fleky jste objevil na koberečku spolujezdce. Příslušný kus jste vyřízl, oblečení smotal do ruličky a to všechno jste zahrabal do sraček v latríně. Bylo vám totiž jasné, že nikdo se zdravým rozumem tam schválně nepoleze.“

Ferguson kroutil hlavou.

„Popíráte to snad?“ osopil se na něj Cowart.

„Samozřejmě.“

„Já jsem ty vaše hadry i kousek koberečku našel.“

Fergusonovi přeletěl přes tvář záblesk překvapení, ale pak opět pokrčil rameny a suše se zeptal: „A to jste vážil celou tu cestu sem, abyste mi sdělil tohle?“

„Proč jste ji zabil?“

„Nezabil jsem ji a už jsem vám to jednou řekl.“

„Lháři. Od samého začátku jenom lžete.“

Reportér se domníval, že Fergusona tímto výrokem rozčílí, ale nestalo se – alespoň pokud se dalo soudit z jeho vnějších projevu. Muž namísto toho roztáhl rty v úsměvu a ukrojil si další řez koláče. Potěžkal núž v ruce, než jej odložil, a znovu usrkl kávy.

„Jediný, kdo tady lže, je Sullivan. Co dalšího vám navykládal?“

„Že máte na svědomí jeho rodiče, tu vraždu v Keys.“

Ferguson zakroutil hlavou. „Další blbost. Ovšem aspoň to vysvětluje, jak na mě přišla ta hezounká policistka.“

„Proč jste zabil Joanii Shriverovou?“ opakoval Cowart.

Tentokrát se Ferguson začal sbírat na nohy a v hlase mu konečně zazněl vztek. „Já jsem ten zločin nespáchal, zatraceně! Kolikrát to budu muset opakovat?“

„Tak jak se ty věci dostaly k vám do toho hnoje?“

„Házeli jsme tam všechno možné. Hadry, staré autové součástky, co už nefungovaly, různé smetí, prostě co vás napadne. To oblečení, o kterém mluvíte, jsem vyhodil, protože bylo skutečně zasviněné od krve, jenže prasečí. Pomáhal jsem sousedovi, když zabíjel starou svini. Po cestě domů na mě navíc v lese skočil skunk a pěkně mě zaneřádil tím svým smradem. A co, sakra, vydělal jsem pár babek bokem, tak jsem ty hadry prostě vzal a vyhodil, stejně už byly skoro prodřené. Ve městě jsem si pak koupil nové džíny.“

„A co ten kobereček?“

„Ten se omylem roztrhl, když jsem na něho položil motorovou pilu. Ten rozpáraný kus jsem odstřihl, protože jsem si stejně chtěl koupit nový. Jenže než jsem to stihl, tak mě zatkli. Stačil jsem to tak akorát hodit do té žumpy jako všechno ostatní.“

Ferguson obezřele pohlédl na Cowarta. „Ukazují snad laboratorní výsledky na něco jiného?“

Reportér se užuž chystal zakroutit hlavou, ale včas se zarazil. Nebyl si jistý, zda muž nepatrný pohyb postřehl.

„To si myslíte, že bych byl takový vůl, abych tam ty věci nechal, aby proti mně mohly svědčit? Zvlášť u vraždy prvního stupně? Že bych je nevyhrabal sám, sotva bych vytáh paty z vězení? Co si vlastně myslíte, vážený pane Cowarte? Ze jsem se na cele smrti nic nenaučil? Ani na kurzech kriminologie? Máte mě snad za takového pitomce?“

„Naopak,“ opáčil novinář. „Vůbec vás nepovažuju za pitomce.“ Upřel pohled do Fergusonových očí. „A domnívám se, že jste se naučil velice mnoho.“

Na okamžik zavládlo ticho.

„Jak se o té latríně dozvěděl Sullivan?“

Stejně jako prve Ferguson pokrčil rameny. „Jednou mi vyprávěl, ještě než jsme se rozhádali, že jednu oběť uškrtil punčocháčema a pak je spláchl do záchodu. Prý jakmile se dostanou do kalové jímky, nikdo už je nedohledá. Zeptal se mě, co máme doma my, tak jsem říkal, že chodíme na prachstarou latrínu, kam taky hážem spoustu jiného bordelu. Podle mě si dal prostě dvě a dvě dohromady a potom si pro vás vymyslel tuhle povídačku. Šitá přímo na míru. Takže když jste se pak pořádně rozhlížel a taky o tom dlouho přemýšlel a navíc jste předpokládal, že něco objevíte, samozřejmě jste něco našel. Copak to právě takhle nefunguje? Když jdete po něčem najisto, s největší pravděpodobností na to dřív nebo později narazíte. I kdyby to nebylo přesně to, po čem pátráte.“

„To je ohromně pohodlné vysvětlení.“

Fergusonem znovu projel záchvěv hněvu, ale ihned se ovládl. „Lip to podat neumím. Ale když se pořádně zaposloucháte, vsadím se, že v tom uslyšíte kus Blaira Sullivana. Ten chlap dokázal překroutit všechno k vlastnímu prospěchu. Nemyslíte?“

„To je pravda,“ připustil Cowart.

Mladík pokynul rukou k magnetofonu a zápisníku v reportérově dlani.

„Sháníte materiál pro další článek?“

„Ano.“

„Hm… Tohle už jsou ale omleté informace.“

„To bych neřekl.“

„Pořád dokola to samé, obehraná písnička. Mluvil jste s Tannym Brownem. Ten to nikdy nevzdá, vidte?“

Cowart se poprvé pousmál. „Ne,“ přisvědčil, „nikdy to nevzdá.“

„K čertu s ním,“ ušklíbl se Ferguson. Nádech vzteku se však z jeho hlasu rychle vytratil, když dodal: „Jenže teď už na mě nemůže.“

Novináře přepadl neodbytný pocit bezmoci. Snažil se vžít do Tannyho Browna a uvažoval, nač by se teď detektiv asi zeptal, čím by se pokusil prorazit tvrdou ulitu nevinnosti, do níž se Ferguson uchýlil. A poprvé dokonale chápal, co vedlo nadporučíka k rozhodnutí přehlížet rány pěstí, které rozdával jeho parťák, aby z muže dostali přiznání k vraždě.

„Když jedete na jih, Bobby, jak vás zvou různé kostelní spolky a občanská sdružení, mluvíte pokaždé o tomtéž, nebo svou řeč přizpůsobujete publiku?“

„Někdy proslov trochu upravím. Záleží na tom, před kým vystupuju. Ale podstata se nemění.“

„Takže stěžejní myšlenka zůstává stejná.“

„Ano.“

„O čem vlastně povídáte?“

„Vyprávím o tom, jak jsem se setkal s Ježíšem, jenž mi do temnoty cely smrti přinesl světlo Boží, pane Cowarte, a o tom, jak s pomocí víry překonáte i ty nejtěžší chvíle. Že i ten nejhorší hříšník může pocítit sílu onoho výjimečného světla a najít útěchu ve slově Božím. Říkám lidem, že pravda vždycky vyjde na povrch. Přirovnávám ji k nablýskanému meči, který si hravě poradí se vším zlem a ukáže cestu ke svobodě. A na to oni praví amen, protože tohle poselství přináší útěchu tělu i duši. S tím byste souhlasil?“

„Nejspíš ano. Co vy osobně? Chodíte v Newarku pravidelně do kostela?“

„Kdepak. Tady jsem student.“

Cowart pokýval hlavou. „Aha. A kolikrát už jste s tou svojí řečí vystoupil?“

„Tak osmkrát devětkrát.“

„Vzpomenete si na jména kostelů, kulturních středisek nebo jiných zařízení, která vás pozvala?“

„To chcete do toho článku?“

„Zajímají mě ta jména.“

Ferguson se na Cowarta nejprve pátravě zadíval, ale pak zase jen pokrčil rameny a lhostejným hlasem odhrkal názvy kostelů

– baptistických, letničních i unitářských – a doplnil jména několika veřejných zařízení. Stejně rychle oddrmolil i města, v nichž se nacházely. Cowart měl co dělat, aby si je stihl poznamenat. Pero kvapně lítalo po papíře a mezi modře nalinkovanými řádky poskakovaly kostrbaté věty. Když Ferguson skončil, bez dalšího slova čekal na Cowartovu reakci. Reportér mlčky počítal. Perrine na seznamu nechybělo.

„Mám jich jen sedm.“

„Asi jsem něco vynechal.“

Vnitřní neklid postavil Cowarta na nohy. Přešel ke knihovničce a stejně jako den předtím Shaefferová i on zběžně přeletěl očima všechny tituly.

„Jestli jste to všechno četl, tak už z vás musí být hotový expert,“ prohodil.

Ferguson nespouštěl reportéra z očí. „Povinná četba.“

Cowart se obrátil k mladému muži čelem. „Dawn Perryová,“ pronesl polohlasem. Ustoupil za pracovní stůl, jako by mu snad mohl poskytnout chvilkovou ochranu, kdyby po něm Ferguson vyletěl.

„To mi nic neříká.“ odvětil mladík.

„Malá černá holčička, sotva dvanáctiletá. Loni v srpnu se jednou vracela domů z plavání. Pár dní poté, co jste vystoupil v tamním kostele.“

„Hm, tu si nedokážu zařadit. Měl bych ji znát?“

„Řekl bych, že ano. Perrine na Floridě. Plavecký klub stojí asi tři čtyři bloky od Prvního baptistického kostela. Tomuhle shromáždění jste taky povídal o Ježíšově světle? Vsadím se, že ty lidi ani ve snu nenapadlo, co všechno to může znamenat.“

„Chcete se na něco zeptat, pane Cowarte?“

„Ano. Proč jste ji zabil?“

„Ta malá je mrtvá?“

„Zmizela.“

„Já ji nezabil.“

„Ne? Ale byl jste tam. A po té dívce se slehla zem.“

„Takže tohle je vaše otázka?“

„Prozradte mi, jak jste to provedl.“

„Nic jsem té holčičce neudělal,“ stál na svém Ferguson. Mluvil vyrovnaně a rozhodně. „Žádné jsem nikdy nic neudělal.“

„Nevěřím vám ani slovo.“

„Víry, milý pane Cowarte, je všude nadbytek. Lidi uvěří skoro všemu, co jim nakukáte. Že v městečkách v Ohiu přistávají létající talíře a že někdo viděl Elvise, jak si v sámošce kupuje oplatky. Budou věřit tomu, že jim CIA kontaminuje vodu jedem a že Spojené státy ve skutečnosti řídí tajná organizace. Jenže mnohem obtížnější je něco dokázat.“

Podíval se na reportéra. „Například takovou vraždu.“

Cowart stál jako socha a naslouchal Fergusonovu hlasu, jenž kolem něj kroužil jako mlsný had.

„Musíte znát motiv a příležitost a musíte předložit hmotný důkaz. Něco vědecky ověřitelného a spolehlivého, s čím by u soudu mohl případně vystoupit znalec, který by mimo veškerou pochybnost potvrdil, co se stalo. To znamená otisk prstu, zbytky krve a tak podobně, dalo by se vyzkoušet taky to nově zavedené testování DNA. Znáte to? Já ano. Potřebujete svědka, a pokud ho nemáte, pak třeba spoluviníka, který bude svědčit. A jestli ani ten se nenajde, tak by bylo záhodno mít vrahovo přiznání. Jeho vlastní nevyvratitelnou výpověď. Tuhle část ovšem oba dobře známe, viďte? A tohle všechno je třeba dát dohromady a pěkně pospojovat, protože jinak vám místo pravdy zbydou akorát dohady a divný pocit, co vám nahání hrůzu. A to, že přímo na periferii toho ošklivého velkoměsta zmizela nějaká holčička zrovna v době, kdy jsem se tam moh pár dní předtím pohybovat, nedokazuje zhola nic. Kolik vrahů podle vás pobíhá po Miami? Kolik chlápků by se nerozpakovalo čapnout malou holku na cestě domů, zrovna jak jste řekl? Myslíte, že tam policajti nevypracovali profil a nenechali ho projet systémem? A nepředvolali všechny hajzly z okolí? Určitě ano, pane Cowarte, tím jsem si docela jist. Jenže víte vy co? Moje jméno už na žádném seznamu nenajdete. Protože já jsem nevinný člověk, vážený pane. Vy jste mi k tomu pomohl a já na tom nehodlám nic měnit.“

„Kolik jich bylo?“ otázal se Cowart téměř šeptem. „Šest? Sedm? Zemře někdo pokaždé, když někam jedete vyprávět pohádky?“

Ferguson přivřel oči, ale hlas měl stále klidný. „Tenhle typ zločinu je výsadou bílých, pane Cowarte. To nevíte?“

„Prosím?“

„Výsadou bílých. No tak, vzpomeňte na zabijáky, o kterých jste četl. Všichni ti Speckové, Bundyové, Coronové, Gacyové, Henleyové, Lucasové a nezapomínejme na našeho starého známého Blaira Sullivana, ti všichni měli bílou pleť. Jack Rozparovač a Modrovous, běloši. Caligula a Vlad Napichovač zvaný Drákula, běloši. Všichni muži bílé pleti, do jednoho. Koukněte se do jakéhokoliv vězení, uvidíte lidi jako Charlie Manson a David Berkowitz, samé bílé obličeje, protože právě tihle snadno podléhají svým zvláštním nutkavým touhám. Netvrdím, že neexistuje pověstná výjimka, která potvrzuje pravidlo, například Wayne Williams dole v Atlantě. Ale i tak v jeho případě existuje tolik nezodpovězených otázek! Sakra, vždyť v televizi dokonce běžel film, z kterého čišely pochybnosti o tom, jestli má všechny ty mladé městské kluky na svědomí. Viděl jste ho? Kdepak, popadnout malou holku někde na ulici a pak se zbavit jejího těla na nějakém pustém, tmavém místě, to není zrovna styl černých. Nám patří násilné trestné činy, nečekané, nekontrolované excesy s nožem nebo pistolí v ruce a spoustou rámusu k tomu. Městský zločin, pane Cowarte, se svědky a místy činu, kde se to hemží důkazním materiálem, takže když nás pak poldové zavřou do lochu, neobjeví se žádné nezodpovězené otázky. Znásilňování osamělých běžkyň, střílení po konkurenčních drogových dealerech, přepadávání obchodů a násilné útoky ve vlastní komunitě, to jsou typické černošské činy, nemám pravdu? Kvůli nim si bílí pořizují svoje dokonalá poplašná zařízení do svých úžasných domů na předměstí a právě tihle plní denní kvótu trestního soudnictví. Ale sériové vraždy na nás nesedí. A víte co ještě?“

„Co?“

„Našemu soudnímu systému to takhle vyhovuje. Případy, které neodpovídají statistikám a vybočují z rozškatulkovaných kategorií, se mu pranic nelíbí.“

Ferguson se na reportéra zkoumavě zadíval. „Jak ten svůj článek napíšete, pane Cowarte? Článek, který neodpovídá žádným bezpečně zažitým pravidlům. Řekněte mi, dokážou noviny osvětlit lidem něco tak neobvyklého? Něco tak zvláštního a nečekaného? Anebo se držíte nějakého starého osvědčeného vzorce a měníte jenom tváře a slova?“

Cowart nereagoval.

„Vy si vážně myslíte, že můžete něco takového otisknout bez důkazů?“

„Joanie Shriverová,“ řekl Cowart.

„Pánbůh s ní, pane Cowarte. Už je to dlouho, co nás opustila, což byste si konečně mohl uvědomit. A pak to taky ještě vysvětlit svému kamarádovi Brownovi.“

Stále za stolem se reportér chytil jeho okrajů, aby neztratil rovnováhu, a lehce se naklonil dopředu. „Ten článek uveřejním, je vám to jasné? Nebo snad ne?“

Tentokrát se reakce zdržel Ferguson.

„Všechny ty výmysly a lži, to všechno tam napíšu. Do posledního slova. Můžete to donekonečna popírat, ale víte, co se stane?“

„Co?“

„Stejně to zabere. Já půjdu ke dnu, to bez debaty, a možná strhnu i Tannyho Browna. Ale víte, co se stane s váma, Bobby Earle?“

„Povězte,“ vyzval jej Ferguson ledově.

„Nezavřou vás do vězení, kdepak. V tom jste se trefil, chybějí důkazy. A spousta lidí vám uvěří, když řeknete, že to na vás někdo narafičil. Budou vám věřit i to, že jste nevinný. Většina za to bude dávat vinu mně nebo policajtům, vám budou fandit, postaví se za vás. O tom nepochybuju.“

Ferguson z něj nepouštěl oči.

„Ale tušíte, o co přijdete? Ztratíte anonymitu.“

Mladík pokrčil rameny a Cowart pokračoval: „Uvažujte, Bobby. Co uděláte se starou kočkou, která si ráda vyrazí na lov? A ještě raději nosí mrtvé ptáčky a myšky na práh vašeho krásného, udržovaného domu? Pověsíte jí na krk zvonek. Takže může bejt chytrá, tichá a důmyslná, jak chce, ale nikdy už se nedokáže přiblížit k vrabci natolik, aby po něm mohla seknout drápama.“

Ferguson přimhouřil oči.

„Myslíte si, že když se znovu objeví byť jen zrnko pochybností, budou vás věřící stále zvát do těch svých parádních svatostánků? Anebo si radši najdou někoho jiného? U koho si budou jistí, že se u nich nebude potulovat déle, než je zdrávo, nebo nedej Bože, aby se vrátil a odtáhl nějakou holku přímo z ulice?“

Přestože se muž snažil ovládnout, Cowart postřehl, jak ztuhl zlostí.

„A co policajti, Bobby, co? Přemýšlejte. Těm to nikdy nepřestane vrtat hlavou. A až se zase něco stane – a ono se stane, že ano,

Bobby? – budete první, za kým pojedou. Kolikrát se vám ještě podaří nešlápnout vedle? Kdy se dopustíte chyby? Na něco zapomenete, nebo vás možná někdo uvidí? To totiž postačí. Jakmile uděláte sebemenší chybičku, zhroutí se vám celý svět na hlavu, a až se vyhrabete ze sutin a rozhlídnete se kolem sebe, zjistíte, že jste zpátky tam, kde jsme spolu my dva hovořili poprvé. A tentokrát se žádný snaživý reportér z Miami Journal neukáže, aby vám pomohl na svobodu.“

Cowart sledoval, jak se Ferguson marně brání hněvu, tvář ohnivě rudou vzteky. Viděl, jak sklouzl rukou k násadě nože a krev mu ztuhla v žilách.

Zabije mě, blesklo mu hlavou.

Věděl, že by se měl porozhlédnout po něčem, čím by se mohl chránit, ale nedokázal z Fergusona spustit oči. Teď by se hodilo kódové slovo, ušklíbl se v duchu. Slovo, jež by přivolalo Tanny ho Browna. Jenže neměl ani to.

Ferguson se užuž zvedal ze židle, ale uprostřed pohybu se zarazil. Reportér sevřel zpocenou dlaní štos papírů. Mladík si to rozmyslel a dosedl zpět.

„Kdepak,“ prohodil. „Já myslím, že žádný článek psát nebudete.“

„A proč by ne?“

Ferguson sklopil zrak k magnetofonu, který Cowart postavil na stolek. Chvíli beze slova pozoroval, jak se na pásek nahrává znepokojující ticho, poté se naklonil nad mikrofon a zřetelným hlasem řekl: „Protože by na něm nebylo zbla pravdy.“ A po několika vteřinách natáhl paži a stiskl tlačítko, jímž nahrávání přerušil.

„Chcete vědět, proč nenapíšete jediné slovo? Tak já vám to povím. Existuje spousta rozumných důvodů, z nichž nejdůležitější je tento. Víte, co vám chybí? Nemáte fakta, nemáte žádné důkazy. Jediné, co můžete nabídnout, je šílená kombinace událostí podepřená vylhanými argumenty. Hned jak to dostane do ruky šéfredaktor, mrkne na to a usoudí, že taková věc nemá v novinách co dělat. Všechny články stojí na ‚pan XY prohlásil‘, na ‚podle policie‘ a ‚mluvčí potvrdil‘ a podobných výrocích. Hromada dalších lidí navíc přispěje různými dokumenty a zprávami, a na tom můžete postavit hrubý základ. Zbytek poskládáte z vlastních zjištění, detailu, která jste někde zaslechl nebo viděl. Jenže vy nemáte nic, s čím byste mohl pracovat.

A právě z tohoto důvodu mě nemůžete vyděsit, pane Cowarte. Ale prozradte mi,“ uzavřel, „děsím já vás?“

Cowart mlčky přikývl.

„To je dobře. A co váš přítel Tanny Brown? Myslíte si, že ze mě má strach?“

„Ano i ne.“

„Zvláštní odpověď od muže, který bazíruje na přesných informacích… Jak to myslíte?“

„Podle mě se hrozí toho, co děláte. Ale ne vás osobně.“

Ferguson potřásl hlavou. „Řekněte, proč se lidi vždycky tolik bojí toho, že by se jim něco mohlo stát? Strach o sebe sama. Například jako vy teď. Trnete obavou, že popadnu tenhle lovecký nůž a vyříznu vám srdce z těla. Nemám pravdu? Představujete si, jak vstanu, udělám pár kroků, rozpárám vás od koulí ke krku a posloužím si z vyhřezlin. Za koho mě vlastně máte? To si myslíte, že jsem takový odborník přes vraždy? Že bych toho byl schopen? Potom bych třeba odtáh vaše tělo na nějaké zvláštní místo a narafičil to tak, že jste se tu trochu motal a zapletl se s místníma. To víte, spousta lidí si tady na bílý ksicht nepotrpí. Že bych to naaranžoval tak, aby to vypadalo, že si s váma pohrál nějaký gang? Užil srandy s bílým novinářem, který tu zabloudil? Že bych tohle vážně dokázal?“

„To asi ne.“

„Takže vy nevěříte, že bych to zvládl? Proč ne, když jsem tak zkušený?“

„Já ne…“

„Proč ne!“ naléhal mladík ostře a v ruce pevně sevřel střenku.

„Krev,“ vyhrkl Cowart spěšně, „skvrny od krve. Určitě by se vám nepodařilo je vyčistit.“

„Dobře, co dál?“

„Někdo mě mohl vidět, jak vcházím dovnitř. Svědek proti vám.“

„To jste se trefil. Naše stará domovnice má tyhle věci skutečně v merku. Možná vás viděla vejít do domu. Nebo by si na vás mohl vzpomenout nějaký bezdomovec, těch se tu taky poflakuje habaděj. Byl by to mizerný svědek, ale možnost to je. Pokračujte.“

„Taky jsem mohl někomu říct, kam se chystám.“

„Špatně,“ zakřenil se Ferguson, „z toho žádný důkaz nevykřesáte“

„Otisky. Zůstanou tu moje otisky prstů.“

„Nabízené kafe jste odmítl, takže otisky z hrnku a zbytky slin padají. Čeho všeho jste se dotkl? Stolu? Papírů? Snadná pomoc.“

„Mohl byste něco přehlídnout“

Ferguson se pousmál. „Pravda.“

„A další věci. Vlasy, kousky kůže. Mohl bych se bránit a poranit vás. Měl bych na šatech vaši krev, to by vyšetřovatelům neuniklo.“

„To by šlo. Teď alespoň konečně přemýšlíte, pane Cowarte.“

Ferguson se opřel do židle a šlehl očima po loveckém noži. „Příliš mnoho neznámých, v tom máte pravdu. Spousta faktorů, na které se musí brát ohled. Na to by přišel každý student kriminologie.“ Ferguson upřeně zíral na reportéra. „Já ale pořád tvrdím, že ten článek nenapíšete.“

„Ale napíšu,“ oponoval Cowart tiše.

„Prozradím vám tajemství. Existují i jiné způsoby, jak člověku vyrvat srdce z těla. Nemusí to být vždycky záležitost loveckého nože…“

Ferguson vzal do ruky čepel a nastavil nástroj mdlému světlu, které se prodíralo oknem.

„… kdepak. Vůbec ne. Vám se možná zdá, že tohle je ten nejjednodušší způsob. Ale mýlíte se.“

Točil si s nožem před obličejem. „Kdopak bydlí na Wildflower Drive číslo 1215?“

Reportéra polilo horko.

„Příjemné tampské předměstí. Každý den odtamtud jezdí do školy klasickým žlutým autobusem, odpoledne si hraje o pár bloků dál v parku. Pomáhá mámě s nákupem a ráda pozoruje malého brášku. Na tom miminu vám asi moc nezáleží, vidte, a nevím jistě, jak dalece se zajímáte o jeho matku. Rozvod se na lidech podepisuje různě, někdy vyústí jenom v hořkou nenávist. Netuším, co cítíte, takže nemůžu soudit. Ale holčička? To je úplně něco jiného.“

„Odkud znáte…“

„Z novin, pane Cowarte. Otiskli tam jejich fotku poté, co jste dostal tu slavnou cenu.“ Ferguson roztáhl rty v úsměvu. „Rád se čas od času v něčem pošťourám, to víte. Zjistit si o nich víc nebylo vůbec obtížné.“

Cowartovi se strachem podlomila kolena. Ferguson z něj nespouštěl oči. „Vážně pochybuju o tom, že byste ten článek napsal, pane Cowarte. Nemáte fakta, ani žádné důkazy. Co vy na to?“

„Zabiju tě,“ zachroptěl reportér.

„Zabijete? Proč byste to dělal?“

„Jestli se jenom přiblížíš…“

„Tak co?“

„Zabiju tě.“

„To by vám ohromně prospělo. Zvlášť po dokonaném činu, pane Cowarte. Ono moc nezáleží na tom, co uděláte, když už je po všem, ne? Vzpomínky byste z hlavy stejně nevyhnal. Patřila by jí vaše první myšlenka po probuzení a poslední před spaním. Viděl byste ji v každém snu. Pronásledovala by vás přes den, nikdy byste nezapomněl. Co vy na to?“

„Zabiju tě,“ opakoval novinář.

Ferguson zavrtěl hlavou. „Nevím nevím. Nejsem si jist, že víte dost o smrti a umírání na to, abyste byl něčeho takového schopen. A povím vám ještě něco.“

„Co?“

„Teď teprve začínáte chápat, jaké to je žít na cele smrti.“

Mladík vstal, natáhl se k magnetofonu, vytáhl kazetu a strčil si ji do kapsy. Popadl přístroj a mrštil jím po novináři, který měl co dělat, aby jej zachytil dřív, než se roztříští o zem.

„Tenhle rozhovor,“ ucedil Ferguson chladně, „se nikdy neodehrál.“

Napřáhl paži a ukázal prstem na dveře. „Slova, která jste slyšel, nikdy nezazněla.“ Zavrtával se do novináře pohledem. Poslední větu zašeptal: „Co do toho článku napíšete, pane Cowarte?“

Cowart zakroutil hlavou.

„Co napíšete?“

„Nic,“ hlesl Cowart chraptivě.

„To jsem si myslel,“ odtušil Ferguson.

Reportér se klopýtávě vypotácel na chodbu domu. Sotva si uvědomoval, že za ním černoch zavřel a s hlasitým cvakáním pozamykal všechny zámky. Do nosu jej udeřil zatuchlý vlhký vzduch.

Vystřelil rukou ke krku a chvatně si rozepnul límeček, aby se mu lépe dýchalo. Seběhl dolů po schodech, rozrazil domovní dveře a vyletěl na chodník. Zatímco mluvil s Fergusonem, venku se rozpršelo a obličej a sako mu smáčely těžké kapky deště. Neotáčel se. Utíkal, co mu nohy stačily, jako by ostrý vítr mohl zahnat strach, který ho ovládal, i mdloby, jež se o něj pokoušely. Viděl Tannyho Browna, jak vystupuje z místa řidiče vypůjčeného vozu. V obličeji se mu zračilo napjaté očekávání. Novinář na něj bez dechu mávl, aby nastoupil zpět do auta, sám chňapl po klice na dveřích spolujezdce, se škubnutím je otevřel a naskočil dovnitř. Objalo jej vlhké teplo.

„Odvezte mě odsud,“ šeptl.

„Co se stalo?“ otázal se Brown překvapeně.

„Jedte, sakra, odvezte mě!“ vykřikl Cowart, natáhl paži a se skřípěním otočil klíčkem v zapalování. Motor okamžitě naskočil. „Jedte, hergot! Mizíme!“

Tanny Brown překvapeně zamrkal, ale z výrazu jeho tváře bylo patrné pochopení. Zařadil rychlost a vyjel od obrubníku. Na severním konci ulice, kde parkoval Wilcox se Shaefferovou, přibrzdil a stáhl okýnko.

„Vy dva zůstanete tady, Bruci. Sledujte Fergusonův byt.“

„Jak dlouho?“

„Prostě ho sledujte.“

„Kam…“

„Ať vám Ferguson neuteče, nespouštějte z něj oči.“

Wilcox bez dalšího slova přikývl.

Cowart zabušil na palubní desku. „Jedte už! Zatraceně! Odvezte mě pryč!“

Detektiv sešlápl plyn až k podlaze a vyrazil, nechávaje kolegy zmateným úvahám.

23 /

NEDBALOST DETEKTIVA SHAEFFEROVÉ

Detektivové strávili v zaparkovaném voze zhruba půl bloku od Fergusonova domu téměř celý den. Jejich přítomnost nezůstala dlouho utajena – hodinu poté, co Brown s Cowartem zbrkle odjeli, o nich věděli všichni obyvatelé v okruhu dvou bloků bez ohledu na to, jak blízko měli ke zločinu či zda vůbec. Většinou si jich však nikdo nevšímal.

Druhořadý dealer kokainu je hlasitě proklínal, neboť ke svým kšeftům obvykle využíval přilehlou uličku a teď nervózně pobíhal kolem a hledal jinou pozici. Dva členové pouličního gangu ve vypouklých kožených bundách, na hlavě čelenku a na nohou okázalé kotníkové tenisky na basketbal oblíbené mezi mládeží z chudinských čtvrtí, se zastavili u jejich vozu a provokovali je oplzlými gesty. Když Wilcox stáhl okýnko a zařval na ně, ať zmizí, jen se smáli, se škodolibým potěšením a neskrývanou nevraživostí imitujíce jeho jižanský přízvuk. Dvě prostitutky v červených kozačkách na vysokém podpatku, na sobě obtažené šortky pošité flitry a lesklý černý kabátek, si dokonce troufly nabídnout jim své služby, jako by tušily, že čekají na jinou kořist a nic jim neudělají. Policisté se potýkali také s nejméně půl tuctem otrhaných bezdomovců, kteří jim ťukali na okna a požadovali peníze. Někteří před sebou tlačili neodmyslitelný nákupní vozík plný harampádí, jiní se jen tak protloukali deštivým dnem. Dvojice šťastlivců odkráčela s posledními drobásky, které dali Shaefferová s Wilcoxem dohromady. Ti, co odešli s nepořízenou, chvíli marně přemýšleli, kdo jsou ti neznámí cizinci, kteří je hned neodkázali do patřičných míst. Rychle však upadli zpět do stavu apatie.

Vytrvalé mrholení většinu lidí odrazovalo od vycházek; raději zůstali zavření doma za zamřížovanými okny a dveřmi zabezpečenými trojitými zámky. Pohyb na ulici se tak omezoval na nezbytné minimum. Ranní šero nezmizelo ani během dne a temné nebe ještě prohlubovalo už tak silné pocity beznaděje z pochmurného prostředí. O samotě ve vypůjčeném voze však nedokázali dojít k uspokojivé odpovědi. Wilcox dokonce zkusil volat z veřejného telefonu na rohu ulice do motelu, ale žádného z mužů nezastihl. Bez bližších informací trčeli na Brownův rozkaz dlouhé hodiny na ulici s jediným výsledkem – rostoucím otupujícím pocitem nespokojenosti a úzkosti.

K obědu si obstarali levné jídlo z nedalekého podniku s rychlým občerstvením a popíjeli dávno vychladlou kávu z polystyrénových kelímků. Neustále otírali zamlžená okna, aby vůbec viděli ven. Každý z nich si musel dvakrát odskočit na toaletu k nedalekému benzinovému čerpadlu páchnoucímu po olejovém mořidle. Zařízení bylo cítit štiplavým puchem desinfekčního prostředku, jenž se marně potýkal s nánosy exkrementů. Vlažné pokusy o rozhovor končily obvykle vleklými odmlkami. Neměli mnoho společného; brzy rozebrali postupy práce i rozdíly mezi zločiny na Floridě a na ostrůvcích Keys – jichž vskutku nebylo mnoho. Když se Shaefferová zkoušela vyptávat na Browna i na Cowarta, záhy pochopila, že její společník svého nadřízeného bezmezné obdivuje, zato novinářem bezdůvodně pohrdá. Nedokázala přijít na to proč. Mluvili také o Fergusonovi; Wilcox ji bez okolků obeznámil s vlastními zkušenostmi s bývalým odsouzencem na smrt. Na otázku ohledně přiznání odpovídal bez lítosti či viny. Řekl, že když Fergusona bil, s každou ránou cítil, že z muže vypadne další střípek pravdy – jako když někdo buší do stromu, aby setřásl zralé plody. Shaefferovou udivoval jen rozezlený podtón v jeho hlase. Nechápala, odkud pramení. Wilcox je velice prchlivý, usoudila v duchu, mnohem výbušnější než jeho statnější kolega. Snadno se poddá vzteku, zatímco Brown by se snažil ovládnout, zpracovat emoce v sobě. Nebylo divu, že si nadporučík nedokázal odpustit ten luxus, kdy zavřel oči a nechal Wilcoxe osudné přiznání z podezřelého vymlátit. Na tenhle svůj nenadálý výpadek, okamžité pominutí smyslů, určitě nerad vzpomínal.

Po Fergusonovi nebylo ani vidu, ani slechu, ačkoliv se domnívali, že o jejich přítomnosti také ví.

„Jak dlouho tu budeme tvrdnout?“ povzdechla Shaefferová. Pomalu padala tma, v níž se téměř ztrácelo mdlé světlo pouličních lamp. „Celý den trčí doma. Pokud ten barák ovšem nemá zadní vchod, což nejspíš má, takže pravděpodobně dávno zmizel a teď se nám někde v klidu vysmívá.“

„Ještě chvíli,“ odvětil Wilcox. „Tak akorát dost.“

„Co to vlastně děláme?“ nedala se Shaefferová. „Chci říct, jaký má tohle smysl?“

„Smysl našeho počínání je dát Fergusonovi najevo, že na něho někdo myslí. A taky dodržet příkaz, kterej nám dal Tanny. Sledovat ho.“

„Jasně,“ odsekla. Jenže ne navěky, chtěla dodat, ale raději poznámku spolkla. Čas jí prokluzoval mezi prsty. Michael Weiss zaseknutý ve státní věznici jistě přemítá, kde je. Věděla, že musí přijít s dobrým důvodem, aby obhájila své setrvání v Newarku. Velmi dobrým, oficiálně uznatelným důvodem.

Protáhla paže a nohama se zapřela o protipožární panel. Svaly ztuhlé z nekonečného sezení ji palčivě bolely.

„Tohle fakt nesnáším,“ rozčilovala se.

„Co? Sledovačky?“

„Jo, vysedávat v autě a čumět před sebe. To není můj styl.“

„A jakej je teda váš styl?“

Shaefferová nechala otázku bez odpovědi. „Za deset minut bude tma. Příliš velká tma.“

„To už je skoro teď.“

Wilcox pokynul ke vchodu domu, ale nijak své gesto nekomentoval.

Policistka se zadívala přes čelní sklo na ulici. Připadala jí stejná jako kabátky prostitutek, které se ochomýtaly kolem jejich vozu

– nemravně kluzká, lesklá a podivně falešná. Téměř jako by se ocitla na scéně hollywoodského filmu, kde se skutečnost prolínala s nereálnými iluzemi, a jedno od druhého se nedalo odlišit. Mráz jí přeběhl po zádech.

„Děje se něco?“ otázal se Wilcox, jenž koutkem oka zahlédl, jak se otřepala.

„Kdepak,“ odpověděla spěšně. „Jenom takové mrazení. Tohle místo vypadá dost hrozně i za dne, víte?“

Wilcox přeletěl očima z jednoho konce ulice na druhý. „No, není to zrovna jako doma,“ podotkl. „Člověka lehce přepadne pocit, že žije v jeskyni.“

„Nebo v cele.“ odtušila Shaefferová.

Na podlaze ležela její kožená kabelka. S ohledem na volný střih a objem, jenž se velikostí blížil spíš batohu, bylo přiléhavější zvát ji kabelou. Špičkou nohy ji otevřela a odhalila její obsah. Z nudy pohledem kontrolovala, zda v ní něco nechybí – zápisník, magnetofon, prázdné kazety, peněženka, odznak, miniaturní taštička s nezbytnými líčidly a nakonec poloautomat ráže devět milimetrů se dvěma náhradními zásobníky naplněnými projektily válcového tvaru s plochou špičkou.

Ani tento pohyb Wilcoxovi neunikl. „To já dávám pořád přednost třipětsedmičce s krátkou hlavní.“ pousmál se. „Tak akorát pod bundu. Strčíte dovnitř magnumky a klidně můžete jít na medvědy.“

Vyhlédl do tmy, jež je obklopovala ze všech stran. „A těch je určitě dost i tady v okolí,“ poznamenal a poplácal dlaní kabát uniformy nad levým bokem.

Zdálky zaznělo ječení sirény, jež připomínalo kočičí sténání za nesnesitelně horkého dne. Pronikavý zvuk pomalu zesiloval a opět slábl, až se úplně vytratil. Nezahlédli však žádné poplašné světlo, a tak nedokázali určit, odkud přesně přichází.

Wilcox pozvedl ruku a chvíli si prsty mnul obě oči. „Co podle vás celej den dělaj?“ otázal se.

„Netuším.“ Shaefferová se pomalu přestávala ovládat. „Proč odsud, kruci, nevypadnem a nezjistíme to? Tohle místo mě začíná děsit.“

„Teprve začíná?“

„Dobře víte, co mám na mysli.“ Do hlasu se jí vkradl rozčilený vztek. „Ježíši, tak se kolem sebe rozhlídněte. Klidně by nás to tu mohlo sežrat zaživa. Někde se objeví obří chřtán, párkrát zamlaská a polkne. Ani těm dvěma městským, co tu se mnou byli naposled, se tu zvlášť nelíbilo, a to byl bílý den. A jeden z nich byl černoch.“

Wilcox zamručel na souhlas.

Ačkoliv to za celý den nikdo z nich nezmínil nahlas, oběma bylo jasné, že se nacházejí v prekérní situaci – pár bílých policistů z jihu, mimo svou jurisdikci, v neznámém světě.

„No dobrá,“ protáhl Wilcox unyle a znovu přejel ulici pohledem. „Víte, co tu nejvíc žere mě?“

„Ne, co?“

„Všechno tu vypadá hrozně staře. Zatraceně staře a vyčerpaně.“ Ukázal přes čelní sklo ke konci ulice. Nic tam nebylo. „Připomíná to smrt,“ šeptl. Jako by to tu celý umíralo.“

Dál svoji myšlenku nerozváděl. Jen bez hnutí seděl a zíral ven.

„Nechápu, jak to dělá, ale podle mě to má všechno nějak zmáklý. Prostě si před náma pořád drží náskok. Od samýho začátku.“

V tichém hlase zněla zloba.

„A já nechápu, o čem to mluvíte,“ odvětila Shaefferová. „Co zmáklý? Jaký náskok?“

„Kdybych tak dostal ještě jednu příležitost,“ pokračoval detektiv, jako by ji neslyšel. „Jednu jedinou. Tentokrát bych mu nedal šanci, aby mě natáh.“

„Pořád netuším, kam míříte,“ poznamenala policistka. Wilcoxuv ledově bezcitný tón ji znepokojoval.

„Jednou jedinkrát mu znovu stát tváří v tvář v nějakým kamrlíku. Bych chtěl vidět, jestli by se z toho tentokrát vyvlíknul.“

„Jste blázen.“

„Správně. Totální šílenec. Teď jste na to kápla.“

Vylekaně se stáhla do sedadla. „Nadporučík nám přece dal rozkaz.“

„Pravda. A my jsme ho splnili.“

„Tak už odsud vypadnem, ne? Zjistíme, jaký je plán.“

Wilcox zavrtěl hlavou. „Ne dokud toho hajzla nespatřím na vlastní oči. Ne dokud nebude vědět, že jsem to já.“

Policistka pozvedla dlaň a několikrát jí zamávala zleva doprava na znamení nesouhlasu. „Takhle na něho nemůžete,“ vyhrkla. „Nechcete přece, aby se zdekoval.“

„Vám to pořád necvaklo, co?“ procedil detektiv přes zaťaté zuby. „Už jste stačila něco podělat? Jak dlouho jste na vraždách? Moc dlouho ne, hergot. Těžko jste zažila, aby vás takovej Ferguson pořádně vodrovnal.“

„To ne,“ přitakala, „a hodlám se tomu vyhnout.“

„Jo, to se lehce řekne.“

„Možná, ale vím aspoň dost na to, abych z jedné chyby nevypěstovala druhou.“

Wilcox měl na jazyku jedovatou odpověď, ale nakonec jen pokýval hlavou. „Správně,“ hlesl a zhluboka vydechl. „Správně.“

Viditelně se uvolnil, jako by vlna vzteku zvolna ustupovala. „Dobře, dobře, dobře,“ utrousil. „Nebudeme vykládat trumfy dřív, než dostáném všechny karty.“

Shaefferová čekala, že detektiv konečně nastartuje, dokonce viděla, jak natahuje ruku k zapalování. Sotva se však prsty dotkl vyčnívajícího klíčku, zarazil se, tělo ztuhlé, oči upřené před sebe.

„Zkurvysyn jeden,“ sykl.

Policistka prudce vzhlédla.

„Tak tady ho máme,“ zašeptal Wilcox.

Shaefferová okamžik mžourala skrze zamlžené sklo, až jako hledáček kamery, jenž konečně zaostří, i ona spatřila mužskou postavu. Ferguson se zastavil na podestě, jako téměř každý, komu se nechce do studené, provlhlé černé noci a musí se trochu nutit. Rozeznala dokonce i oblečení – džíny, dlouhý modrý kabát a přes rameno školní brašna. Nahrbil se před dotěrným mrholením, seběhl po schůdcích na chodník, a aniž se ohlédl jejich směrem, vyrazil na opačnou stranu.

„Zatraceně!“ zaklel Wilcox. Spustil ruku od zapalování a namísto toho popadl kliku dveří. „Jdu za ním.“

Než stačila policistka zaprotestovat, prudký impulz jej vyhnal ven. Podrážky pleskly o mokrý povrch vozovky jako dva výstřely, když vyskočil na cestu. Zabouchl za sebou dveře a rychle přidal do kroku.

Shaefferová se vrhla přes sedadlo řidiče, ale Wilcoxe nezachytila. Vytáhla klíčky ze zapalování a kvapně se snažila dostat z vozu. Po očku sledovala detektiva, jenž se rychle vzdaloval. Zamknuté dveře na své straně se jí podařilo otevřít až napodruhé. Kabelka se zachytila ramenním popruhem za nastavovací páku sedadla a náhle jí připadala neuvěřitelně těžká. Šaty zadrhla o bezpečnostní pás, a když se konečně dostala z auta, na kluzkém povrchu jí podklouzly nohy. Alespoň už však stála venku. Zažírala před sebe. Bude muset běžet, aby Wilcoxe dostihla – nacházel se už dvacet metrů daleko a stále přidával do kroku.

Potichu zaklela a s kabelkou v jedné ruce a klíčky v druhé se vydala za detektivem. Než ho dohnala, urazil dalších deset metrů.

„Co to, sakra, děláte?“ vyštěkla udýchaně a popadla ho za paži.

Wilcox se jí snadno vytrhl. „Rozhod jsem se toho hajzla sledovat o kousek dál. Pusťte mě!“ Znovu rázně vykročil.

Policistka se zastavila a lapajíc po dechu sledovala, jak odchází. Pak za ním však opět odhodlaně vyběhla a tentokrát kráčela vedle něj, ačkoliv téměř nestačila jeho tempu. Asi o půl bloku dál spatřila Fergusona, jenž rovněž pospíchal neznámo kam. Neohlížel se, jen energicky brázdil hustou tmu. O jejich přítomnosti zřejmě neměl zdání.

I tentokrát chňapla Shaefferová po Wilcoxově paži.

„Krucinál, dejte mi pokoj!“ obořil se na ni rozezleně a vyškubl ruku z jejího sevření. „Ztratím ho!“

„Tohle přece nemáme…“

Rozlícený detektiv se otočil a stroze přikázal: „Vraťte se pro auto! Klidně se mě držte, ale nestůjte mi v cestě, do hajzlu!“

„Ale on přece…“

„Nezajímá mě, jestli o mě ví nebo ne! Tak už uhněte, zatraceně!“

„Co to, sakra, vlastně děláte?“ přerušila jej ostře a málem vykřikla.

Wilcox jen vztekle mávl rukou, jako by otázkou pohrdal natolik, že se jí odmítal zabývat. Otočil se na patě a poklusem se snažil zkrátit vzdálenost k Fergusonovi.

Shaefferová okamžik nerozhodně přešlapovala na místě. Dívala se na detektiva a o něco dál spatřila Fergusona, jenž právě zmizel za rohem budovy. V tutéž chvíli Wilcox ještě zrychlil.

Policistka si pro sebe zamumlala pár nadávek, nicméně se obrátila na druhou stranu a rozutíkala se k autu. Znenadání se před ní z temnoty vynořily dvě staré bezdomovkyně zachumlané ve vatových kabátech, pletené čepice naražené hluboko do čela. Jedna z žen divoce gestikulovala a druhá před sebou s chichotem tlačila nákupní vozík, kterým Shaefferové na okamžik zablokovala cestu. Když policistka procházela kolem nich, zaječely na ni a jedna po ní dokonce opovážlivě chňapala. Srazily se; zesláblá bezdomovkyně zavrávorala a upadla na chodník, kvílejíc zlostí a leknutím.

Shaefferová zakopla, ale udržela rovnováhu. Zadrmolila omluvu a běžela dál, provázena rozzlobeným vřískotem. Na schodku před vchodem jednoho z činžovních domů stáli navzdory dešti dva muži. „Hej, co to vyvádíte, dámo?“ zvolal jeden z nich. „To je spěchu!“ Ignorovala je. Otevřela dveře vozu a skočila za volant.

Vrazila klíček do zapalování a otočila jím. Motor naskočil – a vzápětí zhasl.

S přívalem sprostých slov na jazyku, zmatená z Wilcoxova počínání a téměř propadající panice se pokusila znovu nastartovat

– otočila klíčkem a zároveň prudce šlapala na plynový pedál. Motor se konečně chytil. Shaefferová spěšně zařadila a vyrazila od obrubníku. Neohlížela se. Pneumatiky na vlhkém povrchu prokluzovaly a zadní náprava sebou několikrát nekontrolované smýkla ze strany na stranu, než se vůz stabilizoval.

Divoce zrychlovala a na konci bloku prudce škubla volantem a zatočila. Wilcoxe zahlédla uprostřed ulice v mdlém světle pouličních lamp, ale ať napínala zrak sebevíc, Fergusona neviděla.

Tlačila plyn k podlaze, ale naříkající motor už téměř nedokázal zrychlit. Proklínala jeho nedostatečný výkon a letmo zatoužila po vlastním policejním voze v Keys. Detektiva dojela těsně před koncem bloku, právě ve chvíli, kdy mířil do jednosměrné ulice v opačném směru. Chvatně stáhla okýnko a na čele ihned ucítila kapky jemného deště.

„Jedte!“ naznačoval Wilcox rukama. „Odřízněte mu cestu.“

Detektiv stále pronásledoval svůj cíl, téměř už běžel. Shaefferová zahulákala něco na souhlas a rozjela se po kluzké silnici dál.

Musela urazit vzdálenost dalšího bloku, než mohla odbočit stejným směrem. Projela na červenou a zahnula do úzké ulice lemované tmavými sešlými budovami. Stály tak blízko sebe, až měla dojem, že jí brání ve výhledu. Dvojice teenagerů vyděšeně uskočila od obrubníku a zařvala na policistku salvu sprostých nadávek. Zhruba v polovině bloku parkovala dvě vozidla vedle sebe. Opatrně se provlekla kolem nich, z každé strany auta asi centimetr místa, dlaň přitisknutou na klaksonu. Na dalším rohu zabočila opět doprava a řítila se k místu, kde podle svých odhadů měla narazit na Fergusona a Wilcoxe v jeho těsném závěsu. Mysl jí vířila záplavou slov – co má říkat? Jak se zachovat? Uvědomovala si, že nad událostmi nebude mít absolutně žádnou kontrolu. Soustředila se na cestu, civěla do noci a hledala dva muže pohybující se po chodníku.

Nebyli tam.

Zpomalila a mžourala do tmy. Před sebe na silnici, stranou do přilehlých uliček i do drtí zaházených opuštěných míst. Temnota noci nabyla masivních rozměru a stíny tvořily její neoddělitelnou součást. Ulice zela prázdnotou, po žádných lidech ani památky.

Shaefferová zastavila uprostřed bloku. Vystoupila z vozu, zůstala zaraženě stát v otevřených dveřích a rozhlížela se všemi směry. Nikde nikdo. Hlasitě zaklela a vklouzla zpátky za volant.

Zatraceně, říkala si v duchu. Museli zajít do jiné ulice nebo zmizet někde ve staveništi. Ferguson mohl klidně zapadnout do průchodu.

Vyrazila jako šipka, hlavu plnou úvah a dohadů. Zoufale hledala oba muže. Ani za dalším rohem však na nikoho nenarazila a pomalu v ní rostla beznaděj.

Po nikom ani stopy.

Zařadila zpátečku a zacouvala do ulice, z níž odbočila. Šlápla na plyn a uháněla dál dopředu. Ukrajovala kousky černé tmy, očima těkajíc kolem sebe. Jako blesk prosvištěla kolem bloku a na jeho konci dupla na brzdy.

Nikdo.

Svazovalo ji napětí, netušila, co dělat. Začínala se poddávat panice. Ostře zajela k obrubníku a vyskočila na chodník. Ráznými kroky zamířila směrem, kudy se podle ní museli ubírat i oba muži. Stále se snažila přemýšlet logicky. Musíš se vracet po jejich stopách, nabádala se, nadběhnout jim. Nemůžou být daleko. Zírala mezi stíny, napínala sluch ve snaze zachytit zvýšené hlasy. Nevydržela a přešla do klusu. Ozvuky podrážek dopadajících na deštěm smáčenou zem se rozléhaly mezi domy a jejich frekvence se stále zrychlovala jako virbl zvyšující napětí, až nakonec naplno sprintovala vstříc prázdnotě noci.

Bruce Wilcox vrhl letmý pohled přes rameno právě ve chvíli, kdy zadní světla vypůjčeného vozu mizela na konci ulice. Obrátil se a plně se soustředil na Fergusona. Překvapovalo ho, že se k němu nedokáže přiblížit, přestože přidal do kroku. Aniž zrychlil do klusu, pohyboval se mladík svižně jako šelma, mrštně se vyhýbal světlům lamp a dokonale splýval s okolím.

Detektivovi připadalo, jako by měl nohy z olova a musel je za sebou vláčet, namísto, aby ho nesly. Zuřivě je pobízel k lepšímu výkonu. Viděl, jak Ferguson zachází do vedlejší ulice, a poháněl sám sebe, aby ho dostihl.

Na rohu stály dvě ucourané prostitutky a v záři elektrických lamp se sodíkovými parami nabízely své služby. Jakmile se Wilcox přiblížil, cukly sebou a uskočily k výkladní skříni přilehlého obchodu.

„Kam šel?“ zahlaholil detektiv.

„Kdo jako?“

„Nikoho sme neviděly.“

Wilcox hlasitě zanadával, ale ženy se jen smály, a když se protáhl kolem nich, ještě ho popichovaly. Ulice, v níž Ferguson zmizel, vypadala překvapivě široká a několikrát se stáčela různým směrem jako loď vychýlená z kurzu za nepříznivého počasí. Detektiv spatřil cíl asi čtyřicet metrů daleko, pouhou siluetu prchavější než stín. Rozběhl se za ním.

Myslí mu letěly rozvířené myšlenky.

Netušil, co řekne ani co udělá. Cítil jen nutkavou potřebu dohonit pronásledovaného. Hlavou mu vířily všemožné představy – jako by se svět, jímž si razil cestu, bláznivě prolínal s jeho pamětí. Ve vchodu opuštěného domu ležel otupělý bezdomovec, jenž na něj něco nesrozumitelně zakřičel. Wilcoxovi však jeho hlas připomínal Tannyho Browna. Když odněkud zaštěkal pes a podle rachotu zacloumal řetězem, za nějž byl přivázaný k boudě, rozpomněl se detektiv na pátrání po Joanii Shriverové. Špinavé hliníkové popelnice, od nichž se nejasně odráželo chabé světlo lamp, v něm vyvolaly vzpomínku na nepoužitelné důkazy, které objevil v jámě latríny, a na mlaskavé zvuky, které se ozývaly, když je upatlanýma rukama vytahoval z odporné hory výkalů ven. Právě tato vidina jej poháněla dál nejsilněji.

Zažíral před sebe. Ferguson došel ke konci bloku a zdálo se, že zpomalil. Pak se náhle otočil. Na nepatrnou chvíli se muži střetli ve tmě pohledem.

Wilcox se neudržel a zařval: „Policie, stůj!“

Ferguson ani na okamžik nezaváhal. Vyrazil jako blesk a utíkal do noci.

Detektiv jen bezmocně křikl: „Hej!“ Ale pak mu nezbylo než sklopit hlavu a rozběhnout se za ním. Předstíraná hra na nenápadné sledování se rázem změnila v netajenou soustředěnou honičku. Zhluboka nasával ostrý vzduch, švihal pažemi a cítil, jak jeho nohy znenadání lehce dopadají na deštěm smáčený chodník. Už žádné upachtěné stopování, ale mocný sprint.

Prudké zrychlení mu pomohlo trochu se přiblížit, ale ani Ferguson neotálel a pustil se do energického běhu. Vyrovnané síly mužů mezi nimi udržovaly bezútěšně neměnnou vzdálenost, chodidla unisono pleskala o chodník.

Svět kolem detektiva ztratil jasné obrysy a zahalil se mlhou. Začínal pociťovat důsledky sprintu – dech se mu zkracoval, srdce bilo jako splašené. Trhaně ukrajoval z chladného nočního vzduchu, aby naplnil rozpálené plíce.

Minuli další blok domů, na jehož konci Ferguson, aniž zvolnil tempo, opět zahnul za roh. Splašený úprk tmou jako by se ho vůbec nedotýkal. Wilcox se nevzdával a řítil se k rohu. Snažil se jej oběhnout co nejtěsněji – jenže nohy nápor nevydržely a začaly mu podkluzovat podrážky. Detektiv chvíli bojoval o rovnováhu, ale pak se mu zamotala hlava a skolila jej závrať. Beton přišel nečekaně brzy, jako přílivová vlna oceánu, a vyrazil mu dech. Bolestí se mu zablesklo před očima. Zaslechl, jak se mu někde roztrhl kus oblečení, a v ústech cítil štěrkovou drť. Otřeseně se sesunul až ke sloupu pouliční lampy, o niž se zarazil. Instinkt byl však silnější než bolest a šok, a tak se detektiv vysoukal na nohy a s námahou se pokoušel vrátit se do tempa. Vybavil si středoškolský šampionát v zápasu, kdy ho při jednom utkání zvedl protivník do vzduchu a hodil dolů. Ještě než však dopadl na žíněnku, přesně věděl, jakým manévrem se osvobodí. Když se pak na něj soupeř vrhal s napřaženými pažemi, Wilcox se dávno stačil odvalit z jeho dosahu. Divoce zamrkal. Ještě než si pořádně uvědomil, kde vlastně je a co dělá, znovu nasadil tempo a uháněl dál. Drsný pád otupil jeho smysly, ale zuřivý hněv a neovladatelná touha mu nedovolily zastavit.

V běhu spatřil Fergusona, jenž znenadání zamířil na druhou stranu ulice k potemnělému opuštěnému staveništi. V tu chvíli jej zachytila světla reflektorů přijíždějícího auta. Ozvalo se hlasité kvílení brzd a pištění pneumatik následované rozlíceným troubením klaksonu.

Wilcox se na moment domníval, že se konečně objevila Shaefferová, a s nádechem radosti v hlase zvolal: „To je ono! Odřízni ho, hajzla!“

Jenomže pak si uvědomil, že za volantem sedí někdo úplně cizí. Projela jím vlna vzteku – kde, sakra, je? Znovu vyrazil kupředu a prokličkoval před vozem jako prve Ferguson. Nadávky, jež rozezlený řidič chrlil na adresu prchavých přeludů, které se rozplynuly stejně rychle, jako se objevily, téměř nevnímal.

Vydrápal se na hromadu sutin. Kotníky mu zapadávaly mezi trosky jako mezi propletené úponky rostlin v bažinách. Kus před sebou zahlédl Fergusona, jak se se stejnými obtížemi potýká s haldou starého harampádí. Na okamžik se zarazil na lednici zasypané starými krabicemi ozářen světlem vzdálené lampy. Podruhé se setkali pohledem a podruhé Wilcox bez rozmyslu zakřičel: „Policie, stůj!“ Zdálo se mu, že v mužových očích spatřil záblesk nevěřícného poznání. Pak Ferguson seskočil na druhé straně dolů a zmizel z chabého osvětlení i z dohledu. Wilcox pro sebe zašeptal pár nadávek a dál se prodíral stavebním rumem.

Vyskočil na horu složených cihel, ale na vrcholku se zachytil nohou a pak už jen cítil, jak se masa materiálu sype pod nečekanou vahou jeho těla. Valící se hmota jej vyhodila dopředu a Wilcox tak tak stačil hodit ruce před sebe a zmírnit pád. Podařilo se mu sice zabránit zlomení vazu, ale pravou dlaní narazil na nezbroušenou zrezivělou tyč, jejíž konec mu projel kůží i šlachami jako nůž máslem. Tri prsty se převrátily na hřbet ruky a málem si překroutil zápěstí. Vyrazil bolestný skřek a znovu se sápal na nohy. Levačkou držel těžce zhmožděnou pravou ruku a zdravými prsty nahmatal rozšklebenou ránu, z níž kapala teplá, lepkavá krev. Zraněné prsty i zápěstí měl náhle v jednom ohni. Všechno zlomené, usoudil a v duchu klel – sakra, sakra, sakra. S pomocí druhé ruky sevřel dlaň v pěst a přitiskl ji ke hrudi. Nevzdával se. Roztřeseně se vrhl do dalších trosek a očima těkal kolem sebe ve snaze zahlédnout pronásledovaného.

Zlomený v pase lapal po dechu a snažil se nevnímat zranění. Opatrně shlédl z hromady, na níž právě stál. Ferguson právě přelézal pokroucený plot z drátěného pletiva v zadní části staveniště. Wilcox sledoval, jak doskočil na zem na druhé straně a po krátkém zaváhání vběhl do průchodu a zmizel na schodišti opuštěného domu.

Fajn, povzbuzoval se detektiv odhodlaně. Taky seš unavenej, hajzle, chceš tam vevnitř nabrat síly. Ale neunikneš.

Nehledě na pulzující bolest se dopotácel k okraji parcely a vyškrábal se na pletivový plot. Na druhé straně žuchl na zem a doklopýtal ke vchodu opuštěné budovy, před níž se zastavil a vyčerpaně oddechoval.

Fajn, opakoval v duchu. Velice pomalu vytáhl z kapsy bundy kapesník a co nejpečlivěji obvázal pochroumanou dlaň. Ve tmě nedokázal odhadnout stav zranění, ale domníval se, že si vyžádá několik stehů. Potřásl hlavou. Tetanovce se nejspíš taky nevyhne. Krev okamžitě zbarvila kapesník do ruda, přesto se pokusil natáhnout prsty a narovnat zápěstí. Ucítil však jen bodavou bolest vystřelující až k rameni. Opatrně se dotkl kůže a pokoušel se nahmatat rozštěpené kosti. Ruka už znatelně natékala. Napadlo ho, zda se na tuto záležitost bude vztahovat zaměstnanecká pojistka. Jde o výkon služby, usoudil, tak by měla. Zatnul zuby a přinutil se ignorovat pronikavou bolest v celé paži. Zadoufal, že dostane jen sádru a nebude muset podstupovat žádnou operaci.

Rozhlédl se po průchodu oběma směry. Všude se válelo deštěm provlhlé smetí. Zamžoural nahoru k oknům ve snaze zjistit, zda v nějaké budově někdo nebydlí, ale nikoho neviděl. Nejspíš komplex vystěhovaných bytů či vyprázdněných skladů, pomyslel si.

V omezeném, matném proudu světla z pouličních lamp vzdálených od sebe nejméně třicet metrů se nedalo nic prohlásit s jistotou.

Na okamžik zaváhal. Kdyby se tu aspoň ukázala Shaefferová, říkal si, ale myšlenku ani nemusel dokončit. Posila by mu teď přišla zatraceně vhod.

Pokrčil rameny a zahnal nejistotu do pozadí. Namísto ní dostal prostor důvěrně známý tvrdohlavý vztek. Toho zpropadenýho magora zvládnu i sám, dodával si odvahu. A klidně i jednou rukou.

Přesvědčil sám sebe tak dokonale, že bez zrnka pochyb přistoupil k hlavním dveřím.

Po Fergusonově zbrklém útěku zůstaly otevřené dokořán, jako pozvání nevítaným hostům. Za nimi se rozprostíral pruh ještě hlubší tmy než aksamitová čerň noci. Wilcox se opřel o zárubeň a chvíli jen tiše naslouchal.

Z ramenního pouzdra vytáhl revolver. Ve zraněné ruce jej neudržel – jako by si do dlaně vložil rozžhavený uhlík. Pevně přivřel víčka a opatrně přehodil zbraň do levé ruky. Otevřel oči a zazíral na ni. Trefíš vůbec něco levačkou? tázal se sám sebe. Možná. Když to nebude daleko. Když budeš muset. Mluvil k sobě jako k jiné osobě. Víš to jistě? Co když je ozbrojen? Neboj, zvládneš to. Prostě toho hajzla sejmi. Zatkni ho a zbytek se dořeší potom. I kdyby to skončilo tak, že ho budeš muset zase propustit. Jen ať se chlapec bojí, ať ví, že je v pěkným maléru. A má co do činění s tebou.

Zaposlouchal se do směsice zvuků. Pozorně je rozčleňoval, analyzoval a určoval jejich původce, aby ho později nemohly vyděsit. Jemné kapání, to byla dešťová voda v okapním žlabu protékající dírou ve střeše. Vzdálené šumění, to sem doléhal hluk projíždějících aut o několik bloků dál. Sípavý chrapot patřil jeho vlastnímu dechu. A pak se z hlubin domu ozvalo drobné zavrzání dřevěných prken.

Tak tam se schovává, pousmál se Wilcox. Je blízko. Je tady uvnitř a zatraceně blízko.

Zhluboka se nadechl, přikrčil se a vstoupil do budovy.

Jako by na něj někdo hodil neprodyšnou deku. Slabé paprsky světla až sem nepronikly, zůstaly uvězněné v úzkém průchodu. Wilcox si v duchu spílal, že si s sebou nevzal baterku, aniž mu došlo, že ji nechal ve svém voze daleko na Floridě. Skoda, že nekouřím, zalitoval. To bych měl v kapse aspoň sirky – nebo ještě lépe zapalovač. Vzpomínal, jestli se Ferguson na rozdíl od něj tomuto zlozvyku oddával. Měl dojem, že ano. Podřepí a napínal sluch ve snaze lokalizovat pronásledovaného muže. Oči pomalu přivykaly temnotě. Nevidím moc, ale postačí to, uklidňoval se detektiv.

Obezřetně postupoval dál do budovy. Po levé straně vedlo schodiště nahoru, po pravé dolů. Starý činžovní barák. Jak by tu vůbec mohl kdo chtít bydlet? Při dalším kroku pod ním nebezpečně zavrzala zchátralá podlaha a Wilcoxe zaplavila vlna zcela odlišných obav – Kristepane! Co když je tu někde díra? Co když se pode mnou to schodiště propadne? Zdravou paži natáhl téměř v pravém úhlu ke stěně, aby udržel rovnováhu, zatímco zraněnou ruku stále tiskl k hrudníku.

Rozhodl se pro schodiště napravo. Ferguson žije jako krysa, proletělo mu hlavou, půjde pod zem. Zahrabe se do bezpečí.

Zastavil se a opět chvíli naslouchal.

Nic.

Které nic neznamená, ubezpečoval se. Určitě tam je.

Za pomoci hmatu pomalu pokračoval dál. Tiše spílal při každém zvuku, který se jeho zapříčiněním ozval. Vlastním dechem protínal noc, jako když někdo nehty skřípe o tabuli. Jeho kroky se v prázdném domě rozléhaly jako hromobití. Neochvějný postup do nitra budovy provázel neodlučitelný rámus.

Odolával nutkání promluvit nahlas. Chtěl se dostat co nejblíže, než Fergusona přinutí kapitulovat. Schody se zdály dostatečně pevné, přesto jim nevěřil. Na každý nejprve opatrně šlápl jednou nohou, přenesl na ni váhu těla, a teprve pak přidal i druhou. Připadal si jako zdráhavý plavec, kterému se nechce do studené vody. Všechny stupně počítal. Při čísle dvaadvacet se konečně ocitl na posledním. Zdola jej ovanul plesnivý vzduch, chladnější než noc venku. Sestoupil na zem a pod nohama ucítil tvrdý beton. Výborně, pomyslel si s úlevou. Teď se alespoň budu moct pohybovat tišeji. Vykročil a ozvalo se hlasité šplouchnutí. Zatraceně! Boty mu okamžitě nasákly vodou z louže, do níž nečekaně šlápl.

Přidřepl a napínal uši. Nebyl si jistý, jestli slyší svůj vlastní, nebo Fergusonúv dech. Je blízko, říkal si. Na okamžik přestal dýchat, aby mohl lépe zaměřit místo, odkud zvuk přichází.

Je blízko, hodně blízko.

Znovu nasál vzduch do plic. Ucítil těžký, odpudivý puch a mráz mu přeběhl po zádech. Závan mu něco připomínal, ale nedokázal hned určit co. Drobné chloupky na krku se mu naježily hrůzou a paže se mu orosily horkem, přestože v prostoru panoval chlad. Smrt, rozeznělo se mu hlavě jako na poplach. Někde poblíž leží něco mrtvého.

Hlavou otáčel na všechny strany. Snažil se proniknout tmou, ale připadal si jako slepec.

Projela jím vlna elektrizujícího strachu i vzrušení. Narovnal se a udělal tři malé krůčky hlouběji do suterénu, ruku s pistolí stále na provlhlé hladké zdi. Myslí mu běžely obrazy pavouků, krys a muže, jehož pronásleduje.

Déle už se ovládat nedokázal. „No tak, Fergusone, vylez pěkně ven. Seš totiž zatčenej, hajzle. Dobře víš, kdo jsem, takže ruce nad hlavu a hezky ven.“

Slova se v malé místnosti vracela ozvěnou, než se postupně vytratila do ticha.

Wilcox vyčkával, ale nedostal žádnou odpověď.

„No tak, sakra, Bobby Earle, zkraťme to. Za tyhle trable to nestojí. Pojd ven.“

Postoupil o další krok dopředu.

„Vím, že tu jsi, Bobby, tak to, zatraceně, nekomplikuj.“

Náhle jej přepadly pochybnosti. Kde ten parchant vězí, do prčic? křičel na sebe v duchu. Ztuhl napětím, strach a vztek jej zcela paralyzoval.

„Vystřelím ti ten tvůj posranej mozek z hlavy, jestli hned teď nevylezeš, Bobby!“

Napravo od něj něco zašustilo. Chtěl se bleskově otočit, ruku s pistolí odlepil od zdi a namířil po směru, odkud tušil nebezpečí.

V mysli nestačil zpracovat, co se přesně děje, věděl jen, že v černé tmě stále nic nevidí a že není sám.

Během setiny okamžiku postřehl, že k němu sviští blíže neurčený tvar, a všiml si postavy, která se náhle zhmotnila vedle něj a zachroptěla námahou. Přinutil se uhnout a z posledních sil zvedl zraněnou ruku, aby kryl hlavu před úderem. V panice nahodile vystřelil; nemířil na nic konkrétního, jen se snažil zaplašit strach. Rána práskla do temnoty. V ten moment ho do ramene a ucha praštila dlouhá kovová tyč. Před očima mu prosvitla bílá záře a v těsném závěsu následoval vír nekonečné černi, temnější, než si kdy dokázal představit. Zapotácel se a ustoupil o pár kroků dozadu, vědom si pouze toho, že nesmí upadnout do bezvědomí. Na tváři ucítil mokrý beton a teprve tehdy mu došlo, že upadl.

Pozvedl paži před dalším zásahem, jenž stejně jako prve zlověstně zašustil, jak se olovněná trubka lehce prořezávala vlhkým sklepním vzduchem. Náraz dopadl přímo na Wilcoxovu zlomenou končetinu. Temnotu před očima proťaly rudé pruhy ochromující bolesti.

Netušil, kdy přesně ztratil zbraň, ale v ruce už ji nedržel. Přesto se nevzdával. Prudce před sebe vymrštil levačku a prsty nahmatal cíp oblečení. Pevně ho sevřel a škubl. Ozval se zvuk trhané látky a poté se na jeho hruď svezlo cizí tělo.

Muži se do sebe zaklesli a horlivě bojovali, oba přerývaně oddechujíce. Wilcox napjal všechny svaly proti soupeři, jehož pozici spíš odhadoval, než viděl. Hmatem pátral po jeho hrdle, genitáliích, očích či jiném zásadním orgánu, jehož napadením by jej znatelně oslabil. Váleli se po zemi a naráželi do stěn, zmáčení vodou z kaluží. Nepadla žádná slova, ticho rušilo jen spontánní, rozzuřené zaúpění bojovníku.

Zápasili v hlubokém temnu přišpendlení bolestí.

Bruce Wilcox konečně nahmatal útočníkův krk, objal ho prsty a pevně sevřel. Na pomoc mu kupodivu přišla i druhá ruka a uzavřela kolem mužova hrdla plný kruh. Detektiv zachroptěl námahou a nepouštěl.

Mám tě, šmejde, blesklo mu hlavou.

A pak mu srdce probodla ta nejostřejší bolest.

Nevěděl, co ani kdo ho zabíjí, jen tolik, že mu něco trhá žaludek a postupuje k hrudníku. V nesnesitelném utrpení v něm vzkypěla panika; ruce pustily mužův krk a spadly na břicho. Obemkl rukojeť nože, jenž ukončil jeho vzdorný boj. Z úst vypustil jediný, téměř neslyšný sten, svaly povolily a Bruce Wilcox se sesul na mokrou zem.

Už nic nevnímal a nevěděl nic o dění kolem sebe. Přesto trvalo celých devadesát vteřin, než mu z hrdla zachrčel poslední výdech.

/ 24

PANDOŘINA SKŘÍŇKA

Obklopovala ji dokonalá samota.

Andrea Shaefferová civěla do ulic, mžourala přes stísněné šero a závoj mrholení a hledala jakoukoliv známku toho, že se v blízkosti pohyboval její kolega. Nejméně desetkrát se vrátila po svých stopách. Snažila se pro jeho zmizení najít logické vysvětlení, ale s každým dalším krokem v ní pouze rostla beznaděj. Odmítla se zabývat neopodstatněnými úvahami a namísto toho dala prostor hněvu a zoufalým nadávkám, jako by fakt, že nedokáže detektiva lokalizovat, znamenal pouhou nesnáz, žádnou katastrofu.

Zastavila se pod jednou z lamp, opřela se o kovový sloup a snažila se uklidnit.

S radostí by uvítala, kdyby kolem projel alespoň hlídkový vůz místní policie, ale v dohledu se žádný neobjevil. Ulice zely prázdnotou. Tohle je šílené, běželo jí hlavou. Ještě není tak pozdě, sotva se setmělo. Kde jsou všichni? Déšť sílil a smáčel jí obličej. Když konečně u jednoho z rohů spatřila přešlapovat osamělou mladou ženu, rozradostnil ji už jen fakt, že vidí živého člověka. Žena se krčila u zdi domu, alespoň trochu chráněná před místními chuligány. Představa, že si ji v téhle nevlídné, vlhké noci ještě někdo vyhlédne, ji očividně nijak netěšila. Shaefferová k ní obezřetně přistoupila a ze vzdálenosti asi tří metrů ukázala svůj odznak.

„Dobrý den, slečno. Policie. Potřebuju se na něco zeptat.“

Žena po ní vrhla jediný pohled a přešla na druhou stranu.

„Hej, chci vám jen položit otázku!“

Žena se neotáčela a přidala do kroku, Shaefferová v patách za ní.

„Zatraceně, zastavte! Policie!“

Žena zvolnila a otočila se. Pátravě si policistku prohlížela a ve tváři se jí zračily obavy. „To je jako na mě? Co chcete? Nic sem neudělala.“

„Chci se jen na něco zeptat. Neviděla jste tu dva muže? Mohli tudy proběhnout tak před čtvrt hodinou, možná i dvaceti, třiceti minutama, nevím přesně. Bílý policista a muž černé pleti v nepromokavé bundě, kterého pronásledoval. Neviděla jste je?“

„Kdepa. Nic takovýho sem neviděla. Všecko?“

Žena udělala krok dozadu, aby zvětšila odstup.

„Vy mě neposloucháte,“ vzdychla Shaefferová. „Dva muži, běloch a černoch. Jeden honil druhého.“

„Nic sem neviděla, vo ničem nevim. Už sem vám to jednou řikala.“

Andrea Shaefferová pěnila vzteky; měla co dělat, aby se ovládla. „Přestaňte kydat, dámo, mohla bych vám tu pěkně zatopit. Tak ještě jednou, viděla jste tu někoho takového, nebo ne? Pravdu, jinak vás seberu hned teď.“

„Žádný chlápky sem si hrát na honičku neviděla. Vůbec nikoho sem dneska neviděla.“

„Musela jste,“ trvala na svém policistka. „Museli běžet kolem vás.“

„Nikdo se tu nevobjevil. A nechte mě konečně bejt.“ Žena znovu poodstoupila a kroutila hlavou.

Shaefferová k ní přistoupila, ale náhle ji zarazil hlas zpoza jejích zad: „Proč nás tady vobtěžujete, dámo?“

Rozrušeně se otočila. Otázku položil statný muž v dlouhém černém koženém kabátě a s baseballovou čapkou na hlavě. Z okraje kšiltu kapaly krůpěje dešťové vody. Přibližoval se rozvážnými kroky ze vzdálenosti asi čtyř metrů. Z jeho pohybu, postavy i hlasu čišela zastrašující hrozba.

„Policie,“ křikla. „Stůjte.“

„Je mi jedno, kdo ste. Přídete si sem a vobtěžujete moji holku. Proč jako?“

Andrea Shaefferová vytáhla pistoli a namířila na muže.

„Ani hnout,“ přikázala ledově.

Muž se zastavil. „Chcete mě zastřelit, vážená? Tomu ňák nevěřim.“

Rozpřáhl paže a zazubil se. „Podle mě ste totiž mimo svůj rajón, taky ste sama a nikdo vás nekreje. Něco se vám tu vymklo z ruky, co?“

Postoupil o krok dopředu.

Shaefferová natáhla uzávěr a do komory vklouzl náboj. Stačilo zmáčknout spoušť. „Hledám svýho parťáka.“ procedila mezi zaťatými zuby. „Pronásledoval podezřelého. Takže se znovu ptám, viděli jste tu bílýho policajta, kterej stíhal černýho chlápka, nebo ne? Je to tak půl hodiny. Odpovězte a já vám neustřelím koule.“

Nechala paži s revolverem klesnout o trochu níž a mířila teď muži přímo do rozkroku.

Neznámý zaváhal. „Ne,“ pravil po chvíli. „Nikdo se tu nevobjevil.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto.“

„No dobře,“ řekla policistka a obezřele jej obešla. „V tom případě odcházím. Vidíte? Žádná křeč, prostý a jednoduchý.“

Protáhla se kolem něj a couvala do ulice. Kuplíř se otočil a s pohledem upřeným na její tvář prohodil: „Měla byste odsud co nejrychlejc vypadnout, slečno vod policie. Než se vám něco stane.“

Podal to jako výhrůžku i slib. Sledovala, jak nechal spadnout zvednuté ruce k bokům a zamumlal nějakou nadávku – dostatečně nahlas, aby se donesla až k ní. Obrátila se a se zbraní v ruce zamířila zpět k vypůjčenému vozu, bezradná a vyděšená.

Třesoucí se rukou strčila klíček do zapalování a nastartovala.

V bezpečí zamknutého auta a s běžícím motorem se na okamžik uvolnila a dala volný průchod nahromaděné zlosti. „Zpropadenej idiot. Kde, sakra, vězí?“

Zalitovala, že promluvila nahlas. Kňouravý, nakřáplý hlas jí odvahu nepřidal. Zavrtěla hlavou a vykoukla z okýnka. Na malou chvilku si dovolila zadoufat, že spatří Bruce Wilcoxe, jak se vynoří zpoza šedých stínů a promáčený, zpocený a bez dechu se zkroušeně dovleče k autu.

Očima těkala z jednoho konce ulice na druhý, ale po detektivovi ani stopy.

„Zatraceně,“ zaklela nahlas.

Stále se jí však nechtělo zařadit rychlost a vyjet od obrubníku. Byla přesvědčená, že se Wilcox ukáže minutu poté, co se rozhodne tohle místo opustit – a potom se mu bude muset ještě omlouvat, že na něj nepočkala.

„Ale to není pravda,“ přesvědčovala sama sebe. „To on odešel, on mě tu nechal.“

Netušila, co dělat. Na chudinskou čtvrť se snesla noc a déšť padal s dvojnásobnou intenzitou. Ulice halila temná šeď. Vůz sice poskytoval teplo a zdánlivé bezpečí, ale o to víc se policistka cítila osamělá a izolovaná od zbytku světa. Položit dlaň na páku a zařadit rychlost ji stálo téměř bolestné úsilí; urazit vzdálenost jediného bloku bylo ještě namáhavější.

Nepospíchala. Prohledávala okolí pohledem, až se ocitla před Fergusonovým domem. Zastavila a pozvedla zrak k jeho oknům. Nesvítilo se v nich. Zajela ke kraji a čekala pět minut. Pak dalších pět. Když se nikdo neukázal, vrátila se tam, kde naposled viděla Bruce Wilcoxe. Poté proslídila přilehlé ulice. Třeba chytil taxíka, namlouvala si, nebo mávnul na policejní hlídku. Klidně už může sedět v motelu s Cowartem a Brownem, popřípadě vyslýchat Fergusona na stanici a divit se, kde se flákám. Jo, tak to nejspíš bude. Přinutil Fergusona mluvit a teď jsou zamčení v nějakém kamrlíku se stenografkou a sepisují výpověd. Určitě se nechce rozptylovat tím, aby pro mě někoho posílal. Spoléhá na to, že se o sebe dokážu postarat.

Vyrazila po širokém bulváru ven z centra. Zanedlouho se dostala k nájezdu na dálnici a uháněla k motelu. Připadala si jako malé dítě, nedospělá a nezkušená. Nebyla schopná dodržet běžný policejní postup ani spolehnout se na vlastní úsudek. Zato však dokázala všechno pořádně zpackat.

Byla přesvědčená, že na ni Wilcox vyletí a seřve ji za to, že ho ztratila z dohledu a neposkytla mu dostatečné krytí. Krucinál! nadávala si v duchu. Tohle se probírá v první lekci na akademii.

S upřímnými pochybami o vlastní způsobilosti sjela na motelové parkoviště a zastavila. Rychle sesbírala své věci a přeběhla přes deštěm smáčené prostranství. Byla si jistá, že na ni všichni tři už netrpělivě čekají.

Cowartovi připadalo, že se za ním smrt plíží jako za kořistí. Z Fergusonova bytu utekl zachvácen strachem a úzkostí, a přes veškeré úsilí nedokázal své pocity ovládnout. Tanny Brown se z něj nejprve pokoušel vymámit podrobnosti, ale když novinář odmítl odpovídat, nechal ho vlastním myšlenkám. Nebylo těžké pochopit, že se během setkání něco zvrtlo a že Cowart teď čelí nelíčené hrůze. Napadlo ho, že kdyby za ní nestál zrovna Ferguson, možná by si v reportérově neklidu cynicky liboval.

Aniž to plánovali, dojeli do Rutgers v oblasti New Brunswick. S jediným cílem – porozhlédnout se po kampusu univerzity, kam Ferguson chodil na přednášky. Teprve poté, co nakrčeni před deštěm a uskakujíce před davy studentů prošli celým areálem, vyjevil Cowart detaily rozhovoru. Vysypal ze sebe všechna Fergusonova popření a vysvětlení, přetlumočil celé části dialogu a podrobně detektiva zasvětil do vývoje událostí až k momentu, kdy mu Ferguson začal vyhrožovat. Slova, která pronesl na adresu jeho dcery, Cowart zamlčel. Cítil detektivův pohled na své tváři a věděl, že čeká víc. Nic však nedodal.

„A dál?“

„Dál nic.“

„Ale no tak, Cowarte. Vyběhl jste odtamtud totálně vystrašený. Co vám řekl?“

„Nic konkrétního. Vyděsilo mě všechno dohromady, celá ta situace.“

Teď teprve začínáte chápat, jaké to je žít na cele smrti…

Tanny Brown chtěl slyšet magnetofonovou pásku.

„To bohužel nepůjde,“ odvětil reportér. „Vzal mi ji.“

Detektiv tedy požádal o jeho notes, ale Cowart si uvědomil, že snad s výjimkou první stránky je plný neupotřebitelných čmáranic. Oba muži si připadali lapeni v pasti; tento pocit však spolu také nesdíleli.

Do motelu se vrátili v podvečer, vyčerpaní dopravní špičkou i vzájemnou neochotou ke spolupráci. Cowart zmizel v pokoji, zatímco Brown šel vyřídit několik telefonátů. Mimoto slíbil, že sežene něco teplého k jídlu. Věděl, že mu Cowart něco tají a že se toho mezi muži odehrálo víc, ale také chápal, že určité věci nelze uspěchat. Nakonec se to stejně dozví. Cowart nevydrží mlčet dlouho, stejně jako většina. Strach a zděšení mu dříve či později rozvážou jazyk.

Brown nevěděl jistě, co podniknout dál, ale předpokládal, že se rozhodnou s ohledem na Fergusonovo chování. Přemýšlel, zda by se nevyplatilo jej znovu zatknout pro obvinění z vraždy Joanie Shriverově. Z právního hlediska neměli šanci, ale aspoň by ho přivezli zpět na Floridu. Druhá možnost představovala zdlouhavější práci, kterou započal nedávno, když zatelefonoval svému příteli v Eatonville – procházet nevyřešené případy z celého státu, dokud na Fergusona nenajde něco, čím by ho dostal před soud.

Povzdechl si. To zabere týdny, měsíce, možná i déle. Máš na to trpělivost? tázal se sám sebe. Vybavila se mu tvář dívky, která se ztratila v Eatonville. Jako moje dcery, připomněl si. Kolik jich ještě uvidí zemřít, než s touhle černou policajtskou prací skončí?

Teď však neměl na výběr. Začal obvolávat policejní oddělení na Floridě, s nimiž se spojil už před několika dny a požádal je o asistenci. Postupuj systematicky, nabádal se. Prověř každé městečko, každou zapadlou vesnici, kterou Ferguson za poslední rok navštívil. Zjisti co nejvíc o zmizelých dívkách a najdi nezvratný důkaz, jímž prokážeš spojitost s Fergusonem. Někde přece musí existovat případ s použitelným, nezničeným důkazním materiálem. Byla to zdlouhavá, únavná práce a Tanny Brown si dobře uvědomoval, že s každou další hodinou vystavuje další dítě, byť neznámo kde, smrtelnému nebezpečí. Nenávistně proklínal každou vteřinu, která jej dělila od cíle.

Cowart seděl v motelovém pokoji, snažil se utříbit vír myšlenek a vyvodit z nich nějaký závěr, dospět k rozhodnutí. Probíral se svými poznámkami, ale roztřesený rukopis se mu spíš vysmíval, než že by nabízel pomoc. Jediné, co rozluštil, byl seznam Fergusonových cest na Floridu za dobu od propuštění a od data, kdy se vrátil na školu v Newarku. Dohromady sedm výletů. Provázela je smrt sedmi malých holčiček? přemítal.

Zemřely během jeho pobytu?

Anebo se tam vrátil jindy?

Joanie Shriverová. Dawn Perryová. Určitě jich bylo víc. Představil si plejádu dívek, jež se v šortkách či džínech a jednoduchých tričkách bezstarostně procházejí po světě, na hlavě skotačivé culíky. Osamělé obrazy nevinnosti; snadná kořist. Ve své fantazii viděl, jak se k nim pozvolna plíží Ferguson, paže rozpřáhnuté, v důvěryhodné tváři široký úsměv s nerozpoznatelným náznakem klamu a smrti. Zatřásl hlavou, aby vidinu zaplašil. Namísto ní mu vytanula na mysl slova Blaira Sullivana. Vzpomněl si na vězňovo vyprávění o tom, jak snadné je někoho zbavit života.

Povězte, Cowarte, taky jste zabiják?

Jsem snad? ptal se reportér sám sebe.

Znovu přeletěl seznam míst, která Ferguson na Floridě navštívil, a paže se mu rozechvěly až ke konečkům prstů. Jako by je ovládl zbloudilý elektrický proud, nepřestávaly mravenčit.

Některé duše by se ještě dnes pohybovaly mezi živými, kdyby nebylo tebe. Duše malých holčiček.

Sullivan se cítil nepolapitelný, neboť své oběti vybíral namátkově. Zabíjel lidi, kteří mu nešťastnou náhodou zkřížili cestu. Minimální souvislosti mezi jeho činy ochromily práci vyšetřujících týmů při každém případu. Cowart se obával, že si Ferguson osvojil stejný modus operandi – koneckonců, učil se přímo od mistra. Kdyby nic jiného, Sullivan předal Fergusonovi základní poznatek

– musí porozumět vlastním, odpudivým touhám.

Vybavil si návštěvu knihovny domovského deníku a titulek reportáže: POLICIE MARNĚ HLEDÁ DŮKAZY V PŘÍPADU NEZVĚSTNÉ DÍVKY. Samozřejmě, říkal si. Reálné důkazy neexistují, stejně tak žádná vodítka. Alespoň pokud je známo. Je tu jen jeden nevinný muž, jenž beze spěchu krade dětem jejich životy.

S hlubokým nádechem nechal nashromážděná fakta, dohady i představy o domnělých zločinech vířit v hlavě; proudy ztělesněného zla se slily v jediný bouřlivý příval myšlenek, jenž ústil u obrazu Cowartovy vlastní dcery. Připadalo mu, že až do této chvíle žil v jakémsi mravním soumraku, kdy všudypřítomnou smrt, jež se vznášela nad jeho vztahem s Blairem Sullivanem i Robertem Earlem Fergusonem, halil neproniknutelný závoj, kterého se nemohl zbavit. To se však změnilo.

Reportér schoval hlavu do dlaní. Zabijí někoho právě v tomto momentě? uvažoval. Dnes? Dnes v noci? Kdy? Příští týden? Pozvedl bradu a zadíval se do zrcadla nad prádelníkem.

„A ty ses strachoval o svoji reputaci, blázne!“

Zakroutil hlavou a pozoroval odraz svého obličeje s káravým výrazem ve tváři. Na svou pověst můžeš zapomenout. Pokud ovšem něco nepodnikneš, a to zatraceně rychle, poopravil se v duchu.

Jenže co?

Rozpomněl se na článek, který pro Journal kdysi psala Edna McGeeová. Dozvěděla se, že na jednom miamském předměstí vyšetřují půl tuctu případů znásilnění, k nimž došlo na poměrně krátkém úseku dálnice. Když se setkala s detektivy, kteří měli vyšetřování na starosti, tváří v tvář, nabádali ji, aby nezveřejňovala žádné detaily. Nakvašeně jí vysvětlovali, že i kdyby se objevila v novinách jen krátká zpráva, prozradí sériovému vrahovi, že jsou mu na stopě; ten pak změní postup, poupraví charakteristické metody „práce“, přesune se na jiné místo, a důmyslné léčky i tajné sledování, které tak dlouho plánovali, vyjde naprázdno. Edna McGeeová jejich požadavek zvažovala, ale nakonec jej zavrhla s tím, že bude moudřejší vyslat varování dalším, nic netušícím ženám, které každou noc projíždějí násilníkovým rajónem.

Reportáž se objevila na titulní straně nedělního vydání, včetně sestaveného portrétu podezřelého, jenž i v černobílém provedení zlovolně zíral z každého ze stovek tisíc výtisků, které toho dne roznesli v ulicích. Detektivové dle očekávání kypěli vzteky, přesvědčeni, že se jejich cíl vyplaší a zmizí.

Mýlili se – a nejenom v tomto. Muž se nedopustil půl tuctu, ale více než čtyřicítky trestných činů znásilnění. Napadl téměř pět desítek žen, ale většina z nich se rozhodla neoznámit věc na policii. Namísto toho se zneužité a ponížené vracely domů děkujíce Bohu, že ušetřil jejich život. Samy se pak pokoušely obnovit pošlapanou hrdost a zapomenout na jizvy na rozervaném těle. Jedna po druhé začaly tyto ženy volat Edně do redakce, vzpomínal Cowart. Hovory plné slz a zdráhavosti, trápení i vzlykajících hlasů, jimiž s velkými obtížemi přerývaně vyprávěly o svém hororovém zážitku, podněcovala touha sdělit novinářce něco, co by pomohlo zabránit jiným ženám, aby padly pachateli za oběť. Během pár dní zatelefonovaly úplně všechny. Odmítaly prozradit jméno a byly k smrti vystrašené, přesto zavolaly. Každá z nich se domnívala, že je jedinou, osamocenou obětí. Do konce týdne se Edně podařilo získat poznávací značku útočníkova vozu, mnohem lepší popis muže i jeho auta a další podrobnosti, jež jednoho večera přivedly policii až k prahu násilníkova domu – právě když se chystal na svou noční jízdu. Dva týdny po zveřejnění reportáže.

Cowart zaklonil hlavu a přemýšlel nad Fergusonovou výhrůžkou. Má ji brát vůbec vážně?

No tak, do toho, povzbuzoval se.

Sepiš všechno dohromady, ty spousty lží, chybné úsudky i nelegálně zajištěné důkazy, a otiskni to co nejdřív. Udělej to hned teď, než stihne Ferguson podniknout další kroky. Zaútoč slovy a pak se dej rychle na útěk; seber dceru a ukryj ji do bezpečí.

To je tvá jediná zbraň.

„Tví kolegové.“ pravil nahlas, „tě za takovou věc samozřejmě roztrhají jak hada, načež tě rozčtvrtí, protáhnou pod kýlem a tvoji hlavu nabodnou na kůl. To nejhorší ovšem přijde až potom. Začne tě nenávidět tvoje bývalá manželka a její současný muž a tvá dcera nebude ničemu rozumět. S kusem štěstí by tě ale nemusela nenávidět.“ uzavřel. Nic jiného mu však nezbývalo.

Posadil se na postel a přemýšlel. Celý svět se na nás sesype jako supi. Ale nakonec možná všichni dostanou, co si zaslouží.

I Ferguson.

Palcové titulky, barevné fotografie. Ujisti se, že se to všude rychle rozkřikne a že se toho chopí i týdeníky. Vystupuj v různých talk show. Vyřvávej pravdu o Fergusonovi tak dlouho, dokud z toho hluku neohluchne a neodvolá svá popření. Pak už nikdo nebude lhostejně přihlížet. Kamkoliv Ferguson půjde, vrhne se na něj smečka novinářů s notýsky v ruce, s blesky fotoaparátů a světly kamer. Udělej z něho střed pozornosti, ať působí podezřele, kdekoliv se bude snažit skrýt. Nedovol mu sklouznout do pozadí, kde pod rouškou anonymity bude moci bez obav pokračovat v tom, co dělá.

Zbav ho téhle neviditelnosti. Tím ho zabiješ.

Povězte, Cowarte, taky jste zabiják?

Přijde na to.

Natáhl se po telefonu, aby zavolal Willu Martinovi, když se ozvalo ostré zaklepání. Nejspíš Tanny Brown, pomyslel si.

Vstal a s hlavou plnou slov, která ve svém článku plánoval použít, přešel ke dveřím a otevřel je. Na chodbě stála Andrea Shaefferová.

„Je tady?“

Měla mokré, ucourané vlasy a na světlehnědém saku byly patrné tmavé pruhy od dešťové vody. Pohledem okamžitě uhnula za

Cowarta a zoufale prohledávala pokoj očima. Než mohl cokoliv říct, vyhrkla znovu: „Je Wilcox tady? Rozdělili jsme se.“

Nestačil ani zavrtět hlavou. Shaefferová se protáhla kolem něj, rozhlédla se kolem sebe a řekla: „Myslela jsem si, že už tu bude. Kde je detektiv Brown?“

„Přijde za chvilku. Stalo se něco?“

„Ne!“ odsekla a vzápětí o něco mírnějším tónem dodala na vysvětlenou: „Prostě jsme jeden druhého ztratili z dohledu. Sledovali jsme Fergusona. On pěšky, já v autě. Měla jsem za to, že by sem aspoň zavolal.“

„Ne, nic takového. Takže jste ho tam nechala?“

„Především v tom nechal on mě! Kdy se vrátí nadporučík?“

„Každou minutou.“

Rázným krokem přešla do místnosti a svlékla si promočené sako. Zimničně se otřásla. „Jsem jako rampouch,“ zaskuhrala. „Potřebuju kafe a musím se převlíct.“

Cowart přinesl z koupelny ručník a podal ho policistce. „Tady máte.“

Schaefferová si vysušila vlasy a otřela si obličej. Novináři neuniklo, že se za načechranou bílou látkou schovávala o něco déle, než potřebovala. Když ručník odložila stranou, ztěžka oddechovala.

Reportér by se rád ptal dál, ale jeho záměr přerušilo další zaklepání.

„To by mohl být Wilcox,“ nadskočila Shaefferová.

Za dveřmi se však objevil Tanny Brown. V ruce držel dva hnědé papírové sáčky, které předal Cowartovi, když se kolem něj protahoval dovnitř. „Měli jenom majonézu,“ poznamenal. Teprve poté zaznamenal přítomnost Shaefferové, jež strnule stála uprostřed pokoje. „Kde je Bruce?“ otázal se.

„Rozdělili jsme se,“ hlesla.

Brownovi překvapením vyjelo obočí. Žaludek se mu sevřel obavami; okamžitě se začal soustředit pouze na bezprostřední problém. Pomalu kráčel dál do místnosti, jako by mu přehnaně rozvážná chůze pomáhala rychleji utříbit myšlenky, které se mu náhle honily hlavou. „Rozdělili jste se? Kde? Jak?“

Shaefferová nervózně vzhlédla. „Viděl, jak Ferguson vychází z domu, a vyrazil za ním. Pěšky. Já jsem jim měla nadjet autem. Pohybovali se oba hodně rychle a nejspíš jsem špatně vyhodnotila situaci. Každopádně jsme se prostě rozdělili. Prohledala jsem okruh pěti šesti bloků a pak jsem se vrátila k Fergusonovu bytu, jestli se tam náhodou neobjeví. Ani tam jsem ale nenarazila na žádnou stopu. Napadlo mě, že už možná čeká tady nebo že si zastavil hlídkový vůz, popřípadě mávl na taxíka…“

„Takže jestli to dobře chápu, Wilcox pronásledoval Fergusona…“

„Oba šli hrozně rychle.“

„Ferguson o něm věděl?“

„Podle mě ne.“

„Co ho to, proboha, napadlo?“

„Já nevím,“ odvětila Shaefferová napůl zoufale, napůl navztekaně. „Zkrátka, sotva Fergusona uviděl, vyletěl z auta a běžel za ním. Možná ho chtěl jenom vystrašit. Netuším, co zamýšlel, až ho dostihne.“

„Viděla jste něco? Nebo slyšela?“

„Ne. V jeden moment mašírovali po ulici, Wilcox asi tak čtyřicet padesát metrů za Fergusonem, a chvíli nato jako by se po nich slehla zem.“

„Co jste dělala potom?“

„Vystoupila jsem z auta, procházela ulicemi, vyptávala se lidí. Nikdo nic neviděl.“

„No,“ vyštěkl Brown popuzeně, „a co si teda myslíte, že se stalo?“

Shaefferová šlehla po statném detektivovi pohledem a pokrčila rameny. „Netuším. Myslela jsem, že už se vrátil do motelu. Nebo sem aspoň zavolal.“

Brown se podíval na Cowarta. „Nějaké vzkazy?“

„Ne.“

„Zkoušela jste aspoň zatelefonovat na nějakou policejní základnu v okolí, k sakru?“

„Ne,“ opáčila Shaefferová. „Sotva jsem přijela.“

„Tak fajn,“ vydechl Brown. „Zkusíme aspoň tohle. Běžte zavolat ze svého pokoje, ať je tahle linka volná, kdyby Bruce náhodou volal ve stejnou chvíli.“

„Potřebuju se převlíct,“ namítla Shaefferová. „Mohla bych…“

„Vyřidte ten telefonát.“ přerušil ji Brown příkře.

Policistka zaraženě zmlkla a po chvilce přikývla. Vytáhla z kapsy klíč od svého pokoje a pokynula oběma mužům bradou. Užuž otevírala ústa, aby detektivovi ještě něco sdělila, ale nakonec si to rozmyslela a bez dalšího slova odešla.

Muži ji vyprovázeli pohledem.

„Co si o tom myslíte?“ zajímal se Cowart.

Brown se prudce otočil. „Vůbec nic,“ obořil se na něj. „A totéž očekávám i od vás.“

Cowart se chystal něco říct, ale stejně jako prve Shaefferová raději odpověď spolkl a suše přikývl. Splnit Brownovu žádost však bylo nad jeho síly. Nedostatek informací působil jako rozbuška. Usadili se na postel a mlčky pojídali studené sendviče, čekajíce na to, až se rozezvoní telefon.

Uběhlo téměř půl hodiny, než se znovu ukázala Shaefferová.

„Provolala jsem se k četařům ve službě na dvanáctém, sedmnáctém a dvacátém okrsku,“ oznámila. „Nikdo nic neví. Wilcox se u nich neohlásil a nezaznamenali ani žádné neobvyklé telefonáty. Jeden tým vyšetřoval nějakou přestřelku, ale ta se týkala pouličních gangů. Všichni se shodli, že jim hnusné počasí dopřává trochu klidu. Zkoušela jsem taky pohotovost, kdyby náhodou, a centrálu záchranářů. Nic.“

Brown sklouzl pohledem z policistky na novináře. „Ztrácíme čas,“ vyhrkl. „Jedem. Musíme ho najít. Jdeme na to.“

Cowart sklopil zrak ke svému notesu. „Ferguson má dneska večer školu. Forenzní postupy, od osmi do půl jedenácté. Třeba ho sledoval až do New Brunswicku.“

Detektiv přikývl, ale vzápětí potřásl hlavou. „To je možné, ale nemůžeme si dovolit vysedávat na zadku a nečinně čekat.“

„K čemu nám bude se odsud někam hnát, jestli už je na cestě zpátky?“

„A co když není?“

„No, je to váš parťák. Jak by podle vás postupoval?“

Shaefferová pomalu vydechla. To je ono, říkala si. Takhle se to muselo stát. Nejspíš toho zmetka sledoval až k autobusu a pak s ním nasedl na přípojný vlak. Neměl kdy se ohlásit. Teď je mu v patách na cestě zpět, a než se dostane do města, bude nejmíň půlnoc. Zaplavila ji vlna úlevy. Hřejivý, uklidňující pocit na malý okamžik zaplašil beznaděj, která ji pronásledovala od chvíle, kdy Wilcoxe ztratila z dohledu. Až teď si uvědomila, že je pokoj zalitý žlutým světlem, a všimla si jednotvárných umělých dekorací a nábytku, jenž dotvářel atmosféru nenápadného, důvěrného prostředí. Jako by se v ten moment vynořila z hluboké šachty a do očí ji udeřila téměř oslepující záře jasného dne.

Z příjemného snění ji vytrhl drsný hlas Tannyho Browna. „Ne, já jedu.“ Namířil prstem na Shaefferovou. „Chci, abyste mi ukázala, kde k tomu došlo. Jdeme.“

Cowart se natáhl pro kabát a všichni tři znovu vyrazili vstříc nepřívětivé noci.

Shaefferová řídila a Tanny Brown se ztrápeně krčil na sedadle spolujezdce.

Wilcox by dávno zavolal, tím si byl jistý.

Věděl také, že jeho podřízený jedná často neuváženě, čímž se vystavuje velkému nebezpečí. Příliš snadno se nechá strhnout náhlými popudy a neochvějnou důvěrou ve své schopnosti. Právě tyto vlastnosti na něm Brown tajně obdivoval – vlastní život se mu někdy zdál příliš pevně nalinkovaný, téměř zkostnatělý. Celá jeho existence se řídila jakousi pečlivě plánovanou zodpovědností. Už jako dítě, když se po návštěvě kostela sešla rodina u večeře a jeho otec zahlaholil: „Povstaneme!“, bral jeho slova jako příkaz; stejně se stavěl ke své pozici ve fotbalovém týmu na střední škole i k ošetřování zraněných vojáků za války ve Vietnamu. A tentýž smysl pro zodpovědnost jej dovedl k nejvyššímu postu, který kdy zastával muž černé pleti v policejním sboru okresu Escambia. Nedělám nic spontánně, zalitoval v duchu. Už celé roky. Uvědomil si, že tomuto přístupu podřizuje i výběr partnerek. Bruce Wilcox, jenž vnímal svět v jednoduchých pojmech dobra či zla a svá rozhodnutí nikdy zdlouhavě nezvažoval, jej ideálně doplňoval.

To skoro zní, jako bych žárlil, napadlo Browna.

Vzpomínky ho rozesmutnily.

Instinkt mu napovídal, že se stalo něco hrozného, přesto na neprokázané neštěstí, na neurčitý přelud ve své mysli nedokázal reagovat. Zašátral v paměti a vybavil si bezpočet případů, kdy Wilcox reagoval zbrkle a bez rozmyslu, aby se zanedlouho vrátil do rodinného kruhu se staženým ocasem, dostatečně ztrestaný vlastním chováním, přesto s ruměncem ve tváři připravený vyslechnout další dávku kritiky od nadřízeného Browna. Potíž tkvěla v tom, že tyto excesy se odehrály v bezpečí jejich domovského okresu – tam, kde oba vyrostli a kde se pohybovali s jistotou, neboť znali každý kout, o státem svěřené pravomoci nemluvě.

Tanny Brown zíral do chladné černé noci za okny auta.

Neměli jsme sem jezdit, povzdechl si. To byla velká chyba.

Odvrátil se od okýnka a vrhl nenávistný pohled na novináře.

Měl jsem ho nechat, ať si to vyžere sám.

Matthew Cowart rovněž civěl do noci. Mokré ulice se leskly v chabém světle lamp a odrážely neonové nápisy, které zářily v oknech restaurací a barů. Nad chodníky se vznášel jemný mlžný opar, jenž se čas od času mísil s oblaky páry stoupající ze zamřížovaných dutin podzemních chodeb – jako by rozlícení bohové žijící pod povrchem dávali najevo svou nespokojenost.

Cowart pozoroval spolujezdce na předních sedadlech – Shaefferová upírala zrak na cestu, Tanny Brown prohledával očima okolí. Netušil, kdy došel k přesvědčení, že se pouštějí do předem prohraného boje. Možná v okamžiku, kdy sjeli z dálnice a začali se prodírat centrem města. Uvědomil si, v jak kruté a bezvýchodné situaci se nacházejí. Věděl také, že bude lepší nechat si tento názor pro sebe. Pozorně sledoval Tannyho Browna a viděl, že se s každou vteřinou ocitá blíž a blíž jakési neviditelné hranici. Z nevyzpytatelné trasy, již volila Shaefferová, usoudil, že i ji vyvádělo Wilcoxovo zmizení z míry daleko za únosnou mez. Jeho samotného se nehoda dotýkala ze všech nejméně, došlo mu. Neměl detektiva rád a nevěřil mu. Přesto mu při myšlence, že by muže mohla beze stopy pohltit studená temnota, přeběhl mráz po zádech.

Shaefferová zachytila koutkem oka nějaký pohyb a prudce stočila vůz ke kraji vozovky. „Co to bylo?“ vyjekla.

Muži se otočili po směru, kterým se dívala. Spatřili dva otrhané, promrzlé bezdomovce, jak se perou o láhev alkoholu. Jeden z nich napřáhl nohu a vší silou kopl protivníka do holeně, čímž ho poslal k zemi. Ani poté však nepřestal. Máchal nohou jako kyvadlem a ničil mužova žebra. Když skončil, sehnul se, vytrhl rivalovi láhev z ruky a pevně ji přitiskl ke hrudi. Rozešel se na opačnou stranu, ale na poslední chvíli se rozmyslel, vrátil se a zasadil padlému muži poslední ránu do hlavy. Pak se odpotácel mezi stíny, až nakonec splynul s tmou.

Viděl jsem chudobu, nenávist a zlo a vím, co dokáží způsobit předsudky a beznaděj, běželo hlavou Brownovi se zrakem upřeným do ulice. Nic z toho se však nedá srovnat s chudinskou čtvrtí tohoto města, jež vypadá jako vybombardované území neznámého národa, který právě prohrál strašlivou válku. Zoufale zatoužil po Escambii. I tamní obyvatele provází zlo a neštěstí, ale aspoň je důvěrně zná.

Tok jeho myšlenek náhle přerušil Cowart. „Prokrista,“ vydechl, „vždyť ten chlap mohl klidně umřít.“

Sotva však vypustil slova z úst, zraněný se zavrtěl, vrávoravě se postavil a odpajdal do pochmurné noci.

Shaefferová – která by byla raději kdekoliv jinde, jen ne tady

– zařadila rychlost a potřetí v řadě zamířila k místu, kde Bruce Wilcoxe spatřila naposledy.

„Nic,“ konstatovala zbytečně.

„Tak fajn,“ pravil Brown rázně, „zbytečně tady marníme čas. Jedeme do Fergusonova bytu.“

Zaparkovali na ulici před zcela potemnělou budovou. Ještě ani nezastavili a Brown už vyskočil do mrtvolného ticha a kvapně stoupal po schůdcích k hlavnímu vchodu. Cowart měl co dělat, aby s ním udržel krok, a Shaefferová teprve dobíhala. „Druhé patro, první dveře,“ zavolala alespoň na detektiva.

„Co to vlastně děláme?“ otázal se Cowart.

Odpovědi se nedočkal.

Schodištěm se rozléhal naléhavý dusot policistových kroků. Před Fergusonovým bytem se Brown zastavil a zpod saka vytáhl masivní revolver. Bokem k zárubni sevřel ruku v pěst a zabušil na ocelí vyztužené dveře.

„Policie! Otevřete!“

Znovu rázně zabouchal, až se otřásly okolní stěny. „Otevři, Fergusene!“

Ticho se jim zlověstně vysmívalo. Ze skřípavého, přerývaného dechu Cowart vytušil, spíš než viděl, že za ním stojí detektiv Shaefferová, zbraň v napřažené paži. Přitiskl se zády k bytelné zdi, jež však nabízela jen zdánlivou ochranu.

Brown stále mlátil pěstí do dveří. Rány se vracely z chodby několikanásobnou ozvěnou. „Policie! Zatraceně, otevři!“

Nic.

Brown se obrátil k Shaefferové. „Víte jistě…“

„Je to tady,“ procedila policistka přes zaťaté zuby.

„Kde sakra…“

Z podesty se ozvalo nesmělé zašoupání. Cowartovi se hruzou stáhl žaludek. Shaefferová se pohotově otočila, zbraň namířenou po zvuku, a zaječela: „Policie! Stůj!“

Brown se prodral dopředu.

„Nic sem neprovedla,“ zajíkl se hlas.

Pod ramenem schodiště stála obtloustlá žena černé pleti v odrbaném světle modrém županu a růžových pantoflích. Opírala se o hliníkové chodítko a pokyvovala hlavou. Vlasy měla namotané na barevné natáčky a přikryté gumovou čepicí do sprchy. Komické zjevení vyvolalo na Cowartově tváři neznatelný úsměv a spadla z něj trocha napětí i strachu. Náhle mu připadalo, že pro smích by měli být spíš oni – tři postavy s odhodlaným výrazem ve tváři a zbraní v natažené ruce.

„K čemu tolika povyku? Přídete si sem a děláte rambajs, co by vzbudil i mrtvýho, to sem nezažila. Todle neni žádný kokainový doupě, lidi z tohodle baráku maj práci a potřebujou se v noci vyspat. Proč tady mlátíte do těch dveří jak palicí, pane policajt?“

Tanny Brown na ženu beze slova zíral. Andrea Shaefferová se protáhla kolem něj. „Paní Washingtonová,“ oslovila správkyni, „pamatujete si na mě? Nedávno jsme spolu mluvily. Detektiv Shaefferová z Floridy. Přišli jsme znovu za panem Fergusonem, tohle je nadporučík Brown a tady pan Cowart. Neviděla jste ho náhodou?“

„Ten vodešel před pár hodinama.“

„To vím, asi tak v šest. Viděla jsem ho.“

„To nemyslím. Pak se vrátil a zas vodešel, kolem desátý. Viděla sem ho z vokna.“

„Kam šel?“ zajímal se Tanny Brown.

„Jak to mám vědět?“ obořila se na něj žena. „Měl s sebou pár kabel a prostě vodešel, to je všecko. Nijak se neloučil, prostě se sebral a je fuč. Možná se vrátí, ale nevim. Já sem se na nic neptala. Akorát sem slyšela, jak tu šmejdí po bytě. Potom za sebou jenom zabouch dveře, ani se nevohlíd.“

Obrátila se k odchodu. „Teď byste možná mohli nechat lidi vyspat.“

„Tak to ne,“ vyhrkl Tanny Brown. „Chci se podívat dovnitř.“ Pohodil ke dveřím rukou s revolverem.

„To nepude,“ zavrtěla žena hlavou.

„Chci se podívat dovnitř,“ naléhal Brown.

„A máte povolení k prohlídce?“ otázala se stařena vychytrale.

„Žádný zatracený povolení nepotřebuju,“ opáčil Brown a probodával ji pohledem.

Žena nerozhodně rozvažovala. „Já tu nechci žádný trable,“ řekla nakonec.

„Jestli okamžitě neseženete klíč a neotevřete tyhle dveře, budete mít takový trable, že na to do smrti nezapomenete,“ vyhrožoval nadporučík.

Domovnice chvilku váhavě přešlapovala, ale pak kývla a odbelhala se pro klíč.

Namísto ní se vrátil její manžel, jenž stál celou dobu mimo dohled, v ruce železný kruh, na němž řinčely desítky klíčů. Na sobě měl potrhané, vybledlé khaki kalhoty a vršek od pyžama, na hubených nohou narychlo nazuté, rozvázané tenisky. Spěšně chvátal do schodů.

„Todle bych neměl dělat,“ poznamenal a nasupeně zazíral na Browna. Proklouzl mezi trojicí vetřelců a postavil se přede dveře. „Todle bych neměl dělat,“ opakoval.

Namátkou vybral nějaký klíč a strčil ho do zámku; strefil se až na počtvrté.

„Měli ste si sehnat povolení,“ podotkl. Tanny Brown jeho slova ignoroval a vrazil dovnitř bytu. Na stěně nahmatal vypínač a rozsvítil. Se zbraní v napřažené paži rychle zkontroloval ložnici a koupelnu, aby se ujistil, že jsou v místnosti skutečně sami.

„Prázdno,“ hlesl. Slova odrážela jeho nejhlubší obavy. Prázdno a chlad jako v kamenné hrobce. Rozhlížel se po ztichlém prostoru a odmítal si připustit, co se stalo. Ve skrytu duše však věděl, jaké nebezpečí teď číhá venku. Přešel doprostřed k provizornímu stolku, u něhož Ferguson sedával. Poctivý student, pomyslel si hořce. Po zemi se válely neuspořádané kupky papíru. Do jedné z nich Brown rozzuřeně kopl a vzápětí obrátil zrak k Matthewu Cowartovi.

„Je pryč,“ šeptl novinář šokované a povzdechl. Čekal, že je Ferguson opět přivítá s posměšným výrazem ve tváři, jako vždy přesvědčený o své nedostižnosti. Začíná hra o čas, uvědomil si. Článek, který se chystal napsat, se rozplynul v nedohlednu. Nestihne to. Ferguson čeká někde venku a udělá, co se mu zlíbí. Reportérovi naskakovaly před očima roztodivné scénáře. Netušil, co Ferguson zamýšlí, ani zda jeho dceři – nebo jinému dítěti – hrozí bezprostřední nebezpečí. Jistý si teď nemůže být nikdo. Pohlédl na Tannyho Browna a pochopil, že se mu hlavou honí tytéž myšlenky.

Rozbřesk už zápasil s temnou nocí, avšak nadcházející den nevzbuzoval žádnou naději. Cowarta, Browna i Shaefferovou halil černý závoj zoufalství.

/ 25

PROMARNĚNÝ ČAS

Celkové vyčerpání a byrokratický systém je připravil o drahocenné hodiny.

Tanny Brown byl lapen mezi oficiálním postupem a obavami. Když našli Fergusonův byt prázdný, cítil povinnost oznámit Wilcoxovo zmizení na místním policejním okrsku, zároveň však věděl, že s každou vteřinou klesá naděje na záchranu oběti a roste pachatelův náskok. Spolu s Shaefferovou strávili zbytek noci se dvěma důstojníky newarského sboru, z nichž žádný nedokázal pochopit, že se detektivové z různých částí Floridy rozhodli ve stejném momentě vyslýchat mimo své území muže, jenž v současnosti nebyl obviněn z žádného trestného činu. Otráveně poslouchali Shaefferovou, která vypovídala o tom, jak s Wilcoxem sledovali Fergusona od jeho domu, a oba se zatvářili překvapeně, když popisovala, jak se její partner vydal za Fergusonem sám do temné noci. Jejich výraz prozrazoval, že ať se Wilcoxovi stalo cokoliv, považují jeho osud za zasloužený. Nedávalo nejmenší smysl, aby se důstojník bez pravomoci a daleko od svého domácího teritoria, poháněn jen vlastní zlostí, vydal někoho sledovat do hlubin neznámé oblasti, kterou navíc evidentně nepovažovali za součást Spojených států, ale za jakési cizí území, které se řídilo vlastními pravidly, zákony i normami jednání. Tannyho Browna postoj důstojníků dopaloval, a přestože objektivně uznával logiku jejich uvažování, v mysli je odsoudil jako bezohledné rasisty. I Shaefferovou jejich krutá lhostejnost udivovala. V průběhu výslechu sama sobě několikrát slíbila, že ať ji v budoucnu potká v kariéře sebevětší hrůza, nikdy nedovolí, aby ji ovládla apatie, kterou slyšela v hlasech policistů.

Spoustu času zabrala také cesta na místo, kde Shaefferová spatřila Wilcoxe naposledy, a následný zdlouhavý postup po trase, kde se detektiva pokoušela najít. Poté se vydali do Fergusonova bytuj ačkoliv se tam už neukázal, místní důstojníci odmítali uvěřit, že zamýšlel zmizet z města.

Těsně před úsvitem Brownovi oznámili, že po Wilcoxovi vyhlásí celostátní pátrání a vyčlení tým, který pročesá ulice, zburcuje obyvatele a zjistí, zda o něm někdo něco neví. Trvali však na tom, aby Brown nejprve zkontaktoval domovskou stanici v okrese Escambia; jako by snad doopravdy věřili tomu, že by se tam Wilcox mohl ukázat.

Cowart strávil noc o samotě v zajetí motelového pokoje. Netušil, jak velké nebezpečí hrozí jemu nebo jeho dceři či zda vůbec, ale bylo mu jasné, že s každou uplynulou minutou se jeho pozice zhoršuje a že jeho jediná zbraň – novinový článek – ztrácí naději na úspěch. Může otisknout, co se mu zlíbí, ale dokud nezjistí, kde se Ferguson právě pohybuje, mine se jeho reportáž účinkem. Aby měla smysl, musí Fergusona zahltit záplavou otázek a nechat ho zabřednout do svých výmluv tak hluboko, až se nakonec potopí. Jedině tak získá čas, jedině tak se může ochránit. Fergusonúv přízrak kdekoliv na zemi představoval neustálou neviditelnou hrozbu. Než bude moci Cowart otisknout jediné slovo, bude ho muset znovu najít.

Civěl na hodinky a bezmyšlenkovitě sledoval vteřinovou ručičku, jak ukrajuje minuty času. Vybavily se mu hodiny z cely smrti.

Teď teprve začínáte chápat…

Déle už čekat nevydržel. S vědomím, že jeho noční telefonát způsobí silné zděšení, vytočil číslo bývalé ženy.

Ve sluchátku dvakrát zazněl vyzváněcí tón a pak se ozvalo nevrlé zamručení Sandyina nového manžela.

„Tome? Ahoj, tady Matt Cowart. Omlouvám se, že ruším takhle v noci, ale vyvstal tu jeden problém a…“

„Proboha, Matte, víš vůbec, kolik je hodin? Kriste, hned ráno musím k soudu. Co se, sakra, děje?“ Reportér zaslechl zpovzdálí rozespalý hlas bývalé manželky. Nerozuměl, co říká, ale slyšel mužovu odpověď: „Tvůj bývalý. Asi se něco děje nebo co.“

Hlasy se na chvíli odmlčely a poté se oba vrátily k telefonu.

„Všechno v pohodě, Matty? O co tu, kruci, jde?“

V otázkách převládal právníkův podrážděný, pánovitý tón, který následovalo naštvané zaBrucení: „Och, zatraceně, a teď se ještě vzbudí malý. Do prdele.“

Matthew Cowart zalitoval, že si nepřipravil proslov předem. „Obávám se, že Bečky hrozí velké nebezpečí.“ vysypal na rovinu.

Linka na okamžik oněměla. Ticho přerušila Sandy: „Jaké nebezpečí? Co to povídáš, Matty?“

„Ten chlápek, o kterém jsem psal, ten z cely smrti…, vyhrožoval, že se jí něco stane. Ví, kde bydlíte.“

Uplynulo dalších pár vteřin, než Tom zareagoval: „Ale proč? Tvrdils přece, že nikoho nezabil…“

„Možná jsem se spletl.“

„Ale proč zrovna Bečky?“

„Protože si nepřeje, abych otiskl pozměněnou verzi.“

„Moment, co přesně ti ten chlap řekl? Ať v tom máme jasno. Čím vyhrožoval?“

„Já nevím. Podívejte, nejde o to, co přesně řekl, ale o všechno kolem…“ Došlo mu, že je nad jeho síly vyjádřit slovy, co se mu právě honí hlavou.

„Matte, proboha, zavoláš uprostřed noci a…“

Právníka přerušila jeho žena. „Myslíš to vážně, Matty? Skutečně jí něco hrozí?“

„Strašně rád bych ti řekl, co je skutečné a co ne, Sandy. S jistotou vím bohužel akorát to, že ten chlápek je opravdu nebezpečný a že zmizel neznámo kam. Musel jsem něco udělat, proto ti volám.“

„Počkat,“ vložil se do hovoru právník. „Řekni nám aspoň pár detailů. Potřebuju si udělat jasný obrázek.“

Cowarta náhle popadl vztek. „To vůbec není nutný, zatraceně. Nepotřebuješ vědět víc než to, že Bečky možná hrozí nebezpečí. Že někde venku se producíruje sakra nebezpečnej parchant, kterej ví, kde bydlíte, a chce využít Bečky, aby ublížil mne. Chápeš to? Chápeš, co říkám? To ti musí stačit. Sandy, prosím tě, okamžitě sbal Bečky pár věcí a někam ji odvez. Někam, kde ji nebude hledat, jedte třeba nahoru do Michiganu za tetou. Na nic nečekej, sedněte na první ranní letadlo a leťte. Prostě se někam ztraťte, dokud to tu nedám do pořádku. A já to dám do pořádku, slibuju. Ale nedokážu dělat nic, dokud nebudu vědět, že je Bečky v bezpečí a mimo jeho dosah. Popadni ji a odvez ji pryč. Rozumíš? Nemá cenu zbytečně riskovat.“

Žena se na okamžik zamyslela. „Dobře,“ souhlasila nakonec.

„Sandy!“ zvolal její muž překvapeně. „Ježíši, vždyť ani nevíme…“

„Ale brzo to zjistíme,“ opáčila. „Zavoláš, Matte? Ozvi se, co nejdřív to půjde, a vysvětli Tomovi, oč jde. Ano?“

„Dobře.“

„Ježíši,“ vydechl právník, „doufám, že nejde o nějakou šílenou…“ Zarazil se, chvilku váhal a poté se opravil: „Vlastně ne. Doufám, že je to celé jenom nějaká šílená pitomost. A že až se uráčíš zavolat s vysvětlením, tak bude zatraceně jasné, o co šlo. Nechápu, proč prostě nezavoláme na policii nebo si třeba nenajmeme soukromého detektiva…“

„Protože policie s výhrůžkama nic nezmůže, sakra!“ rozhorlil se Cowart. „Dokud se něco nestane, mají svázané ruce. A Bečky by neuhlídal ani člen Národní gardy, když už jsme u toho. Nebude v bezpečí, dokud ji neodvezete pryč. Z dosahu tohohle hajzla!“

„A co ona? Co Bečky?“ připomněla Sandy. „Bude k smrti vyděšená.“

„Já vím,“ vzdychl Cowart. Připadal si naprosto bezmocný. „Ale ta druhá možnost je nepředstavitelně horší.“

„Tenhleten muž…,“ nadhodil právník.

„Tenhleten muž je chladnokrevný zabiják,“ procedil Cowart přes zaťaté zuby.

Muž na druhém konci drátu se odmlčel. „Tak fajn,“ ustoupil s povzdechem. „Holky nasednou na první letadlo a já zůstanu doma, ano? Mně snad ten chlápek nevyhrožoval, nebo jo?“

„Ne.“

„Aspoň tak.“

Na lince se rozhostilo ticho, které tentokrát přerušil Cowart. „Sandy?“

„Ano?“

„Až zavěsíš, nenech se zmást tím, že se to zdá naprosto bláznivé. Nerad bych, aby sis to rozmyslela a nakonec nic nepodnikla,“ pravil rozvážně. „Odjeďte hned, jak to bude možné. Odvez Bečky do bezpečí. Do té doby nic nezmůžu. Slib mi to.“

„Chápu.“

„Slibuješ, že odjedete?“

„Slibuju“

„Díky.“ V Cowartovi se mísila úleva se zbytky napětí. „Zavolám, až budu vědět víc.“ Sandyin manžel zavrčel na souhlas a Cowart položil sluchátko opatrně na vidlici, jako by se bál, aby se nerozbilo. Klidnější i vyděšenější zároveň padl na postel a znaveně civěl do stropu.

Brown se Shaefferovou se vrátili do motelu vyčerpaní a viditelně znechucení.

„Zjistili jste něco?“ optal se Cowart.

Shaefferová odpověděla za oba dva. „Místní policie nás má za šílence, potažmo za neschopné blbce. Především se ale kvůli nám nehodlají vzrušovat, aspoň tak to na mě působí. Možná by se k tomu stavěli jinak, kdyby měli pocit, že jim z toho taky něco kápne. Což ovšem nemají.“

Cowart pokýval hlavou. „Co z toho plyne pro nás?“

„Nám nezbývá, než se dál hnát za mužem, který je z něčeho vinen a ze všeho podezřelý,“ odvětil tiše Brown. „Z čehož nic nedokážeme prokázat.“ Smutně se zasmál. „Koukněte na tu úvahu. Ze já se radši nestal novinářem jako vy, Cowarte.“

Shaefferová si prsty masírovala obličej a nakonec odhrnula vlasy z čela a pevně je přidržela na temeni, Čímž napnula kůži na čele. Jako by pak viděla jasněji.

„Kolik jich bylo?“ otázala se náhle a otočila se k mužům. „Vy jste psal o té první…“

Muži zaraženě mlčeli; celou dobu své obavy úzkostlivě střežili a dusili v sobě.

„Tak kolik?“ naléhala. „Co to má být? Myslíte si, že se něco stane, když mi to řeknete? Copak to může být ještě horší?“

„Joanie Shriverová,“ odpověděl Cowart. „První oběť. Respektive první, o které víme. Pak je tu jedna pohřešovaná z Perrine…“

„Z Perrine?“ skočila mu do řeči Shaefferová. „No, tak teď už je to jasné…“

„Co je jasné?“ nechápal Cowart.

„Když jsem za Fergusonem přišla, ze všeho nejdřív se ujišťoval, že chci mluvit o té dvojnásobné vraždě v Monroe. Taky si ověřoval, kudy přesně vede hranice mezi okresy Dade a Monroe. A jakmile měl jasno, uklidnil se.“

„Zatraceně,“ šeptl Cowart.

„O té dívence ale nemůžeme s jistotou říct nic,“ vložil se do hovoru Brown. „Jsou to jenom neurčité dohady…“

Cowart zavrtěl hlavou. Vstal, natáhl se pro svůj kabát a z kapsy vytáhl potištěný list papíru, který neustále nosil při sobě. Podal jej Brownovi, jenž vytisknuté články zběžně proletěl.

„Co to je?“ zajímala se Shaefferová.

„Nic,“ odsekl Brown s nádechem neutěšené bezmoci v hlase. Zmuchlal papír do čtverečku a vrátil jej reportérovi. „Takže tam byl?“

„Takže tam byl.“

„Pořád na něho ale nic nemáme.“

„Nemáme tělo, máte na mysli. Ačkoliv podle toho, co říká Shaefferová, bude nejspíš opět někde v Everglades, poblíž okresní hranice. Tak,“ Cowart se otočil k policistce, „to máme dvě. Prozatím…“

„Tri,“ dodal Brown téměř neslyšně. „Další holčička v Eatonville. Zmizela před několika měsíci.“

Cowart vrhl na detektiva nasupený pohled. „Ale to jste mi…,“ vyrazil ze sebe.

Brown jen pokrčil rameny.

Reportérovi se třásly ruce vztekem, když popadl svůj zápisník a vyhrkl: „Byl tam před šesti měsíci. Přednášel svoji slavnou řeč o Bohu v presbyteriánském kostele našeho Spasitele Ježíše Krista. Kdy se…“

„O něco později.“

„Zatraceně,“ ulevil si Cowart znovu.

„Vrátil se. Počkal, až si ho nikdo nebude všímat, a vrátil se tam.“

„Samozřejmě. Jenže jak to chcete dokázat?“

„Na něco přijdu.“

„Výborně. Proč jste mi nic neřekl?“ obořil se na něj Cowart, hlas zastřený zlostí.

Brown odpověděl stejně tak rozzuřeně. „Proč bych to dělal? Abyste si mohl pisálkovat v těch svých zpropadených novinách a všechno zničit, dřív než se mi podaří hnout se z místa? Než budu mít možnost prověřit černošská města na Floridě? Chcete po mně, abych vám všechno vykdákal, abyste to mohl vyžvanit světu a zachránit si zadek?“

„Hnout se z místa! Kolik lidí ještě bude muset zemřít, než se vám podaří poskládat případ? Jestli vůbec!“

„A co bysme, kruci, získali, kdybyste to dal do novin?“

„Vyšlo by to! Vykouřili bysme ho z nory!“

„Spíš bysme mu dali echo, aby si dával ještě větší pozor!“

„To není pravda. Mohli jsme varovat ostatní…“

„Jo, a on by pěkně změnil vzorec chování a já bych ztratil i tu mizivou šanci, že ho kdy postavím před soud, která mi ještě zbývá.“

Muži stáli naproti sobě jako dva kohouti připravení k boji, zrak upřený jeden na druhého. Shaefferová zvedla ruku a zarazila je. „Zbláznili jste se?“ pronesla důrazně. „Co blbnete? To jste si ty informace syslili pro sebe? Nic jste si neřekli? Co má tohle tajnůstkaření za význam?“

Cowart se na ni podíval a potřásl hlavou. „Jde o to, že nikdo nikdy neřekne všechno. Zvlášť když jde o pravdu.“

„Kolik lidí zemřelo jenom proto, že…,“ Shaefferová se včas zarazila. Uvědomila si, že i ona některé informace zamlčela. Cowartovi její letmé zaváhání neuniklo.

„A co skrýváte vy, detektive? Co se nám zdráháte prozradit?“

Došlo jí, že nemá smysl zapírat.

„Jde o Sullivanovy rodiče,“ připustila. „V tomhle Ferguson nelhal, on je nezabil.“

„Co prosím?“

Shaefferová vylíčila vše, co se dozvěděla od Michaela Weisse

– pověděla jim o Sullivanově Bibli, o strážném i o jeho bratrovi.

Cowart užasle kroutil hlavou. Převaloval seržantovo jméno na jazyku: „Rogers. Kdo by to byl řekl?“ Nebyla to úplně nesmyslná představa, Rogers vypadal svolný téměř k čemukoliv. Nic pro něj nemohlo být snazší, přesto… „Jednu věc nechápu,“ řekl Cowart. „Jestli to Rogers skutečně udělal, proč by se to Sullivan snažil nejdřív shodit na Fergusona, a pak by zmiňoval seržantovo jméno v té Bibli?“

Brown suše pokrčil rameny. „Nejlepší způsob, jak zajistit, že někomu ta vražda projde. Vícero podezřelých na jeden čin. Máte nějaké informace, jenže potom se zničehonic objeví důkaz, který ukazuje úplně jiným směrem. Všichni pak jenom čekají, až se jich ujme nějaký obhájce. V tomhle případě šlo podle mě ale především o to, že Sullivan byl zatraceně zvrácený člověk, Cowarte. Zvrácený a plný zla. Prostě chtěl stáhnout lidi s sebou do pekel

– vás, Fergusona, Rogerse… a tři policisty, které ani neznal.“

V místnosti se rozhostilo ticho. „Takže Rogers tu vraždu možná zařídil.“ pronesl po chvíli Cowart, „ale možná taky ne. Starej Sully se teď tam dole může nejspíš potrhat smíchy, krucinál.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Co tohle všechno vlastně znamená?“

„To znamená,“ vložila se do hovoru Shaefferová, „že Sullivana můžeme klidně pustit z hlavy. Zapomeneme na jeho šílené psychohry a namísto toho se budeme soustředit na Fergusona a na jeho oběti. Skončili jsme u tří?“

„Celkem podnikl na jih sedm cest. Respektive sedm, o kterých víme.“

„Sedm?“

Reportér pozvedl ruce v obranném gestu. „Nevíme přece, kdy si jel místo obhlídnout, ani kdy podnikl konkrétní kroky. Víme jenom

– co, sakra, pouze ho podezíráme – o třech holčičkách. Jedna bílá, dvě černé. A konečně víme o Bruci Wilcoxovi.“

„Takže čtyři,“ hlesla Shaefferová.

„Čtyři,“ opakoval s povzdechem Tanny Brown. Zůstal stát, jako by naznačoval, že na únavu v dané chvíli nezbývá prostor, a začal přecházet po nevelké místnosti jako vězeň mezi stěnami stísněné cely. Podíval se na mladou policistku. „Co vždycky děláme? Někde se objeví zločin a bez ohledu na to, jakými specifiky se vyznačuje, náš první předpoklad zní, že ho dokážeme zařadit do přesně vymezené kategorie. Nakonec dojdeme k závěru, že se odehrál podobným způsobem jako stovka jiných trestných činů; tohle nás učí, to taky očekáváme. Takže se pustíme do terénu a hledáme obvyklé podezřelé – lidi, kteří se v devětadevadesáti případech ukážou jako správná volba. Zpracováváme každý milimetr místa činu v naději, že najdeme vlas, skvrnku krve nebo aspoň nějaké vlákno, které ukáže přímo na jméno z našeho seznamu. To všechno děláme proto, že nás neuvěřitelně děsí ona druhá možnost – totiž že se na scéně objevil někdo neznámý. Někdo, koho nelze spojit s ničím než s vraždou. Někdo, koho neznáme, koho vlastně nikdo pořádně nezná a kdo už v té chvíli může být stovky, klidně i tisíce kilometrů daleko od místa činu. A svůj čin spáchal z důvodů tak zvrácených, že na ně nechceme ani pomyslet, natož je chápat. Protože v takovém případě je šance, že z toho vyrobíme solidní případ, asi jedna ku milionu, ne-li míň. Proto jsme šli mezi prvníma právě za Fergusonem, když byla zabita malá Joanie. Došlo ke zločinu a jeho jméno stálo na seznamu..

Brown vrhl letmý pohled na Cowarta. „Jenže tohle on si dal dávno dohromady.“

Nadporučík se nahrbil a udeřil pěstí do dlaně druhé ruky, snad pro zdůraznění slov. „Pochopil, že vzdálenost mu pomáhá zajistit bezpečí. Že by ho v městečku, kde si vybírá svou oběť, neměl nikdo znát. Nikdo si ho nebude všímat – a nikdo taky nebude tušit, že právě on je pachatelem. A koho se zmocní? Už zažil, co se stane, když skočí po bílé holčičce. Takže teď se zaměřil na místa, kde jednak není příliš schopný policejní sbor, kterému nadto chybí pořádné vybavení, a za druhé se poblíž nevyskytuje žádný uvědomělý novinář, který by celou věc zmedializoval. A v neposlední řadě volí dívky černé pleti, jelikož jejich zmizení nevzbudí tak velkou pozornost, rozhodně menší než třeba v případě Joanie Shriverové. Takže si odjede, napáchá, co se mu zlíbí, a pak se klidně vrátí sem nahoru a dál si hraje na poctivého studenta. A nikoho ani nenapadne, aby hledal zrovna jeho. Nikoho.“

Brown se na chvíli odmlčel, než dodal: „Nikoho kromě nás tří.“

„A Wilcoxe, ne?“ podotkl Cowart.

Detektiv se zhluboka nadechl. „Wilcox je mrtvý,“ odvětil suše.

„To přece nevíme,“ namítla Shaefferová. Zdálo se jí to nepředstavitelné. V hloubi duše věděla, že Brown říká pravdu, ale stále si ji nechtěla připustit.

„Je mrtvý,“ zopakoval Brown a rozrušeně ze sebe vysypal: „A není daleko. Právě proto Ferguson utíká, drží se svého nejdůležitějšího pravidla. Zabíjet bez rizika, zabíjet beze svědků. Dodržet vzdálenost. Zatraceně jednoduchý plán.“

Zažíral na policistku, když doplnil: „Byl mrtvý, jakmile jste ho ztratila z očí.“

„Neměla jste ho tam nechávat,“ poznamenal Cowart.

Shaefferová se k němu rozvztekleně otočila. „Já jsem ho nikde nenechala! Odešel sám. Snažila jsem se ho zastavit, ale neposlechl mě. Sakra, tohle si přece nemusím nechat líbit! Klidně bych se mohla sebrat a jít!“

„Kdepak,“ oponoval Cowart. „Copak vám to ještě nedošlo, detektive? Někde venku pobíhá opravdu nebezpečný parchant, a to jen kvůli nešťastným náhodám, mylným úsudkům, chybám, smůle… Když to všechno sečtete, tak nejdřív ho nechal jít on,“ Cowart ostře ukázal na detektiva, „pak já…,“ zabodl ukazovák do hrudi, „… a nakonec vy,“ dopověděl s prstem namířeným na policistku. „Prosté.“

Nadechl se. „Jenom jeden z nás s ním kdy srovnal krok. Wilcox. A ten…“

„Je mrtvý,“ prohlásil Brown potřetí. Stál teď uprostřed pokoje, zatínal ruce v pěst a zase je povoloval. „A i jeho budeme hledat jedině my.“ Také on namířil prst na důstojnici. „A tady jste nám něco dlužná.“

Podlaha se pod ní zhoupla, jako by se znenadání ocitla na palubě člunu v rozvlněném moři. Hlava se jí zamotala. Mají pravdu, říkala si. To oni problém způsobili, všichni společně, a teď je na nich ho vyřešit.

Wilcox a několik malých holčiček, běželo jí hlavou.

Tihle dva nemají páru, pomyslela si hořce. Netuší, jaké to je, když na člověka zaútočí a zbaví ho kontroly nad svým tělem, takže si jen bezmocně uvědomuje, že možná každou chvíli zemře, ale zároveň proti tomu nemůže nic dělat. Představila si, jakou hrůzu musely dívenky prožívat v posledních minutách svého života, a zatmělo se jí před očima. Cítila, jak v ní znovu roste odhodlání.

„Nejdřív ho ale musíme najít,“ pravila věcně. „Návrhy?“

„Florida,“ odtušil Cowart. „Podle mě se vrátil na Floridu. Dobře to tam zná, bude se tam cítit v bezpečí. A dále jsem toho názoru, že si dělá starosti pouze se dvěma lidmi – mnou a detektivem Brownem. Vás si podle mě s touhle akcí nespojil. Viděl vás s Wilcoxem dohromady?“

„Myslím, že ne.“

„To může být výhoda.“

Cowart se otočil k Brownovi. V hlavě mu zněla slova Blaira Sullivana: Aby se z vás stal dobrej zabiják, musíte se nejdřív osvobodit. Bejt volnej, Cowarte. I tohle si dal Ferguson dohromady, uvědomil si. Teď už novinář neměl co ztratit.

„Jenže s náma dvěma se to má trochu jinak. Nás se musí zbavit. Potřebuje jistotu, že mu nebudeme šlapat na paty, aby se při svých oblíbených kratochvílích nemusel věčně otáčet přes rameno a neustále se strachovat.“

„A jak to podle vás chce provést?“

Reportér se zhluboka nadechl. „Když jsem s ním naposled mluvil, vyhrožoval mi, že ublíží dceři. Ví, kde bydlí, zná adresu mojí bývalé ženy v Tampě.“

Tanny Brown otevřel ústa, snad aby něco řekl, ale vzápětí je zase zavřel.

„Proto jsem…“

„Povězte mi víc o těch výhrůžkách,“ přerušil ho detektiv příkře.

„Řekl mi jenom, že zná adresu. Nijak nespecifikoval, co udělá. Jenom dal jasně najevo, že ví, o koho se jedná, a že mi tím zabrání, abych o něm kdy ještě něco napsal. Zejména neověřená obvinění z dalších trestných činů.“

„A? Zabrání?“

„No, a co byste na mém místě dělal vy?“ odsekl Cowart podrážděně.

„Myslíte, že tam jel? Do Tampy? Aby…“

„Mi vyrval srdce z těla? Podle svých vlastních slov.“

„Takže podle vás je teď v Tampě?“

Cowart zavrtěl hlavou. „Ne. Podle mě je přesvědčený, že mě má dostatečně v hrsti. Že už prostě budu mlčet.“

Brown reportéra probodával pohledem. „Já mám taky dvě dcery,“ řekl. „Zmiňoval se o nich?“

Cowartovi se stáhl žaludek. „Nene, o nich vůbec nemluvil.“

„Taky ví, kde bydlí, Cowarte. Všichni v Pachoule vědí, kde bydlíme.“

„O tom nic neříkal.“

„Věděl, že čekám venku? Že zatímco on na vás bleje výhrůžky, já stojím kousek od jeho bytu?“

„To netuším.“

„Jak to, že se o nich nezmínil, Cowarte? Mohl by mi přece vyhrožovat úplně stejně.“

Novinář zakroutil hlavou. „To ne. Ví, že vy byste neustoupil.“

Brown kývl. „Aspoň že tohle vám dochází. Tak, pane Úspěšný Reportére, jak si se mnou poradí? Jak dostane z cesty jediný zbývající problém?“

Cowart se hluboce zamyslel. Napadlo ho jediné. „Nejspíš se s váma chce vypořádat stejně jako s Wilcoxem,“ uvažoval nahlas. „Vlákat vás do pasti a…“

Zarazil se. „Ale možná se mýlím. Třeba utíká nazdařbůh a skončí někde v Bostonu, Chicagu nebo Los Angeles – v jakémkoliv městě s dostatečně velkým chudinským centrem. Prostě teď zmizí a po chvíli může začít nanovo. Pokud na to má trpělivost.“

„A podle vás ji má?“ zeptala se Shaefferová.

Reportér znovu zavrtěl hlavou. „Podle mě ho ani nenapadne o něčem takovém přemýšlet. Zatím vyhrává na všech frontách, má důvod být namyšlený. Je na koni a ve vlastních očích nedostižný. A i kdyby se nám ho náhodou povedlo chytit, co zmúžem? Porazil nás jednou, jistě věří tomu, že to zvládne i podruhé.“

„Což znamená, že víme přesně, kam má namířeno,“ vyhrkl Tanny Brown a rozhlédl se po ostatních. „Táhne ho to na jediné místo. Tam, kde všechno začalo.“

„Pachoula,“ vydechl Cowart.

„Pachoula,“ potvrdil detektiv. „Jeho domov. Můj domov. Místo, které představuje bezpečí a klid. I když ho tam všichni nenávidí, pořád se tam cítí nejlépe. Ideální výchozí bod – nebo konečná. Je na cestě tam.“

Cowart kývl a pokynul k telefonu. „Tak volejte. Nechte tu starou barabiznu sledovat. Ať ho vaši kolegové seberou.“

Brown váhavě přistoupil k aparátu. Chvatně vytočil číslo a čekal na spojení. Po chvilce zahlaholil: „Centrála? Tady nadporučík Brown. Spojte mě s denní službou.“

Opět se na okamžik odmlčel. „Randy? Ahoj, Tanny Brown. Poslyš, něco se děje, je to důležité. Nemůžu teď zacházet příliš do detailů, ale potřebuju, abys pro mě něco udělal. Pošli dva hlídkové vozy před střední školu na celý den a další ať hlídá před mým domem. A ať strážní vyřídí mému otci, že se vrátím, co nejdřív to půjde, a všechno mu vysvětlím. Šlo by to?“

Detektiv vyslechl odpověď. „Ne, ne. Jenom udělej, oč tě žádám, prosím tě. Byl bych ti vděčný. Kdepak, o otce se nemusíš strachovat, ten se o sebe umí postarat sám. Bojím se o holky…“ Na okamžik se zaposlouchal do hlasu na druhém konci linky. „Ne, nic tak konkrétního. Jo a až se vrátím, vyřídím všechny papíry. Ještě dneska, pokud to stihnu; když ne, tak zítra nejpozději. Koho hledají? Kohokoliv, kdo nezapadá. Máš to? Naprosto kohokoliv.“ S těmito slovy zavěsil.

„Vždyť jste se o Fergusonovi ani nezmínil,“ namítl Cowart překvapeně. „Neřekl jste jim vůbec nic.“

„Vědí dost. Ferguson na nás nemá zase tak velký náskok. Když pohneme zadkem, možná ho doženem dřív, než se na nás stihne připravit.“

„Ale co kdyby…“

„Žádné kdyby, Cowarte. Policejní vozy ho udrží v bezpečné vzdálenosti, než tam dorazíme. A pak bude můj.“ Klouzal pohledem z novináře na policistku. „]á to dokončím, nikdo jiný. Jasné?“

Všichni tři chvíli jen tiše stáli, než se Cowart odebral ke stolku a vytáhl z příruční tašky rozpis letů.

„V poledne je tu jeden spoj do Atlanty, do Mobile nic až do odpoledne. Můžem ale letět do Birminghamu a odtamtud jet autem. Tak bysme to měli zvládnout do Pachouly ještě dneska.“

Tanny Brown přikývl. Vrhl letmý pohled na Shaefferovou, která jen souhlasně zamumlala.

„Ještě dnes,“ opakoval detektiv potichu.

26 /

TRNITÁ CESTA

Projeli Alabamou a překročili hranice okresu Escambia. Řítili se vstříc noci, která neúprosně vytlačovala podvečerní šero. Patinovou modř na jižní obloze vystřídala nevýrazná nahnědlá šeď v předzvěsti sychravého počasí. Horký proměnlivý vítr vál prudkými poryvy, narážel do oken auta a odnášel s sebou poslední zbytky syrového chladu, který je z nevlídného severu pronásledoval. Uháněli kolem zaprášených farem a shluků vzrostlých, majestátních borovic, jež Cowartovi připomínaly diváky na stadionu, když v rozhodujícím okamžiku utkání všichni bezděky vstávají a napjatě sledují dění několik metrů pod sebou. Vysoké tempo zdůrazňovalo pochyby a podezření, které se trojici cestujících honily hlavou. Všichni cítili naléhavou potřebu pohybovat se ještě rychleji hnáni nejistotou, která je halila do temného stínu. Za okny vozu ubíhala venkovská krajina; úzké, sevřené polní cesty jako by jim nedovolovaly se ani pořádně nadechnout. Když dojeli stařičký školní autobus přetřený sněhově bílou barvou, jenž se poklidně kodrcal vstříc svému cíli, musel se Cowart zachytit opěrky, aby nenarazil do skla v momentě, kdy Tanny Brown dupl na brzdy, aby se vyhnul srážce se zadní nápravou objemného vozidla. Novinář vzhlédl; přímo nad nouzovým východem v zadní části autobusu spatřil rukou psaná, radostně poskakující zářivě rudá slova: NIKDY NENÍ POZDĚ PŘIVÍTAT SPASITELE!

O něco níž byl trochu menším, nicméně stejně jásavým písmem vyveden text: BAPTISTICKÝ KOSTEL NOVÉHO VYKOUPENÍ, PACHOULA, FLA.

Rozevláté věty doplňoval výrazný nápis: DOVEDEME VÁS K JEŽÍŠI KRISTU!

Cowart stáhl okýnko. Zevnitř autobusu se na vlnách horkého vzduchu nesl hromový sborový zpěv. Reportér napínal sluch, ale ve hřmotu burácejícího motoru nedokázal rozlišit slova ani nápěv hymnu, byť k němu doléhaly úryvky melodie,

Tanny Brown nečekaně strhl volant vypůjčeného auta a zároveň sešlápl pedál plynu až k podlaze. S kvílením pneumatik prosvištěli kolem vozidla, přesto Cowart zachytil obličeje černošských obyvatel, již se kymáceli v rytmu chvalozpěvu i kolébavé jízdy. Rychle se však vzdalovali a melodie se záhy vytratila.

Pokračovali dál houstnoucí tmou. Ostré obrysy domů a stodol se ve slábnoucím světle začaly rozmazávat a stejně tak se ztrácely okraje klikaté polní cesty.

„Ježíš si v tomhle okrese chvilku neodpočine,“ poznamenal Brown ironicky. „Sbírá duše dnem i nocí.“

Detektiv se nedokázal zbavit vzpomínky, jež mu znenadání vytanula na mysli. Hrůzostrašná, přesto děsivě běžná záležitost z války. Byl tehdy se svou četou sedm měsíců. Křižovali otevřené prostranství, den se pomalu chýlil ke konci a do základního tábora chybělo sotva pár kilometrů. Špinaví od hlavy k patě padali vedrem a únavou a všichni už se viděli u jídelního stolu, popřípadě v teplé posteli. Vlastní nedbalostí se tak muži vystavovali velkému nebezpečí a viděno zpětně je nemohlo nijak překvapit, když nehybný vzduch znenadání proťal hvizd odstřelovačovy kulky a jeden z mužů v čele se skácel k zemi. Už tehdy Brownovi blesklo hlavou, že jej snad ztrestal popuzený Bůh, jenž neodolal vrtochu.

Vystrašený voják se svíjel bolestí a křičel o pomoc. Pomozte, prosím! Pomozte!

Tanny Brown se nepohnul. Věděl, že přesně na to ve svém úkrytu odstřelovač čeká. Věděl, co by se stalo, kdyby utíkal ke zraněnému. Ležel na zemi jako přikovaný, rukama svíral kusy hlíny a hlavou mu běželo: já chci taky žít. Zůstal v této pozici, dokud velitel čety nepřivolal vysílačkou dělostřelectvo. Teprve poté, co artilerie srovnala linii stromů, za nimiž se střelec schovával, desítkou výbušných salv se zemí, se Brown postavil a vyrazil k postřelenému muži.

Mladík bílé pleti z Kalifornie sloužil v jednotce sotva týden. Brown se nad ním bezmocně skláněl, oči přilepené k nenapravitelně poškozenému hrudníku, a snažil se zapamatovat si jeho jméno.

Byl to poslední zraněný, ke kterému ve válce utíkal. A zemřel.

O týden později se Brown vrátil domu; zkrácená služba nebyla v případě zdravotníků ničím neobvyklým. Na Floridskě státní univerzitě pokračoval v programu trestní soudnictví a po jeho dokončení nastoupil k policejnímu sboru šerifovy kanceláře okresu Escambia. Nebyl první policista černé pleti, ale tiše se předpokládalo, že to jako první někam dotáhne. Měl pro to ostatně všechny předpoklady – místní rodák, na střední škole hvězda fotbalového týmu, válečný hrdina, nadto s diplomem z vysoké školy. Drtil tradiční názory jako neustálé příbojové vlny rozemílají kameny na pobřeží.

Pocítil lehký záchvěv viny. Kolikrát mu v hlavě zněl křik raněných mužů z války, ale pokaždé jenom těch, které zachránil. Jejich hlasy si snadno vybavil. Připomínají ti totiž, že uprostřed všeho toho zla jsi dělal alespoň něco správně, říkal si v duchu. Teprve teď si poprvé od války vzpomněl i na volání posledního raněného.

A co Bruce Wilcox? Také křičel o pomoc? I jeho jsem nechal svému osudu.

Uvědomil si, že bude muset informovat Wilcoxovu rodinu. Parťák naštěstí neměl manželku ani žádnou stálou přítelkyni. Věděl o sestře, která se provdala za námořního důstojníka, jenž sloužil na základně v San Diegu. Matka před několika lety zemřela a otec dožíval sám v domově důchodců, jichž se po celé Escambii nacházely desítky – jednalo se o dobře prosperující odvětví místního průmyslu. Vybavil si těch několik málo setkání s Wilcoxovým otcem; zkostnatělý, odměřený muž už došel do fáze, kdy nenáviděl celý svět. A tohle ho v tom jenom podpoří. Browna náhle přepadl nával zlosti. Co mám říct? Že jsem ho ztratil? Že jsem ho nasadil na sledovačku s nezkušenou policistkou z Monroe a že prostě zmizel? Že se dá pokládat za mrtvého? Nebo že je nezvěstný? Nespolkla ho přece žádná neproniknutelná džungle.

Ale spolkla, došlo mu.

Zapnul dálková světla. Jasná záře zachytila drobná červená očka vačice usazené na kraji vozovky, jež se zdánlivě chystala na souboj s koly vozu. Brown neuhnul. Nevzrušeně pokračoval po své dráze, oči upřené na zvíře. Jak očekával, vačice si úmysl na poslední chvíli rozmyslela, cukla sebou a střemhlav skočila do bezpečí příkopu.

V tu chvíli zatoužil být jako ona; mít možnost vrhnout se do úkrytu a nevycházet.

Bez šance.

Nedlouho poté zajel Brown na parkoviště před hostinec Admirál Benbow Inn na periferii Pachouly a vysadil Cowarta a Shaefferovou na chodníku. Ztrhané obličeje se leskly v jasně bílé záři vývěsního štítu, který nemohl přehlédnout žádný řidič směřující po mezistátní silnici dál na Floridu či za její hranice. „Vyzvednu vás,“ utrousil Brown úsečně.

„Kam jedete?“

„Zařídit posily. Nebo si snad myslíte, že na něho stačíme sami?“

Cowart si vzpomněl na odhodlaná slova, která pronesl detektiv v Newarku. Nenapadlo by ho, že bude chtít žádat o pomoc. „To asi ne.“

„V kolik?“ ozvala se Shaefferová.

„Brzy ráno, ještě před úsvitem. Řekněme… ve čtvrt na šest.“

„A potom?“

„Vyrazíme k jeho babičce. Podle mě Ferguson nikam jinam nepojede. S trochou štěstí bude spát a my ho akorát vytáhneme z postele.“

„A když ne?“ namítla Shaefferová. „Co když tam nebude? Co pak?“

„Pak budeme muset hledat dál. Ale jak říkám, myslím si, že bude právě tam.“

Policistka přikývla. Znělo to tak jednoduše – a zároveň nepředstavitelně.

„A kam teď jedete vy?“ zeptal se Cowart znovu.

„Jak jsem řekl, zařídit posily. Možná sepsat pár hlášení a rozhodně se chci stavit za rodinou. Uvidíme se před východem slunce.“

Brown zařadil rychlost a odsvištěl. Cowart se Shaefferovou zůstali stát u silnice jako pár nuzných turistů, kteří dezorientované bloudí v cizí zemi. Detektiv mrkl do zpětného zrcátka a sledoval je, jak váhavě kráčejí k motelové recepci. Vypadali jako dva malí, nerozhodní brouci. Odbočil, a ztratil je z dohledu. V tu chvíli jako by se v něm rozvázaly potlačované pocity; až na jazyku cítil trpkou hořkost palčivých myšlenek. Obrátil pozornost k noční tmě, která jej obklopovala ze všech stran, a poprvé za mnoho dní se zaposlouchal do klidného ticha. Vytlačil z mysli reportéra i Shaefferovou – ne úplně, pouze dost na to, aby dal volnější průchod nahromaděnému hněvu. Uháněl dál bez konkrétního cíle. Vyplňovat papíry ani shánět posily rozhodně neměl v plánu. Písemný záznam smrti počká.

Cowart se Shaefferovou se ubytovali a zamířili do restaurace. Ani jeden nemohl mluvit o hladu, ale denní doba odpovídala času večeře, a tak se zdálo přirozené jít se najíst. Číšnice, která se ošívala v naškrobené bělomodré uniformě, jež těsně obepínala její bujné poprsí, si se zřejmým nezájmem zapsala jejich objednávku a odkráčela do kuchyně. Při čekání na pokrm se Cowart zadíval na policistku a došlo mu, že o ní skoro nic neví. Krom toho si uvědomil, že už dávno neseděl naproti mladé ženě. Bez ohledu na svou nepřístupnou, drsnou povahu byla Shaefferová velice atraktivní. Hrát v pitomém hollywoodském filmu, napadlo ho, vzbudily by v nás vypjaté události minulých hodin neodolatelnou touhu a padli bychom si do náruče. Ústa se mu roztáhla v nepatrném úsměvu. Zatímco já se spokojím s tím, když si se mnou bude aspoň povídat, pomyslel si trpce. A možná se nedočkám ani toho.

„Docela jiné než v Keys, vidte?“ začal.

„To jo.“

„Vyrostla jste na jihu?“

„Víceméně. Narodila jsem se v Chicagu, ale brzy jsme se přestěhovali.“

„Co vás přimělo dát se k policii?“

„To má být interview? Dáte to do novin, nebo co?“

Cowart mávl rukou v zamítavém gestu, ale v hloubi duše věděl, že má žena pravdu. Jestli se kdy dostane k tomu, aby sepsal jejich příběh, použil by nejspíš každý detail.

„Ne, jen jsem se pokoušel o zdvořilou konverzaci. Nemusíte mi odpovídat múžem tu prostě jen tak sedět a nic neříkat. Mně to nevadí.“

„Otec byl policajt, detektiv v chicagském sboru. Zastřelili ho. Po jeho smrti jsme se přestěhovali do Keys. No, možná jsme tam spíš utekli. Napadlo mě, že by mě to u policie mohlo bavit, tak jsem se po bakaláři přihlásila na akademii. Asi to mám v krvi. Toť vše.“

„Jak dlouho…“

„Dva roky v hlídkovém voze, šest měsíců jsem dělala loupeže a vloupání. Tri měsíce závažná trestná činnost. Tolik k životopisu.“

„Ta dvojnásobná vražda na Tarpon Drive, to byl váš první velký případ?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Navíc každé zabití je velký případ.“

Nedokázala určit, zda její lež naivně spolkl, nebo ji prokoukl. Cowart se sklonil nad ledovým salátem vylepšeným jedinou čtvrtkou rajčete přilepenou k talíři kapkou majonézy s pikantními přísadami. Nabodl rajče na vidličku a pozvedl je před obličej. „New Jersey šest,“ utrousil.

„Co prosím?“

„Odrůda. Ve skutečnosti je na ně touhle dobou ještě dost brzo, ale tohle vypadá, že by mohlo být klidně i rok staré. Víte, jak se to dělá? Úroda se sklidí v době, kdy jsou plody ještě úplně zelené a nezralé. Tak získáte rajčata tvrdá jako kámen s ohromně pevnou slupkou. Když je rozkrojíte, drží všechno pěkně pohromadě, nikde se nesype dužina a nevytékají semínka. Pro restaurace ideální. Jenomže zelené rajče by nikdo nestrčil do pusy, takže do nich vstřikují červené barvivo, aby vypadaly víc opravdově. Celé hromady končí ve fastfoodech.“

Užasle na něj zírala přes stůl. Blábolí nesmysly, blesklo jí hlavou. Ale kdo by mu to mohl vyčítat, když se mu život hroutí pod rukama. Podívala se na svou dlaň. Což máme možná společné.

Chvíli oba jen mlčky seděli. Odměřená servírka přinesla jídlo a s prásknutím položila talíře na stůl. Když už to Shaefferová nemohla déle vydržet, vypadlo z ní: „Tak mi, sakra, řekněte, co se podle vás teď stane.“

Pronesla větu tichým, téměř spikleneckým hlasem, v němž se však neztratil naléhavý tón. Cowart se opřel a lehce se odsunul od stolu. Okamžik se na ni jen beze slova díval a pak odpověděl: „Domnívám se, že se Ferguson skutečně skrývá v domku své babičky. Takže ho tam určitě najdeme.“

„A dál?“

„Dál ho nadporučík Brown zatkne – možná znovu za vraždu Joanie Shriverové, přestože to bude zbytečná práce. Nebo za maření výkonu spravedlnosti či lhaní pod přísahou. Popřípadě ho zadrží jako důležitého svědka v případu Wilcoxova zmizení. Prostě něco vymyslí. Vy dva pak dáte dohromady všechno, co víme, i to, co nevíme, a začnete ho vyslýchat, zatímco já o tom napíšu článek a budu čekat, až vyvrátíte jeho tvrzení.“

Cowart se zarazil a pohlédl policistce do očí. „Přinejmenším ho budete mít pod kontrolou. Nebude courat nikde po světě a provádět to, co provádí dnes, ať už je to cokoliv. Alespoň v tomhle mu zabráníte.“

„A proběhne to takhle jednoduše, co?“

Cowart potřásl hlavou. „Ne,“ opáčil. „Bude to zatraceně nebezpečné, protože v sázce je úplně všechno.“

„To vím/1 hlesla Shaefferová. „Jenom jsem se chtěla ujistit, že vy to víte také.“

Znovu se rozhostilo trapné ticho. Myšlenky, které se oběma honily hlavou, přerušil Cowart: „Všechno se semlelo strašně rychle, vidte?“

„Co máte na mysli?“

„Zdá se to jako roky od chvíle, kdy Blaira Sullivana posadili na elektrické křeslo. A přitom uběhlo jenom pár dní.“

„Byl byste radši, kdyby k tomu došlo později?“ otázala se.

„Ne. Chtěl bych, aby už bylo po všem.“

Andrea Shaefferová se nadechla, aby něco řekla, ale pak se rozmyslela a položila novináři další otázku: „A až bude po všem, co pak?“

Cowart s odpovědí nezaváhal ani na vteřinu. „Dostanu šanci vrátit se k tomu, co jsem dělal před tím, než tohle všechno začalo. Jednu šanci.“

V hlavě mu naskočila přesnější odpověď, ale tu si nechal pro sebe – Dostanu šanci žít v bezpečí.

Ironicky se zasmál svým vlastním slovům. „V průběhu děni mě samozřejmě pořádně zkritizují a několikrát roznesou na kopytech, stejně tak Tannyho Browna a možná i vás, ale…,“ pokrčil rameny. Na tom už nezáleží, chtěl dodat, avšak věděl, že by lhal.

Shaefferová přemýšlela nad novinářovými slovy. Lidé, kteří si přejí, aby se všechno vrátilo ke starému, obvykle bláhové věřili v ten nejlepší výsledek – jenž je zpravidla zklamal. Položila reportérovi ještě jednu otázku: „Důvěřujete nadporučíkovi Brownovi?“

Cowart chvilku uvažoval. „Podle mě je nebezpečný, jestli se ptáte na tohle, a hodně nervózní, už na hraně únosnosti. Taky si myslím, že se bude držet toho, co řekl.“

A cloumá jím vztek a nenávist, dodával Cowart v duchu, ale nahlas pravil: „Ale tam, kde je, se nedostal obcházením pravidel. Vždycky hrál férově a držel se nařízení. Choval se přesně tak, jak se od něj očekávalo. Jednou jedinkrát si dovolil překročit mez, a to tehdy, když nechal Wilcoxe vymlátit z Fergusona ono osudné přiznání. Stejnou chybu už neudělá.“

„Podle mě balancuje na hraně, to máte pravdu,“ přitakala Shaefferová. „Přesto vypadá dost vyrovnaně.“ Sama nevěděla, jestli tomu věří. Totéž by mohla prohlásit i o Cowartovi – a o sobě.

„To nehraje roli,“ podotkl Cowart.

„Jak to?“

„Protože si tím všichni projdeme až do samého konce.“

Číšnice jim odnesla talíře a zeptala se, zda si budou přát dezert. Odmítli a neobjednali si ani kávu. Nevrlá servírka jejich odpověď podle všeho očekávala, neboť bez dalších průtahů hodila na stůl dávno spočítaný účet. Shaefferová trvala na tom, že zaplatí svou část, a pak se mlčky a bez rozloučení rozešli do svých pokojů.

Jakmile za sebou Andrea Shaefferová zavřela dveře, zamířila přímo k pokojovému stolku. V mysli jí vířily zmatené obrazy z uplynulých dní, útržky konverzace, znepokojující momenty. Obrnila se proti myšlenkám a přinutila se postupovat pomalu a vyrovnaně. Položila kabelku na desku stolku a vytáhla poloautomat ráže devět milimetrů. Z rukojeti vysunula zásobník a přesvědčila se, že je plně nabitý. Poté natáhla uzávěr a podívala se skrze hlaveň, aby se ujistila, že všechny pohyblivé části zapadají na správná místa. Zastrčila zásobník zpět do pistole a nechala ji na stolku. Chvíli se přehrabovala v tašce, než našla náhradní zásobník, i ten prověřila a položila jej vedle zbraně.

Chvíli na ni nehnuté zírala.

Pomyslela na desítky hodin, které strávila na interaktivní bojové střelnici, již nechala šerifova kancelář postavit v opuštěné oblasti na jih od Marathonu. Postup byl jednoduchý – zatímco adept procházel řadou vybydlených budov, škvárobetonovými skořepinami vypálenými doběla neúnavnými paprsky slunce, řídící důstojník zvedal elektronicky ovládané terče. Shaefferové cvičení nedělalo potíže, obvykle skórovala nejméně na devadesát procent. Nejraději však měla ono nevypočitatelné napětí, dychtivost, s jakou očekávala každý další cíl a během vteřiny rozhodovala, zda se jedná o kolegu, či nepřítele, a podle toho pálila, nebo dál vyčkávala. Nevnímala nic než žhnoucí slunce, tíhu zbraně ve své ruce a vyklápěcí terče ve tvaru lidské postavy. Sama v zóně smrti, uvolněná, celou myslí soustředěná na postup dráhou.

Znovu sklopila zrak k pistoli.

Nikdy jsem nevystřelila na živý cíl, běželo jí hlavou.

Vzpomněla si na mlžný závoj ve studených ulicích Newarku.

Představovala si to úplně jinak. V tu chvíli ani nevěděla, že bojuje. Kolemjdoucí na chodníku, výhrúžné pohledy a pohyby, zoufalá honba za Wilcoxem mezi bloky domů. Poprvé naostro. Se zaťatými zuby si slíbila, že při této zkoušce už nikdy nezklame.

Přesunula pistoli na postel a natáhla se pro telefon. Michaela Weisse zastihla až na třetím čísle.

„Hej, Andy!“ vybafl. „Kruci, to jsem rád, že tě slyším! Co se děje? Co ten váš hajzlík?“

Při té otázce se málem rozesmála.

„Měla jsem pravdu.“ vzdechla. „Je to zatraceně zlej parchant. Musím ještě pomoct tomu detektivovi z Escambie se zatčením a pak hned jedu za tebou.“

Vytušila, že se Weiss snaží rozluštit pravý význam jejího sdělení. Než mohl cokoliv říct, doplnila: „Jsem zpátky na Floridě. Dorazím do Starke během zítřka, jo? Pak ti řeknu všechny podrobnosti.“

„Fajn,“ utrousil policista. „Ale dýl už by ti to trvat nemuselo. No nic, hádej, co se mi povedlo.“

„Najít vražednou zbraň?“

„Tolik štěstí jsem neměl. Ale zkus si tipnout, kdopak aspoň stokrát volal svýmu bratříčkovi v Keys měsíc před tou vraždou? A čípak zbrusu novej pick-up zachytil radar na mezistátní pětadevadesát kousek od Miami čtyřiadvacet hodin před tím, než slavnej pan reportér objevil těla?“

„Že by náš starý dobrý seržant?“

„Trefa. Zítra se chystám do autosalonu. Hodlám zjistit, čím přesně za tu čtyřkolku s náhonem na všechny kola zaplatil. Široký pneumatiky, reflektory v řadě, takový ferrari pro křupany.“ Weiss se zasmál. „No tak, Andy, práce v terénu hotová, teď to chce tvůj slavnej nemilosrdnej výslech, ať ho múžem konečně zabásnout. Je to on, cejtim to v kostech.“

„Přijedu za tebou,“ ubezpečila ho. „Zítra.“

Zavěsila a pohledem sklouzla k pistoli na matraci. Pokusila se oprostit mysl od starostí, sevřela zbraň v dlani a lehla si na postel. Skopla boty, ale jinak zůstala oblečená. Přikázala si spát, aby nabrala trochu sil, a zavřela oči. Ruku s pistolí přitáhla k tělu a podrážděně musela dát v duchu Cowartovi za pravdu – musí tím projít až do samého konce.

Cowart zamkl a posadil se na okraj postele. Pár vteřin se pohledem vpíjel do telefonního přístroje, skoro jako by čekal, že zazvoní. Nakonec natáhl paži a zvedl sluchátko. Zmáčkl osmičku jako provolbu meziměstského hovoru a začal vyťukávat číslo bývalé ženy. Při devátém či desátém cvaknutí se však zarazil.

Netušil, co by jí řekl. Oproti brzkým ranním hodinám neměl žádné další informace. Nerad by se dozvěděl, že ignorovaly jeho doporučení a sedí si ve svém nóbl domku, zranitelné a vědomě vystavené velkému nebezpečí. Bylo snadnější věřit tomu, že jeho dcera spí pokojným spánkem v dalekém Michiganu.

Přerušil spojení a znovu přes osmičku zadal číslo spojovatelky v Miami Journal. Promluvím s Willem nebo s Ednou, říkal si. S redaktorem místních zpráv nebo klidně i s poslíčkem. S kýmkoliv z deníku.

‚Miami Journal,“ ozval se ženský hlas na druhém konci linky.

Cowart nic neříkal.

„Miami Journal,“ opakoval hlas popuzeně. „Haló?“

Spojovatelka zavěsila. Cowart hleděl na oněmělé sluchátko.

Vzpomněl si na Vernona Hawkinse a na okamžik zapřemýšlel, jak se dovolat do nebe. Či snad do pekla? pokusil se zažertovat sám se sebou. Co by mu Hawkins asi poradil? Řekl by, ať to vyřeším a žiju dál svůj život. Na pitomce že detektiv nemá čas.

Reportér obrátil zrak k telefonu. Zakroutil hlavou, jako by odmítal příkaz, který nikdo nevyslovil, přiložil sluchátko k uchu a namačkal číslo motelové recepce.

„Dobrý večer, u telefonu Cowart, pokoj sto jedna. Chci si objednat buzení na pět hodin.“

„Ano, pane. Ranní ptáče?“

„Tak tak.“

„Pokoj sto jedna v pět ráno. Jak si přejete.“

Cowart zavěsil a posadil se na postel. Absurdní myšlence, že na celém světě neexistuje kromě nočního recepčního nikdo, s kým by si mohl promluvit, by se možná i zasmál, kdyby nebyla tak nepříjemná. Položil hlavu na polštář a čekal, až přijde stanovený čas.

Noc se do něj zařezávala jako špatně ušitý oblek. Z černého vzduchu sálalo kašmírové horko a dusná vlhkost. Na horizontu probleskl čas od času zářící blesk prudké bouře nad Mexickým zálivem, daleko za pensacolskou pobřežní čárou. Tannymu Brownovi to připadalo jako dozvuky vzdálených bitev. Pachoula však klidně odpočívala, nic netušíc o nezměrných silách, které spolu poblíž bojovaly. Brown obrátil pozornost zpět k ulici, jíž projížděl. Napravo stála nízká budova školy, ve tmě ještě odpudivější než za denního světla, kdy ji přivedly k životu hordy dětí. Naslouchal křoupání štěrku pod koly vozu, když pozvolna projížděl kolem, a na moment zastavil pod smuteční vrbou. Ohlédl se přes rameno ke vchodu do budovy.

Tady to všechno začalo. Tady nastoupila do onoho vozu. Proč to udělala? Proč nerozpoznala nebezpečí, které na ni číhá, a neběžela zpátky, co jí nohy stačily? Nebo nevolala o pomoc?

To kvůli svému věku, došlo mu. Stejně stará jako jeho dcera tvořila Joanie atraktivní cíl nástrahám světa, a zároveň byla příliš mladá a nezkušená na to, aby si je uvědomovala. Kolikrát seděl naproti dceři a Joanii a zvažoval, zda jim říct pravdu o nebezpečích, která na ně číhají. Hrůzy, jež se mu honily hlavou, však pokaždé zaplašil, aby dívkám dopřál ještě den, pár hodin či alespoň minut nevinnosti a svobody, která ji provází.

S poznáním strašlivé skutečnosti člověk o něco přichází.

Rozpomněl se na okamžik, kdy na něj poprvé kdosi zařval „negře“, i na ponaučení, které si z toho odnesl. Bylo mu pět a přiběhl tehdy domu celý uslzený. Máma jej sice uklidnila, ale už mu nemohla slíbit, že se to nebude opakovat. Něco se v něm zlomilo a už to nikdy nebylo jako dřív. Člověk se o zlu dovídá pomalu, ale jistě, pomyslel si. Předsudky, nenávist, zvrácené nutkání, vražda. Každá taková lekce s sebou odnáší kus mladických nadějí.

Zařadil rychlost a zamířil k domu Shriverových. V kuchyni a obývacím pokoji měli rozsvíceno a detektiv na moment zvažoval, zda se za nimi nestavit. Věděl, že ho vždy rádi uvidí. Nabídli by mu šálek kávy, možná i něco malého k zakousnutí. Kdysi jsme bývali přátelé, ale to dávno skončilo. Teď už jim budu navždy připomínat jen tu nejstrašnější věc, která je v životě potkala. Uvedli by ho do obývacího pokoje a pak by zdvořile vyslechli, proč přišel. Musel by narychlo vykonstruovat nějakou oficiálně znějící verzi událostí, protože si sám nebyl jistý, co se ve skutečnosti seběhlo.

A nakonec by se hovor stejně stočil k Joanii. Zalitovali by, že už k nim nechodí na návštěvu ani jeho vlastní dcera, a to by neunesl. Bylo by příliš těžké poslouchat je mluvit o minulosti.

Čekal venku a sledoval dům, dokud se v oknech nesetmělo a Joanini rodiče se neuložili k trhanému spánku.

Připadal si jako neviditelná hmota splývající s černou temnotou. Myšlenka, že stejně se cítí i Robert Earl Ferguson, když kráčí tmou, jež mu poskytuje úkryt, naháněla Brownovi hrůzu. Opravdu to vnímá stejně? tázal se v duchu. Nedokázal si odpovědět. Projížděl ulicemi, které znal od dětství a v nichž se uchovávalo vědomí věků a souvislostí; dovedly ho k novější předměstské zástavbě, z níž vyzařovaly změny v předzvěsti odlišné budoucnosti. Skoro hmatatelně cítil charakter města, jako mne farmář hlínu z pole mezi prsty. Ocitl se na ulici, kde bydlel. V polovině bloku spatřil policejní hlídkový vůz a s křoupáním pod pneumatikami těsně za ním zastavil.

Z místa řidiče okamžitě vyskočil uniformovaný strážník, jednu ruku na pistoli v rozepnutém pouzdře, ve druhé baterku, kterou svítil ve směru Tannyho Browna.

Detektiv vystoupil z vozu. „To jsem já, nadporučík Brown,“ pravil tiše.

Mladý policista k němu přistoupil o krok blíž. „Ježíši, detektive, vyděsil jste mě k smrti.“

„Omlouvám se, jen jsem přijel obhlídnout situaci,“

„Jdete dovnitř, pane? Mám vypadnout?“

„Ne ne, zůstaňte na pozici. Musím si ještě něco vyřídit.“

„Jasně, pane.“

„Viděli jste něco neobvyklého?“

„Ne, pane. No, vlastně ano, ale možná to nic neznamená. Tmavý ford, poměrně nový model, s espézetkou z jiného státu. Asi před hodinou projel dvakrát kolem, pěkně zvolna, jako by si mě chtěl omrknout. Měl jsem si zapamatovat tu značku, ale nestihl jsem to. Říkal jsem si, že vyrazím za ním, ale pak už se neukázal. To je všechno, nic zásadního.“

„Viděl jste řidiče?“

„Ne, pane. Poprvé jsem si ho skoro nevšim, teprve až se tu objevil podruhé, věnoval jsem mu větší pozornost. Až to mě totiž zarazilo – že se vrátil. Ale nejspíš to nic nebude, někdo prostě přijel za příbuznýma a ztratil se, nic víc.“

Tanny Brown pohlédl policistovi do očí a kývl. Necítil strach, jen chladné vědomí toho, že okolní silnice možná křižuje smrt.

„Jo, to je docela pravděpodobné. Nicméně buďte ostražitý, ano?“

„Spolehněte se, pane. Během půl hodiny mě přijede někdo vystřídat, ale dohlídnu, aby si dal na toho forda pozor.“

Tanny Brown pozvedl ruku k čelu v náznaku zasalutování a usedl zpátky za volant vypůjčeného vozu. Vrhl letmý pohled na svůj dům. Všechna světla zhasnutá, všude klid. Zítra další školní den, blesklo mu hlavou a náhle jej přepadla vlna zodpovědnosti za jeho rodinu. Uvědomil si, že pronásledování Roberta Earla Fergusona zatemňuje v posledních letech velkou část jeho života. Nedával si to za vinu; k povaze policejní práce patří i souznění s posedlostí, potlačení aspektů života, které jsou obecně považovány za normální. Pocítil nepatrnou úlevu. Výborně, tati. Jen ať napíšou domácí úkoly, vypni včas televizi a nenech je moc remcat. A ať nejdou pozdě do postele.

Odolal okamžité touze zaskočit dovnitř, nahlédnout do pokojů spících dcer a zkontrolovat otce, jenž nejspíš pochrupává v čalouněném křesle a sní zábavný, alkoholem podnícený sen. Často si poté, co uložil vnučky do postele, dopřál jednu dvě skleničky whisky

– tlumila bolest ze zánětu kloubů. Někdy se k němu přidal i Tanny – také on čas od času potřeboval ulevit vlastním starostem. Ústa se mu roztáhla ve spokojeném úsměvu. Měl přece svou rodinu. Představil si, že vedle něj sedí jeho zesnulá žena; nejraději by s ní nahlas promlouval.

Co bych jí řekl? zauvažoval.

Že to zvládám docela dobře, pomyslel si. Akorát teď musím dát něco do pořádku. Poslepovat rozbité střípky, co nejlépe to půjde. Znovu je zabezpečit.

Pokýval pro sebe hlavou a vyrazil od obrubníku. Projížděl známými cestami, míjel známá místa. Cítil Fergusonovu přítomnost; nesla se vzduchem jako nepříjemný, odpudivý zápach, jehož se nelze zbavit. Potřeboval se pohybovat, neustále se přesouvat. Jako by jeho bdělost mohla ochránit ostatní. Ani na vteřinu jej nenapadlo jít si lehnout. Brouzdal ulicemi vrytými do paměti a čekal, až ustoupí noc a časné ranní světlo mu dovolí podniknout potřebné kroky.

27/

DVĚ PRÁZDNÉ KOMORY

Rozbřesku se zpočátku do boje s tmavými stíny příliš nechtělo. Obrysy se z temna vylupovaly jen váhavě a svět se proměnil v tiché, podezřelé místo. Vládla mu ještě noc, když Tanny Brown vyzvedl Cowarta a Shaefferovou z motelu. Projížděli vylidněnými ulicemi, kolem lamp a neonových reklam, které pouze matně rozjasňovaly bezútěšné ráno a naopak zdůrazňovaly pocit osamění, který pomalé rozednívání nevyhnutelně doprovází. Minuli několik osobních aut a jen výjimečně na cestě potkali dodávkové vozidlo. Chodníky zely prázdnotou. Cowart spatřil pár lidí za pultíkem v prodejně koblih, kteří si pochutnávali na snídani. Pouze oni dokazovali, že nejsou v celém městě sami.

Brown kvapně uháněl k hranicím Pachouly; dvakrát prosvištěl na červenou a stopky zcela ignoroval. Během pár vteřin už se řítili okolní krajinou. Pachoula jako by zaškobrtla a zůstala daleko za nimi; namísto ní napřáhl ruku venkovský terén a vtáhl je do rozmanitého labyrintu smutečních vrb se svěšenými korunami, propleteného ostružinového houští a shluků borovic. Světlo a tma, různé odstíny zelené i hnědé a šedé barvy se jemně prolínaly a vytvářely zdání neustále proměnlivého moře stromů.

Nadporučík sjel z hlavní silnice. Vůz se zhoupl a kodrcavě poskakoval na rozbité hliněné cestě, jež krytá klenbou vzrostlých stromů vedla k domku Fergusonovy babičky. Cowart pocítil hrůzný záchvěv důvěrnosti; fakt, že touto cestou nejede poprvé, s sebou nesl cosi strašného a uklidňujícího zároveň.

Pokusil se v duchu předpovědět vývoj událostí, ale znepokojivé rozrušení mu nedovolilo jasně přemýšlet. Před očima mu probleskla slova z dopisu, jejž obdržel před dlouhými měsíci:… zločin, který jsem NESPÁCHAL. Reportér sevřel opěrku sedadla a upřel zrak přímo před sebe.

Těžkým horkým vzduchem pronikl hlas Andrey Shaefferové ze zadního sedadla. „Tvrdil jste, že seženete posily, ale zatím tu nikoho nevidím. Co se děje?“

„Není problém sehnat pomoc, když ji budem potřebovat,“ odsekl Brown odměřeným tónem, jenž nepřipouštěl námitek.

„Nepotřebujeme aspoň pár uniformovaných strážníků? Kde jsou?“

„Zvládneme to i bez nich.“

„Kde máte ty posily?“

Přes zaťaté zuby Brown podrážděně procedil: „O to se nebojte.“

„Kde jsou?“

„Nablízku.“

„Můžete ukázat kde přesně?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Brown ledově, zajel rukou pod sako a z ramenního pouzdra vytáhl služební revolver. „Tady. Spokojená?“

Břitká slova ukončila konverzaci a naplnila Shaefferovou prázdným pocitem vzteku. Nepřekvapilo ji však, že do akce nakonec jedou samotní. Vlastně jí to vyhovovalo. Představila si Fergusonúv obličej, až ji spatří na prahu babiččiny boudy. Myslel si, že mě zastraší. Myslel si, že to vzdám a vezmu nohy na ramena, běželo jí hlavou. Tak, tady mě máš. A nejsem žádná dvanáctiletá holčička, která se neumí bránit. Spustila ruku k pasu a položila dlaň na svou vlastní pistoli. Mrkla na Cowarta, ale ten jen netečně zíral před sebe a nevěnoval jim pozornost.

V ten moment si slíbila, že se už nikdy nepřiblíží k jádru policejní práce tolik jako v nadcházejících minutách. Pronásledování Fergusona se dávno nedalo obhájit světskými důvody jako právo, zákon či důkazy; posunulo se do úplně jiných sfér. Zapřemítala, zda začne opravdu každý člověk bláznit, ocitne-li se v těsné blízkosti smrti. A sama si odpověděla – samozřejmě.

„Tak fajn,“ utrousila po krátké odmlce. Do žil se jí nahrnul adrenalin a hlas se jí trochu třásl. „Jaký je plán?“

Auto najelo na neforemný hrbol a zadní náprava ztěžka dopadla zpět na silnici.

„Ježíši,“ vyjekla Shaefferová a chytila se opěradla sedačky před sebou. „Ten chlap žije fakt v hrozné díře. Skoro doslova.“

„Všude kolem jsou bažiny,“ opáčil Cowart. „A na druhé straně mizerná zemědělská půda.“ Uvědomil si, že opakuje fakta, na která ho jako první upozornil Bruce Wilcox. „Jaký je plán?“ otázal se rovněž Tannyho Browna.

Nadporučík zajel pomalu ke krajnici a zastavil. Stáhl okýnko a vnitřek vozu okamžitě prostoupil vlhký vzduch. Detektiv ukázal rukou před sebe do šedočerné směsi světla a tmy. „Chatrč Fergusonových stojí asi půl kilometru odsud,“ informoval je. „Zbytek cesty dojdeme pěšky. Tak aspoň nikoho zbytečně nevyplašíme. A pak už je to jednoduché. Detektive Shaefferová, vy obejdete boudu a budete hlídat zadní vchod. Zbraň mějte připravenou. Vaším úkolem je zajistit, aby nám tamtudy neupláchl. Pokud se tam objeví, zastavte ho. Rozumíte? Zastavte ho…“

„Chcete tím říct…“

„Říkám zastavte ho. Jsem si zatraceně jistej, že pracovní postup v Monroe se od toho našeho moc neliší. Ten hajzl je podezřelý z vraždy. Vlastně hned z několika, a navíc je namočený v případu pohřešovaného policisty. Už to je dostatečný důvod, ovšem vedle toho je to taky odsouzený těžký zločinec. Respektive kdysi byl…“ Brown vrhl pohled na Cowarta, jenž nijak nereagoval. „Pravidla pro použití smrtící zbraně jistě znáte, takže si, předpokládám, poradíte.“

Shaefferové se vytratila krev z obličeje; unavená, bledá pleť splývala s nejasnou šedí brzkého rána. Přesto rozvážně přikývla. „Rozumím,“ odvětila nucené pevným hlasem. „Domníváte se, že je ozbrojen? A že na nás čeká?“

Brown pokrčil rameny. „Ozbrojený pravděpodobně bude, ale nemyslím si, že by nutně probděl noc a horečně se chystal na náš příchod. Dostali jsme se sem zpropadeně rychle, možná stejně rychle jako on. Takže podle mě ještě neměl na žádné přípravy čas. Pamatujte si ale jedno – vstupujeme na jeho teritorium.“

Shaefferová souhlasně zamručela.

Tanny Brown se zhluboka nadechl. Zprvu chladné, až téměř hrozivé tóny jeho hlasu vystřídala únava s náznaky úlevy, že se vše konečně blíží k závěru.

„Rozumíte?“ prohodil řečnicky. „Prostě bych nerad, aby se vyřítil zadníma dveřma a utekl nám do bažin. Jakmile by nám zmizel, nedokážu si představit, jak bysme ho hledali. Vyrůstal tady, zná je od mala a…“

„Nenechám ho utéct,“ ujistila jej Shaefferová. Tentokrát, znělo všem třem v hlavě, ačkoliv ono slovo nepronesla.

„Dobře,“ pokračoval Brown. „Já půjdu s Cowartem předníma dveřma. Nemůžu zamávat povolením, takže budu improvizovat podle toho, jak se bude záležitost vyvíjet. Prozatím to vidím zhruba takto – zaklepu, ohlásím se a vrazím dovnitř. Lepší způsob mě nenapadá. K čertu s předpisy.“

„A co já?“ ozval se Cowart.

„Vy nejste policista a vaše chování nespadá pod mou pravomoc. Chcete se mi držet za patama? Klást jim ty svoje otázky? Fajn. Dělejte si, co chcete. Akorát si nepřeju, aby na mě časem přiběhl nějaký právník a osočil mě, že jsem – opět – porušil Fergusonova práva, jelikož jsem já svolil k tomu, abyste se ke mně připojil. Takže jste tu na vlastní pěst. Můžete zůstat venku a přihlížet, nebo jít dovnitř se mnou. Co uznáte za vhodné. Jasné?“

„Naprosto.“

„Zdá se vám to fér? Chápete moje důvody?“

„Samozřejmě.“ Cowart pokýval hlavou. Každý sám za sebe, přesto všichni za stejnou věc. Jeden zaklepe s pistolí v ruce, druhý s otázkou na rtech. Oba však hledají tytéž odpovědi.

„Chystáte se ho zatknout?“ zajímala se Shaefferová. „Z čeho ho obviníte?“

„No, nejdřív navrhnu, aby nás doprovodil k výslechu. Uvidíme, jestli ukáže dobrou vůli a nechá se v klidu odvést. Každopádně jde s náma. Pokud bude třeba, zatknu ho znovu za vraždu Joanie Shriverové. Co jsem to říkal včera? Maření výkonu spravedlnosti a lhaní pod přísahou. Tak jako tak ho odsud odvedeme. Na to, abysme vymysleli, co se stalo a jak přesně, budeme mít dost času, až bude ve vazbě.“

„Vy ho chcete požádat, aby…“

„Hodlám začít slušně,“ přerušil otázku Brown. Koutky úst se mu nepatrně zvedly v náznaku neradostného úsměvu. „S nataženou, odjištěnou pistolí přitisknutou k jeho spánku a s prstem na spoušti.“

Shaefferová kývla.

„Nesmí se z toho vyvlíct,“ dodal Brown potichu. „Zabil Bruce, zabil Joanii. Nevím, kolik dalších má na svědomí, ale vím jistě, že oni dva nejsou jediní. Je načase to skončit.“

Nastalé ticho zdůrazňovalo jeho slova.

Cowart na okamžik odhlédl stranou od strážců zákona a pomyslel si – v určitou chvíli přestává na důkazech vyžadovaných před soudem záležet. Spletencemi větví se prodralo několik podloudných paprsků, v jejichž světle se matně rýsovaly okraje neupravované cesty.

„A co vy?“ vyhrkl náhle nadporučík a obrátil se ke Cowartovi. „Za kým stojíte? Máte v tom jasno?“

„Naprosto.“

Brown chytl za kliku dveří a zprudka škubl, aby je otevřel. „Jak jinak,“ podotkl, když vystupoval z auta, a neubránil se lehce jízlivému tónu. „V tom případě jdeme na to.“

S těmito slovy se rázně vydal po úzké, prašné polní cestě, široká ramena lehce nahrbená, jako by kráčel proti silnému bouřkovému větru. Cowart chvilku pozoroval policistovu robustní postavu a říkal si: Jak jsem si kdy mohl myslet, že dokážu pochopit, co se v něm doopravdy odehrává? Stejně tak ve Fergusonovi? V ten moment mu oba muži připadali stejně záhadní. Zahnal však úvahy stranou a rychle přidal do kroku, aby detektivovi stačil. Shaefferová zaujala pozici po jeho druhém boku, a tak společně mířili k nevyzpytatelnému cíli, kroky tlumené jemným závojem časného rána, jenž se jim jako šediví mlžní hadi motal kolem nohou.

Jako první spatřil chalupu na volném prostranství na konci cesty Cowart. Veranda zahalená vlhkým oparem z bažin působila tajemným, až strašidelným dojmem. Uvnitř byla tma. Zběžným pohledem neodhalil reportér žádný pohyb, ačkoliv se domníval, že dorazili akorát včas, aby někoho viděli vstávat. Stařena nejspíš předčí i kohouta, blesklo mu hlavou, a pak si stěžuje, že pták neodvádí dobrou práci. Stejně jako ostatní zvolnil novinář krok; skryti za hranicí stínů pozorovali domek zpovzdálí.

„Je tady,“ oznámil Brown téměř neslyšně.

Cowart se k němu otočil. „Podle čeho soudíte?“

Detektiv pokynul ke vzdálenější straně boudy. Reportér sledoval naznačený směr, až pohledem spočinul na zadní části vozu, jež vykukovala zpoza verandy. Když přimhouřil oči, rozeznal modrou a žlutou barvu poznávací značky zastříkané blátem – New Jersey.

„Tenhle typ mu přesně odpovídá,“ podotkl Brown tiše a ukázal na vůz rukou. „Pár let staré americké auto, které se podle všeho nevyznačuje ničím zvláštním. Těžko popsatelné, těžko zařaditelné. Nevyčnívá, splývá s okolím. Přesně takové míval.“

Obrátil se k Shaefferové. Položil jí dlaň na rameno a povzbudivě stiskl. Cowarta napadlo, že je to první přátelské gesto, které robustní muž vůči mladé policistce projevil.

„Do domku vedou jenom dva vchody,“ pravil Brown stále tichým, téměř neslyšným hlasem, který se však na rozdíl od šepotu se syčením nevytrácel, ale zachovával pevný, rozhodný tón. „Jeden vpředu, tam budu já, a druhý vzadu, kam půjdete vy. Pokud si dobře vzpomínám, okna jsou támhle nalevo…,“ máchl rukou ke stěně domku, která kopírovala nedalekou linii lesního porostu. „Tam mají ložnice. Pokud jsou okna i napravo, budu schopen je krýt – budto zevnitř z obývacího pokoje, nebo z verandy. Takže hlídejte zadní dveře, ale mějte na paměti, že by se mohl pokusit vyskočit i oknem. Prostě se připravte na všechno. Budte ve střehu. Připravená?“

„V pohodě,“ přitakala. Hlas se jí nepatrně třásl.

„Zůstaňte na místě, dokud vás nezavolám, jasné? Budu volat vaše jméno. Hlavně potichu a nenápadně, jste naše pojistka.“

„Dobře,“ hlesla.

„Už jste se něčeho podobného účastnila?“ otázal se náhle, ale pak se pousmál. „To jsem se měl asi zeptat dřív…“

Shaefferová zavrtěla hlavou. „Zatýkala jsem spoustu lidí, opilé řidiče a neúspěšné zlodějíčky, pár násilníků k tomu. Ale nikoho jako Ferguson.“

„Lidí jako on moc nepotkáte, takže není na kom trénovat,“ zamumlal Cowart pod vousy.

„Nebojte,“ Brown se nepřestával usmívat. „Je to obyčejný zbabělec. Odvaha sama, když jde o vystrašené holčičky, ale na lidi jako my nemá…,“ pravil konejšivě. Cowart měl na jazyku jméno Bruce Wilcoxe, ale raději je spolkl. „… to si pamatujte. Bude to hračka…“

Uvolněný tón detektivova hlasu ostře kontrastoval s obsahem jeho promluvy. „… Tak, pohneme se, než se rozední a lidi začnou vstávat.“

Shaefferová kývla a vykročila, ale ihned se zarazila a naposled se obrátila k Brownovi. „Co pes?“ vyhrkla nervózně šeptem.

„Žádného nemají.“ Brown se zamyslel a dodal. „Jakmile dorazíte támhle k tomu rohu, vyrazím ke dveřím. Pokračujte až k zadnímu vchodu a nemusíte se bát, že byste nevěděla, kdy vrazím dovnitř – rozhodně nepůjdu po špičkách.“

Policistka zavřela oči, zhluboka se nadechla a sama před sebou předstírala odvahu. Tentokrát žádné chyby, nabádala se. Podívala se na nízký dům a napadlo ji – tady není prostor pro omyly. „Jdeme na to,“ šeptla a lehce nahrbená vyrazila vlhkým vzduchem přes otevřené prostranství k boční zdi chalupy.

Cowart ji pozoroval, jak se zbraní namířenou k zemi, ale připravená kdykoliv zareagovat, svižně postupuje za roh domku.

„Dáváte pozor, Cowarte?“ otázal se Brown. Jeho hlas jako by v novináři zaplnil prázdné místo. „Dochází vám, co se tady děje?“

„Ano,“ procedil Cowart přes zaťaté zuby.

„Kde máte notes?“

Cowart pozvedl ruku, v níž třímal novinářský zápisník, a zamával s ním. Brown se zašklebil. „Ozbrojený a nebezpečný. To rád vidím,“ utrousil.

Reportér na něj nechápavě hleděl.

„Vtip, Cowarte, klídek.“

Novinář kývl. Sledoval detektiva, jenž nespouštěl zrak z Shaefťerové. Když se policistka na okamžik zastavila na rohu chatrče, nepatrně se pousmál. Napřímil se a pohodil rameny jako nějaké zvíře, které se právě probudilo a setřásá ze sebe poslední zbytky spánku. Cowartovi připadal jako klasický válečník, jehož obavy z nadcházejícího zápasu zmizí v okamžiku, kdy se na scéně objeví nepřítel. Ne že bv nadporučík zářil štěstím, ale ať na něj v chalupě číhalo jakékoliv nebezpečí, nezneklidňovalo ho. Reportér sklopil zrak ke svým rukám, jako by mu měly prozradit víc o vlastních pocitech. Dlaně měl nezdravě bledé, ale netřásly se. Dotáhls to až sem, říkal si, tak to musíš dotáhnout do konce. „No vlastně,“ odvětil, „za daných okolností se vám ten žertík docela povedl.“

Muži se pousmáli, ale o humoru nemohla být řeč.

„Tak fajn,“ pravil Tanny Brown rozhodně. „Budíček.“

Natočil se ke vchodu do chalupy a hlavou mu běžely vzpomínky na den, kdy si sem přišli pro Fergusona poprvé. Tehdy si zdaleka neuměl představit, jakou smršť předsudků a nenávistných bouří svým činem rozpoutá. Ukázalo se, že pocity a názory, na něž by v Pachoule nejraději zapomněli, jsou v lidech zakořeněné příliš hluboko. Právě při Fergusonově zatčení a v průběhu výslechu o vraždě Joanie Shriverové se to projevilo nejlépe. A Brown nehodlal dopustit, aby k něčemu podobnému došlo podruhé.

Rázným krokem se vydal přes udusanou hlínu předního dvorku. Neohlížel se. Nesledoval, zda jej Cowart následuje či nikoliv. Reportér se zhluboka nadechl a zapřemítal, proč je náhle okolní vzduch tak suchý. Pak si však uvědomil, že vzduch s tím má pramálo společného, a rozhodně vykročil za detektivem.

Tanny Brown se zastavil pod schůdky na verandu a otočil se ke Cowartovi. „Jestli se to zvrtne,“ sykl, „ne ať mi vlezete do rány.“

Cowart bryskně pokýval hlavou. Vzrušení z neznámého v něm pomalu překonávalo strach a úděs.

„A je to tady,“ šeptl policista a dvěma velkými skoky se ocitl na verandě. Cowart vyběhl za ním. Při každém došlapu jim pod nohama nespokojeně zavrzala stará dřevěná prkna nabílená vápenným mlékem; nenadálý skřípot ostře protínal nehybné ranní ticho. Detektiv se postavil těsně vedle zárubně a pokynul Cowartovi, aby zaujal stejnou pozici na druhé straně. S trhnutím otevřel orámované ochranné síto a chytil za kulovou kliku dveří. Zkusil jí opatrně otočit, ale nehýbala se.

„Zamčeno?“ otázal se Cowart šeptem.

„Spíš jenom zaseknutá západka,“ odvětil Brown polohlasem.

Znovu se pokusil koulí zakroutit, ale po chvilce poraženě zavrtěl hlavou. Sevřel volnou ruku v pěst a třikrát silně zabouchal na zpuchýřovatělý dřevěný rám. Celá chatrč se otřásla.

„Policie, Fergusone! Otevřete!“

Ještě než odezněly poslední tóny jeho výzvy, popadl detektiv síto a vytrhl je z pantů. Ustoupil o krok dozadu, napřáhl se a prudce kopl do dveří. Zárubně zapraskaly jako výstřel a Cowart bezděky uskočil. Brown nabral sílu a podruhé cíleně vykopl.

Několik latí povolilo a dveře se napůl otevřely.

„Policie!“ zakřičel znovu.

Pak se ramenem napřed vrhl celou vahou proti dveřím jako vydrážděný útočník v nerozhodném zápase těsně před závěrečným hvizdem.

S praskáním se vylomily a kolem se rozlétla hrst třísek.

Tanny Brown chvatně odstrčil dveře z cesty a vřítil se dovnitř. Lehce shrbený držel pistoli v napřažených, dlaněmi spojených pažích a máchal s ní z levé strany na pravou. „Policie! Vylez, Fergusone!“ halekal.

Cowart chvíli otálel u dveří, ale pak ztěžka polkl a s rozvířenými myšlenkami a ozvěnou praskajících dveří v hlavě vstoupil za detektivem. Jako bych vykročil do prázdna z okraje útesu, říkal si. Měl dojem, že mu kolem uší sviští ohlušující, bouřlivý vítr.

„Zatraceně!“ zvolal Tanny Brown a užuž se chystal zakřičet další příkaz, když se náhle zarazil. Jako by jeho slova přetnul ostrý břit.

Z bočního pokoje se vynořil Robert Earl Ferguson.

Jeho tmavá kůže na okamžik splynula s temnými stíny, které se pokradmu připlížily zvenčí. Pomalu postupoval směrem k nahrbenému detektivovi, na sobě plandavé tmavomodré triko a spěšně navlečené seprané džíny. Bosé nohy jemně pleskaly o vycíděnou podlahu z tvrdého dřeva. Paže držel nedbale pozvednuté v ironickém náznaku kapitulace. Vkročil do obývacího pokoje a postavil se čelem proti Tannymu Brownovi, jenž se zvolna narovnal a obezřetně udržoval mezi sebou a zabijákem konstantní vzdálenost. Fergusonovi se zvedaly koutky úst v předstíraném úsměvu, zatímco očima těkal kolem sebe. Pohledem nejprve zachytil rozbité dveře a poté Matthewa Cowarta. Zadíval se Brownovi do očí.

„Ty dveře, doufám, zacálujete,“ utrousil. „Nebylo zamčeno, jenom šly trochu ztuha. Netřeba je vyrážet. Dobře víte, že lidi na vsi se nemusejí zamykat. Tak, a teď mi povězte, co byste rád, detektive.“

Zabiják promlouval klidným, nevzrušeným hlasem, v němž nebylo ani stopy po strachu či překvapení. Jen nesnesitelná rozvážnost. Jako by jejich příchod očekával.

„Nemusím ti vykládat, proč jsem tady.“ ucedil Brown přes zaťaté zuby a namířil zbraň na Fergusonovu hruď.

Ani jeden z mužů se nepohnul. Stále si drželi stejný odstup a obezřetně se hlídali očima.

„To máte pravdu. Zase chcete na někoho svalit vinu, jako vždycky.“ opáčil Ferguson chladně.

Sklouzl pohledem k černé hlavni a chvíli ji pozoroval, ale pak se opět zahleděl Brownovi do obličeje. Přimhouřil oči, takže působily stejně drsně jako jeho hlas.

„Nemám zbraň,“ řekl a natáhl ruce před sebe, dlaně obrácené vzhůru. „A nic jsem neprovedl. Tu pistoli nepotřebujete.“ Když Tanny Brown ani o milimetr neustoupil, všiml si Cowart, že se Fergusonovi přes obličej mihl záblesk pochybností. Zmizel však stejně rychle, jako se objevil. Ferguson působil jako člověk, jenž se vždycky nachází těsně mimo dostřel. Cowart vrhl letmý pohled na Browna a v ten moment mu to došlo – on na něj nemůže. Ani teď.

Zabiják se otočil ke Cowartovi, jako by policistu přestal brát na vědomí, a rty se mu roztáhly v nepřirozeném úšklebku, z něhož reportéra děsivě zamrazilo.

„A vy jste tu ze stejného důvodu, pane Cowarte? Že se ukáže nadporučík, to jsem čekal, ale u vás jsem věřil, že přijdete k rozumu. Anebo vás snad přivádí něco jiného?“

„Ne. Pořád hledám odpovědi na určité otázky,“ zachroptěl Cowart.

„A já myslel, že jsem vám při tom našem krátkém setkání všechno dostatečně vysvětlil. Neumím si představit, jaké otázky by vás ještě mohly trápit. Mně to připadalo docela jasné.“ Poslední slova pronesl ledově krutým, tlumeným hlasem.

„Nic se nedá stoprocentně objasnit,“ odvětil Cowart.

„No, tak tady máte jednu ze svých odpovědí,“ Ferguson opatrně pokynul k Brownovi. „Viděl jste, čeho je tenhle chlap schopen. Vykopne dveře, vyhrožuje lidem s pistolí v ruce a nejspíš už se zase chystá zmalovat mi prdel.“

Ferguson se rozhorleně otočil k detektivovi. „Co ze mě chcete vymlátit tentokrát?“

Tanny Brown neodpověděl.

Cowart potřásl hlavou. „Tentokrát to bude jinak,“ pravil.

Mladík se rozezleně zamračil. Napnul svaly na pažích a na krku mu vystoupily žíly.

„Ode mě se nic nedozvíte.“ vyštěkl zlostně, postoupil o krok k reportérovi, ale okamžitě se zarazil. V obličeji se mu zračil vnitřní boj, z nějž vyšel jako vítěz. Ovládl se a zase se uvolnil. Opřel se o boční stěnu a klidně pokračoval: „Nic totiž nevím. A kdepak máte parťáka, nadporučíku? Necháte mě zase zmlátit? Detektiv Wilcox mi chybí. Budete potřebovat, aby vám píchnul, ne?“

„To mi řekni ty, kde je…,“ pronesl Tanny Brown chladně. Slova protínala vzdálenost mezi muži jako ostří ocelového meče. „Tys ho viděl jako poslední.“

„Vážně?“ Vypadalo to, že Ferguson celou noc bděl a rozmýšlel si odpovědi. Jako by přesně věděl, na co se připravit, a teď na každý podnět jen pohotově reagoval. „Můžu dát ruce dolů, než si budem povídat?“

„Ne. Co se stalo s Wilcoxem?“

Ferguson se pousmál a svěsil ruce k bokům. „Co já vím, do prdele. Zdrhl? Doufám, že skončil v pekle.“ Úsměv přerostl v jízlivý škleb.

„V Newarku,“ opravil ho Brown.

„To vyjde nastejno,“ opáčil Ferguson.

Brown přivřel oči a nic neříkal. Po chvilce Ferguson pokračoval: „V životě jsem ho tam neviděl. Sám jsem přijel do Pachouly teprve včera večer. Mám za sebou pořádný kus cesty. Tak vy tvrdíte, že byl Wilcox v Newarku?“

„Viděl vás. Pronásledoval vás.“

„No, tak o tom já nic nevím. Nějaký šílenec s bílým ksichtem mě sice sledoval, ale nedostal se tak blízko, abych ho poznal. Tak jako tak jsem ho nakonec ztratil, asi v nějaké boční ulici. Hustě pršelo, netuším, kam zmizel. To víte, v mojí čtvrti to není nic výjimečného a člověk si rychle zvykne, že musí čas od času přidat do kroku. A navíc bych rozhodně nechtěl být v kůži bělocha, který se tam poflakuje po setmění, jestli mě chápete. Není to zrovna oáza bezpečí. Pro dávku cracku vám tam lidi klidně vyříznou srdce z těla.“

Obrátil zrak ke Cowartovi. „Vidte, pane Cowarte? Klidně vám vyříznou srdce z těla.“

Reportéra přepadl nezadržitelný záchvat zuřivosti. Zíral na zabijáka a pomalu nad sebou ztrácel kontrolu. Hněv a pocit křivdy převládly nad rozumem. Protáhl se kolem detektiva, přistoupil k Fergusonovi a zabodl mu tužku do hrudi. „Lhal jste mi. Lhal jste od samého začátku a lžete i teď. Zabil jste ho, je to tak? A malou Joanii taky. Všechny jste je zabil. Kolik jich vlastně bylo? Tak kolik, sakra?“

Ferguson se napřímil. „Plácáte nesmysly, pane Cowarte,“ odtušil s ledovým klidem. „Tenhle chlápek,“ pokynul směrem k Tannymu Brownovi, „vám nakukal spoustu pitomostí. Nikoho jsem nezabil. Už jsem vám to jednou říkal a říkám vám to podruhé.“

Obrátil se k detektivovi. „Nemáte mě čím vyděsit, Tanny. Nemáte nic, co by obstálo před soudem, nic, co by šikovný právník nerozcupoval během pár vteřin na kousíčky. Nemáte zhola nic.“

„Nikoliv,“ vložil se do toho Cowart. „Trumfy držím já.“

Ferguson šlehl po reportérovi nenávistným pohledem.

„Myslíte si, že znáte zaručený recept na pravdu, pane Cowarte? Tak to jste na omylu.“

V tu chvíli se pohnul Tanny Brown, odstrčil Cowarta ramenem a přistoupil těsně k Fergusonovi.

„K čertu s tebou, Bobby Earle. K čertu s tímhle divadlem. Odvedu tě na stanici, tak jdeme…“

„Zatýkáte mě?“

„Jo. Znovu za vraždu Joanie Shriverové a dále za maření výkonu spravedlnosti, za skrývání těch hadrů v latríně a za lhaní pod přísahou. Dále tě zadržuju jako důležitého svědka v případu pohřešovaného Bruce Wilcoxe. Ceká nás spousta práce.“

Výraz Tannyho Browna neprozrazoval žádné emoce, jako by měl tvář vytesanou z kamene. Volnou rukou vytáhl z kapsy saka želízka a namířil Fergusonovi pistoli do obličeje. „Postup znáš. Čelem ke stěně a roztáhni nohy.“

„Zatýkáte mě?“ opakoval zabiják nevěřícně a ustoupil o krok dozadu. V hlase mu zaznělo nepatrné zajíknutí, jak jej opět přemáhal vztek. „Za ten zločin už jsem jednou pykal a zbytek jsou hovadiny. Tohle nemůžete!“

Tanny Brown mu přiložil hlaveň k čelu. „Ne? Tak sleduj,“ pronesl rozvážně a probodával Fergusona pohledem. „Měl ses přede mnou líp schovat, Bobby. Je po všem. Právě teď to všechno skončilo.“

„Nic na mě nemáte,“ zasmál se Ferguson chladnokrevně. „Kdyby jo, povolal byste na mě celou armádu. Nepřiběhl byste sem s pitomým pisálkem, který má jenom plnou hubu debilních otázek a blbých keců, které o ničem nesvědčí,“ vysypal ze sebe s odporem.

„Vyjdu z toho jako svobodný člověk, Tanny, a vy to dobře víte.“ Rozesmál se. „Svobodný.“

V rozporu se svými slovy se však nervózně rozkročil a lehce se naklonil dopředu jako zápasník, jenž se připravuje na prudký úder v placeném souboji.

Tannymu Brownovi pohyb neunikl. „Jen mi dej příležitost,“ vybídl ho. „Víš, že mi to udělá ohromnou radost.“

„Nikam nejdu,“ ohradil se Ferguson. „Máte zatykač?“

„Půjdeš pěkně se mnou,“ přikázal Brown neústupně. Vyrovnaný tón hlasu nesl stopy potlačovaného vzteku. „Pošlu tě zpátky do cely smrti. Rozumíš? Tam, kam patříš. Je po všem.“

„Nikdy není po všem,“ oponoval zabiják a ustoupil o další krok dozadu.

„Nikdo nikam nepude,“ ozvalo se za nimi krákoravě.

Všichni tři se otočili po hlase.

Cowart spatřil dvojitou hlaveň brokovnice dřív, než se za ní vynořila Fergusonova babička. Mířila na Tannyho Browna.

„Nikdo nikam nejde,“ opakovala stařena. „A už vůbec ne na celu smrti.“

Brown pohotově trhl paží a zacílil na ženinu hruď, přičemž se přikrčil do palebného postoje. Stařena měla oblečenou přízračné bílou noční košili, jež se jí při každém pohybu strašidelně třepotala kolem kotníků. Vlasy měla stažené do ohonu, nohy bosé. Sotva vstala z pohodlné postele, jako by vkročila do noční můry. Chovala pušku pod paží a mířila na detektiva, zrovna jako když prve střílela po Cowartovi.

„Paní Fergusonová,“ pravil Tanny Brown chlácholivě, ale postoj nezměnil. „Položte tu zbraň.“

„Tohodle kluka nevodvedete,“ zaprskala.

„Budte rozumná.

„Co mne je po ňákym rozumu. Vim akorát, že mýho kluka nevodvedete. To mi stačí.“

„Paní Fergusonova, nedělejte to ještě těžší, než to je.“

„To je mi putna. Mám za sebou těžkej život, tak třeba bude smrt jednodušší.“

„Takhle nemluvte. Nechte mě dělat svoji práci a všechno dobře dopadne, uvidíte.“

„Přestaň mi mazat med kolem huby, Tanny Browne. Zatím jsi do tohodle domu přines jenom trable.“

„Kdepak, paní Fergusonová,“ povzdechl detektiv. „Trable vám přines váš kluk, ne já.“ Sklouzl do rytmu mateřské jižanské řeči, jako by promlouval ke zmatenému cizinci a chtěl se mu přiblížit alespoň jazykem.

„Ty a ten zpropadenej reportér. Měla sem vás tehdá voba voddělat.“ Otočila se ke Cowartovi. „S váma přišla jenom nenávist a smrt, nic jinýho,“ soptila.

Cowart nereagoval; v duchu musel uznat, že na ženiných slovech je kus pravdy.

„Není to tak, paní,“ pokračoval Brown konejšivě, „ani já, ani von. Dobře víte, kdo tu nadělal veškerý potíže.“

Ferguson ustoupil o krok stranou. Vypadalo to, že v mysli propočítává rozptyl salvy z brokovnice a snaží se uhnout dostřelu. Jasným, krutým hlasem stařenu povzbuzoval: „Do toho, babi, střílej. Zabij je oba.“

Ženě se v očích mihl záblesk překvapení.

„No tak, dělej, zab je,“ vybízel ji Ferguson a šoural se pomalu k ní.

Tanny Brown udělal krok dopředu, stále připraven vypálit.

„Paní Fergusonová,“ řekl, „známe se dlouhou dobu. Znáte moji rodinu a kdysi jsme dokonce společně chodili do kostela. Nenuťte mě…“

Žena ho rozezleně osočila: „Všichni ste se na mě vykašlali! Už před letama, Tanny Browne.“

„Zab je,“ nabádal ji Ferguson šeptem a postavil se po jejím boku.

Brown po něm šlehl očima. „Ty se ani nehni, hajzle! A zavři klapačku.“

„Zab je,“ opakoval Ferguson tiše.

„Není nabitá,“ vyhrkl Cowart znenadání.

Stál na svém místě jako přikovaný. Nejraději by se vrhl někam do úkrytu, ale nedokázal reagovat na strach a přimět tělo k pohybu. Jenom hádal, ale říkal si – stojí to za pokus.

„Poslední náboj vypotřebovala před pár dny na mě. Ta puška není nabitá,“ trval na svém.

Stařena se natočila čelem k němu. „Ste blázen, esli tomudle věříte.“ Zabodávala se do něj nenávistným pohledem. „Vsadíte kejhák, že sem neměla další náboje?“

Tanny Brown na ni stále mířil služební zbraní. „Já opravdu nechci střílet,“ hlesl.

„A co dyž já jo?“ obořila se na něj. „Já vim jedno. Mýho kluka už neseberete. To mě budete muset nejdřív zabít.“

„Dobře víte, co má na svědomí…“

„Nezajímá mě, co proved. Je to jediný, co mi na světě zbylo, a nedovolim vám mi ho znovu vzít.“

„Viděla jste, jak zřídil tu holčičku odsud?“ vyrazil ze sebe Cowart.

„To je mi jedno,“ odsekla. „Nic z toho se mě netýká.“

„Nebyla jediná,“ pokračoval Cowart polohlasně. „Další trpěly v Perrine a v Eatonville. Nedospělé černé holky. I ty zavraždil, paní Fergusonová.“

„Vo žádnejch dětech nic nevim,“ opáčila, ale hlas se jí nepatrně třásl.

„Zabil mi taky parťáka,“ dodal Tanny Brown tiše, jako by se bál, že kdyby pronesl ona slova nahlas, ztratil by nad sebou kontrolu.

„Nic z toho mě nezajímá. Je mi to fuk.“

Ferguson udělal krok zpátky za ženina záda. „Hlídej je, babi,“ řekl a zapadl do útrob domu.

„Nedopustím, aby mi utekl,“ poznamenal Brown.

„Tak to bud vodprásknu já tebe, nebo ty mě,“ ušklíbla se stařena.

Cowart viděl, jak detektiv zlehka přitáhl spoušť, ale také jak se zachvěl konec hlavně jeho zbraně.

Uvnitř domku se rozhostilo ticho, jež provázelo nesmělé svítání. Nikdo se nepohnul.

Nevystřelí, došlo náhle Cowartovi. Kdyby ji chtěl zabít, už by to udělal. Vypálil by ve chvíli, kdy se tam objevila s brokovnicí v ruce. Teď už je pozdě.

Zadíval se na detektiva, jehož tvář hrála vlnami rozbouřených emocí.

Tannymu Brownovi se obracel žaludek a na jazyku cítil odpornou chuť kyselých šťáv. Zíral na ženu před sebou; viděl křehkou, slabou stařenu i člověka hnaného ocelovou vůlí.

Zab ji! pobízel se v duchu.

Jiný hlas mu však vzápětí oponoval – jak bys mohl?

Pomyslné misky vah v jeho mysli létaly nespoutané nahoru a dolů, neschopny ustálit se v rozhodující poloze.

V ten moment opět vstoupil do místnosti Robert Earl Ferguson, na sobě šedou mikinu a na nohou dopnuté džíny a kotníkové tenisky. V ruce držel malý pytel přes rameno.

Naposled zkusil babičku přemluvit: „Zab je, babi.“ V hlase mu však chybělo přesvědčení, že by toho byla opravdu schopná.

„Vodejdi,“ přikázala mu ledově. „Běž a už se nevracej.“

„Babi,“ vzdychl, ale namísto smutku či láskyplného projevu zněl v oslovení jen otrávený tón.

„Vyhejbej se Pachoule a mýmu domu taky. Už tě tu nikdá nechci vidět. Seš plnej zla, který já nedokážu pochopit. Dělej si ty svý věci jinde. Snažila sem se,“ poznamenala trpce, „možná se mi to moc nevedlo, ale dělala sem, co sem mohla. Kdybys byl umřel mladej, všem by bylo líp. Vzal by sis ty hrůzy s sebou do hrobu a nepřitáh je sem k nám. Seber se a už se tu neukazuj. Víc už pro tebe udělat nemůžu. Tak vypadni. A pamatuj si, že jakmile vopustíš tendle dům, seš sám za sebe. Mě už to nezajímá. Rozumíš?“

„Babi…“

„Už nejseš moje rodina, ne po tomdle všem,“ ukončila stařena rázně hovor.

Ferguson se zasmál. Přestal cokoliv předstírat a lhostejně prohodil: „Fajn, jak si přeješ. Mně to vyhovuje.“

Zabiják se obrátil ke dvěma mužům a s úsměvem na rtech pravil: „Myslel jsem si, že už to dneska vyřídíme, ale vypadá to, že ne. Tak nejspíš někdy jindy.“

„Nikam neodejde,“ ucedil Tanny Brown.

„Ale de.“ oponovala žena. „Esli mu něco chcete, najděte si ho jinde, a ne v mým domě. Todle je můj dům, Tanny Browne. Možná to neni moc, ale je to moje a ty si budeš muset ty svý dábelský kšefty vyřídit jinde. Tak jako sem to řekla jemu, platí to i pro tebe. Tady už nic z toho nechci. V tomdle domě přebejvá Pán Ježíš a já chci, aby to tak zůstalo.“

A po těchto slovech Tanny Brown němě přikývl. Narovnal se, čímž dal najevo rezignaci, přestože na ženu nepřestával mířit. Zabiják se protáhl o pár desítek centimetrů za ním a jistým krokem obezřetně postupoval k hlavnímu vchodu. Brown jej pronásledoval očima. Hlaveň jeho zbraně trochu zakolísala; jako by z vlastní vůle chtěla cílit jinam.

„Tak už vypadni.“ hlesla žena. V hlase jí zněl hluboký smutek a zarudlé oči se zdály zalité ztrápenými slzami. Zabil i ji, pomyslel si Cowart hořce.

Ferguson došel až ke dveřím a opatrně obešel vylomené kusy dřeva. Naposledy se ohlédl.

Tanny Brown, jenž nedokázal déle ovládat zklamání z porážky, zuřivě vyštěkl: „Tohle nic neznamená. Stejně tě najdu.“

„I kdyby, stejně to nebude nic znamenat, protože z toho zase vyváznu s čistým štítem,“ odvětil Ferguson. „Pokaždé uniknu, Tanny Browne. Pokaždé.“

Nezáleželo na tom, zda se jen falešně chvástal. Fergusonovo poslední slovo se odráželo mezi stěnami a s ním i možnost, že to tak skutečně bude.

Cowartovi náhle připadal celý svět převrácený vzhůru nohama. Zabiják odchází vstříc svobodě, zatímco detektiv se nemůže hnout z místa. Udělej něco! zařval na sebe v duchu, ale nedokázal se přinutit k činu. Pouze tupě zíral před sebe a vnímal všudypřítomný strach a nebezpečí, jako by se přímo před nimi odehrávala strašlivá noční můra. Je to na mně, pomyslel si. Užuž chtěl něco plácnout, prostě to zkusit, ale pak se zarazil. Viděl, jak Ferguson překvapením vyvalil oči a vteřinu nato uslyšel:

„Ani hnout!“

Zajíkavý výkřik nečekaně protnul nehybné ticho.

Andrea Shaefferová přikrčená ve střeleckém postoji, paže spojené dlaněmi napřažené před sebe, v rukou odjištěnou pistoli ráže devět milimetrů, stála v chodbě, která vedla do kuchyně v zadní části domku, asi tři metry za Fergusonovou babičkou. Zjevila se uvnitř jako duch, nikdo ji neviděl ani neslyšel.

„Odhoďte tu brokovnici!“ zaječela. Zbytečný hluk měl zakrýt úzkost a strach.

Jenže stařena neposlechla. Místo toho se jako v sépiově hnědém starém roztřeseném filmu s trhnutím otočila po směru, odkud přicházel policistčin hlas, a zhoupla s sebou hlaveň brokovnice, jako by se chystala zaměřit nový cíl.

„Ani hnout!“ křikla Shaefferová. Dvojitá hlaveň jí mířila přímo na hrudník, jako pronikavý pohled predátora, jenž se připravuje k útoku. Hlavou jí blesklo, že váhání často končí smrtí. Věděla jen, že tentokrát nesmí dovolit, aby jí šance proklouzla mezi prsty.

Cowart otevřel ústa v jediném, nesrozumitelném zvolání. „Ne!“ zařval Brown, ale slůvko zaniklo v praskavém výbuchu doprovázejícím výstřel z policistčiny zbraně.

Masivní pistole jí prudce nadskakovala v dlaních. Bojovala se studeným kovem, jenž zlým úmyslem náhle jako by obživl. Vzduchem prosvištěly tři rány a rozlehly se v potemnělém domku ohlušující ozvěnou.

První výstřel nadzvedl ženu ze země a odhodil ji dozadu, jako by nevážila víc než pírko. Druhý zasáhl protější zeď a poslal do vzduchu kusy omítky a úlomky dřeva. Třetí kulka rozbila skleněnou tabuli a zmizela někde za oknem. Stařena rozhodila paže do stran a uvolnila ze sevření brokovnici, jež s rachotem dopadla na zem. Zaklopýtala o pár kroků nazpět. Zády narazila do zdi a poté se bezvládně svezla dolů, paže roztáhnuté dlaněmi vzhůru jako v úpěnlivé prosbě.

„Proboha, ne!“ zvolal Tanny Brown.

Vykročil ke stařeně, ale pak se zarazil. Odtrhl oči od karmínově rudé krvavé skvrny, která rychle prosakovala bělostnou noční košilí, a upřel zrak na novináře, který stál jako přimražený, ústa pootevřená v údivu. Několikrát rychle zamrkal, jako by se probouzel z ošklivé noční můry. „Ježíšikriste,“ zamumlal a zároveň se zprudka obrátil ke dveřím.

Ferguson zmizel.

Cowart ukázal rukou do dveří a vyrazil nedefinovatelný, překvapený a rozhorlený skřek. Tanny Brown sebou trhl a vyrazil z chalupy.

Andrea Shaefferová vstoupila do místnosti, ruce roztřesené, pohled upřený na umírající ženu.

Detektiv proskočil dveřmi na verandu. Zarazilo jej okolní ticho; díval se na pokojný obraz zvlněných závojů mlhy a probleskujících paprsků slabého světla při rozbřesku. Zdálo se, že v poklidném světě není místo pro zvuky. Neviděl žádné známky života. Očima přeletěl udusanou hlínu na předním dvorku a rychle se zadíval na stranu. Spatřil Fergusona, jak utíká k vozu zaparkovanému vedle chatrče.

„Stůj!“ zahalekal.

Ferguson se zastavil, ale nikoliv na Brownův příkaz. Otočil se a pozvedl pravou paži. V ruce držel revolver s krátkou hlavní. Dvakrát zbrkle vypálil. Střely zahvízdaly Brownovi kolem uší a detektiva bodla u srdce bolestná vzpomínka – dunivé zvuky pocházely z parťákovy zbraně. Zmocnila se jej divoká zlost. „Stůj!“ zaburácel. Šílený vzteky vyběhl z krytu dveřního prostoru na verandu a palbu opětoval.

Zabijáka minul, ale trefil vůz. Z okýnka se vysypalo sklo a poklidné ráno přehlušil hlasitý kovový náraz, jak se další kulka zavrtala do plechů vozu.

Ferguson naposled vystřelil, obrátil se a utíkal k linii lesa na vzdálenějším konci mýtiny. Tanny Brown postoupil k okraji verandy a zaťal všechny svaly. V duchu se nabádal, aby se nepod dával vzteku a soustředil se na cíl. Zhluboka se nadechl. Před očima mu tančily rudé tečky, přesto v malém mířidle revolveru spatřil zabijákova záda. Teď!

Zmáčkl spoušť.

Revolver mu nadskočil v ruce a detektiv pozoroval, jak střela letí mimo zamýšlenou dráhu. Od kmene na hranici lesa odlétlo pár dřevěných třísek.

Ferguson se prudce otočil, vypálil další ránu a svižným tempem mizel v temnotě lesa.

Hned poté, co Brown vyrazil ze dveří, přešla Shaefferová hbitě k Fergusonově babičce. Poklekla vedle ní, ruku s pistolí svěsila podél těla a druhou se jemně dotkla ženina hrudníku jako dítě, které se chce přesvědčit, zda to, co vidí, skutečně existuje. Ucukla a pohlédla na konečky prstů zbarvené krví. Stařena s námahou zalapala po dechu a v krku jí sípavě zachrčelo. V následující vteřině vydechla naposled. Policistka chvíli civěla na neživé tělo a poté se obrátila ke Cowartovi.

„Neměla jsem na výběr…“ zakňourala.

Její slova jako by Cowartovi vrátila sílu a vládu nad končetinami. Přešel k místu, kam dopadla brokovnice, a zvedl ji z podlahy. Hbitě sklopil dvojitou hlaveň a zazíral do prázdných komor.

„Nebyla nabitá,“ oznámil.

„Ne,“ hlesla Shaefferová.

Cowart přidržel pušku tak, aby mohla policistka nahlédnout dovnitř.

„To ne,“ zašeptala. „Zatraceně.“

Podívala se na reportéra, jako by hledala útěchu a povzbuzení.

V ten okamžik vypadala neuvěřitelně mladá.

„Neměla jsem na výběr,“ opakovala tiše.

Zvenčí k nim dolehl rachot výstřelů.

Matthew Cowart se bezděčně sehnul k zemi. Ticho mezi jednotlivými ranami se zdálo ještě hlubší a neproniknutelnější; připadal si jako plavec, jenž šlape vodu uprostřed oceánu. Popadl dech a přiskočil k přednímu vchodu, Shaefferová těsně za ním.

Spatřil Tannyho Browna, jak na samém okraji verandy horečně vysypává z revolveru prázdné nábojnice, které s řinčením dopadaly na dřevěná prkna. Detektiv už do válců zručně ládoval nové projektily.

„Kde je?“ zajímal se Cowart.

Brown se k němu zprudka otočil. „Co Fergusonová?“

„Je mrtvá,“ zamumlala Shaefferová. „Nevěděla jsem…“

„Nemohla jste si pomoct,“ přerušil ji Brown.

„Ta brokovnice nebyla nabitá,“ informoval ho Cowart.

Nadporučík se mu zadíval do očí, ale nic neřekl. S povzdechem jen smutně pokrčil rameny. Nato se narovnal a ukázal k lesu.

„Jdu za ním.“

Shaefferová přikývla. Cítila, jak ji strhává mocný neviditelný proud, jemuž se nemínila bránit. I Matthew Cowart kývl na souhlas.

Tanny Brown se prodral kolem nich, seskočil z verandy a rychle postupoval přes mýtinu k neprostupné hranici lesa asi třicet metrů od chatrče. Přidal do kroku, a než dorazil k nevelkému průhledu, jenž před pár okamžiky pohltil Fergusona, už lehce klusal. Nesprintoval, ale s každým krokem zkracoval časový odstup, který ho od zabijáka dělil.

Vnímal ostré oddechování Shaefferové i dusot novináře, kteří jej ve vzdálenosti několika kroků následovali, ale nevěnoval jim pozornost. V chladivém nazelenalém šeru upíral zrak k úzké pěšině a pátral po Robertu Fergusonovi. Věděl, že nebude trvat dlouho a pronásledovaný se uchýlí do úkrytu, z něhož se pokusí zaútočit. Hlavou mu běželo – tohle je taky moje země. I já jsem tady vyrostl. Znám ji stejně dobře jako on.

Uklidňoval se lžemi a vytrvale pokračoval dál.

Ranní vedro prostupovalo těžkým, vlhkým vzduchem, jenž se jim lepil na kůži a vysával z nich sílu. Prodírali se propletenými větvemi a popínavými křovisky, které obklopovaly pěšinu ze všech stran. Shaefferová s Cowartem slepě následovali volný pás prošlapaný Tannym Brownem. Detektiv postupoval soustředěně lesem a v duchu se snažil předvídat Fergusonův další krok.

Čas od času objevili stopy, které prozrazovaly zabijákovu přítomnost. Tanny Brown postřehl otisk boty v rozmáčené zemi, Cowart si všiml kousku šedé látky z Fergusonovy mikiny zachyceného v trní.

V očích je štípal slaný pot.

Brown se rozpomněl na válku. V těchhle končinách jsem nikdy nebyl, říkal si se směsicí obav a vzrušení. Nezastavil se. Shaefferová se mu plahočila v patách, před očima obraz mrtvé ženy rozpláclé v rohu chatrče. Prolínal se se vzpomínkou na okamžik, kdy naposled spatřila Bruce Wilcoxe, než zmizel v hlubinách noci v deprimující chudinské čtvrti. Měla dojem, že si s ní chce smrt hrát. Kdykoliv se snažila udělat správnou věc, podrazila jí nohy. Vždy to zařídila tak, abych chybila, běželo jí hlavou. Teď musím všechno napravit, a netuším jak.

Cowart měl pocit, že s každým krokem padá hloub a hloub do nočních můr. Trnitý ostružiník jej připravil o blok a pero a řízl jej do dlaně; rána pulzovala bolestí a nesnesitelně pálila. V duchu se ptal sám sebe, co tam vlastně dělá. A pak si sám odpověděl – píšu poslední odstavec.

Popoběhl, aby neztratil detektivy z dohledu.

Pevnou zemí začalo prosakovat bláto a tahat je za podrážky; provlhlý horký vzduch se téměř nedal dýchat. Větve stromů i šlahouny křovin se zdály ještě hustší a spletitější, jako by les bojoval s bažinami o nadvládu nad mokrou zemí. Byli zmáčení špínou a z šatů jim visely roztrhané cáry látek. Někde už je skutečné ráno, blesklo Cowartovi hlavou, a paprsky čerstvého slunce rozjasňují den a příjemně hřejí. Ne však zde pod hustými korunami stromů, které bránily ve výhledu na modré nebe. Nevěděl, jak dlouho už po Fergusonovi pátrají. Pět minut? Hodinu? Zdálo se, že ho pronásledují celý život.

Tanny Brown se náhle zastavil a poklekl. Naléhavými gesty naznačoval, aby ostatní dva přičapli a zůstali zticha. Přikrčili se k němu a zadívali se ve směru jeho pohledu.

„Tušíte, kde jsme?“ zašeptala Shaefferová.

Nadporučík kývl na souhlas. „On to ví taky,“ dodal tiše a pokynul ke Cowartovi.

Reportér se sípavě nadechl. „Nedaleko odsud našli Joaniino tělo.“

Brown němě přitakal.

„Vidíte něco?“ otázala se Shaefferová polohlasně.

„Ještě ne.“

Napínali uši. Cowart zaslechl, jak z blízkého keře vylétl pták. Z přilehlého podrostu se ozvalo zašustění. Možná had, co hledá úkryt, napadlo reportéra a navzdory vedru se otřásl po celém těle. Vrcholky stromů ve zdánlivě dalekých výšinách se zachvěly v mírném vánku.

„Je tam,“ řekl Brown.

Ukázal před sebe na sotva postřehnutelnou mezeru mezi stromy. Paprsky slunce pronikaly na mýtinu uprostřed bažin, ne víc než deset metrů širokou, obklopenou změtí zeleně. Stezka, jíž se celou dobu drželi, se na druhé straně plíživě vkrádala zpět mezi stromy, zpět do temnoty.

„Musí se přejít tahle paseka.“ informoval je Brown. „A pak už je to jen kousek k bažinám. Táhnou se na míle daleko, až k hranicím. Ferguson má dvě možnosti. Může pokračovat dál, ale to by se musel porvat s hodně drsnýma podmínkama a navíc, až vyleze na druhé straně – tedy za předpokladu, že ho neuštkne had nebo nepokouše aligátor a tak podobně –, bude promrzlý a zmáčený od hlavy k patě. Nadto si dobře uvědomuje, že tam možná budu čekat já. Takže podle mě se bude chtít vrátit, obejít nás a uniknout snadnější cestou. Naskočit do auta, dojet na hranice s Alabamou a začít tam nový život.“

„A to hodlá provést jak?“ opáčil Cowart.

„Bude nás vodit za nos. Naláká nás do pasti. A pak podnikne rozhodující krok.“ Brown se odmlčel, než dodal: „Přesně jak to dělá už dlouhé roky.“

„Co ta mýtina?“ otázal se Cowart znaveně.

„Ideální místo pro ten rozhodující krok.“

Shaefferová upírala zrak před sebe. „Chce nás zabít,“ pravila přesvědčeně.

O tvrzení proneseném téměř s konečnou platností se nechtělo nikomu přemýšlet ani debatovat.

„Co teď? Co uděláme?“

Brown pokrčil rameny. „Zabráníme mu v tom.“

Cowart zíral na otevřený prostor uprostřed lesa a tiše konstatoval: „Končí to vždycky stejně, vidte? Člověk se nakonec musí dát všanc.“

Tanny Brown v podřepu přikývl. Pomalu se narovnal a zadíval se na loučku. Vynikající místo na finální souboj, pomyslel si. Sám bych ho vybral. Nelze je obejít, nejde se mu vyhnout. Musíme projít právě skrz. Náhle mu připadalo nefér, že bažiny hrají pro Fergusona. Každá větev, každá překážka mu pomáhala se skrýt, zatímco je tři zdržovala. Pozoroval hranici stromů pátraje po sebemenším náznaku barvy či tvaru, který do daného prostředí nezapadal. No tak, pohni se, vybízel ho v duchu. Stačí malinké cuknutí, jen ať vím, kde tě hledat. Po chvilce zklamaně zaklel.

Nezbývalo než přistoupit na zabijákova pravidla. „Dávejte pozor.“ šeptl.

Vykročil na mýtinu s revolverem v ruce, svaly strnulé nervozitou, uši napnuté. Shaefferová šla dva kroky za ním, pistoli ve spojených dlaních, a hlavou jí běželo: Tady to všechno skončí. Toužila před smrtí udělat jedinou věc. Cowart se zvedl ze země a následoval je. Přemítal, jestli jsou detektivové stejně vystrašení jako on, a pak si říkal, proč by to vlastně mělo hrát nějakou roli.

Zahalil je závoj ticha.

Tannymu Brownovi se chtělo křičet. Vědomí, že kráčí zabijákovi přímo na mušku, jej tlačilo na hrudi jako hromada kamení. Zdálo se mu, že nemůže dýchat.

Cowart si uvědomoval pouze nesnesitelné horko a vlastní zranitelnost. Připadal si jako slepec v neznámém prostředí.

Přesto zahlédl nepatrný pohyb dřív než ostatní. Zachvění lístků, roztřesené větve keřů a za nimi černošedá hlaveň namířená přímo na ně. „Pozor!“ stačil ještě zakřičet, než se vrhl k zemi. Překvapilo jej, že na vlně děsu dokázal vůbec nějak zareagovat.

Tanny Brown padl do trávy při reportérově první slabice. Překulil se a pokusil se zaujmout střeleckou pozici, jenže absolutně netušil, kam pálit.

Jediná Shaefferová neuhnula. Z hrdla se jí vydral pronikavý, děsivý výkřik; otočila se k linii lesa, a aniž přesně zacílila, zmáčkla spoušť. Střela letěla bláznivou trajektorií k nebi. Zahřmění zbraně pak přehlušily tři rány vypálené Fergusonem.

Jedna kulka se zavrtala do hlíny těsně vedle Brownovy hlavy a detektiv zalapal po dechu. Cowart by se nejraději prokopal pod zem.

Shaefferová zařvala znovu, tentokrát však nečekanou bolestí.

Svezla se k zemi jako pták se zlomeným křídlem, dlaň přitisknutou k rozdrcenému lokti. Kroutila se v bolestech a naříkavě sténala. Cowart napřáhl paži a přitáhl ženu k sobě, zatímco Brown se nadzvedl a zamířil, ale nevěděl přesně kam. Neviděl žádný pohyb. Prst měl přilepený na spoušti, ale nevystřelil. Vteřiny, kdy váhal, provázelo praskání větviček pod nohama unikajícího vraha.

Cowart zachytil pohledem pistoli, jež nečinně visela z policistčiny bezvládné ruky. Pramínky krve stékaly přes zápěstí až na chladivou ocel zbraně. Reportér popadl rukojeť poloautomatu, napřímil se a snažil se lokalizovat prchajícího muže.

Ani netušil, že překročil určitou mez.

Vypálil.

Praskání výstřelu nedovolilo Cowartovi přemýšlet o tom, co vlastně dělá. Bezmyšlenkovitě tiskl spoušť a posílal zbývajících osm nábojů do hustého stromoví a podrostu.

Nepřestával mačkat spoušť, ani když vyprázdnil celý zásobník. Stál uprostřed mýtiny a vnímal jen ozvěnu kovového cvakání zbraně.

Po několika momentech nechal ruku s pistolí klesnout podél boku, jako by jej znenadání přemohla únava.

Všichni tři na okamžik ztuhli, téměř nedýchali. Teprve bolestné zaúpění Shaefferové u reportérových nohou je vytrhlo z šoku a překvapení. Cowart se sehnul k policistce a Brown se připlazil trávou, aby prohlédl její zranění. Z kůže vystupovala roztříštěná bílá kost a na potrhané šlachy tryskala pulzující tepenná krev. Detektiv vrhl pohled k lesu, jako by od něj čekal pomoc, ale hned zase sklopil zrak ke zranění. Spěšně odtrhl pruh látky ze svého saka a vyrobil provizorní bandáž. Z převislé větve nejbližšího stromu ulomil kus dřeva, kterým turniket co nejvíce utáhl. Hbité, zručné ruce neváhaly; nezapomněly staré lekce. Brown otáčel dřívkem a sledoval, jak proud krve rychle slábne. Vzhlédl ke Cowartovi, jenž odběhl na konec mýtiny k okraji lesa a mžoural do jeho hlubin.

V ruce stále svíral zbraň.

Brown pozoroval, jak se reportér nahnul do temné mezery a vzápětí odskočil zpět, zrak sklopený k dlani.

„Asi jsem ho trefil,“ zamumlal a natáhl paži dlaní nahoru.

Byla smáčená krví.

Detektiv kývl a vstal. „Zůstaňte s ní,“ přikázal mu.

Cowart zavrtěl hlavou. „Jdu s váma.“

Shaefferová zaskučela.

„Zůstaňte s ní,“ opakoval Brown.

Cowart otevřel ústa, ale policista ho přerušil dřív, než stačil cokoliv říct. „Teď už je to moje starost,“ pravil rozhodně.

Reportér ostře vydechl. Zmítaly jím rozporuplné emoce. Pomyslel na všechno, co způsobil, co se kvůli němu dalo do pohybu, a říkal si – přece to pro mě nemůže skončit právě tady.

Tok myšlenek přerušilo další zaúpění Shaefferové.

A Cowartovi došlo, že nemá na výběr.

Přikývl.

Zůstal se zraněnou policistkou a nečinně čekal. Nikdy dřív se necítil tak osaměle.

Nadporučík nechal dvojici za sebou a ponořil se do lesa. Trnité ostružiníky a špičaté větve stromů se mu zachytávaly za oblečení a jako kočičí drápy jej škrábaly na kůži a sekaly do obličeje. Neotáčel se, nezastavoval. Jestli ho Cowart opravdu postřelil, říkal si, pak Ferguson prostě poběží. Rovně a co nejrychleji. Má náskok několika vteřin, kdy jsem ošetřoval Shaefferovou. Musím ho dohnat.

Těsně za hranicí lesa uviděl krvavou skvrnu, kterou objevil Cowart, a asi patnáct metrů za ní zahlédl druhou. Třetí objevil na stezce asi o čtyři metry dál. Nebyly velké, vždy pár rudých kapek v šedém prachu pod zelenými stíny.

Ostrým tempem se přibližoval k bažině a smysly už vnímal černou vodu.

Porost stále houstl. Detektiv si prorážel cestu úponky popínavých rostlin a kapradin, které mu blokovaly cestu. Valil se dopředu jako slapová vlna a ničil vše, co mu bránilo v postupu.

Fergusona spatřil až ve chvíli, kdy mu téměř vběhl do náruče.

Zabiják se opíral zády o kmen sukovitého mangrovníku na břehu rozlehlých inkoustově černých mokřin. Po nohavici vybledlých džínů se mu od stehna ke kotníku táhl výrazný pruh tmavočervené krve. V napřažené ruce držel pistoli. Ve chvíli, kdy les vyvrhl Tannyho Browna na okraj bažiny, ocitl se detektiv přímo na mušce.

Hlavou mu bleskla jediná myšlenka – zemřu.

Prostoupil ho ledový strach, jenž vzpomínky na rodinu i přátele zmrazil do jediného zimního výjevu smrti. Zdálo se, že se země přestala točit a vše znehybnělo. Brown se chtěl vrhnout do úkrytu, mrsknout sebou zpět mezi stromy, někam se schovat, ale vše se odehrávalo jako ve zpomaleném filmu. Dokázal si jen zakrýt obličej dlaní, jako by snad mohla zachytit kulku, kterou čekal každou vteřinou.

Náhle se mu zbystřil zrak i sluch; rozeznal šustění úderníku pistole, jenž se plouživě šinul dozadu a poté se v mžiku vymrštil k hlavni.

Tanny Brown otevřel ústa v němém výkřiku.

Slyšel však jen sérii pronikavých cvaknutí, jak úderník dvakrát dopadl na prázdnou komoru. Zvuk se na malém prostoru rozléhal jako dunění kostelních zvonů.

Fergusonovi se v očích mihl šílený záblesk překvapení. Sklopil zrak k pistoli a díval se na ni jako na kněze, kterého právě nachytal při lži.

Teprve teď si detektiv uvědomil, že se svalil na zem. Provlhlé bláto se mu lepilo k tělu, když se namáhavě drápal na kolena.

V natažené ruce třímal revolver a mířil přímo před sebe.

Ferguson se zašklebil. Dokonce se zdálo, že pokrčil rameny. Poté doširoka rozhodil ruce na znamení kapitulace.

Tanny Brown zadržel dech. Tisíce hlasů v jeho hlavě vřeštěly protichůdné příkazy – zodpovědný hlas služebních povinností nesouhlasně překřikoval názory proklamované pomstychtivostí. Policista vzhlédl k zabijákovi a vzpomněl si na to, co řekl ještě v chatrči: Zase z toho vyváznu s čistým štítem. Slova vplula do zmateného víru v jeho mysli a burácela jako ozvěna vzdáleného zahřmění. Kakofonie nesourodých zvuků jej ohlušila natolik, že téměř neslyšel prásknutí vlastní zbraně. Pouze díky oživlé rukojeti ve své dlani si uvědomil, že zmáčkl spoušť.

Střely poslaly Fergusona do náruče trnitých keřů. Ochromení a bolest svíjejícího se těla doprovázel nevěřícný pohled jeho očí. Jako by zakroutil hlavou, ale neurčitý pohyb i překvapení v jeho tváři během okamžiku přemohla smrt.

Minuty se vinuly kolem jako neviditelný had.

Tanny Brown zůstal na kolenou. Díval se na zabijákovo nehybné tělo a snažil se vzpamatovat. Bojoval se závratí a nevolností a čekal, až se zklidní zběsilý tlukot jeho srdce. Po chvíli zhluboka nasál vzduch do plic; poprvé po několika minutách si opět uvědomoval, že dýchá.

Zacivěl do Fergusonových prázdných očí.

„Tak vidíš,“ poznamenal trpce. „Spletl ses.“

Myslí mu běžely tisíce myšlenek. Pohlédl na revolver s krátkou hlavní, který vrahovi vypadl z ochablé dlaně a ležel opodál v blátě. Důvěrně známá zbraň v něm vyvolala vzpomínky na parťákův hlas i smích. Bylo mu jasné, že Ferguson mohl revolver získat jediným způsobem, a projela jím vlna bolesti a smutku. Očima sjel zpět k Fergusonovu obličeji a nahlas řekl: „Chtěl jsi mě oddělat zbraní mýho parťáka, ty zkurvysynu. Jenže ona tě nepodržela, co?“ Zkoumavě se zadíval na pramínky krve vytékající z Fergusonovy nohy v místě, kde se Cowartova zbloudilá kulka zavrtala do masa. S takovým zraněním by se stejně daleko nedostal, rozhodně ne na svobodu. Jediný šťastný výstřel jej zabil ještě dřív než dvojitá rána z Brownovy pistole.

Detektiv si přiložil ruku k čelu; studený kov zbraně jej chladil jako kostky ledu, jež si člověk přikládá na hlavu při migréně. Hlavou mu vířily roztodivné představy. Zažíral Fergusonovi do obličeje a nahlas položil otázku „Kdo jsi vlastně byl?“, jako by mu zabiják mohl odpovědět. Potom vstal, obrátil se a vydal se zpět k místu, kde čekal Cowart se Shaefferovou. Jen jedenkrát se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že se Ferguson nepohnul, že zůstal přišpendlený smrtí v trnitém křoví. Jako by smrti nevěřil, že v tomto případě odvedla dokonalou práci.

Kráčel klidně, zvolna a poprvé za toho dne si všiml, že už se rozednilo. Baldachýnem z propletených větví pronikaly nesmělé paprsky slunce a svítily mu na cestu. Detektiva však denní světlo náhle znepokojovalo a pocítil zvláštní touhu po temnotě stínů.

Na mýtinu dorazil za několik minut.

Reportér k němu tázavě vzhlédl. Na sobě měl jenom košili; sako přehodil přes ramena policistce, která viditelně pobledla a navzdory sílícímu horku se zimničně třásla. Krev z prostřeleného lokte prosakovala provizorní bandáží a Shaefferová, byť při vědomí, bojovala z posledních sil, aby neupadla do šoku.

„Slyšel jsem výstřely,“ vyhrkl Cowart. „Co se stalo?“

Brown se ostře nadechl. „Zdrhl,“ odvětil.

„Cože!“ vyjekl reportér.

„Chyťte ho!“ zaúpěla Shaefferová. Svíjela se bolestí a rozčilením na pokraji bezvědomí.

„Unikal přes vodu,“ vysvětloval Brown. „Zkusil jsem to z dálky, ale…“

„On utekl?“ tázal se Cowart nevěřícně.

„Zmizel. Mířil hluboko do bažin. Říkal jsem vám, co se stane, když se tam dostane. Už ho nikdy nenajdeme.“

„Ale já jsem ho trefil,“ namítl Cowart, „to vím jistě.“

Detektiv nereagoval.

„Trefil jsem ho,“ trval na svém novinář.

„Ano, trefil,“ přitakal policista tiše.

„Tak ale proč, co se, jak to…,“ drmolil Cowart, ale pak se náhle zarazil a zazíral detektivovi do očí.

Tanny Brown pod jeho pohledem nejistě přešlápl z nohy na nohu, jako by se ocitl pod palbou nepříjemných otázek při křížovém výslechu. Rychle se ale vzpamatoval a pevně prohlásil: „Musíte ji dovést zpátky a sehnat pomoc. Není to tak vážné, ale potřebuje bezodkladné ošetření.“

„A co vy?“

„Já se tam zajdu ještě jednou podívat a pak se vydám za váma.“

„Ale…“

„Až se vrátíme do Pachouly, předáme detailní popis všem v oblasti. Vzneseme formální obvinění, zadáme data do národního registru hledaných osob, zapojíme do toho FBI. A vy můžete sepsat svůj článek.“

Reportér nespouštěl z detektiva oči a snažil se vidět za slova, která vypouštěl z úst.

„Utekl,“ opakoval Brown chladně.

V tu chvíli Matthew Cowart prohlédl. Zmítal jím šok a vztek a probodával Browna nasupeným pohledem. „Vy jste ho zabil,“ hlesl. „Slyšel jsem výstřely.“

Tanny Brown mlčel.

„Zabil jste ho,“ tvrdil novinář neústupně.

Brown zavrtěl hlavou. „Musíte něco pochopit, Cowarte,“ pravil. „Pokud tam zemře, pak se nikdy, nikdo a nic nedozví. Ani o Brucovi Wilcoxovi, ani o těch ostatních. Prostě to skončí, jen tak. Ferguson bude všem ukradený. Jediný, kdo bude lidi zajímat, jste vy a já. Policajt lačný po krevní mstě a novinář, co se pokouší zachránit si kariéru. Nikdo se nebude zabývat nepodloženým podezřením, teoriemi a nepřesvědčivým důkazním materiálem. Budou se ptát jen po tom, proč jsme se táhli až sem a zabili člověka. Nevinného člověka. Vzpomínáte? Nevinného. Ale pokud unikne…“

Cowart hleděl na policistu a došlo mu – skončilo to. Ale nikdy to vlastně doopravdy neskončí. Zhluboka se nadechl. „Pak unikne viník,“ dokončil.

„Přesně tak.“

„A všechno bude pokračovat. Lidi budou dál pátrat. Hledat odpovědi…“

„Lidi vždycky chtějí znát odpovědi. Dáte jim je vy, dám jim je já.“

Vzduch pálil Cowarta v plicích, jako by vdechoval páru. „Je mrtvý. Vy jste ho zabil…“

Brown se díval Cowartovi do očí.

„… já jsem ho zabil,“ pokračoval reportér a po krátkém zaváhání uzavřel zřejmým: „…Mt/ jsme ho zabili.“ A zhluboka vydechl.

Točila se mu hlava a nedokázal uspořádat divoký vír myšlenek. Cítil horký vzduch prohřátý ranním sluncem. V mysli spatřil tvář Roberta Earla Fergusona a vzpomněl si na výsměšnou otázku Blaira Sullivana: Zabil jsem i vás? V duchu přízraku odpověděl Ne, a doufal, že se nemýlí. Příval představ s sebou přinesl i obraz jeho rodiny, jeho dcery i zavražděné holčičky a jiných dětí, které beze stopy zmizely. Před očima mu běželo všechno, co se do té doby odehrálo. Žiju v noční můře, pomyslel si. Řekneme pravdu, a potrestají nás. Budeme lhát, a uděláme správnou věc. Pomalu ztrácel pevnou půdu pod nohama. Připadal si jako horolezec, jemuž na samém vrcholku kolmého srázu sklouzne dlaň z převisu. Tu horu si však vybral sám. Představil si, jak sbírá zbytky energie a z posledních sil zasekne cepín do tvrdé žuly, aby zastavil pád. Můžeš s tím žít, i když budeš sám, říkal si. Podíval se na Tannyho Browna, jenž stál skloněný nad Shaefferovou a upravoval jí bandáž, a došlo mu, že se mýlí. Nejenom jeho bude do konce života provázet další noční můra. Pohledem spočinul i na policistce; její zranění má alespoň šanci se zahojit.

„Ne,“ zašeptal. „Utekl.“

Tanny Brown mlčel.

„Přesně jak jste říkal. Zmizel v bažinách, a tam ho nikdo nenajde. Mohl jít kamkoliv – Atlanta, Chicago, Detroit, Dallas…, kamkoliv.“

Sehnul se, zvedl zraněnou ženu ze země a podepřel ji ramenem pod paží.

„Napište svůj článek.“ požádal jej Tanny Brown.

„Napíšu,“ slíbil reportér.

„Ať tomu věří,“ dodal detektiv.

„Uvěří,“ uzavřel Cowart.

A jeho hlas nenesl žádné stopy vzteku.

Brown neznatelně kývl.

Matthew Cowart dovedl pomalu Andreu Shaefferovou na pěšinu a započal obtížný návrat k civilizaci. Policistka se o něj opírala téměř celou vahou; všiml si, že bolestí zatíná zuby, ale nijak si nestěžovala. Snažil se nemyslet na namáhavou cestu a soustředil se na svůj článek. Napiš to tak, aby dostala pochvalu za statečnost. Ať všichni vědí, že se postavila tváří v tvář sadistickému vrahounovi a za to skončila s kulkou v lokti. Hrdinka. Lidi od televize to snadno sežerou, o novinářích nemluvě, a ona dostane dobrou šanci. Slova se mu hrnula do hlavy a dodávala mu sílu. Před očima mu naskakovaly novinové sloupky a palcové titulky tištěné rotačními stroji. Objal ženu kolem pasu. Ušli sotva pár metrů, když se naposledy otočil a zadíval se na detektiva, jenž je pozoroval z kraje mýtiny.

„Je to správné rozhodnutí?“ vysypal ze sebe.

Brown pokrčil rameny. „Na ničem z toho nikdy nic správného nebylo, od počátku. A stejně tak nikdo z nás neměl na výběr.“

Cowart přikývl. Byl to jediný kus pravdy, který snesl. Neusmál se, přesto pravil: „Divný moment, kdy si začít důvěřovat.“

Obrátil se a pokračoval ve vyčerpávající pouti se zraněnou policistkou do bezpečí. Nepatrně zasténala a svalila se na něj. Není to mnoho, říkal si, ale pomůžu alespoň jednomu člověku. A utěšoval se myšlenkou, že možná zachránil i další.

Tanny Brown dvojici sledoval, dokud nezmizela v šachovnici světla a stínů, a pak se sám vydal zpět ke břehu kalných vod. Za několik minut už stál nad Fergusonovým tělem.

Tíha mrtvého těla ho táhla k zemi, když je vyprošťoval ze spárů ostružiníku. Vklouzl s ním do bažiny a okamžitě ho objalo ledové bahno. Pod nohama cítil mazlavou hlínu. Odrazil se ode dna; tělo nadlehčované masou vody táhl dál a dál od pevniny k labyrintu stromů obrostlých kapradím a popínavkami asi padesát metrů hluboko v bažinách. Mrtvolu napůl tlačil před sebou, napůl táhl po svém boku. Námahou odfukoval, když konečně dorazil ke kýženému místu. Z posledních sil se opřel rukama do postavy, ponořil ji a zaklesl pod kořeny. Vrah zmizel pod hladinou. Tanny Brown netušil, zda tak vydrží navěky, či nikoliv. Se zachvěním si uvědomil, že stejná úvaha se kdysi musela honit hlavou i Fergusonovi. Odstrčil se a po několika metrech se ohlédl přes rameno. Po těle ani památky. Kořeny pevně držely tajemství, které voda ukrývala.

Černá hladina se na okamžik zaleskla v paprscích slunce, jež pronikly korunami stromů. Tanny Brown se odvrátil od mrtvého bodu a uvolněně plaval zpět k bezpečnému břehu.

1)

  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai