Génius

Jesse Kellerman

Penguin Group (USA) Incorporated (2008)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Ethan Muller, mladý newyorský obchodník se současným uměním, narazí na svou životní příležitost. V rozpadajícím se činžáku se ztratil nájemník jménem Victor Cracke a zanechal po sobě množství originálních kreseb, které na sebe překvapivě navazují. Ethan sice část z nich úspěšně prodá (tím spíš, že o jejich autorovi nikdo nic neví), ale vzápětí s ním chce mluvit policie a dcera bývalého policisty, se kterou se sblížil, s ním mluvit naopak odmítá. Geniální malíř Victor Cracke má totiž více než podezřelou minulost a zdá se, že jeho obrazy nejsou jenom uměním. Stávají se spíše důkazem – důkazem zločinu.

JESSE KELLERMAN

GENIUS

Copyright © 2008 by Jesse Kellerman

Translation © 2010 by Zuzana Dudíková

Jacket design © 2010 by 3H Creative štúdio

Slovak edition © 2010 by Ikar

ISBN 978-80-551-2262-5

Gavrimu

Ozajstné umenie vždy nájdeme tam, kde by sme to najmenej čakali, kde o ňom nikto nerozmýšľa a nemenuje ho.

Umenie neznáša škatuľkovanie ani označovanie menom.

Vtedy sa rýchlo rozplynie.

Jean Dubuffet

… a v tom dymovom zrkadle, prasknutom a zahmlenom, mal súdiť sám seba…

Kniha čudných myšlienok 13,15

Spočiatku som sa správal veľmi nevhodne. Nebudem vám klamať, dovoľte mi priznať to bez okoľkov: aj keď by som rád uveril, že neskôr sa očistím od hriechov, niet pochýb, že spočiatku môj zámer nebol celkom jasný. To je len mierne povedané. Ak mám byť úprimný, motivovala ma chamtivosť, presnejšie narcizmus a pocit vlastnej veľkoleposti, ktorý mám hlboko v génoch a asi sa ho len tak nestrasiem bez ohľadu na to, že sa preň niekedy cítim strašne. Čiastočne to je asi profesionálna deformácia a čiastočne dôvod, prečo som sa pohol dopredu. Tak sa v tom vyznajte.

Sľúbil som si, že sa pousilujem, aby som nevyznel ako namyslený chumaj. Mal by som byť tvrdší – aspoň by som to chcel. Nemám to však v sebe – neviem písať v krátkych vetách a používať britké metafory, aby som zapôsobil na zmyselné blondíny. (Môj idol je brunetka, nemusí nutne byť zmyselný typ s mokrými vlasmi čiernymi ako uhoľ, radšej gaštanovými, pragmaticky stiahnutými do pevného chvosta, špicatého uzla či len tak zastrčenými za ušami.) Keď to neviem, načo to mám skúšať?

Každý z nás v sebe nosí svoj príbeh a musí ho porozprávať tak, ako sa naozaj stal. Nepoužívam zbraň, neobľubujem naháňačky na autách ani pästné súboje. Všetko, čo môžem urobiť, je napísať pravdu. Priznávam, možno som trochu namyslený chumaj. Ale to je v poriadku, dokážem s tým žiť.

Ako Sam s obľubou hovorí: Je to také, aké to je.

Zvyčajne s ňou nesúhlasím. Vhodnejším pravidlom pre môj život, pracovnú kariéru aj tento príbeh by bolo: Je to také, aké to je, ale niekedy aj nie, čo býva dosť často. Celú pravdu ešte neviem a pochybujem, že sa ju dozviem.

Ale to už trochu predbieham.

Chcem povedať toľko, že som dlho žil vo svete ilúzií, pretvárky a nezáväzných vzťahov, kde sa o každom všetko vie a hodnotí sa, čo kto povedal. Je preto pre mňa úľavou, že môžem hovoriť úprimne. Aj keď nebudem presne citovať Philipa Marlowa, je mi to jedno. Je to také, aké to je. Tento román je detektívny, ale ja nie som policajt. Volám sa Ethan Muller. Mám tridsaťtri rokov a predtým som obchodoval s umeleckými dielami.

Je jasné, že bývam v New Yorku. Moja galéria sa ako jedna z mnohých nachádzala v Chelsea na Dvadsiatej piatej ulici, medzi cestou číslo desať a jedenásť, v budove, ktorej identita podobne ako identita mesta mení svoju tvár, odkedy sa zrodila. Najprv to boli stajne, garáž na bričky, potom továreň na korzety, ktorá v dôsledku nástupu podprseniek zanikla. Budova prežívala, rozdeľovala sa a znovu spájala, aby sa opäť rozdelila, bola určená na demoláciu a potom zachránená, až sa zmenila na obytné priestory pre mladých umelcov, z ktorých niektorí sa v duchu návratu do obdobia raného feminizmu podujali nosiť korzety. Kým si ju však stihla prenajať prvá usilovná absolventka Filmovej akadémie a nasťahovať do nej kufre, umelecký svet sa rozhodol presunúť na perifériu a oživiť zabudnutú štvrť nebývalým ruchom.

Toto sa stalo začiatkom deväťdesiatych rokov. Keith Hearing bol už mŕtvy rovnako ako East Village a Soho a každý mal buď aids, alebo stužku s rovnakým nápisom. Všetci potrebovali zmenu a mestská časť Chelsea sa na to hodila. Od konca osemdesiatych rokov tam sídlila umelecká nadácia Dia a ľudia dúfali, že tento posun očistí umenie od prudkej komercializácie, ktorá už nakazila scénu v centre.

Developeri zaňuchali ideálnu príležitosť rýchleho rozmachu, chopili sa najvýznamnejšej nehnuteľnosti a znovu zmenili jej účel. V máji tisíc deväťsto deväťdesiatpäť bola budova na Dvadsiatej piatej znovu pripravená na podnikanie a na svoju bielu hruď privinula zopár menších galérií a niekoľko veľkých, vrátane vzdušného dvojposchodového priestoru na štvrtom podlaží, ktorý napokon pripadol mne.

Často som uvažoval, čo by výrobca korzetov alebo majiteľ stajní robil s transakciami na svojom bývalom pozemku. Tam, kde vo vzduchu visel štipľavý sírnatý zápach konského lajna, podávali si dnes ruky milióny a milióny dolárov. Tak to chodí vo veľkomeste.

Pre množstvo nájomníkov zapojených do tej istej činnosti, čiže do predaja súčasného umenia, a pre isté špecifiká spomenutej činnosti ako posadnutosť, žiarlivosť či škodoradosť, to v našej budove väčšinou hučí ako v úli plnom extravagantných a nevšedných bytostí. Maliari, majitelia galérií, asistenti, zberatelia, konzultanti a rôzni poskokovia lietajú hore-dolu po jej hladkých betónových chodbách, presiaknutých klebetami. Je to raj klebetníkov. Príležitostí je dosť: vernisáže výstav, dražby a predaj nakúpených diel, pri ktorom pôvodná dražba vyzerá ako výpredaj, a k tomu všetky bežné newyorské spoločenské témy ako nevera, rozvody a súdne ťahanice. Marilyn našej budove hovorí stredná škola, čo je z jej pohľadu láskavé pomenovanie, veď kedysi bola miss strednej školy.

Budova nemá vstupnú chodbu. Tri betónové schody vedú rovno k oceľovej bráne otváranej numerickou klávesnicou, ktorá má asi takú silu zastaviť zlodejov ako plastová retiazka alebo banánová šupka na zemi. Kód totiž pozná každý, kto sem chodí. Aj keby ste nedávno prišli z Marsu či Kansasu, nikdy predtým nevideli umeleckú galériu a prvým taxíkom, aký by ste našli, doviezli by ste sa na číslo päťstošesťdesiatsedem, vstup by ste získali bez akýchkoľvek ťažkostí. Počkali by ste si, kým dnu nacupká niekto z domácich s táckou so štyrmi šálkami kávy, jednou pre seba a troma pre zamestnávateľa, alebo na maliara zmoreného z opice z predchádzajúceho večera, pod pazuchou s novými obrazmi, ktoré mal priniesť už pred rokom a pol. A možno aj na majiteľa galérie, napríklad na mňa, ako v niektorý studený bezveterný januárový pondelok vychádzam z taxíka s telefónom zaseknutým medzi uchom a plecom, rokujem so súkromným klientom v Londýne a skrehnutými prstami vyratúvam cestovné, preniknutý bezhraničnou a pochmúrnou istotou, že dnešný deň bude príšerný.

Dotelefonoval som, vošiel do budovy, stlačil gombík nákladného výťahu a chvíľu som si vychutnával samotu. Mal som vo zvyku prichádzať okolo pol deviatej, skôr ako väčšina mojich kolegov, a o celú hodinu pred asistentmi. Len čo sa robota rozbehla, nemohol som byť sám. Rozhovory s inými sú mojou silnou stránkou a dôvod, prečo som sa stal úspešný. A z toho istého dôvodu som si užíval tých zopár minút určených len mne.

Výťah zastavil a Vidal mi otvoril rozvŕzgané skladacie dvere. Pozdravili sme sa a vtom mi znovu zazvonil telefón. Na obrazovke som si prečítal – Kristjana Hallbjórnsdottirová, čo potvrdilo moju predtuchu príšerného dňa.

Kristjana je vyznávačka umenia performance a inštalácie s postavou Goliáša – stoosemdesiat centimetrov výšky, hrubé končatiny, krátky vojenský strih vlasov. Svojským spôsobom je však pôvabná, hoci strašne neohrabaná, ako slon v porceláne navlečený v krátkej sukničke. Narodila sa na Islande, kde aj vyrástla, a jej pôvod sa odráža v jej umení. Hoci jej diela hlboko obdivujem, ťažko mi vynahradia trápenie spojené so zastupovaním ich autorky. Keď som sa na to podujal, vedel som, akú má povesť. Vedel som aj to, že mnohí ľudia len krútili nado mnou hlavou. Bol som však hrdý na to, že sa mi ju podarilo skrotiť, a spolu sme dali dokopy jej najúspešnejšiu výstavu, na ktorú kritika reagovala priaznivo a diela sa predávali nad očakávania. Po tomto výkone sa doslovne rozplakala od dojatia a vďačnosti na mojom pleci. Kristjane sa nedá uprieť, že je prekvapujúco výrazná.

To všetko však bolo minulý rok v máji a odvtedy akoby sa prepadla pod zem. Niekoľkokrát som bol u nej, nechával som jej odkazy, posielal e-maily a správy. Ak takto chcela upútať moju pozornosť, neuspela, pretože som sa napokon prestal usilovať. Jej telefonát toho rána bol po niekoľkých mesiacoch náš prvý kontakt.

Telefónny signál sa vo výťahu prerušoval, takže som jej nerozumel, až kým Vidal neotvoril dvere a jej silný, hysterický hlas ku mne naplno prenikol zvukovými vlnami, keď mi zápalisto vysvetľovala svoj nápad a materiálnu podporu, ktorú na jeho uskutočnenie potrebuje. Povedal som jej, nech sa upokojí a začne ešte raz. Zhlboka sa nadýchla, čo bolo prvou známkou toho, že o chvíľu sa prestane ovládať. Potom akoby si to rozmyslela a spýtala sa, či som v lete voľný. Odpovedal som, že jej môžem poskytnúť priestor najskôr v auguste.

„To je nemožné!“ ohradila sa. „Nepočúvaš ma!“

„Počúvam. Ale skôr sa nedá.“

„Choď do riti! Nepočúval si!“

„Práve sa pozerám do kalendára.“ (To nebola pravda –hľadal som kľúče.) „Ale o čom vlastne hovoríme? Keď budem súhlasiť, k čomu sa zaviažem?“

„Potrebujem celý priestor.“

„Ale…“

„Nemienim vyjednávať. Potrebujem celý priestor, mám v pláne vystavovať živú prírodu, Ethan!“ A pustila sa do teoreticky podrobného, siahodlhého opisovania problému roztápania arktického ľadovca. Výstava musí byť v júni, na úplnom vrchole leta, otvárať sa bude v predvečer slnovratu, bude vypnutá klimatizácia a spustené ústredné kúrenie, čo navodí ilúziu roztápania. Roztopenie, tak vravela, všetko sa roztopí. Prešla k ďalším kritickým teóriám a ja som prestal počúvať, zabratý do hľadania kľúčov, ktoré spadli až kdesi na spodok aktovky. Konečne som ich našiel a odomkol galériu, zatiaľ čo ona už vykresľovala plán, ako zbúrame poschodia v galérii.

„Kristjana, nemôžeš sem predsa priniesť živého mroža!“

Ťažké odfukovanie na druhej strane.

„Nedovoľuje to zákon. Alebo áno? Zistila si si to vôbec?“

Odvrkla, že si mám trhnúť nohou, a zložila.

Vedel som, že je len otázkou času, kedy zavolá znovu, a tak som nechal telefón na stole pri dverách a prešiel k svojej rannej rutine. Najprv odkazová služba. Našiel som si šesť odkazov od Kristjany, všetky medzi štvrtou a pol piatou ráno – ktovie, koho tam asi chcela nájsť. Niekoľkí zberatelia sa pýtali, kedy môžu očakávať svoje obrazy. Momentálne som organizoval dve výstavy: sériu krásnych obrazov žiarivých farieb od Egao Oshimu a genitálie z papiera od Jocka Steinbergera. Všetky Oshimove diela boli už vopred vypredané a zopár Steinbergerových išlo do múzea Whitney. Celkom dobrý mesiac.

Po telefóne som skontroloval elektronickú poštu. Klienti, ktorým sa treba ozvať, rôzne organizácie, čo sa usilujú uchmatnúť si svoj kus koláča, dohody o výstavách umenia, ponuky, aby som si pozrel nové diela. Predaj umeleckých diel sa spája s neutíchajúcim prehľadom o všetkom, čo sa okolo deje. Jeden kolega mi napísal, či by som nevedel zohnať niečo od Dalea Schnelleho, po ktorom veľmi túžil. Odpovedal som, že môžem. A Marilyn mi poslala strašidelný obrázok, na ktorom ju jeden z jej umelcov zobrazil ako Saturna požierajúceho vlastné deti, niečo na štýl Goyu. Podľa nej bol ten obrázok rozkošný.

O pol desiatej dorazila Ruby so šálkami s kávou. Vzal som si svoju a dal jej potrebné inštrukcie. O deväť tridsaťdeväť prišiel Nat a dokončil tlač katalógu našej nastávajúcej výstavy. O desať tridsaťdeväť mi znovu zazvonil mobil, na displeji sa ukázalo utajené číslo. Ako si iste viete predstaviť, väčšina ľudí, ktorým predávam umelecké diela, má utajené čísla.

„Ahoj, Ethan.“ Zamatový hlas, ktorý som ihneď spoznal.

Tonyho Wexlera som poznal celý život a považoval som ho za jediného človeka v okolí svojho otca, ktorý mi nebol odporný.To, že pracoval pre otca už vyše štyridsať rokov, nebudem rozvíjať – psychoanalýzu ponechávam na vás. Postačí, keď poviem, že vždy keď otec niečo odo mňa chcel, poslal Tonyho.

V posledných dvoch rokoch sa to stávalo dosť často, najmä odkedy mal otec infarkt a ja som ho nebol navštíviť v nemocnici. Odvtedy mi cez Tonyho pravidelne telefonoval každých osem až desať týždňov. Možno sa to nezdá často, ale vzhľadom na to, ako málo sme komunikovali predtým, začínal som sa cítiť trošku pod tlakom. Nemal som záujem stavať mosty. Keď môj otec vybuduje most, môžete sa staviť, že na ňom začne vyberať mýto.

A tak, hoci som bol rád, že počujem Tonyho hlas, nechcel som veľmi vedieť, čo mi chce povedať.

„Čítali sme o tvojich výstavách. Otca to veľmi zaujalo.“

Tým sme myslel sám seba. Keď som pred deviatimi rokmi otvoril galériu, Tony si predplatil niektoré odborné noviny a, na rozdiel od väčšiny predplatiteľov časopisov o umení, aj ich číta. Je to ozajstný intelektuál vo veku, keď toto označenie už preňho nič neznamená, a vie strašne veľa o trhu s umením.

Keď spomenul, že otca to zaujalo, takisto myslel seba. Tony má tendenciu pripisovať vlastnú precitlivenosť svojmu šéfovi a tento zvyk, nazdávam sa, si postupne vypracoval, aby obchádzal absurdný fakt, že mám bližší vzťah k výplatnej listine ako k mužovi, čo ma splodil. Nikoho tým však neoklamal.

Chvíľu sme hovorili o umení. Spýtal sa ma, aký mám názor na Steinbergera v kontexte jeho návratu k figurácii, čo má v pláne Oshima a ako sa tie dve výstavy dopĺňali. Po celý čas som čakal na jeho požiadavku, na vetu, čo sa začína: Tvoj otec by si želal…

Namiesto toho poznamenal: „Do mojej pozornosti sa dostalo niečo, o čom by si asi mal vedieť. Nový umelec.“

Obchodníci s umením majú loveckú sezónu stále. Každý si rýchlo vypracuje prísnu politiku kompromisu, v mojom prípade nepreniknuteľnú – ak ste dobrý, nájdem vás, ináč o vás nechcem nič počuť. Možno to znie elitársky či až drakónsky, no nemáte na výber. Je to buď takto, alebo musíte čeliť nekonečnému množstvu prosíkajúcich sa známych, ktorí sú presvedčení, že ak si nájdete čas a prídete na debutovú výstavu nevlastného brata manžela najlepšej kamarátky ich švagrinej v židovskom komunitnom centre v Brooklyne, zostanete očarený, konvertujete na ich vieru a budete zmierať od nedočkavosti, kedy už budete môcť vystavovať toho génia na svojich holých stenách. Et tu, Tony?

„Čo nepovieš,“ utrúsil som.

„Kresby na papieri atramentom a fixkami,“ pokračoval Tony. „Musíš ich vidieť.“

Opatrne som sa spýtal, kto je ten umelec.

„Býva v Courtse,“ odpovedal.

Mal na mysli Muller Courts, najväčšie sídlisko v štáte New York. Postavili ho v štýle povojnovej utópie strednej triedy, zbavili pôvodného zámeru únikom bielych obyvateľov do iných častí mesta a teraz sa honosí potupným titulom oblasti s najvyššou kriminalitou v Queense. Je ako nákaza na už nakazenom mieste, pamätník bohatstvu, márnivosti a zdieračstvu. Dva tucty výškových budov, dvestošesťdesiattritisíc metrov štvorcových a dvadsaťšesťtisíc ľudí, to všetko nesie moje priezvisko.

Poznanie, že v tej diere vyrástol umelec, vo mne vzbudilo pocit vlastníctva, hoci som naň nemal právo. To prekliate sídlisko som nevystaval ja, ale môj starý otec. Nebol som zodpovedný za jeho zúbožený stav, bolo to na mojich bratoch a otcovi. Napriek tomu som začal zvažovať Tonyho ponuku. Nie je predsa nič zlé na tom, keď si pozriem tie takzvané diela takzvaného umelca. Za predpokladu, že sa nerozšírilo, že Mullerova galéria má dvere otvorené dokorán pre každého, mohol som stratiť akurát pár minút času, ktorý som mal obetovať Tonymu. Mal slušný odhad – ak tvrdil, že tie práce majú hodnotu, tak to asi bolo tak.

Niežeby som mal v úmysle zastupovať niekoho nového, kalendár som už mal plný. Každého však poteší, keď mu potvrdia, že má dobrý vkus, a ja som predpokladal, že aj Tony, ktorého som považoval za vzor vyrovnanosti, niekedy potrebuje pochvalu.

„Môžeš mu dať moju e-mailovú adresu.“

„Ethan…“

„Alebo sa môže staviť, ak chce. Povedz, nech najprv zavolá a spomenie teba.“

„Ethan, to nemôžem urobiť.“

„Prečo nie?“

„Lebo neviem, kde je.“

„Kto?“

„Ten maliar.“

„Nevieš, kde ten maliar je?“

„Veď ti to vravím. Zmizol.“

„Kam zmizol?“

Jednoducho je preč! Už tri mesiace neplatí nájomné a nikto ho nevidel. Ľudia si už začali myslieť, že zomrel. Preto vrátnik otvoril jeho byt a namiesto nájomníka našiel obrazy. Ešteže mal toľko rozumu a nevyhodil ich, ale zavolal mi.“

„Volal rovno tebe?“

„Nie, telefonoval na správu bytov a oni zavolali nadriadenému. Ver mi, nie bezdôvodne to zašlo až sem. Tie diela sú ako z iného sveta.“

„Hovoril si, že sú to kresby,“ podotkol som skepticky.

„Áno. Ale vyrovnajú sa maľbám. Sú ešte lepšie!“

„Aké teda sú?“

„Neviem ich opísať.“ V hlase som mu zachytil netypický naliehavý podtón. „Musíš ich vidieť na vlastné oči! Jeho izba dokresľuje celý zážitok.“

Povedal som mu, že hovorí, akoby čítal z katalógu.

„Nebuď protivný.“

„Tony, prosím ťa, naozaj si myslíš…“

„Dôveruj mi. Kedy prídeš?“

„Čo ja viem. Najbližšie týždne mám nabité. Idem do Miami…“

„Nie, nie! Dnes! Kedy môžeš dnes prísť?“

„Nemôžem. Robíš si žarty? Som zavalený prácou.“

„Zober si voľno.“

„Ešte som ani poriadne nezačal!“

„Tak aspoň nič nenecháš nedokončené.“

„Mohol by som… budúci utorok. Čo povieš?“

„Posielam po teba auto.“

„Tony!“ bránil som sa. ‚Veď to môže počkať!“

Nepovedal nič, čo je z jeho strany najúčinnejšia výčitka. Odtiahol som telefón od ucha, aby som sa Ruby spýtal na voľné miesto v pláne dňa, no zo slúchadla zaznel Tonyho výkrik: „Nepýtaj sa jej! Nehovor jej nič!“

„Ale…“

„Naskoč do taxíka. O hodinu sa tam stretneme.“

Schmatol som kabát aj tašku a vybehol na roh, aby som si chytil taxík, keď mi znovu zazvonil mobil. Bola to Kristjana. Uvažovala nad mojím návrhom a súhlasila by s augustom.

Všetkých dvadsaťštyri vežiakov v Muller Courts má mená drahých kameňov – chabý pokus o eleganciu, ktorý pri určitej vzdialenosti míňa cieľ. Prikázal som vodičovi ísť okolo štvrte, až kým som nezbadal Tonyho, ako čaká pred Granátom. Jeho plášť z ťavej srsti sa ostro odrážal od múru a postavil sa dosť ďaleko od kopy vriec s odpadkami, z ktorých čosi tieklo do kanála, aby necítil zápach. Nad betónovou strieškou viali tri vlajky – krajiny, štátu, mesta a štvrtá Mullerovej korporácie.

Vošli sme do prekúreného vestibulu voňajúceho prostriedkom na umývanie podlahy. Všetci zamestnanci v uniformách, od vrátnika v búdke za nepriestrelným sklom po údržbára, ktorý páčil podlahovú lištu pri kancelárii vedenia. Tonyho poznali a zdravili ho zo slušnosti alebo zo strachu.

Sklobetonove dvere viedli do tmavého dvora obkoleseného zozadu Granátom a z bokov Turmalínom, Ultramarínom a Platinou.

Pamätám si, ako som sa raz pýtal otca, prečo dali domu meno Platina, keď to nie je kameň, čo som vedel aj ja, vtedy sedemročný. Neodpovedal mi, tak som otázku zopakoval hlasnejšie. On však ďalej čítal a tváril sa podráždene.

Nedávaj hlúpe otázky!

Odvtedy som nerobil nič iné, len som kládol čo najviac hlúpych otázok. Otec sa čoskoro uchýlil k tomu, že sa na mňa aspoň pozrel, keď som sa blížil s ústami plnými neriešiteľných úloh. Kto rozhoduje o tom, čo pôjde do slovníka? Prečo muži nemajú prsia? Spýtal by som sa na to matky,lenže vtedy bola už mŕtva, čo by mohlo vysvetliť, prečo moje otázky otca tak rozčuľovali. Všetko, čo som urobil alebo povedal, slúžilo jedinému účelu – pripomínalo mu to, že existujem, ale ona už nie.

Napokon som však zistil, prečo si vybrali platinu. Kamene sa už minuli.

Zhora vyzerali dvory, podľa ktorých Muller Courts dostala svoje meno, ako činky. Každý sa skladal z dvoch šesťuholníkov, ktorých štyri strany tvorili obytné výškové budovy a dve sa zužovali do obdĺžnikového pásu dvora – tyče činky. Všetkému dominovalo ihrisko, malé parkovisko a kus trávnika na sedenie, keď to počasie dovolí. Medzi nimi boli malé dvorce so šiestimi basketbalovými košmi, s volejbalovou sieťou, asfaltové futbalové ihrisko, bazén (v zime vypustený), hŕstka zanedbaných záhradiek, tri svätyne (mešita, kostol a synagóga), čistiareň a dve vinárne. Ak nie ste náročný, nemuseli by ste z komplexu ani vyjsť.

Prechádzali sme šesťuholníkom a paneláky akoby sa skláňali k nám, prevážené klimatizačnými jednotkami obsypanými holubím trusom. Balkóny slúžili ako skladovacie priestory na starý nábytok, stuchnuté zvyšky kobercov, trojnohé pavúky na chodenie, polorozpadnuté záhradné grily. Dvaja chlapci v priveľkých tričkách s nápisom NBA hrali jeden proti druhému na kôš, ktorého odtrhnutý rám ovísal v tridsaťstupňovom uhle.

Ukázal som to Tonymu.

„Zapíšem si to,“ poznamenal. Nebol som si istý, či to nemyslí ironicky.

Takzvaný umelec býval v Karneole na jedenástom poschodí. Cestou hore som sa spýtal Tonyho, čo podnikol, aby toho chlapíka našiel.

„Hovoril som ti, že zmizol.“

Cítil som sa stiesnene, že som vtrhol do bytu neznámeho človeka, a povedal som to aj Tonymu. Ubezpečil ma, že nájomník sa vzdal všetkých práv, keď prestal platiť nájomné. Tony mi nikdy predtým neklamal a ani som si nepomyslel,že by bol toho schopný. Prečo by mi to vôbec malo napadnúť? Dôveroval som mu.

Pri pohľade späť si hovorím, že som predsa len mohol byť trošku opatrnejší.

Pred dverami do bytu C-H56 ma Tony požiadal, aby som počkal, kým vojde dnu a uvoľní cestu. Vo vstupnej chodbe nefungovalo svetlo a zvyšok bytu bol zaprataný, nechcel, aby som sa tam potkol. Počul som, ako tam chodí, potom tlmené zadunenie a nadávku. Napokon sa vynoril z tmy a rukou urobil gesto k dverám.

„Tak poďme.“ Odstúpil, aby ma pustil dnu. „Vitaj v blázinci.“

Začnem teda s vecami pozemskými: schátraný byt. Úzky vchod viedol do jednej izby s plochou asi dvanásť štvorcových metrov. Podlaha bola zošúchaná na holé drevo, vysušené, scvrkávajúce sa, na mnohých miestach rozštiepené. Na stenách fľaky a diery po pripináčikoch, zo stropu visela zaprášená žiarovka. Na zemi matrac a provizórny stôl – doska z drevotriesky špinavá od atramentu, postavená na kvádroch. Nízka knižnica. V kúte biela emailová výlevka posiata čiernymi fľakmi otlčeného emailu a pod ňou elektrický varič s jednou platničkou. Žalúzie stiahnuté, asi sa nedali vytiahnuť alebo ich nemal kto. Na vešiaku zavesenom na ventile radiátora visela sivá košeľa s krátkymi rukávmi, cez skladaciu stoličku bol prevesený sivý pulóver. Na popraskaných hnedých kožených topánkach sa odliepala podrážka, takže špice vyzerali ako otvorené zobáky. Kúpeľňa nemala dvere, bol v nej záchod a vydláždená podlaha sa zvažovala do odtoku pod sprchovou hlavicou vmontovanou do stropu.

To všetko som uvidel až neskôr.

Najprv som zbadal iba škatule.

Škatule z motorového oleja, z lepiacej pásky, počítačov a tlačiarní. Prepravky na ovocie i mlieko, zo stopercentne pravých talianskych paradajok. Lemovali steny, zatarasili vchod o dve tretiny, bola nimi založená posteľ, stáli naskladané na kopách ako precízne vyzdobené poschodové torty, ktoré sa už-už mali zosypať, ležali v umývadle, sprche, niekde naukladané až po strop; opierali sa o knižnicu, vypĺňali otvory okien, boli na stole, stoličke, sploštených topánkach. Len záchodová misa nebola zaprataná.

Vo vzduchu bolo cítiť papier. Silný zápach, niečo medzi pachom pokožky a kôry. Papier práchnivel, rozkladal sa a z buničiny sa vytváral opar suchého prachu, ktorý mi víril okolo tela, vnikal do pľúc, kde štípal. Rozkašľal som sa.

„Kde sú kresby?“ spýtal som sa.

Tony sa pretlačil ku mne. „Tu,“ odpovedal a položil ruku na najbližšiu škatuľu. Potom ukázal na ďalšie. „Aj tam, tam a tamto.“

Neveriacky som otvoril jednu škatuľu. Vnútri bol úhľadne naukladaný štós zdanlivo čistého papiera, trochu zožltnutého a na rohoch rozmrveného. Spočiatku som sa nazdával, že Tony si zo mňa strieľa. Potom som vzal do ruky prvú stranu, obrátil ju a naraz všetko naokolo akoby zmizlo.

Chýbajú mi slová, aby som opísal, čo som uvidel. Aspoň sa o to pokúsim: očarujúcu plejádu tvárí a postáv – anjelov, králiky, sliepky, škriatkov, motýle, neforemné monštrá, rozprávkové bytosti s desiatimi hlavami, mechanizmus Rubeho Goldberga s časťami ľudského tela, všetko drobučké, nakreslené presnou rukou. Rojilo sa to po papieri, hýbalo, tancovalo, bežalo, vznášalo, jedlo, požieralo sa navzájom, podstupovalo ukrutné a krvavé mučenie, orgie pudov a emócií. Z obrázkov sršala krutosť a nádhera, akú len život môže ponúknuť, prehnaná, šialená, vyčerpávajúca, nezrelá, zvrátená, zobrazená komiksovým spôsobom, živá a hysterická. Všetko sa to valilo na mňa, gniavilo ma, cítil som neskrotnú túžbu odvrátiť zrak a rovnako silnú túžbu pohrúžiť sa do obsahu kresby.

Úplná pozornosť na detaily sa však nesústredila na postavy, ale na krajinu, v ktorej sa nachádzali. Živá, pulzujúca zem – niekde rovná, inde nádherne výrazné geografické črty, kľukaté cesty označené názvami zloženými aj z dvadsiatich písmen. Hory mali tvar zadku, poprsia či brady, rieky boli žily, z ktorých vyvierala purpurová tekutina, čo vyživovala kvety s hlavičkami čertov, stromy vyrastali z pazderia a nezmyselných slov, tráva mala tvar britvy. Niečo bolo nakreslené čiarou tenučkou ako vlások, na iných miestach hrubou a tmavou, zázrak, že ceruzka neprederavila stranu.

Kresba sa na okrajoch strácala, rozlievala do hustého vzduchu.

Zízal som na ňu ako zelektrizovaný asi šesť či sedem minút, čo je dosť dlho na to, že išlo o hárok papiera s rozmermi dvadsaťjeden krát dvadsaťosem centimetrov. Bez dlhšieho rozmýšľania som usúdil, že ten, čo to nakreslil, je duševne chorý. Celá kompozícia mala v sebe čosi psychotické, akoby sa autor horúčkovitou činnosťou chcel zohriať, keď cítil chlad opustenosti.

Pokúsil som sa zaradiť to, na čo som sa pozeral, do kontextu ostatných maliarov. Najbližšia podobnosť, k akej som v tej chvíli dospel, boli Róbert Crumb a Jeff Koons, táto kresba však nemala v sebe nič gýčovité ani ironické. Bola drsná, úprimná, naivná a zároveň krutá. Napriek tomu, že som sa usiloval posúdiť ju racionálne, na základe vlastných skúseností a vedomostí, mal som pocit, že mi vyskočí z rúk, rozbehne sa po stenách a zamotá do dymu, popola, zabudnutia. Jednoducho žila.

„Tak čo povieš?“ spýtal sa Tony.

Položil som kresbu nabok a vzal do ruky ďalšiu. Bola rovnako rôznorodá i fascinujúca a venoval som jej rovnakú pozornosť. Potom som si uvedomil, že ak to budem robiť pri každom obrázku, nikdy odtiaľ neodídem, a tak som vzal za hrsť papierov a prelistoval ich, rozdrobiac ich natrhnuté okraje. Všetky do jedného boli úžasné. Zovrelo mi srdce. Už vtedy som sa ťažko zmieroval s absolútnou monomániou projektu.

Položil som štós na zem a vrátil sa k prvým dvom kresbám, ktoré som pre porovnanie priložil k sebe. Zrakom som prechádzal z jednej na druhú, ako pri detských hlavolamoch – viete nájsť desať rozdielov? Začala sa mi krútiť hlava, zrejme od prachu.

„Vidíš, ako to funguje?“ poznamenal Tony.

Nevidel som. Otočil teda jeden hárok dolu hlavou a kresby sa zliali dokopy ako kúsky skladačky, potoky tiekli jedným prúdom a cesty sa natiahli. Polovičné tváre si našli druhé polovice. Potom mi ukázal, že zadné strany kresieb nie sú úplne čisté. Na každom okraji a uprostred boli tenkým hrotom ceruzky úhľadným, drobným rukopisom napísané čísla, napríklad:

2016 4377 4378 4379 6740

Ďalšia strana mala v strede číslo 4379 a potom to zhora v smere hodinových ručičiek pokračovalo: 2017, 4380, 6741, 4378. Strany sa spájali v miestach, kde okraj jednej sa hodil k stredu druhej.

„Všetky sú také?“

„Aspoň tie, čo som videl.“ Poobzeral sa okolo seba. „A to som ešte skoro nezačal.“

„O akom množstve hovoríme?“

„Choď ďalej a pozri sa sám.“

Pretlačil som sa do izby a zakrýval si ústa rukávom. Už som v priebehu dňa vdýchol kopu rôznych neprirodzených látok, ale papier v pľúcach bol úplne nový a mimoriadne nepríjemný pocit. Musel som odtláčať škatule z cesty. Prach mi posial nohavice okrúhlymi škvrnami. Svetla z chodby ubúdalo, môj vlastný dych nebolo počuť. Tých dva a pol metra medzi mnou a dvermi akoby úplne vymazalo celý New York. Žiť v tomto byte bolo ako bývať desať metrov pod zemským povrchom, ako v jaskyni. Neviem, ako ináč by som to mohol opísať. Cítil som sa totálne dezorientovaný.

Niekde v diaľke som Tonyho počul vysloviť moje meno.

Sadol som si na okraj postele – pätnásť nezaprataných centimetrov matraca – kde vôbec spával? Zhlboka som sa nadýchol špinavého vzduchu páchnuceho po dreve. Koľko kresieb tu vlastne je? Ako bude vyzerať celé dielo, keď sa poskladá dokopy? Predstavil som si nekonečnú prikrývku poskladanú zo štvorcov látky. Nie je možné, aby sa všetky k sebe hodili! Nikto predsa nemôže mať takú silnú predstavivosť a trpezlivosť! Ak by sa však ukázalo, že Tony mal pravdu, tak som sa pozeral na jedno z najväčších umeleckých diel vytvorených jedným človekom. Určite ide o najväčší obraz na svete!

Záchvev génia, závan šialenstva, úchvatný a zároveň zdrvujúci. Vyrážal mi dych.

Tony sa prešmykol pomedzi dve škatule a zastal pri mne. Obaja sme sípavo dychčali.

„Koľko ľudí o tom vie?“ spýtal som sa.

„Ty, ja, vrátnik. Možno ešte zopár ľudí z firmy, tí však len odovzdávali odkaz. Na vlastné oči ho videlo len niekoľko ľudí.“

„Nech to tak zostane.“

Pokýval hlavou a potom dodal: „Neodpovedal si mi.“

„Ako znela otázka?“

„Čo si o tom myslíš.“

Maliar sa volal Victor Cracke.

Rosario Quintanová, byt 0-1154: „Nevídala som ho často. Párkrát za deň vyšiel von a vrátil sa, no keďže som v práci, videla som ho len vtedy, keď som zostala doma chorá alebo som z nejakého dôvodu musela prísť, napríklad po syna, keď ho otec doviedol skôr, ako sme sa dohodli. Som zdravotná sestra. Občas sme sa stretli na chodbe. Odchádzal z domu skoro ráno. Viete, možno pracoval v noci, lebo po šiestej som ho tuším nikdy nevidela. Žeby bol taxikárom?“

Rosariin sedemročný syn Kenny: „Vyzeral veľmi čudne.“

„Ako to myslíš?“

„Mal čudné vlasy.“

„Akej farby?“

„Čierne.“ Pošúchal si nos, potom dodal: „Aj biele.“

„Takže šedivé?“

„No… ale nie všetky.“

„Dlhé či krátke?“

„… áno.“

„Tak aké? Dlhé?“

Pokýval hlavou.

„Alebo krátke?“

Pošúchal si nos.

„Tak obidvoje?“

Prikývol, rukami naznačil, že mu vlasy trčali do všetkých strán. „A trochu strapaté.“

„Ako keby strčil prst do zásuvky?“

Nechápavý výraz na tvári.

Jason Charles, byt 0-1158: „Rozprával sa sám so sebou. Stále som ho počul, akoby tam mal spoločnosť.“

„Ako viete, že bol sám?“

„Jednoducho to viem. Nikdy sa nikomu neprihovoril, bol taký nevľúdny typ.“

„Ani vy ste sa s ním nikdy nezhovárali?“

‚Jasné, že nie! O čom sme asi mali hovoriť, o obchodoch na burze?“

„A čo vravel, keď sa rozprával sám so sebou?“

„Používal rôzne hlasy.“

„Hlasy?“

„Veď viete, hovoril odlišnými hlasmi.“

„S rôznym prízvukom?“

„Také čosi. Napríklad vysokým tónom – íííííí. Potom zasa nízkym – hmmmmmm, ííííí,hmmmm…“

„Takže ste mu nerozumeli.“

„Nie. Ale pripadal mi ako blázon.“

„Prečo?“

„Lebo kričal z plných pľúc. To sa mi zdalo šialené.“

„Takže kričal?“

„Áno, niekedy.“

„A čo jeho práca? Viete, čo robil?“

Zasmeje sa.

„Čo je na tom smiešne?“

„Kto by ho zamestnal? Ja veru nie!“

„A prečo nie?“

„Chceli by ste nejakého šibnutého blázna, aby vám behal po reštaurácii a na smrť desil zákazníkov?“

„Ktosi tvrdil, že bol taxikár.“

„Došľaka! Keby som nastúpil do taxíka a sedel by v ňom on, ihneď vystúpim!“

Elisabeth Forsythová, byt 0-1155: „Bol to milý, príjemný a slušný pán. Vždy sa mi pozdravil, keď sme sa stretli na chodbe alebo vo výťahu. Pomáhal mi odniesť nákupy. Možno som už stará – nekrúťte hlavou, hádam si nemyslíte, že vám verím? Vy mi lichotíte! Čo som to hovorila? Aha, že aj keď som stará, veľa by mi v jeho veku nepomohol. V tom byte býval dlhšie, ako si pamätám. Nasťahovala som sa v šesťdesiatom deviatom a on tam už býval, takže si viete urobiť predstavu. Môj manžel zomrel v osemdesiatom štvrtom. Vždy chcel odtiaľto odísť, lebo podľa neho táto štvrť už nebola taká, ako bývala. Lenže ja som učila na strednej škole tu v okolí matematiku. Tak sme tu zostali trčať.“

„Viete, koľko mal rokov?“

„Kto, môj manžel? Aha, vy myslíte Victora! Bol asi tak v mojom veku.“ Všimne si spýtavý pohľad, tak dodá: „Na to by ste sa dámy nemali pýtať, to hádam viete.“ Usmeje sa. „Porozmýšľam… Bolo to v Deň víťazstva nad fašizmom v Európe. Išla som so sestrou privítať jej priateľa, ktorý sa vrátil domov z vojny. Nechala ma samu uprostred ulice a išla sa s ním niekde objímať. Sally bola o päť rokov staršia odo mňa, takže si to môžete vypočítať. Nikdy som však nevedela, koľko rokov mal Vietor. Chápete, nebol nejaký utáraný a chvíľu mu trvalo, kým sa s nami zblížil. Povedala by som, že asi aj niekoľko rokov. No len čo sme ho spoznali, zistili sme, že je veľmi príjemný, vôbec nie taký, aký sa na prvý pohľad zdal.“

„Ako to viete?“

„Nuž, mali ste ho vidieť. Niektoré veci o človeku viete hneď, ako sa naňho po prvý raz pozriete. Stačí sa mu pozrieť na ruky – Victor ich mal malé ako dieťa. Nebol ani veľmi vysoký, asi len pár centimetrov vyšší odo mňa. Neublížil by ani muche a bol veľmi pobožný.“

„Naozaj?“

„Veru hej. Často chodil do kostola, aj trikrát denne.“

„To je akosi veľa.“

„Viem. Trikrát denne na omšu. A niekedy aj viac! V nedeľu chodievam na prvú omšu Africkej metodistickej cirkvi,ale kým som poznala Victora, ani som netušila, že do kostola sa dá chodiť tak často, že vás tam vôbec pustia. Veď ak si napríklad kúpite lístok do kina, môžete ísť len na jedno predstavenie. S manželom sme zvykli chodiť na dva filmy za jeden lístok, keď to ešte tak premietali.“ Vzdychne si. „Čo som to hovorila?“

„O kostole.“

„Aha, áno. Vietor rád chodil do kostola. Skoro zakaždým, keď sme sa stretli, tam smeroval. ‚Kam ste sa vybrali, Vietor?‘ ‚Do kostola.‘“ Zasmeje sa. „Myslím, že choďil k Svätej Matke nádeje. Je to blízko. Mal taký výraz v tvári, ako mávajú katolíci. Poznáte to? Tvária sa, akoby ich mali za niečo potrestať.“

„Previnilo?“

„Áno, previnilo, ale aj odovzdane. A ustráchané. Akoby sa bál, že ho uhryzne vlastný tieň. Podľa mňa svetu príliš nerozumel.“

„Má nejakú prácu?“

„Som presvedčená, že niečo určite robí, len neviem čo. Stalo sa mu niečo? Podľa toho, ako ste hovorili spočiatku, mala som dojem, že asi zomrel, no teraz sa zasa pýtate, akoby bol ešte živý. Žije teda? Nevidela som ho celé mesiace.“

„Nie je to jasné.“

„Keď niečo zistíte, dajte mi vedieť. Mala som Victora rada.“

„Ešte jednu otázku, ak dovolíte.“

„Nech sa páči. Môžete sa pýtať, dokedy chcete, ale o šiestej budete musieť odísť. Vtedy prídu dievčatá, hráme spolu scrabble.“

„Počuli ste niekedy, že by sa zhováral sám so sebou?“

„Victor? Prepánajána, to nie! Kto vám to povedal?“

„Váš suseď odnaproti.“

Vystrúha grimasu. „Ten má čo hovoriť! Tak nahlas púšťa hudbu, že ju počujem aj ja, hoci som napoly hluchá. Vážne.“ Ukáže si na prístroj v uchu. „Už som sa sťažovala aj správcovi budovy, ale v živote sa tu neukázal. Môj manžel mal asi pravdu, že sme už dávno odtiaľto mali odísť. Stále dúfam, že život bude taký, ako býval. Lenže už nebude.“

Patrick Shaughnessy, správca budovy: „Bol tichý. Nikdy sa neponosoval a nemal som naňho ani jednu sťažnosť. Je to typ nájomníka, akého by každý chcel, len bol taký mlčanlivý, až sa človek čudoval, ako to môže toľko v sebe dusiť. Až keď som videl jeho byt, pochopil som. Povedal som si – aha, takže s týmto sa toľko rozprával! Vravím vám, ten pohľad stál za to.“ Naširoko roztiahne ruky. „Neuveriteľné!“

„Presne tak.“

„Hovorím si: Patrick, pozeráš sa na pravé umenie. Toto nemôžeš len tak vyhodiť do smetí. Vedel som to hneď, ako som to zbadal. Ste obchodník s umením, tak povedzte, mal som pravdu?“.

„Máte pravdu.“

„Aha. A myslíte, že tie kresby majú aj nejakú cenu?“

„A vy?“

„Povedal by som, že áno. Ale vy sa vyjadrite, ste odborník!“

„To sa ešte nedá odhadnúť.“

„Dúfam, že hej.“

„Neviete, kde odišiel?“

Pokrúti hlavou. „Ten chudák mohol zmiznúť hocikde. Možno je aj mŕtvy. Myslíte, že je mŕtvy?“

„Nuž…“

„Ako to môžete vedieť, veď nie ste z polície!“

„Nie som.“

„Tak dobre. Spojte sa teda s nimi, ak ho chcete nájsť.“

„A polícia bude vedieť?“

„Určite lepšie ako ja. Je to ich práca, nie?“

„Asi…“

„Chcete vedieť, čo si myslím? Podľa mňa sa mu to tu prestalo páčiť. Čudujete sa? Vzal si našetrené peniaze a odišiel na Floridu. Aj ja tam pôjdem, už sa chystám. Niečo som si naškrabal a ďalšie zarobím tam. Ak to urobil aj on, dobre preňho. Dúfam, že sa tam má fajn. Pokiaľ som si všimol, vyzeral vždy dosť nešťastne.“

„Ako to myslíte, nešťastne? Bol zdrvený, utrápený alebo…“

„Pamätám si, že väčšinou hľadel do zeme. Rovno do zeme, trochu bol zohnutý, akoby niesol na pleciach váhu celého sveta. Keď som ho tak vídal, vždy som si vravel, že chce zdvihnúť pohľad, ale nezniesol by, čo by uvidel. Niektorí ľudia sú ticho a neprekáža im to, lebo nemajú čo povedať. On však nie. Mal veľa čo povedať, len nevedel ako.“

Dávid Philadelphia, sused zhora: „Kto?“

Martin Navarro, bývalý manžel Rosario Quintanovej, presťahovaný o osem poschodí nižšie: „Poviem vám, čo si pamätám. Ale ešte počkajte! Rozprávali ste sa s Kennym?“

„Kto je Kenny?“

„Môj syn. Spomínali ste, že ste s ním hovorili.“

„Áno.“

„Ako vyzeral?“

„Neviem…“

„Akože či bol šťastný. Viem, ako vyzerá. Presne ako ja, to mi nemusíte hovoriť. Ona síce tvrdí, že sa podobá na jej otca, ale verte mi, tá netuší, o čom hovorí. Nemá ani šajnu! Takže sa môžete staviť, že všetko, čo vám o tom chlapíkovi povedala, je výmysel! Čo vám povedala?“

„Že asi bol taxikár.“

„No jasné! To je prvé, čo nie je pravda! Kdežeby ten chlap vedel šoférovať! Veď ani poriadne nevidel. Stále narážal do stien. Poriadne nás rozčuľovalo, keď mu o druhej ráno padlo čosi na zem alebo narazil do steny. Mali by ste sa spýtať suseda pod ním, ten by vám vedel porozprávať!“

„Tak čím teda bol?“

„Neviem, ale na taxíku určite nejazdil. Akú prácu môže mať taký človek? Možno bol šoférom autobusu.“

„Veď ste vraveli, že nevidel.“

„Už ste sa v tomto meste viezli v autobuse? Alebo patril k tým chlapíkom, čo predávajú praclíky.“

„Na to vyzerá dosť starý.“

„Asi máte pravdu. Na to som nepomyslel. Koľko mal rokov?“

„Čo myslíte?“

„Bol dosť starý. Koľko mu hádala Rosario?“

„Nevedela.“

„Nech by povedala hocičo, pridajte desať rokov. Možno aj dvadsať. Alebo odrátajte. Potom budete vedieť správnu odpoveď.“

Genevieve Milesová, suseda zdola: „Občas odtiaľ išli zvuky, akoby kopal do vriec s pieskom.“

Jej manžel Christopher: „Veru, tak to vyzeralo.“

„Ako by ste opísali ten zvuk?“

„Čo myslíte?“

„Povedzme – tupé údery?“

„A,asi… Znelo to ako tupé údery.“

Ako by ste vystavili obraz s plochou osemdesiat árov? Tejto otázke som musel čeliť, keď som sa začal prehrabávať v diele Victora Cracka. Podľa odhadov obsahovalo asi stotridsaťpäťtisíc kresieb, každú na papieri formátu A4 s matným leskom, lacnom, ktorý dostať všade a ktorého bolo toľko, že by pokryl plochu osemtisíc stoštyridsaťšesť štvorcových metrov. Celý obraz sme nemali kde zavesiť, len ak by nám čínska vláda prenajala Veľký čínsky múr.

Za Victorov byt som na rok vopred zaplatil nájomné a priviedol som fotografa, aby zdokumentoval rozmiestnenie všetkých vecí v ňom. Najal som si dvoch brigádnikov, ktorých jedinou úlohou bolo očíslovať škatule, zapísať ich obsah a zniesť ich dolu do nákladného auta. Keď bol byt prázdny, dal som ho vyumývať a povysávať, aby som ho zbavil zadúšajúceho prachu. Potom sa operácia presunula z Queensu do Manhattanu, kde som v sklade o tri bloky ďalej od mojej galérie založil provizórne laboratórium. Do jednej kóje som na kopu naukladal škatule, vedľajšiu som zariadil stolom, stoličkami, lampou so silným svetlom, na dlážku som rozložil gumenú plachtu, okrem toho som tam dal bavlnené rukavice, lupu, ohrievač, svetlomet a počítač. Koncom zimy a celú jar sme tam s Ruby po nociach sedávali pri dvoch, troch škatuliach, čo najrýchlejšie triedili ich obsah, všímali si výnimočne kvalitné kúsky a namáhali si mozog, ako by sme ich vystavili.

Teoreticky sme ich všetky mohli zaliať do laminátu, potom poukladať na pole niekde v západnej Pensylvánii alebo v údolí rieky Hudson, pripevniť k zemi a pozvať ľudí, aby chodili dokola a tak si ich pozerali, ako veľké konceptuálne dielo od Smithsona. To by bola jedna možnosť.

Lenže praktické uskutočnenie mi ležalo v žalúdku. Ak budú kresby zaliate v plaste, budú sa dať poskladať? A keď sa postavíte na okraj diela, budete vedieť, čo je v strede, keď budete stáť šesťdesiat metrov od neho? A existuje vôbec nejaký stred? Čo spôsobí svetlo, vietor či zakrivenie? Podarí sa mi zachovať jeho myšlienku?

Zároveň som však musel uznať, že obrázky jednotlivo strácali veľa zo svojho čara. Nedá sa povedať, že by neboli pôsobivé. Ale keď sa rozdelili, stratilo sa to, čo bolo podstatou celého diela – spojitosť medzi jednotlivými časťami a ich celistvosť.

K tomuto záveru som prišiel dosť skoro, keď som vyniesol zo skladu prvú škatuľu a vyložil som z nej päťdesiat či šesťdesiat kresieb. Zložil som ich a až vtedy som pochopil význam monumentálneho diela Victora Cracka. Bola to mapa.

Mapa okolitého sveta, ako ho vnímal on. Boli na nej kontinenty, hraničné čiary, štáty, moria a pohoria, všetko označené jeho úhľadným rukopisom. Phlenbendenum, Freddickville,Zythyrambiana, E. a W. Zelený les Qpptuag naťahujúci prsty do údolia Worthe, v ktorom sa leskla zlatá kupola Katedrály Svätého Gudraisa a jej tajná Komnata svätého srdca s výstrahou NEVSTUPOVAŤ! Mená vytrhnuté z románov Tolkiena alebo Aldousa Huxleyho. Ak ste pridali ďalšie papiere a prizreli sa z väčšej diaľky, objavili ste ďalšie planéty, slnká a galaxie. Diery červíkov v zemi viedli do vzdialených častí mapy označených číslami. Okraje diela sa rozprestierali, podobne ako vesmír, od jeho bezmedzného stredu.

Nebola to len mapa vesmíru, ale aj mapa času. Miesta, čísla a scény sa opakovali na susediacich obrázkoch, pohybovali sa pomalým tempom ako kniha komiksov prekopírovaná tisíckrát a následne roztrhaná a vyhodená do vzduchu. Keď ste kráčali popri celom diele a sledovali jeho postupnosť, zmáhala vás beznádej, že si nemôžete zapamätať všetko, čo ste videli a predstavovali si, v skutočnom čase, čiary na papieri akoby boli vždy o niekoľko sekúnd pozadu a Vietor uháňal, aby dohnal meškanie.

Dáva vám niečo zmysel? Nie som si istý, či áno. Pri veľkom umení človek stráca reč a platilo to aj pri Victorovom diele. Bolo skutočne ťažké ho opísať, nielen pre jeho veľkosť a komplikovanosť, ale aj preto, že bolo také nezvyčajné. Všetko bolo iné, opakovalo sa do ohlúpnutia a vyvolávalo dva znepokojujúce pocity. Na jednej strane, keď ste si zvykli na jeho vizuálne vyjadrovacie prostriedky – príšery a divoké motívy – začínalo sa vás zmocňovať silné deja vu, čudné sa stávalo známym, ako keď každý okolo vás hovorí tým istým nárečím, až mu začnete rozumieť. Na druhej strane, keď ste prestali pozerať na obrázky, podľahli ste jamais vu a známe sa stalo cudzím, ako keď známe slovo po častom opakovaní začne znieť cudzo. Zdvihol som zrak od kresby a padol mi na Ruby, ktorá sa pohrávala s piercingom na jazyku a jeho cinkanie a lesk, ako aj celá jej tvár, kolená vtiahnuté pod seba a ostrý tieň, ktorý vrhala na stenu, mi zrazu pripadali akési neprirodzené. Kresba bola taká výrazná, obsažná a hypnotizujúca, že mala priam halucinogénny účinok a skresľovala moje vnímanie skutočného sveta v takom rozsahu, až som mal pocit, že ja aj Ruby sme výplodom Victorovej predstavivosti a sme ďalšie postavy na jeho obraze.

Mám obavy, že opäť hovorím z cesty. Poviem to takto: museli sme si viackrát ďať pauzu a ísť sa naďýchať čerstvého vzduchu.

Celil som veľkému paradoxu: ako vystaviť umelcovu Teóriu sveta po častiach.

Po dlhom rozmýšľaní a vnútornom boji som sa rozhodol vystaviť desať krát desať segmentov, čo si vyžadovalo plátna s veľkosťou dva metre krát dva a pol metra. Do galérie by sa ich zmestilo asi tak pätnásť, čo je zhruba jedno percento celkového diela. Chcel som plátna zavesiť tak, aby odstávali od steny a umožnili divákom prejsť okolo každého, aby si pozreli žiarivé predné strany kresieb, ale aj ich systematicky zostavené zadné strany, čo som si vysvetlil ako spor medzi Victorovou pravou a ľavou polovicou mozgu.

Zdalo sa, že vynaložil všemožné úsilie, aby vytvoril umelecké dielo mariace zámer verejnej výstavy. Ja sa však len tak ľahko nedám a nerád sa vzdávam, keď som už niečo začal. V krátkosti, tvorcov zámer mi bol úplne ukradnutý.

Už som vravel, že som sa zle správal, však? Nuž, varoval som vás.

Vietor nielen kreslil, ale aj písal. Zopár škatúľ obsahovalo hrubé zborníky viazané v koženke až z roku tisíc deväťsto šesťdesiattri. Značil si do nich počasie, denný príjem potravy, návštevy kostola, pričom každá kategória zapĺňala niekoľko zväzkov, tisícky vstupov, mnohé z nich rovnaké. Najmä záznamy o jedle boli veľmi jednotvárne.

Utorok 1. mája 1973 Raňajky praženica Obed jablko, šunka a syr Večera jablko, šunka a syr

Streda 2. mája 1973 Raňajky praženica Obed jablko, šunka a syr Večera jablko, šunka a syr

Jedlá sa nikdy nemenili, s výnimkou Vianoc, keď jedol rozbif, a jedného januárového týždňa roku tisíc deväťstošesťdesiatsedem, keď na raňajky jedol ovsené vločky, čo bol asi experiment, ktorý sa neujal, pretože nasledujúci týždeň sa vrátil ku praženici a tento zvyk poctivo dodržiaval a zaznamenával celých ďalších tridsaťšesť rokov.

Prehľad počasia, hoci sa každý deň menil (obsahoval informácie o teplote, vlhkosti vzduchu a poveternostných podmienkach), predstavoval rovnaký efekt.

Jedno i druhé by neposlúžili ani ako čítanie na záchode. Ja som však medzi prehľadmi a kresbami vycítil jasnú súvislosť, tú istú posadnutosť a prísnu rutinu. Dokonca by sa to dalo nazvať láskou – veď prečo ochotne opakujeme tie isté veci, ak nie z lásky?

Evidencia o návštevách kostola však myšlienku dobrotivého, všadeprítomného Boha spochybňovala. Keby ste sa trikrát denne a niekedy aj častejšie modlili, zapisovali si každý Otčenáš a Zdravas Mária, každú návštevu spovednice, no aj tak by sa vôbec nič nezmenilo – jedli by ste tie isté jedlá, počasie by bolo zamračené, upršané alebo dusné tak ako vždy – ako by ste ďalej mohli veriť v Boha? Omša by vyznela ako zbytočná ceremónia, ktorá na nič neslúži.

Aby ste si nemysleli, že som sa do zborníkov priveľmi začítal, chcem vám povedať, že som nebol jediný, čo v nich nachádzal čosi temné. Počas inštalácie výstavy sa stali Rubinou obľúbenou literatúrou, uprednostňovanou pred kresbami, ktoré jej pripadali dosť preplnené. Na jej žiadosť som sa rozhodol vystaviť ich v jednom kúte bez vysvetliviek. Nech si ľudia sami urobia názor.

Vernisáž sme zaradili do plánu na dvadsiaty deviaty júl. Výstavy u mňa zvyčajne trvajú štyri až šesť týždňov. Victora Cracka som naplánoval na osem s tým, že ak sa rozhodnem, jeho výstavu ešte predĺžim. Hoci značného množstva obrázkov sme sa ešte ani nedotkli, nevedel som sa dočkať, kedy začneme jeho dielo dávať dokopy. Zavolal som Kristjane a oznámil jej, že jej súhrnné dielo o arktickom ľadovci bude musieť počkať. Vynadala mi a vyhrážala sa, že na mňa pošle svojho právnika.

Bolo mi to jedno. Bol som posadnutý láskou.

Počas tých šiestich mesiacov som takmer nechodil von. Marilyn za mnou po práci chodievala do skladu a nosila mi obložené chlebíky a vodu. Vravela mi, že vyzerám ako bezdomovec, ale ignoroval som ju, takže nakoniec len mykla plecom a odišla.

Kým sme s Ruby usilovne pracovali na catalogue raisonné, Nat pripravoval galériu. S dôležitými rozhodnutiami sa obracal na mňa, ináč mal však voľnú ruku. Mohol by ukradnúť, čo len chcel, rozpredať kresby za polovičnú cenu, nebol by som na to prišiel. Osamelý apoštol nás všetkých zamestnal na plný úväzok.

A čo sa vlastne stalo s ním?

Poviem pravdu – a tu sa začína moja spoveď: prestal som ho hľadať. Po krátkom čase som si povedal, že bude lepšie, keď sa s tým chlapíkom nikdy nestretnem.

Uskutočnil som rozhovory citované na začiatku tejto kapitoly, ako aj kopu ďalších s ľuďmi, ktorí videli Victora túlať sa po chodbách Muller Courts. Ich výpovede však boli neúplné, subjektívne a dokonca si odporovali. Jeden zo strážnikov mi povedal, že Victor bol drogový díler, iní ho vnímali ako domovníka, kuchára, spisovateľa či osobného strážcu.

Ani na vizuálny opis sa nedalo spoľahnúť. Bol vysoký, nízky, stredne vysoký, vyziabnutý, mal veľké brucho, jazvu na tvári, jazvu na krku, nijaké jazvy. Nosil fúzy alebo bradu, fúzy aj bradu. Bolo pochopiteľné, že si ho každý pamätal ináč. Nikdy sa zrejme nevyskytoval v prítomnosti jednej osoby tak dlho, aby v nej zanechal jednoznačný dojem.

V jednom sa však všetci zhodovali: mal tendenciu pozerať do zeme, nie ľuďom do očí.

S Tonyho pomocou som sa dozvedel, že Cracke bol nájomníkom v dome od roku tisíc deväťstošesťdesiatšesť a nájomné za jeho byt reguloval štát. Mesačné splátky mal nižšie než v najzapadnutejšej časti Queensu. Až dokiaľ v septembri dvetisíctri nezmizol, nikdy nevymeškal ani jednu platbu.

V telefónnom zozname iní Crackovci neboli.

Páter Lucian Buccarelli z kostola Svätej Matky nádeje o Victorovi nikdy nepočul. Odporučil, aby som sa pozhováral s jeho kolegom pátrom Simcockom, ktorý vo farnosti pôsobil o niečo dlhšie.

Ani páter Allan Simcock nepoznal nijakého Victora Cracka. Poznamenal, že možno nie som v správnom kostole, a ja som uznal, že sa asi mýlim. Napísal mi zoznam všetkých kostolov v okolí, oveľa dlhší, než som očakával, a pri niektorých uviedol aj mená ľudí, na ktorých som sa mal obrátiť.

Nikde som však nešiel.

Nie som detektív a Victorovi som nič nedlhoval. Mohol byť mŕtvy alebo živý, bolo mi to celkom jedno. Jediné, na čom mi záležalo, boli jeho kresby, a tie som mal všetky, bez výnimky.

Ľudia zväčša neoceňujú kreativitu obchodovania s umením. Na súčasnom trhu to je práve obchodník, nie umelec,kto odvedie najviac práce. Bez nás by nebolo modernizmu ani minimalizmu, vlastne by vôbec neboli umelecké štýly. Všetky súčasné umelecké legendy by maľovali domy alebo učili v kurzoch pre dospelých. Muzeálne zbierky by po renesancii zostali na mŕtvom bode, sochári by ešte vždy vytesávali pohanských bohov, video by bolo odborom pornografie a grafity drobným priestupkom, a nie predchodcom priemyslu, čo vynáša milióny dolárov. Umenie by celkovo bolo odsúdené na úpadok. A preto v dnešnej postcirkevnej a postpatronátnej ére práve obchodníci zušľachťujú a usmerňujú palivo, ktoré poháňalo, poháňa a vždy bude poháňať motor umenia – peniaze.

V súčasnosti je jednoducho všade okolo nás nepreberné množstvo materiálu, pri ktorom normálny človek nie je schopný rozlíšiť medzi dobrým a zlým. A to je práca obchodníka. Aj my sme tvorcovia. Vytvárame trhy a našou komoditou sú samotní umelci. Trhy potom vytvárajú umelecké smery a tie zase tvoria vkus, kultúru, normy na to, čo je prijateľné. Stručne povedané, čo vlastne považujeme za umenie. Umelecké dielo sa stáva umeleckým dielom a jeho autor umelcom vtedy, keď vás prinútime vytiahnuť peňaženku.

Vietor Cracke zapadá do mojej definície dokonalého umelca. Vytvoril dielo a potom zmizol. Lepší dar som si ani nemohol želať. Bol ako môj vlastný nepopísaný papier.

Niekto môže moje počínanie považovať za morálne odsúdeniahodné. Kým ma však odsúdite, zvážte toto: nespočetne veľakrát bolo umenie vystavené na verejnosti bez vedomia umelca, dokonca aj proti jeho vôli. Veľké umenie si žiada divákov a popierať tento fakt by bolo nemorálne. Ak ste niekedy čítali báseň od Emily Dickinsonovej, určite budete so mnou súhlasiť.

A okrem toho, mal som aj nejakých predchodcov. Vezmime si, napríklad, takzvaného „Filadelfského drotára“ – tak pomenovali autora série sôch, ktoré sa našli vo Filadelfii v odpadkoch na jednej ulici v roku tisíc deväťstoosemdesiatdva. Videl som ich, sú veľmi tajomné. Tisícky nájdených predmetov – ciferníky hodín, bábiky, nádoby na jedlo, zamotané v slučkách z hrubého drôtu. Umelca nikto nepoznal a nikto nevie, čo ho motivovalo k tvorbe. Nevie sa vlastne ani to, či to bol muž. A kým otázka, či sú jednotlivé kúsky umením, je otvorená, fakt, že sa našli v smetiach, jednoznačne dokazuje, že neboli určené očiam verejnosti. Ani to však neodradilo galérie od predaja jednotlivých kúskov za ceny, aké si nadiktovali, múzeá v celých Spojených štátoch aj v Európe od inštalácie výstav, ani kritikov od komentárov o šamanských či totemických črtách diela a špekulácií o jeho podobnosti s africkými liečivými predmetmi. A všetok ten rozruch, debaty a tok peňazí vyvolalo dielo, ktoré mohlo skončiť na smetisku, keby nie ostrého oka náhodného okoloidúceho.

Podstatné na celom príbehu je to, že predmety, ktoré vytvoril „Filadelfský drotár“, sú len jednou časťou umeleckého diela. Vyrobil totiž veci, ale bolo treba obchodníkov na to, aby ich premenili na umenie. A keď už naň raz boli povýšené, neexistuje cesta späť. Mohli by ich aj zničiť, ale nálepku umenia už nestratia. Keby sa však „Drotár“ zajtra odrazu objavil a začal by sa domáhať svojich autorských práv, pochybujem, že by ho niekto počúval.

Preto som pokladal za spravodlivý svoj prísľub, že keď sa Vietor niekedy ukáže pri mojich dverách, vyplatím ho podľa tradičnej dohody medzi obchodníkmi a umelcami – pol na pol. V duchu som sám seba chválil, aký som štedrý, lebo som vedel, že len málo mojich kolegov by zvolilo taký nezvyčajný a zhovievavý prístup.

Ušetrím vás podrobností okolo pripravovania výstavy. Nepotrebujete predsa vedieť, ako sa montujú zábradlia či posuvné reflektory a zháňa obyčajný pinot. Je tu však čosi, čo nechcem opomenúť. Ide o zvláštny objav, ku ktorému sme s Ruby dospeli raz neskoro v noci v sklade.

Pracovali sme už štyri mesiace. Ohrievače sme zamenili za ventilátory, ktoré sme strategicky rozmiestnili, aby nerozfúkali kopy papierov. Celé týždne sme hľadali panel číslo jeden, bod zrodu. Škatule sa pri preprave pomiešali a práve sme začali prezerať jednu, ktorá vyzerala celkom sľubne a číslo na jej vrchu bolo dosť nízke, keď sme zistili, že čísla sa zvyšujú, nie znižujú.

Napokon sme ju našli, aj keď neskôr. No tej noci padla Ruby do oka iná strana, čo pokračovala od i 100.

„Aha!“ zvolala. „Aj ty si tu!“

Prestal som robiť a išiel som sa pozrieť.

Navrchu jednej strany stálo veľkými písmenami moje meno:

MULLER

V tej chvíli akoby z miestnosti odišlo všetko teplo. Neviem vysvetliť, prečo ma pohľad na moje meno tak vystrašil. Na chvíľu akoby som počul Victorov hlas; kričal na mňa cez vrčanie ventilátorov, cez pokreslené papiere, tlieskal mi pred tvárou. Zjavne nebol potešený.

Niekde buchli dvere. Obidvaja sme podskočili. Ja za stolom, Ruby na stoličke. Potom nastalo ticho; zostali sme zahanbení, ako sme sa zľakli.

„Čudné,“ prehodila Ruby.

„Áno.“

„A strašidelné.“

„To veru poriadne.“

Hľadeli sme na moje meno. Pripadalo mi to mierne obscénne.

„Podľa mňa je to celkom logické,“ usúdila napokon

Ruby.

Pozrel som na ňu.

„Býval predsa v Muller Courts.“

Pokýval som hlavou.

„Vlastne ma celkom prekvapuje, že sa tam nevyskytuješ častejšie,“ dodala.

Pokúšal som sa vrátiť k práci, ale nemohol som sa sústrediť, keď Ruby cvakala piercingom o zuby a tá kresba vo mne vyvolávala zlé pocity. Oznámil som, že idem von. Asi to znelo čudne, akoby ma ovládla paranoja, a Ruby sa zachichotala a poradila mi, aby som si kryl chrbát.

Zvyčajne idem taxíkom rovno domov, no vtedy som zašiel do baru a objednal si sódu. Ako som tam sedel a pozoroval zadychčaných ľudí, ktorí preklínali dusnú noc, nepokoj vo mne začal meniť tvar, zjemnel a menil sa na povzbudenie.

Ruby mala pravdu. Vietor Cracke kreslil vesmír tak, ako ho poznal. Prirodzene, že meno Muller v ňom zaberalo veľký priestor.

V bare bola hracia skriňa. Niekto pustil Bon Joviho a barom sa začal rozliehať falošný spev. Pobral som sa na odchod.

Vodičovi taxíka som udal smer a usadil sa na vinylovom sedadle. Moje meno by sa vlastne vo Victorovom diele malo vyskytovať často. Nie som predsa votrelec, práve naopak. Mal som plné právo byť jeho súčasťou.

Medzihra: 1847

Šalamúnova kára mala najazdených mnoho míľ a viezol na nej celý svet. Šaty, gombíky, riad. Posilňujúce nápoje i patentované lieky. Klince, lepidlo, papier na písanie, jablčné semiačka. Veľa rozličných vecí, ktoré sa dali klasifikovať asi ako „Všetko, čo potrebujeme“. Vyzeral ako kúzelník, keď sa nečakane objavil v niektorom zapadnutom pensylvánskom meste, vyvolávaním a gestikuláciou priťahoval davy ľudí, vykladal z káry svoj tovar a vzdoroval pokusom obyvateľov zmiasť ho. Potrebujem kladivo. Áno, pane. Máte sklenené fľaše, asi také veľké? Áno, pani. Ľudia žartujú, že jeho kára nemá dno.

Po anglicky rozumie lepšie, než hovorí, a keď je prinútený do výnimočne vášnivého vyjednávania, uchýli sa používať prsty. Sedem centov? Nie, desať. Dám vám deväť, dobre? Dobre.

Každý sa chce zjednávať.

Rovnaká procedúra sa odohráva, keď potrebuje zaplatiť za izbu, hoci sa tomu usiluje vyhnúť a radšej spáva vonku niekde v poli alebo stodole. Každá penny, ktorú ušetrí, môže urýchliť príchod jeho bratov. Keď príde Adolf, budú môcť zarobiť dvakrát toľko peňazí, a keď príde Šimon, trikrát. Má v pláne priviesť ich v tomto slede: Adolf, potom Šimon a nakoniec Bernard. Bernard je druhý najstarší, ale aj najlenivejší, a Šalamún vie, že dosiahnu oveľa viac a oveľa rýchlejšie, ak ho zatiaľ nechajú tam, kde je.

Ale niekedy, keď vonku bolo veľmi chladno a on túžil po dôstojnej streche nad hlavou, keď už nemohol čeliť ďalšej noci v špine, v kope sena, kde po ňom lozil hmyz ako po zvierati, bolo toho naňho priveľa. Zaliezol, minul celodenný zárobok na posteľ a páperovú perinu, aby si to potom až do konca týždňa vyčítal. Nie je predsa Bernard! Je najstarší, musí všetko vedieť. Otec mal dôvod, keď ho poslal ako prvého.

Plavba ho takmer umorila na smrť. Nikdy predtým nevidel okolo seba toľko chorých ľudí a nebolo mu tak zle. Ani horúčka, ktorá mu vzala matku, sa nedala porovnať s hrôzou, ktorej svedkom bol na lodi. Ľudia sa topili v kopách vlastných výlučkov, všade sa povaľovali nakazení, stonajúci pacienti a vznášal sa vlhký zápach fyzického aj psychického utrpenia. Šalamún si dával pozor, aby jedával sám, a hoci to bolo proti jeho povahe, nezbližoval sa so spolucestujúcimi. Otec mu prikázal, aby sa spoliehal len sám na seba, a on poslúchol.

Raz videl, ako sa jedna žena zbláznila. Stál sám na palube, dýchal čerstvý vzduch a s radosťou si vychutnával ľahký dážď. Zbadal ju, ako vyšla po schodoch, roztrasená, celá zelená, s krvou podliatymi očami. Spoznal ju. Predchádzajúci deň prišla o syna. Keď jej nasilu vytrhli jeho telo z náručia, vykríkla tak srdcervúco, až sa Šalamúnovi zježili vlasy. Pozoroval ju, ako sa pritackala na provu lode, bez váhania sa naklonila cez zábradlie a vrhla sa do rozbúreného mora. Šalamún sa rozbehol na miesto, kde sa to stalo, pozrel sa dolu, no nevidel nič, len spenenú vodu.

Pribehli námorníci. „Žena cez palubu!“ kričal Šalamún, alebo sa to aspoň pokúšal povedať. Vyslovil to však nezrozumiteľne, a keďže posádka pochádzala z Anglicka, nerozumeli mu a navyše ich zdržiaval. Poslali ho do podpalubia, a keď protestoval, štyria ho zdvihli a odniesli preč.

Šalamún bol na mori štyridsaťštyri dní, než loď Žiarivý Hary konečne vyložila svoj ľudský náklad v bostonskom prístave. Schudol dvadsať percent telesnej hmotnosti a na chrbte sa mu vyhodili bolestivé vyrážky, ktoré pretrvali niekoľko mesiacov, a tak boli noci, čo prespal na zemi, ešte útrpnejšie.

Najprv býval u bratanca, ktorý pracoval ako obuvník. Ich príbuzenstvo bolo také vzdialené, že ani jeden nevedel poriadne určiť, kedy a kde sa zmiešala ich krv. Šalamún hneď od začiatku vedel, že tam dlho nepobudne. Bratancova manželka ho neznášala a chcela, aby čo najskôr vypadol z domu. Keď sa v noci prehadzoval na pracovnej lavici, čo mu slúžila za posteľ, ona chodila po hornom poschodí v drevákoch. Dávala mu jesť zhnité ovocie, čaj zarábala do mútnej vody a chlieb nechala najprv splesnivieť, než mu z neho odrezala krajec. Mal v pláne odísť odtiaľ, len čo bude mať dosť peňazí a naučí sa po anglicky, lenže kým to stihol, raz v noci zišla dolu k nemu a vystrčila naňho nahé prsia. Hneď skoro ráno si zbalil to málo, čo mal, do jutového vreca a vydal sa na cestu.

Pešo prešiel až do Buffala, dorazil tam práve v tej najhoršej zime. Nikto si od neho nechcel nič kúpiť. Ponížený a sklamaný sa ponáhľal na juh a prišiel do New Jersey, potom do srdca Pensylvánie, kde sa zoznámil s niekoľkými ľuďmi, čo hovorili jeho jazykom. Stali sa jeho prvými zákazníkmi – farmári od neho postupne začali závisieť pre špeciálne veci pre ktoré sa im neoplatilo cestovať do mesta, ako napríklad remeň na brúsenie britvy či škatuľka ceruziek. Vždy si napchal vrece do prasknutia, no čoskoro sa doň nezmestilo dosť, aby mohol uspokojiť dopyt klientov, tak si kúpil druhé, veľké ako on sám. Ako sa zásoby rozrastali, rozrastala sa s nimi klientela aj jeho cesty a napriek obmedzenej slovnej zásobe sa osvedčil ako schopný obchodník. Rád sa zasmial, bol neoblomný, ale spravodlivý, a vždy si všímal posledné trendy. Druhé vrece mu dlho nevydržalo. Kúpil si káru a na jej bok napísal:

ŠALAMÚN MUELLER, SUCHÝ TOVAR

Suchý tovar nebolo správne, keďže mnohé položky, ktoré predával, neboli suché. Jednoďucho však len odpísal, čo videl na bokoch iných kár, ktoré patrili iným obchodníkom, jeho konkurentom. Nebol jediný Žid, čo brázdil cesty.

Vedel, že mal byť za čo vďačný osudu, pretože presiahol svoje vlastné očakávania. Vždy keď si nasadzoval tefilin, chválil Boha za to, že mu umožnil vydržať všetky ťažké dni, a prosil ho o ďalšiu pomoc. Čakalo ho ešte veľa práce. V apríli mal dovŕšiť osemnásť rokov.

Blížili sa Adolfove narodeniny a Šalamún sa rozhodol, že nastal čas, aby ho zavolal. V Punxsutawney napísal list a v Altoone ho poslal. Predstava, že brat bude onedlho s ním, mu vniesla ľahkosť do kroku, keď kráčal cez Apalačské vrchy, hoci mu chrbát aj kára praskali pod nákladom.

York v Pensylvánii mu pripadal ako vhodné miesto na to, aby strávil noc pod strechou. Aj keď vedel, že by mal počkať, kým posteľ naozaj bude potrebovať, napríklad keď bude treskúca zima alebo hustý lejak, a nie vlažný večer, ktorý je predzvesťou jari, čo je však dobré na živote, keď si ho nemôžeš užiť? Veď stále bol šetrný, možno až priveľmi, a luxus nám pripomína, načo sa lopotíme. S peniazmi, čo mu zostali, si mohol dovoliť trochu pohodlia.

Pozdĺž hlavnej triedy, zbrázdenej a mokrej od moču, svietili hostince. Šalamún tlačil káru a myslel na pivo. V ústach sa mu zbiehali sliny pri pomyslení na chuť kvasníc. Zatúžil po domove. Chýbala mu sestra, ktorá piekla najchutnejšie koláče, jemné a ľahké podľa receptov, ktoré po sebe nechala mama, než zomrela. Z tvrdého chleba a fazule, na ktorých denne prežíval, sa mu chcelo plakať. Mäso nejedol už štyri mesiace. Najbežnejšia aj najlacnejšia bola bravčovina, lenže odmietal sa jej dotknúť. Mal svoje zásady.

Niektoré hostince ponúkali izby; vošiel teda do jedného spýtať sa na voľné miesto. Ovanul ho horúci vzduch a telesný zápach. V jednom kúte vyhrával klavír, všetky stoly boli obsadené. Zakričal svoju otázku na barmana, ktorý ho však nerozumel a priniesol mu pohár piva. Šalamún ho najprv chcel vrátiť, ale smäd prevládol. Barman sa vrátil po prázdny pohár a ponúkol mu ďalší, ale Šalamún pokrútil hlavou a ukázal smerom hore, či je tam voľné.

Chlap pokrútil hlavou. „U Striebornej lyžičky!“ zakričal.

Šalamún rozhodil rukami, že nevie, kde to je. Barman ho odviedol ku dverám a ukázal smer dolu alejou. Šalamún sa poďakoval, odviazal káru a zamieril k spomínanému hostincu.

Tmavá aleja vyúsťovala do ďalšej širokej ulice. V stromoch cvrlikali cikády. Nohy mu oťažievali, akoby ich mal pripútané k nákladu. Čo keby tak teraz zastal a zdriemol si… Lákavá myšlienka, čo by bolo na tom zlé? Následne stúpil do kopy hnoja, no pozbieral sa a pokračoval po ceste jedným smerom, potom naspäť druhým. Kolieska na káre začali vŕzgať, asi by ich mal namastiť. Nenašiel nič. Vzdychol si a zamieril späť do aleje. Blížili sa k nemu traja chlapi, držali sa za plecia.

Šalamún zdvihol ruku. „Zdravím, priatelia.“

Ako jedno telo sa zvrtli k nemu. Zacítil, ako si ktorýsi odgrgol.

„Zdravím, priatelia,“ zopakoval jeden z nich a ostatní sa rozrehotali.

Šalamún nepochopil, čo je na ňom smiešne, no zdalo sa mu nezdvorilé nepridať sa k nim. Aj on sa zasmial. Potom sa spýtal na hostinec U Striebornej lyžičky. Chlapíci sa ešte väčšmi rozrehotali. Jeden sa ho spýtal, odkiaľ je.

„Stadeto.“

„Stadetóóó?“ zatiahol chlap. Jeho imitácia Šalamúnovho prízvuku prišla ostatným náramne smiešna a vyvolala ďalší záchvat rehotu.

Keď skončili, Šalamún sa pokúsil zopakovať otázku. Lenže chlap, ktorý sa s ním dal do reči, ten v plstenom klobúku a s čiernym strniskom na tvári, najmohutnejší spomedzi ostatných, ho opäť prerušil a položil mu ďalšie otázky. Šalamún sa usiloval odpoveďať čo najlepšie, ale zamotal sa do spleti slov, zasekol sa a začal sa zajakávať. Vyslúžil si tým pokrikovanie, hulákanie, tľapkanie po pleci a významný úškrn na tvári hovoriaceho.

To, čo potom nasledovalo, sa zomlelo rýchlo. Najprv ho posotili, potom sa rozpútal menší zápas, v ktorom nepadli údery, len ho priklincovali o rozkolísanú káru. Chlap mu chytil ruky a pritlačil sa naňho; sálalo z neho teplo a zápach alkoholu a v tom takmer intímnom objatí mu začal chrliť do ucha nezrozumiteľné vyhrážky.

Šalamún sa odvážil brániť a vtedy sa všetci traja naňho vrhli. Zdalo sa mu, že ich je desať, toľko úderov a kopancov sa naňho zosypalo. Boli však priveľmi opití, aby ho bili systematicky, a preto prežil.

Keď sa Šalamún znovu mohol postaviť na nohy, kríval. Uvažoval o tom, že sa zbaví káry a začne znovu. Otvorí si obchod, ktorý nebude musieť nosiť na chrbte. Mohol by ísť späť do Bostonu či Buffala. Tam od neho nič nekupovali, ale aspoň ho nechceli zabiť.

Potom si však uvedomil, že to nie je možné. Ukradli mu všetko, čo mal – ako by si teda mohol otvoriť obchod? Keby mal veľké šťastie, dodávatelia by mu dali čosi na dlh, no iba blázon by požičiaval peniaze zmrzačenému prisťahovalcovi, čo nemá nijaký nehnuteľný majetok.

Mal aj ďalší dôvoď nevzdávať sa: o necelý rok mal prísť Adolf. Stopy na tele, krívajúca noha a pomliaždeniny na tvári sa nebudú dať skryť. Ale duševne sa Šalamún nesmel prejaviť ako zlomený človek. Adolf by sa smrteľne preľakol a prvou loďou by ušiel nazad do Nemecka. To sa nesmelo stať. Pre dobro svojej rodiny Šalamún musel dokázať, že Amerika má čo ponúknuť. Bola to nádej, ktorú si sám urputne chcel udržať tým väčšmi, čím sa od neho začínala vzďaľovať.

Vzal to z lepšej stránky. Traja vagabundi ho zbili, ale iný človek ho vzal k sebe, nakŕmil a vyliečil. Ten chlap mu čítal z Biblie, a keď zistil, že jeho pacient nie je kresťan, celé hodiny mu rozprával o múdrosti nášho Pána a Spasiteľa. Šalamún to chápal ako cenu za svoje uzdravenie, a tak zdvorilo počúval a chápavo prikyvoval, že Spasiteľ naozaj prežil veľké útrapy. Hoci to z neho nerobilo Boha, aspoň vzbudzoval súcit.

Zatiaľ čo Šalamún ležal v posteli – ozajstnej posteli, zvláštne, že aj agónia môže byť zdrojom potešenia – skrsla v ňom významná myšlienka. Keď tak počúval príbehy o Spasiteľovi, uvedomil si, že si musí zdokonaliť angličtinu. Napríklad, keď sa pýtal na Striebornú lyžičku, vyslovoval názov hostinca nesprávne a spôsobil nedorozumenie. Keby vedel dobre rozprávať, mohol sa bezpečne dostať do cieľa. A o koľko viac obchodov by urobil, keby hovoril ako Američan?

A kým jeho liečiteľ vykladal o soli zeme, Šalamún spriadal plány na sebazdokonaľovanie.

O štyri a pol týždňa neskôr vstal z postele a odkríval do najamerickejšieho mesta, aké poznal: do zadymeného, rušného Pittsburghu, mesta určeného nádejným a sľubným, ktorí boli hnacím motorom priemyslu. Napriek bolesti sa usmieval a ponúkal tovar ženám, čo prali bielizeň na dvoroch, obchodoval aj pred továrňami a krčmami. Nútil sa do reči a každý kompletný rozhovor počítal za malé víťazstvo, aj keď nič nepredal. Lámaným jazykom žiadal o pomoc a niekedy aj uspel. Na konci dňa sa prechádzal popri rieke a opakoval si nové slovíčka, ktoré sa v priebehu dňa naučil, až kým nevládal pokračovať, a vtedy si sadol a utáboril sa. Dvakrát musel ujsť, aby sa vyhol zatknutiu za vstup na cudzí pozemok. Hoci si už nenasadzoval modlitebné remienky, vždy si našiel chvíľu, aby sa poďakoval Bohu.

Plánoval si, že kým nastanú letné horúčavy, dopracuje sa k výraznému pokroku. Ak sa bude dosť usilovať, bude na nerozoznanie od chlapov, ktorí ho zbili. A keď príde Adolf, ani sa nedohovoria! Pri tej predstave sa často smial.

Raz ráno uvidel plagát, ktorý oznamoval príchod divadelného súboru „s najimpozantnejšími dramatickými a komediálnymi predstaveniami, sľubujúci vzrušujúce zážitky“, a tak ďalej, a tak ďalej. Normálne by na niečo také nemrhal peniazmi, ale potom si uvedomil, aký osoh to prinesie jeho vzdelávaniu. V divadle predsa ľudia nerobia nič iné, len rozprávajú. Môže tam sedieť a len tak vnímať slová. Zapísal si informácie z plagátu: Divadelná skupina Merrittovci hrá dnes večer o siedmej v divadle na Water Street.

Divadelná skupina sa skladala z jedného statného chlapíka zahaleného do zamatového plášťa. Jeho brada vyzerala, akoby sa mu v tvári uhniezdila horda skunkov, ktoré kývali chvostmi, keď hromovým hlasom recitoval verše, prepletal a rozpletal si tučné prsty a na zdôraznenie nimi pichal do vzduchu. Do každej jeho nohavice by sa zmestili dve Šalamúnove.

Herec prednášal výber zo Shakespeara v rýchlom slede, len občas zmĺkol, keď si chcel vychutnať niektorú vetu. Nech sa Šalamún akokoľvek usiloval, nedarilo sa mu to pochopiť. A čo viac, mal pocit, že hercova artikulácia sa nezhoduje s tým, čo počul na ulici. Inými slovami, predstavenie ako nástroj vyučovania kompletne zlyhalo.

Šalamún však napriek tomu zostal sedieť na mieste. Zaplatil si za lístok, nech sa teda jeho peniaze zhodnotia.

V priebehu ďalšej hodiny sa však proti jeho vôli stalo čosi nečakané. Podľahol šarmu herca s hlasom, ktorým mohol zastaviť vlak, ale vedel ho ovládať, takže znel očarujúco a nevinne. Hoci Šalamún nerozumel všetkým slovám, dokonale pochopil emócie, ktoré sa v nich skrývali. Bolesť v hercovom hlase Šalamúnovi pripomínala jeho vlastnú, ich túžby, radosti a obavy sa zlievali a on v tej chvíli mal pocit, že si našiel priateľa.

Predstavenie sa skončilo a diváci v riedko zaplnenom hľadisku sa zdvihli na odchoď. Šalamún sedel ďalej. Nechcelo sa mu ani pohnúť zo strachu, že naruší čarovný pocit pokoja, spolupatričnosti a vzájomnosti, ktorý mu tak dlho chýbal, ľudskosť, o ktorú bol vo svojom osamelom, opustenom živote ochudobnený. Zostal teda prikrčený v kresle, takže mu nebolo vidieť vrch hlavy, až kým zriadenec bez ďalšieho upozornenia nezavrel a nezamkol ho dnu.

Keď zhasli svetlá, uvedomil si, do akej situácie sa dostal, ale zostal pokojný. Aspoň prenocuje vnútri. Vtom si však spomenul na káru, čo mal priviazanú vonku, a tak začal šmátrať v tme okolo seba a hľadať východ. Všetky východy boli zamknuté, aj schodisko na druhé poschodie. Popletený sa vyškriabal na javisko a zablúdil do zákulisia. V hľadaní mu pomohol kužeľ mesačného svetla, nezabránil mu však potknúť sa na kope vriec s pieskom a udrieť si hlavu o akúsi kulisu, ktorú prevrátil a len-len že ho neprivalila. Keď uskakoval do bezpečia, náhodne otvoril akési dvere a uvidel schodisko, čo viedlo do matne osvetlenej chodby. Bolo v nej viacero dverí, všetky zatvorené až na posledné. Odľahlo mu. Otvoril ich a zastal rovno oproti hercovi. Bol do pol pása vyzlečený, kvapkal z neho pot, bradu mal strapatú a ufúľanú, tučné trasľavé nohy navlečené v dlhých spodkoch.

„Kristepane!“ zrúkol. „A toto je kto?!“ Zdvihol Šalamúna za chlopne kabáta. „Čo?! Tak hovor! Človeče, povedz niečo, lebo ťa zlomím ako palicu! Tak čo je? Chlape, hovor! Čo ti mačka zožrala jazyk?“ A pritiahol ho, hoci nie surovo, ku stoličke, pritlačil mu ruky na plecia a posadil ho. „Tak ešte raz. Čo tu robíš? Ako sa voláš?“

„Šalamún Mueller.“

„Šalamún Mueller vravíš?“

„Áno.“

„Ale, ale. Tak dobre, Šalamún Mueller, povedz, či sa my dvaja poznáme.“

Šalamún pokrútil hlavou.

„Prečo si teda v mojej šatni? Mary Ann!“

Pomedzi vešiaky s kostýmami vystrčila hlavu korpulentná žena v kockovaných šatách. „Kto je to?“

„Šalamún Mueller,“ odpovedal herec.

„A kto je Šalamún Mueller?“

„Prosím vás…“ ohlásil sa nesmelo Šalamún.

„Kto ste?“ spýtala sa Mary Ann.

Šalamún bezmocne ukázal na javisko za chrbtom.

„Bol si tu na predstavení? Hej? Ahá! A čo, páčilo sa ti?“ Chytil Šalamúna za plecia a priateľsky ním potriasol. „Tak čo?“

Šalamún sa usmial najkrajšie, ako vedel.

„Páčilo!“ zvolal herec. „Dobrý chlapec! Počula si, Mary Ann? Predstavenie sa mu páčilo!“ A začal sa rehúňať, až sa mu brucho natriasalo a prsia nadskakovali.

„Isaac, je načase obliecť sa.“

Herec siju však nevšímal. Kľakol si, vzal do vlhkých dlaní Šalamúnove zodreté, šľachovité ruky a spustil: „Tak mi povedz, Šalamún Mueller, predstavenie sa ti páčilo, však? Hej? Dovoľ teda, aby som ťa poprosil, či by si mi mohol zaplatiť večeru.“

Herec sa celým menom volal Isaac Merritt Singer. Ako vysvetlil pri jedle pozostávajúcom zo zemiakov a údeniny, ktoré konzumoval iba on sám, Mary Ann je jeho druhá manželka. Predtým mal prvú, ale život ide ďalej. „Nie je tak, Šalamún?“

„Áno,“ prikývol Šalamún, rád, že môže súhlasiť so všetkým, čo povie ten čudný chlapík.

Isaac rozprával o Shakespearovi, na ktorého nevedel nájsť dostatok superlatívov. „Bard z Avonu! Perla Stratfordu! Pýcha Anglicka!“

Šalamún sa pravidelne pokúšal vložiť nejaký komentár, ale Isaacov monológ utíchal, iba keď musel prehltnúť údeninu alebo zdvihnúť hrnček. Zdalo sa, že je celý rád, najmä keď mu Šalamún zaplatil druhú porciu jedla a tretie pivo.

„Ale teraz,“ začal Isaac, utrel si z fúzov omáčku a zopäl ruky. „Povedz mi, Šalamún Mueller. Nie si odtiaľto, však?“

Šalamún pokrútil hlavou. Potom si všimol, že Isaac čaká. Konečne prišla jeho šanca prehovoriť.

V krátkosti zhrnul svoje detstvo v Nemecku, loď do Ameriky, úspech v obchodovaní aj tragédiu, ktorá ho postihla po napadnutí opilcami. Počas jeho rozprávania Isaac dvíhal obočie, mračil sa, gánil, smial sa. Ani ako poslucháč neprestával hrať, takže keď Šalamún dokončil svoj príbeh, mal pocit, akoby zložil majstrovské dielo a bol spriaznený s Homérom.

A uvedomil si, že dokonca to urobil bez cudzieho prízvuku.

„Panebože!“ zhodnotil Isaac Merritt Singer. „To je ale úžasná historka!“

Šalamún sa usmial.

„Neprekážalo by mi počúvať ju ešte raz. A neprekážalo by mi ani stvárniť ju na javisku. Páčia sa mi ľudia, ktorí vedia tak pútavo rozprávať. Chlapík, čo vie povedať taký príbeh, je môj kamoš. No nie?“ Odpije si veľký glg piva. „Som rád, že sme sa zoznámili, Šalamún. Myslím, že by z nás mohli byť dobrí kamoši. Čo ty na to?“

A stali sa z nich dobrí kamaráti.

Na jednej strane priateľstvo živila Šalamúnova osamotenosť a túžba po rozhovore, na druhej túžba Isaaca Singera neplatiť za večeru. Šalamún neskôr odhadoval, že v priebehu toho leta minul dvadsaťpäť až tridsať percent svojho príjmu, peniaze, ktoré si nemohol dovoliť minúť, na večere so Singerom. Ďalšie mu požičal na zalátanie nohavíc alebo drobnosti pre niektoré z detí, ktorých mal neúrekom, či na kvety pre Mary Ann alebo len tak, bez akéhokoľvek dôvodu. Jednoducho dal priateľovi peniaze, lebo si ich vypýtal.

Nerobil mu láskavosť s vedomím, že z toho zbohatne. Robil to, pretože potreboval niekomu niečo dať a pri Singerovi sa necítil opustený.

Jeho štedrosť sa mu však miliónkrát vyplatila. Singer sa v roku tisícosemstopäťdesiatjeden presťahoval do New Yorku a vzal so sebou rodinu, dodávku aj nejaké peniaze, ktoré si požičal od Muellera. Tam založil spoločnosť s dlhočizným názvom „Spoločnosť na výrobu šijacích strojov Jenny Lindovej“. Lindová bola Singerova obľúbená speváčka a pomenovanie firmy po speváčke vytvorilo slovnú hračku s jeho priezviskom a bolo aj prejavom jeho záľuby pre teatrálnosť.

Napriek tomu, že meno firmy malo svoj význam, ukázalo sa ako trochu nešikovné, a tak ľudia jeho stroje čoskoro začali volať jednoducho „Singerky“.

V Spojených štátoch vyrábali šijacie stroje mnohí. Než sa tie Singerove dostali do obchodov, mali štyroch ďalších konkurentov. Lenže jeho boli najlepšie a vo veľmi krátkom čase sa Singer stal jedným z najbohatších mužov v Spojených štátoch a so sebou potiahol aj Šalamúna Muellera.

Mohli by sme uvažovať, čo by bolo keby… Čo keby Šalamúna v istom okamihu jeho života neboli zmlátili, čo keby sa vrátil do Nemecka, čo keby sa mu nepáčilo predstavenie, čo keby odmietol zaplatiť za večeru? Čo keby vtedy vedel to, čo zistil neskôr, že Mary Ann Singerova nebola vlastne manželka Isaaca Merritta, ale jeho milenka, prvá z mnohých ďalších, a že Singera jeho sukničkárstvo nakoniec prinúti odísť z krajiny. Šalamún Mueller ako mladý muž mal v sebe istú prudérnosť a keby vedel pravdu, asi by na Singera zanevrel. Medzi Šalamúnom a veľkým bohatstvom, ktoré získal, mohlo stáť mnoho alternatívnych situácií. Bol by úspešný aj sám?

Možno áno. Ťažko pracoval, mal však aj dosť umu. A čo iné na to treba?

Jedna z posledných viet, ktoré mu Isaac Merritt Singer povedal pred svojím hanebným útekom do Európy, bola: „Pripomínaš mi môjho otca.“

Tento rozhovor sa odohral o mnoho rokov neskôr v bohato zariadenom salóne domu vysokého tridsať metrov. Vtedy bol už Šalamún Mueller Šalamúnom Mullerom a firma Suchý tovar sa rozšírila na mnohé ďalšie: Muller a bratia – výroba jemných súčiastok, Muller a bratia – dovoz exotického tovaru, Muller a bratia – železnice a bane, Muller a bratia – textil, Pekárne Ada Mullerová, Muller a bratia –zveľaďovanie pôdy a Muller a bratia – sporenie a pôžičky.

„A to už ako?“ spýtal sa Šalamún.

„Hovoríš ako on,“ vysvetľoval Isaac Singer. „Volal sa Reisinger. Vedel si to?“

Šalamún pokrútil hlavou.

„Pochádzal zo Saska. Až do piatich rokov sa so mnou rozprával po nemecky. Bol to čudák, to ti vravím.“ Singer sa usmial. „Keď som ťa po prvý raz počul, povedal som si: Singer, veď ten chlapík je duch tvojho otca! Ako Hamletov otec, nie? Čo sa deje, Muller, vyzeráš, akoby som ti zastrelil a zožral psa!“

Šalamún namietol, vraj si myslí, že odkedy sa zoznámili, jeho prízvuk sa stratil.

„Ale čoby, priateľu, stále hovoríš ako môj otec!“

„Vážne?“ zdrvené sa spýtal Šalamún.

„Jasné! Vždy keď sa zhovárame, mám chuť ešte raz vidieť toho starého lumpa… Ale no, Muller, netvár sa tak smutne, veď ten hlas veľkým dielom prispieva k tvojmu šarmu!“

Šalamún Muller, už nie Mueller, odpovedal: „Bol by som radšej, keby som hovoril ako Američan, za ktorého sa pokladám.“

A Isaac Merritt Singer, muž s vysokým libidom, impozantným majetkom, objemným bruchom, smiechom prenikavým ako húkanie lodnej sirény a nákazlivým ako pieseň Sirén, sa rozosmial, poklepal priateľa po pleci a vyhlásil: „Neboj sa, starký. Tuná si tým, čím si povieš.“

Vernisáže výstav v dnešných časoch prešli do akejsi frašky, pretože všetky vystavené diela už vlastne predali predtým. Rozhodol som sa prelomiť tento trend a odmietal som predbežné obhliadky či predaj. Než prišiel letný slnovrat, zavalili ma nervózne telefonáty zberateľov a odborníkov, ktorých som všetkých upokojoval ubezpečením, že nikto nebude nijako uprednostnený. Jednoducho všetci musia prísť, aby Victora Cracka objavili sami.

Marilyn sa nazdávala, že sa dopúšťam osudovej chyby. Povedala mi to pri obede, týždeň pred otvorením.

„Chceš ich predsa predať, či nie?“

„Samozrejme,“ odpovedal som. Predávať som chcel, hoci nie ani tak pre peniaze ako pre uznanie. Tým, že presvedčím ľudí, aby investovali do mojej predstavy génia, chcel som svoje kreatívne úsilie dostať do záujmu verejnosti. V kútiku duše som si však chcel nechať všetky obrazy len pre seba. Vždy som sa ťažko lúčil s obľúbenými kúskami, ale nikdy ma pocit vlastníctva neovládol tak silno ako pri Victorovi – najmä preto, že som sa pokladal skôr za jeho spolupracovníka ako obchodného zástupcu.

Preto som pokračoval: ‚Je jedno, či ich predám teraz, alebo po výstave. Predajú sa.“

„Tak ich predaj teraz,“ navrhla Marilyn. „Budeš to mať za sebou.“

Mnohí ľudia nevedeli pochopiť môj vzťah s Marilyn. Začnem vekovým rozdielom: bola o dvadsaťjeden rokov staršia ako ja. Pre ženy vo veku okolo päťdesiat by toto nebolo až také ťažké chápať.

Moji menej taktní priatelia však, najmä keď boli opití, často poukazovali na to, že je to čudné.

Mohla by byť tvojou matkou!

Nie tak celkom. Keby moja matka žila, mala by o štyri roky viac ako Marilyn. Ale ďakujem vám veľmi pekne. Doteraz som si to vôbec nevšimol, museli ste ma na to upozorniť. Vážim si, že sa o mňa staráte.

Tí istí priatelia potom opatrne dodali (asi aby tú ohromujúcu správu trochu zmiernili): „Ale vyzerá super, to sa musí uznať.“

Ešte raz ďakujem. Ani to by som si nevšimol.

Marilyn naozaj vyzerala výborne, a nielen na svoj vek. Vždy to bola krásna žena. Je pravda, že mala za sebou nejaké úpravy. A kto v tejto spoločnosti nemá? Svoju krásu však nadobudla prirodzeným spôsobom a v tisíc deväťsto šesťdesiatom deviatom bola kráľovnou krásy strednej školy v Irontone. To, čo všetci videli, nebol zázrak, ale výsledok kvalitnej starostlivosti.

Ironton ako najjužnejšie mesto Ohia vtlačilo svojej najvernejšej dcére pečať silnej ambicióznosti, a keď bola podráždená, aj ťahavý prízvuk severnej Kentucky, ktorý používala na predstieranie nevinnosti, ale i na prejav južanskej povýšenosti. Marilyn si nikto nechcel pohnevať.

Dnes ju účes stál viac ako prvé auto. Mala telefónne čísla aj na ľudí, ktorí telefónne čísla nemali. Som presvedčený, že vždy keď vošla do Barneysu, niekto tam stlačil gombík, aby zmobilizoval predavačov. Každý pravý Newyorčan vie, že je-ďiným meradlom úspechu je nehnuteľnosť a to, čo s ňou urobíte. Marilyn sa aj v tomto darilo. V jedálni jej domu vo West Village visel de Kooning v hodnote rovnajúcej sa desaťnásobku toho, čo jej rodičia spoločne zarobili za päťdesiat rokov poctivej práce. Jej byt na predmestí na rohu Piatej a Sedemdesiatej piatej ulice umožňoval veľkolepý výhľad na Central Park, a keď slnko zapadalo za ostrovom, osvetľovalo siluety budov Dakota a San Remo a zalievalo obývačku oranžovým svetlom, cítili ste sa, akoby ste sa vznášali na hviezde.

Ironton sa z nej však nedal vytĺcť. Naďalej vstávala ráno o pol piatej, aby si zacvičila.

Jej nástup na scénu bol priam legendárny. Útek z jedenásťčlennej rodiny; príchod do New Yorku autobusom; oddelenie koženej galantérie v Sakse; bankár kupujúci darček na narodeniny pre manželku, odchádzajúci aj s Marilyniným telefónnym číslom; ľúbostný románik; rozvod; druhý sobáš; charitatívne plesy; správna rada múzea; rozrastajúca sa zbierka; Warhol, Basquiat, diskotéky, kokaín; druhý rozvod plný kriku a rozruchu; šokujúce vyrovnanie a otvorenie Galérie Marilyn Wootenovej deviateho júla tisíc deväťstosedemdesiatdeväť. Mal som vtedy sedem rokov.

Nech sa tento sled udalostí zdá akokoľvek náhodný a nesúvislý, vždy som veril, že si to naplánovala. Možno, keď sa viezla v autobuse, čo mieril na východ, možno to mala zapísané v malom okázalom zošite: Môj desaťbodový plán na zlepšenie života, dosiahnutie slávy a bohatstva.

Prišla na to, že medzi predávaním umenia a predávaním kabeliek je viac podobnosti ako odlišností. A predávať vedela. Výhodne predala dom v Hamptonse aj byty v Ríme a Londýne, ktoré si kúpila za vlastné, kašľať na alimenty.

Poznajú ju všetci. Každého, kto jej prišiel do cesty, buď prevalcovala, alebo sa k nemu pripojila. Najuznávanejšiemu americkému kritikovi dvadsiateho storočia Clementovi Greenbergovi vmietla do tváre, že je neznesiteľný sviniar. Ako prvá vystavovala Matthewa Barneyho, ktorého doteraz oslovuje „chlapče“. Využila aj záľubu dnešnej kultúry v recyklovaní, nakúpila nemoderné diela a iba silou svojej vôle a charizmy im dala punč niekdajšej slávy, čím si podstatne zvýšila zisk. Predávala umelecké diela, ktoré nevlastnila, s ubezpečením, že skôr či neskôr ich aj tak bude vlastniť, a tieto praktiky jej na istý čas privodili zákaz vstupu na aukcie. Už viackrát o nej vyhlásili, že zomrela. Ona však vždy víťazoslávne povstala ako bájny fénix a v kostýme ušitom na mieru, s koktailom v ruke vyhlásila: „Ešte celkom nie, zlatko.“

Zoznámili sme sa na jednej vernisáži. V tom čase som si budoval zázemie u istej ženy, ktorá mi mala odstúpiť svoju galériu. Vo svete umenia som sa pohyboval už niekoľko rokov, a hoci som vedel, kto je Marilyn, nikdy predtým som sa s ňou nerozprával. Všimol som si, ako na mňa pozerá cez dno pohára s vínom a potom, napriek tomu, že bola pripitá, si to s najzvodnejším úsmevom namierila rovno ku mne.

„Ste jediný heterosexuál v tejto miestnosti, ktorého som ešte nepretiahla, ani neposlala dočerta.“

Nádejný začiatok.

Mnohí neskôr tvrdili, že som ju skrotil. Je to hlúposť. Jednoducho sme sa stretli v správnom čase a postupne sa z toho vyvinul taký vzájomne výhodný, príjemný a intelektuálne osviežujúci vzťah, že ani jeden z nás nemal dôvod rušiť ho. Ona rada rozprávala, ja som jej prikyvoval. Obaja sme predávali umenie, aj keď každý ináč, a hoci obidvaja sme panovační, každý sme mali svoj súkromný život, čo nás chránilo pred konfliktmi. Hoci Marilyn by to nikdy nepriznala, myslím, že meno Muller jej brnklo na citlivú strunu. Do siene slávy bohatých amerických rodín by som sa možno nedostal, ale pre Marilyn, ktorej otec bol robotník, bol som ako John Jacob Astor.

Nášmu vzťahu pomáhalo aj to, že sme jeden od druhého nevyžadovali vernosť. Platilo nevyslovené pravidlo: Nič nehovoriť, ani sa nič nepýtať.

„Nechávam to teda na teba,“ začala a napichla na vidličku múčnik plnený pečenou paprikou a kozím syrom, „nech objavíš niekoho, kto naozaj vie kresliť. Doteraz som si myslela, že celá idea insitného umenia spočíva v tom, že vyzerá ako brak.“

„Kto vraví, že ide o insitné umenie?“

„Nejako ho musíš nazvať.“

„Neviem prečo.“

„Lebo ľudia majú radi, keď ich vedú za ruku.“

„Tak ich asi nechám, nech sa trochu zamyslia.“

„Je ti jasné, že si to zbytočne komplikuješ?“

„Nerobím to pre peniaze.“

„Nerobím to pre peniaze,“ zopakovala a utrela si ústa. Marilyn jedla ako odsúdenec – zhrbená nad jedlom ako v permanentnom strachu, že jej ho niekto vezme, a prestávky v jedle nerobila preto, že bola presýtená, ale aby si oddýchla. Keď máte osem súrodencov, rýchlo sa naučíte chrániť si svoje. „Ethan, tvoj problém je, že nevieš v sebe potlačiť lásku k pekným veciam.“

„Nevidím v tom nijaký problém. A okrem toho nie sú pekné. Už si ich videla?“

„Videla.“

„Iste uznáš, že nie sú pekné.“

„Pripadajú mi, akoby ich kreslil Francis Bacon v nápravnom zariadení. Nepočúvaj ma, miláčik, len žiarlim na tvoje zisky. Môžem dojesť?“

Podal som jej zvyšok svojho šalátu.

„Ďakujem.“ Vrhla sa naň. „Počula som, že s Kristjanou si na vojnovej nohe.“

„Musel som ju odmietnuť. Nemal som z toho dobrý pocit, ale…“

„Nič si z toho nerob. Nemám ti to za zlé. Vedel si, že aj ja som ju kedysi vystavovala?“

Pokrútil som hlavou.

„Vlastne som ju objavila,“ dodala.

Vedel som, že je to lož. „Naozaj?“

Mykla plecom. „Istým spôsobom. Objavila som ju u Geoffreyho Manna. Nerobil pre ňu nič, tak som ju znovu objavila.“

„Chceš povedať ukradla.“

„Je to krádež, ak chceš na niekoho znovu upriamiť pozornosť?“

„Ponúkol som sa, že jej výstavu prerobím, ale nechcela o tom ani počuť.“

„Prežije to. Niekto sa jej ujme, tak to vždy chodí. Predstav si, že mi volala.“

„Vážne?“

„Hmm. Ďakujem,“ povedala a vzala si od čašníka účet. „Vysypala mi všetko o svojom projekte s ľadom. Už len to by mi chýbalo! Povedala som jej nie, ďakujem. Nemienim vo svojej galérii vypínať klimatizáciu, aby sa mohla odbavovať nad životným prostredím. Nech mi urobí niečo, čo budem môcť predať.“

„Kedysi bola dobrá maliarka.“

„Všetci tak začínajú,“ skonštatovala. „Najprv sa usilujú, no potom si vyslúžia zopár priaznivých kritík a hneď si začnú namýšľať, že sa môžu aj vytentovať do plechovky a bude to úžasné.“

Namietol som, že Piero Manzoni naozaj predával plechovky s vlastnými výkalmi.

„Vtedy to bolo originálne. Lenže to bolo pred štyridsiatimi rokmi. Dnes by to akurát smrdelo.“

Pochopil som hlavnú myšlienku toho, čo chcela povedať Marilyn: Umenie Victora Cracka nezapadalo do nijakej známej kategórie, čo tým väčšmi umocňovalo môj podiel na jeho úspechu alebo fiasku. Zručnosť obchodníka, jeho kreativita, spočíva v tom, že umiestni dielo do správneho kontextu. Každý o svojom umení rád rozpráva priateľom a takisto je rád informovaný. Týmto spôsobom môže racionálne zdôvodniť, prečo minul pol milióna dolárov na pastelku a špagátik.

Teoreticky som to mal také ľahké, ako si len viete predstaviť. Mohol som si vymyslieť, čo som chcel. Nikto by mi neprotirečil, keby som z Victora urobil umývača riadu, profesionálneho športovca či bývalého vraha. Napokon som sa však rozhodol, že najpútavejšie bude nevymýšľať nič, iba uviesť: Victor Cracke, neznámy umelec. Nech si ľudia vymyslia pozadie sami a vložia si doň všetky nádeje,sny, obavy i túžby, aké budú chcieť. Jeho dielo bude ako Rorschachov test. Do istej miery ním je každé hodnotné umenie, no ja som tušil, že rozsah Victorovho diela a jeho halucinogénna celistvosť vyvolá silný ohlas publika. Alebo obrovský zmätok.

A tak som na otázky spojené s premiérou diela začal odpovedať rovnako:

„Neviem.“

„To naozaj nevieme.“

„To je dobrá otázka. Ale asi na ňu neviem odpovedať.“

Alebo:

„Čo si myslíte vy?“

Pri otvorení výstavy podľa záujmu o dielo ľahko identifikujete, kto je nováčik. Majitelia galérií sa ani neobťažujú pozrieť si ho. Prídu tam, aby si dali pohár vína a občerstvenie a porozprávali sa o tom, kto tento týždeň letí alebo prepadol.

„Skvelé!“ zhodnotila Marilyn, keď dopila obsah plastového pohárika.

„Ďakujem.“

„Priniesla som ti darček. Všimol si si?“

„Kde?“

„Tamto, hlupáčik.“ Ukázala na vysokého muža v elegantnom obleku.

Prekvapene som na ňu pozrel. Kevin Hollister bol Marilynin dobrý priateľ, spolubývajúci jej bývalého manžela v Grotone. Ako obranca futbalového mužstva Harvardovej univerzity sa jej zaslúžil o tri tituly v univerzitnej lige, čím si hneď po skončení školy vyslúžil výnimočne teplé miestečko v banke a odvtedy jeho kariéra stúpala. Žil si na slušnej úrovni a jeho investičný fond sa volal Downfield.

V poslednom čase prešiel zo špekulatívneho predaja peňažných mien krajín východnej Európy na umenie a stal sa z neho typický kultúrny amatér, pre ktorého pomaľované plátno znamená drahú vstupenku na exkluzívny večierok. Nikdy ma neprestane udivovať, ako muži s peniazmi a bystrým umom, ktorí kontrolujú svetové trhy, riadia veľké firmy a tešia sa priazni politikov, vždy začnú pred obrazom slintať ako imbecili. Nevedia, kde začať, a tak sa rozbehnú k najbližšiemu poradcovi, bez ohľadu na to, či je zištný alebo zaujatý.

Hollister okázalo prejavil svoj chabý úsudok, keď si ako konzultantku najal Marilyn, čím sa postaral o trvalý odliv prostriedkov zo svojho bankového účtu. Nie je potrebné dodávať, že mu predávala výhradne diela autorov, ktorých zastupovala, a štekala na každého, kto sa pokúsil vstúpiť na jej teritórium. Raz sa mi zdôverila: „Nechce uznať, že zbierka svetového významu je výsledkom premýšľania aj trpezlivosti a nedá sa vytvoriť len tak, mávnutím ruky. Rada mu však pomôžem.“

Stretol som sa s ním raz či dva razy, ani raz sme sa nezhovárali dlhšie ako pár minút a nikdy o umení. To, že ho Marilyn v ten večer doviedla, mohlo znamenať dve veci: Buď si myslela, že Victor Cracke je dobrý, alebo pokladala mňa aj moje umenie za hrozbu pre celý jej monopol.

„Rozširujem mu horizonty,“ vyhlásila. Žmurkla na mňa a chytila sa Hollistera pod pazuchu.

Celý večer som sa venoval návštevníkom a rozoberal aktuálne témy. Jocko Steinberger, ktorý vyzeral, akoby sa neholil od otvorenia svojej výstavy v decembri, nehybne zízal na jeden obraz, odkedy prišiel. Nastalo aj prekvapenie v podobe Étienna St. Mauritza, ktorý bol kedysi spolu s Castellim a Emmerichom jeden z hlavných amerických obchodníkov s umením. Teraz ho starého, s kožou posiatou stareckými škvrnami vozila na invalidnom vozíku žena v dlhom kožuchu, s topánkami od Christiana Louboutina na nohách. Dielo pokladal za výnimočné a aj mi to povedal.

Nat priviedol svojho priateľa a spolu vyjadrili svoj názor v rozhovore s ďalším obchodníkom Glennom Steigerom, bývalým asistentom Keňa Nolanda, známym pre svoj vulgárny jazyk a celý arzenál oplzlých príbehov. Keď som šiel popri nich, zachytil som: „… chcel odo mňa kúpiť plátno za štyridsaťosem tisíc v jednodolárových bankovkách… Taký pako, čo smrdí marihuanou… Bude mi strkať drobné šupy z kostolného zvončeka…“

Ruby s vlasmi zopnutými do vrkoča sa usalašila pri Crackových zápiskoch. S jej frajerom som sa ešte nestretol, hoci mi ho už spomínala.

„Ethan, toto je Lance de Pauw.“

„Teší ma,“ povedal som. „Veľa som o vás počul.“

„Aj ja o vás.“ Lance mal oči podliate krvou a v ustavičnom pohybe. Aj on páchol marihuanou. „Ten musí byť poriadne trafený!“

„Pozeráme si zápisky o jedlách,“ vysvetlila Ruby. „Pokladám za upokojujúce, ako vždy jedol to isté. Mama mi zvykla baliť desiatu a vždy mi dávala rovnaký sendvič so smotanovým syrom a s lekvárom. A on mi to pripomína.“

„Buď to, alebo basu,“ poznamenal Lance.

Všetci sme si chvíľu obzerali zápisky o jedle, potom Lance ešte dodal: „Šialenec.“

Z druhého konca sály na mňa zakývala Marilyn. Ospravedlnil som sa a išiel sa porozprávať s Hollisterom. Podali sme si ruky. Nepredstavil sa pevným mužným stiskom, aký by človek očakával, ale opatrným. Všimol som si, že má manikúru.

„Práve sme obdivovali túto kresbu,“ oznámila Marilyn.

„Dobre ste si vybrali.“

„Takže si správne myslím, že toto je stred celého diela?“

Prikývol som. „Obraz číslo jeden.“

„Bizarné,“ zhodnotila Marilyn. „čo sú to vlastne, bábätká?“

„Vyzerajú ako cherubíni,“ ozval sa Hollister.

„Zvláštne, že to hovoríte. Tak ich totiž voláme – Victorovi cherubíni.“

Uprostred obrazu bola päťramenná hviezda matnej hnedej farby, nezvyčajne nenápadná v okolitej oslnivej farebnej škále. Okolo nej tancovali v kruhu detičky s krídlami, ich blažené tváričky v ostrom kontraste so zvyškom mapy, plným vzrušenia a krviprelievania. Victor bol veľmi zručný, no tie postavičky boli preňho evidentne veľmi dôležité a vykreslil ich s takou presnosťou, že vyzerali skôr ako obkreslené než načrtnuté voľnou rukou.

„Vyzerajú ako… no, neviem…“ ozvala sa Marilyn. „Ako Botticelli skombinovaný so Sally Mannovou. Trochu pedofilné, nemyslíš?“

Pozrel som na ňu so zdvihnutým obočím.

Hollister sa naklonil bližšie a prižmúril oči. „Keď sa vezmú do úvahy všetky okolnosti, to dielo je v pozoruhodne dobrom stave.“

„Áno.“

„Videli ste jeho byt, keď takto vyzeral?“ spýtal sa a ukázal na stenu, kde som zavesil zväčšené fotografie bytu ešte pred jeho vyprataním.

„Veď som ho objavil,“ vysvetlil som. Za jeho chrbtom som videl Marilyn, ako sa usmieva.

„Kevin by sa o tom umelcovi rád dozvedel viac.“

„Vážne neviem, čo by som vám ešte mohol povedať.“

„Ako by ste ho porovnali s inými insitnými maliarmi?“ spýtal sa Hollister.

„Nuž, nie som si istý, či by som ho nazval insitným umelcom,“ namietol som a vrhol na Marilyn vyčítavý pohľad.

Hollister zbledol a ja som rýchlo dodal: „Nie som si istý, či ho možno porovnávať s inými maliarmi. Aj keď môžete mať pravdu, keď ho nazývate insitným, pretože pre insitných umelcov je charakteristický ich neškolený výtvarný prejav.“

Marilyn za jeho chrbtom zdvihla ruku a pošúchala si ukazovák o palec.

Vychrlil som zo seba učebnicový výklad, čo zahŕňal Jeana Dubuffeta, artbrut aj antikultúrne hnutie. „Zvyčajne týmto termínom označujeme diela, čo vytvorili väzni, deti, duševne chorí ľudia. Neviem, či Victor Cracke patrí do niektorej z týchto kategórií.“

„Poďľa mňa do všetkých troch,“ vyhlásila Marilyn.

„Ide o dieťa?“ nechápal Hollister. „Myslel som, že bol starý.“

„Nie. Vlastne áno – nejde o dieťa.“

„Koľko má rokov?“

„To presne nevieme.“

„Nemyslela som to doslovne,“ opravila sa Marilyn. „Pozri sa na jeho vnímanie sveta. Je detinské. Tancujúci anjelici! Kto by také čosi maľoval? Také niečo nemôžeš namaľovať, akože to myslíš vážne. Podľa mňa je to strašne zlaté.“

„Až prehnane,“ dodal Hollister.

„Mohlo by byť, lenže prevažná väčšina kresieb je úplne opačná, sú príšerné, krvavé. Práve preto je to dielo zaujímavé, že ide o dva extrémne odlišné typy emócií. Vidím to tak – a oprav ma, Ethan, ak sa mýlim – že sú dvaja Victorovia. Jeden kreslí šteniatka, tortičky a čarovné prstene, druhý,“ a ukázala na plátno plné scén z bojových bitiek, „zase odseknuté hlavy, mučenie a tak ďalej.“ Usmiala sa na mňa. „Čo ty na to?“

Mykol som plecom. „Pokúšal sa obsiahnuť všetko, čo videl. Zažil láskavosť, ale aj krutosť. Nie sú dvaja Victorovia, len svet je plný protirečení.“

Marilyn ukázala rukou okolo seba. „Nemôžeš poprieť, že to dielo má v sebe aj čosi šialené. Tá posadnutosť, s ktorou zaplnil každý centimeter strany… Len blázon bude kresliť štyridsať rokov a pchať svoju prácu do škatúľ!“

Priznal som, že spočiatku som si myslel to isté.

„Tak vidíš. Pravdaže, to ho robí príťažlivým.“

„Viem len to, že jeho dielo je dobré.“

„V poriadku, ale nebol by si sa menej usiloval vystaviť ho, keby si vedel, že je to diplomová práca študenta výtvarných umení?“

„Študent by nevedel vytvoriť takú úprimnú výpoveď,“ oponoval som. „To je to hlavné.“

„Rozprávaš ako Dubuffet.“

„No a čo! Myslím, že je celkom osviežujúce, keď nemusím rozmýšľať v štyroch úrovniach irónie.“

„Predstavme si aspoň na zlomok sekundy, že bol zločinec…“

„Počkaj, počkaj,“ prerušil som ju.

„Len to hovorím. Ako jednu z možností.“

„Nič to nenaznačuje. Bol to samotár. Nikdy nikoho neobťažoval.“

„Nehovorí sa to aj o sériových vrahoch?“ podpichla. „Že by ani muche neublížili.“

Vyvrátil som oči.

„Tak či onak, termín insitný umelec mi v súvislosti s ním pripadá správny,“ rezolútne vyhlásila Marilyn.

Nesúhlasil som, že Victora Cracka možno tak ľahko a úhľadne zaradiť. No z Marilyninej tváre som usúdil, že mi robí láskavosť, keď poskytuje Hollisterovi niečo konkrétne, čoho sa môže chytiť. Zrejme to bol človek, čo uznáva štítky a kategórie.

„Môžeme ho tak označiť,“ prisvedčil som a usmial sa na Hollistera. „Nebudem sa hádať.“

Znovu zaostril na plátno, „čo to vlastne znamená?“

„Čo myslíte?“

Chvíľu špúlil ústa, potom odpovedal: ‚V podstate nič.“

Rozhodli sme sa nechať to tak.

Celý večer som všade hľadal Tonyho Wexlera. Poslal som mu pozvánku, zámerne domov, nie do práce. Vedel som, že nebude môcť prísť. Nikdy neprišiel. Nemohol prísť, keď bol môj otec urazený, a ja som ho pravidelne urážal, takže nemalo význam posielať Tonymu pozvánku.

Keď som však vzal do úvahy jeho záujem o maliara a to, že prispel k objaveniu jeho práce, dúfal som, že mi aspoň zavolá. Ale nič. Trochu sa ma to dotklo. Dorazil ešte aj správca budovy Shaughnessy nasúkaný v hrubom športovom saku, ktoré už dosť dávno nevidelo denné svetlo. Najprv som si myslel, že je to nejaký zámerne zle oblečený umelec, ako hrubá paródia na šatník nižšej strednej vrstvy. Potom na mňa z diaľky zakýval a pamäť sa mi zrazu rozjasnila – obchytané okuliare, hrubé zápästia. Za ten svet som však nechápal, prečo prišiel, ani ako sa dozvedel o výstave. Spomenul som to Natovi a ten mi pripomenul, že na moju žiadosť sme rozposlali pozvánky každému z tých, ktorých som sa pýtal na Victora, aby sme sa im poďakovali.

„To že som povedal?“ spýtal som sa neveriacky.

Nat sa usmial. „Tuším si už senilný.“

„Doteraz som bol mimo. Nech je akokoľvek, zrejme som neočakával, že niekto to pozvanie vezme vážne.“

„On áno.“

„Veď vidím.“ Cítil som výčitky, keď som si uvedomil, ako Shaughnessy celý večer chodil okolo obrazov a ťažkopádne sa pokúšal zapojiť do rozhovorov. Išiel som mu teda podať ruku.

Ukázal na plátna. „To je, čo? Mal som pravdu?“

„Veru áno.“

„Vedel som to, keď som ich zbadal.“

„To vám verím.“

„Tento sa mi páči.“ Ukázal na obraz, kde Vietor nakreslil most, ktorý podľa Ruby vyzeral ako most na Sedemdesiatej deviatej ulici a postupne prechádzal do draka s rozdvojeným jazykom na konci vrastajúcim do chvostových krídel lietadla, čo letí do mora v otvorenej papuli obrovskej ryby… a tak ďalej. Obrazy zapadali jeden do druhého, takže vždy, keď ste našli najväčšiu jednotku, po pridaní ďalších kresieb ste objavili ešte impozantnejšiu konštrukciu.

„Poriadne uletené,“ utrúsil Shaughnessy.

Prikývol som.

„Už ste nejaké predali?“

„Ešte nie.“

„A myslíte, že predáte?“

Pozrel som na Hollistera. „Dúfam, že áno.“

Shaughnessy si olizol pery. „Niečo sa vás spýtam. Myslíte, že aj mne by sa nejaký ušiel?“

Chvíľu som si myslel, že si zo mňa strieľa. „Ako to myslíte – ušiel?“

„Veď viete.“

„Chcete povedať, že by ste si niektorý obraz kúpili?“

„Nie celkom.“ Opäť si olizol pery.

„A čo teda?“

„No… ako províziu.“ Usmial sa. „Nálezné.“

V diaľke som uvidel Hollistera. Zhováral sa s Marilyn, mierili ku dverám. „Chcete, aby som vám dal jeden obraz?“ ubezpečoval som sa.

Odrazu očervenel. „Nie sú predsa vaše!“

„Prepáčte,“ povedal som, pobral som sa preč a nechal ho tam stáť.

Hollister mi podal vizitku; poprosil ma, aby som mu v pondelok zavolal, a zberal sa na odchod, pričom za sebou rozvíril vzduch. Všetci ustupovali bokom a pozorovali ho, tak ako ho sledovali celý večer a dychtivo pátrali, či je ako klient už zadaný.

Vrátil som sa k Shaughnessymu a zbadal ho na druhej strane sály, ako sa nazlostene napcháva chuťovkami. Potom si strčil pod kabát celú fľašu vína, skrútil do rolky tri katalógy z výstavy a odišiel bez pozdravu.

Jediný čierny bod ináč krásneho večera prišiel až krátko pred koncom, keď sme v galérii zostali už len ja, môj personál a hŕstka ožranov najtvrdšieho zrna. Nat šiel ku vstupnému pultu po propagačné pohľadnice. Pokúsil sa Kristjanu zastaviť, ale preletela popri ňom. Bežal ma teda varovať, ale už bolo neskoro. Zaujala miesto uprostred galérie.

Spočinuli na nej všetky pohľady. Nemôžete si predsa nevšimnúť stoosemdesiat centimetrov vysokú osobu s maniodepresívnou psychózou, nordický typ s vojenským účesom a ústami zalepenými lepiacou páskou, oblečenú v…

„Je to zvieracia kazajka?“ zašepkala Ruby.

Bola. Červená, z lesklej kože.

„Asylum od Jeana Paula Gaultiera,“ šepol Nat.

Šepkali sme, lebo už sme tušili, že budeme svedkami performance art.

Netrvalo to dlho. Kristjana zdvihla ruky k oblohe, vypla chrbát do oblúka a pomaly, veľmi, veľmi pomaly si začala odliepať pásku z tváre. Praskanie lepidla bolo počuť po celej galérii. Svižným pohybom zápästia odhodila pásku, ktorá pomaly zletela na zem. Potom sa naklonila dopredu a vypľula doprostred galérie prekvapujúco veľký pľuvanec. Dopadol na dlážku, kde sa zostal triasť, lesklý ako žaba.

Nakoniec sa zvrtla na podpätku a vyšla von.

Prvý sa spamätal Rubín priateľ Lance. Zatiaľ čo ostatní boli ešte stuhnutí od úžasu, vstal z kúta, kde predtým sedel, a podišiel ku kôpke hlienu, ktorá sa začala rozlievať a naťahovať lesklé zelené úponky na všetky strany. Zvnútra saka vybral príručnú videokameru, zapol ju, zložil kryt na šošovke a kľakol si, aby urobil záber zblízka na Kristjanino najnovšie dielo.

Výstava sa stala hitom. V odborných časopisoch mala priaznivý ohlas, vrátane správy vArtBoxe od starého priateľa, ktorý vždy rád plával proti prúdu a od ktorého som očakával, že ma rozpitve. Musée D’Arte Brut, moderná odnož osobnej zbierky Jeana Dubuffeta, prejavilo záujem o prevoz diela do Lausanne. A niekto určite podplatil Times, pretože vyslali reportéra, no nie z kultúrnej rubriky, ale z regionálnej.

Váhal som, či sa mám s ním rozprávať. Každý vie, že ak ide o avantgardu, Times nemajú nijaké slovo, a ak sa v nich objaví správa o súčasnom trende, je to jasný dôkaz, že trend je na úpadku alebo sa už skončil. Ba čo viac, obával som sa, že do mňa začnú vŕtať. Pri miernom skreslení pravdy som mohol zo všetkého vyjsť ako sup, čo sa hostí na zvyškoch chudobného nesvojprávneho človeka.

Nakoniec som však musel súhlasiť. Aj tak som nemal ako ovplyvniť danú situáciu. Nemohol som im zabrániť v uverejnení článku a keby som sa odmietol vyjadriť, vlastne by som obvinil sám seba.

Tie isté vlastnosti, ktoré ma predurčujú na dobrého obchodníka, zo mňa robia aj typ vhodný na rozhovory. Keď článok napokon vyšiel, s potešením som zistil, že som presvedčil novinára o svojom priateľstve. Mojej výstave priradil prívlastky ako „fascinujúca“ a „znepokojujúca“ a na prednú stranu rubriky vytlačil aj veľký záber zblízka na jedného z Victorových cherubínov. Ani moja fotografia nebola zlá.

Hoci pre mňa sú Times nepodstatné, predsa len majú istú prestíž, najmä v mysliach tých, čo sa usilujú prebojovať medzi milovníkov kultúry. V priebehu niekoľkých dní som dostal viacero ponúk, oveľa vyšších ako v deň otvorenia výstavy. Na radu Marilyn som všetkých odmietol a čakal na ponuku od Hollistera, ktorý, ako prisľúbila, zavolá ihneď, len čo sa vráti z Capu Juluca. Nesklamala. O dva dni ma pozval na obed do reštaurácie na prízemí vežiaka v centre mesta, ktorý mu patril. Zamestnanci okolo neho obskakovali a než stihol povedať slovo, zavesili mu kabát, odtiahli stoličku, uložili obrúsok do lona a strčili do ruky obľúbený koktail. Pomedzi ich horúčkovité pobehovanie si nevšímal nikoho len mňa, vypytoval sa, ako som sa zoznámil s Marilyn, a podobné veci. Sedeli sme v súkromnom salóne, kde nám šéfkuchár osobne servíroval exkluzívne súši. Bolo vynikajúce. Hollister objednal ďalšie kolo a medzitým mi ponúkol stosedemdesiattisíc dolárov za cherubínov. Podotkol som, že to je dosť málo, najmä ak vezme do úvahy, že keď mu dám jedno plátno, naruším integritu diela, ktoré by malo ostať pokope. Bez mihnutia oka sumu zdvojnásobil.

Dohodli sme sa na tristo osemdesiatich piatich tisícoch. Aj keď to nie je suma na palcové titulky, netreba zabúdať, že ešte nedávno tie obrazy mohli skončiť na smetisku. Potešenie, ktoré mi spôsobil pohľad na Hollistera, ako podpisuje šek, bolo nič v porovnaní s božským vzrušením z toho, že som bezcenné kresby povýšil na hodnotnú vec, vytĺkol prachy z braku, vytvoril z nuly majstrovské dielo.

Len čo bola dohoda uzavretá, zaregistroval som v Hollisterovom postoji zmenu, nápor sebaistoty. Keď už niečo vlastnil, vedel, ako sa správať. Muži ako on veria, že môžu dostať všetko – či je to už kus pôdy, umelecké dielo, značka technológie alebo človek. Po zaplatení a realizácii objednávky sú ihneď pánmi vesmíru. Túto metamorfózu som odpozoroval po rokoch života so svojím otcom.

Popoludní som sa vrátil do galérie vo vytržení z dohody, ale zároveň deprimovaný z predstavy, že stratím svoje dielo. Svoje dielo, nehanbil som sa to povedať.

Keď sa výstava vydarí alebo sa mi niečo podarí výhodne predať, pošlem svojich zamestnancov domov, zavriem galériu a pozvem autora, aby sme sa spolu rozlúčili s dielom, ktoré sme spoločne vytvorili. Uznávam, je to sentimentálny rituál. Ešte nikto mi však nepovedal, že to nechce urobiť. Ak je niekto taký otupený, že neprežíva pocit straty, podľa mňa nemá cit pre umenie a nevie prežiť jeho nesmrteľnosť. Takého nechcem zastupovať.

Ten deň som tam však stál bez Victora Cracka, sám vo veľkom bielom priestore, a pozoroval jemne sa vzdúvajúce stránky kresieb. Vyzliekol som si košeľu, zhúžval ju a podložil poď hlavu, a ľahol som si na zem poď najbližší obraz. Cítil som sa ako malý chlapec uchvátený nekonečnosťou a mĺkvosťou mora, ktoré vidí po prvý raz.

Svoj život si delím do etáp po piatich rokoch, plus mínus. Mama mi zomrela, keď som mal päť rokov. Keď som dovŕšil jedenásť, otec unavený z počúvania mojich rečí ma poslal do internátnej školy. Potom ma asi päť rokov vyhadzovali z rôznych vzdelávacích inštitúcií po celom svete. Skúsim ich spomenúť v správnom časovom slede: Connecticut, Massachusetts, Brusel, Florida, ešte raz Connecticut, Berlín, Vermont a Oregon. Než som sa vrátil do New Yorku, vedel som povedať „vrecko trávy“ a „vyfajči mi“ v rôznych dialektoch, počnúc americkou angličtinou až po turečtinu, nemčinu, francúzštinu a ruštinu.

Keď som mal šestnásť rokov, zúfalý Tony Wexler, ktorý riešil moje trápenia namiesto otca, zatelefonoval mojej nevlastnej sestre Amélii a poprosil ju, či by ma na chvíľu neprichýlila.

S Améliou sme nikdy nemali blízky vzťah. Bývala v Londýne, kam sa presťahovala, keď sa jej matka v tisíc deväťsto päťdesiatom siedmom rozviedla s mojím otcom. Iste chápete, že medzi nami bol generačný rozdiel. Videl som ju len zopárkrát – napríklad na pohrebe mojej mamy. Ani v najmenšom som sa neusiloval získať si jej priazeň. Všetkých troch svojich nevlastných súrodencov som nepokladal za rodinu, ale za neurčité osoby, ktorým nemám dôverovať. Nevlastní bratia, ktorých som videl niekoľkokrát za mesiac, sú obyčajní riťolezi a vtedy som nemal dôvod domnievať sa, že Amélia bude iná. Do Londýna som sa preto vydal s malou dušičkou.

Na údiv všetkých, a to nevravím o sebe, mi to prospelo. Vlhké anglické počasie ladilo s mojou mrzutosťou adolescenta a suchý anglický humor mi vyhovoval lepšie ako bujará pojašenosť americkej popovej kultúry. V škole sa mi podarilo neprepadnúť a s pomocou súkromného doučovania som aj zmaturoval. V tom období som si našiel najlepších priateľov, s ktorými som stále v kontakte a navštevujem ich vždy, keď pracovne cestujem do zahraničia – čo je možno častejšie, ako potrebujem, len aby som oživil vzťahy. V mnohých ohľadoch je môj skutočný život stále tam.

Amélia vo mne prebudila záujem o umenie. Jej manžel je lord, a zatiaľ čo on venuje svoj čas návrhom zákonov na zachovanie poľovačiek na líšky, ona míňa jeho peniaze na podporu radikálnej estetiky. Počas môjho pobytu ma často vodila na otváranie výstav a večierky do galérie Tate Modern. Hral som úlohu šarmantného mladšieho brata so strapatou šticou, svetáckeho amíka. Miloval som pompéznosť, snobizmus, lásku a odpor, ktorými bol prešpikovaný každý rozhovor. Ľuďom na mne záležalo alebo sa aspoň tak tvárili, čo pre mňa v tom veku veľa znamenalo. Po živote s otcom, známym svojou nevľúdnosťou, mi život v Londýne pripadal ako krásny melodramatický sen.

Amélia ma naučila vidieť nie svojimi očami, ale očami umelca, a pochopiť štýl diela, čo je zručnosť, ktorá mi umožnila rozumieť súčasnému umeniu aj vysvetliť ho iným. S jej pomocou som za vlastné úspory, peniaze, ktoré mi pripadli z dedičstva po mame, keď som dovŕšil osemnásť rokov, kúpil svoj prvý obraz. Bol od Twomblyho a vzal som si ho so sebou, keď som sa vrátil do Spojených štátov študovať na Harvardovej univerzite. Býval som na internáte, kde predo mnou bývali moji nevlastní bratia, otec, starý otec a prastrýkovia aj ľudia sa smiali, keď počuli moje priezvisko. Naozaj bývaš v Mullerovom domove?

Bez Amélie na stráži som vkĺzol späť do starých koľají. Moje ďalšie päťročné obdobie sprevádzalo popíjanie vodky, šnupanie kokaínu, sex, nútené „študijné voľno“ a ulievanie sa.

Nemáte predstavu, aké ťažké je vyletieť z Harvardu. Urobia všetko možné, aby predišli neúspechu. Nakoniec sa mi to podarilo po hádke s jedným profesorom, ktorého som počas seminára v opitosti, ale oprávnene prirovnal k neznesiteľnej kvasinkovej infekcii. Ešte aj potom som musel urobiť prvý krok, aby ma vyhodili.

Keď ma Tony Wexler vyzdvihol aj z Cambridgea, posadil ma a oznámil mi, že ak si nenájdem prácu, prestanem dostávať peniaze.

Očividne nebol rád, že sa mi musí vyhrážať, a hoci sme obidvaja vedeli, že príkazy nevydáva on, neznášal som ho za to, že ich vykonával. Posledných tisíc dolárov som použil na najbližší let do Londýna a objavil som sa pred Améliiným domom, ešte rozpálený od džinu s tonikom, ktorým som sa nalieval po ceste.

Pozvala ma ďalej. Nespýtala sa, na ako dlho som prišiel, ani čo sa stalo. Dala mi jesť, nechala ma vyspať sa a nič mi nevyčítala. Zrejme vedela, že sám seba budem posudzovať najtvrdšie.

Nemal som čo robiť, len sedieť v záhrade a čítať, a vtedy mi začínalo dochádzať, ako som si dobabral život. Cítil som sa smutný a opustený, ale ešte väčšmi nazlostený. Pamätám si, ako som sedel na lavičke na konci záhrady, počúval spev vtákov a cítil sa po dvoch dňoch bez alkoholu a drog nesvoj. Vstal som a išiel ku skrinke, kde mal Améliin manžel odloženú whisky. Predpokladal som, že bude zamknutá. Tony jej už určite zavolal a upozornil ju, aby vyprázdnila bar. Vopred som ju neznášal za to, že sa tvári, akoby ma mala rada, a pritom nie je lepšia o ostatných. Ďalšia z otcových prisluhovačov.

Skrinka bola otvorená. Zahanbený som ju zavrel a vykradol sa z izby.

Bod zlomu nastal po niekoľkých dňoch, keď sa ma Amélia len tak mimochodom spýtala, čo sa stalo s obrazom od Twomblyho, ktorý sme spolu kúpili a ktorý som si tak obľúbil.

Až vtedy som si uvedomil, že som ho nechal na internáte. Môj odchod bol náhly, nejasný, poznačený rečami právnikov a ultimátami, takže som obraz zabudol vziať so sebou.

Zavolal som priateľovi z klubu Fly a poprosil ho, aby sa išiel pozrieť do mojej izby. Twombly visel nad mojou posteľou, kde ihneď pritiahol pozornosť každého, kto vošiel. Tí, čo ho poznali, a vždy to boli milovníci histórie umenia, väčšinou dievčatá, sa nazdávali, že ho mám požičaného z Foggovho múzea umenia. Tam aj tí, čo na tom boli najbiednejšie a poberali sociálne štipendium, obetovali tridsať dolárov, aby sa dva semestre mohli pýšiť Jasperom Johnsom. Keď som odpovedal, že nie, ten obraz je môj a len môj, všetky tie milovníčky umenia boli ochotné sa so mnou vyspať. Svoje vyvolené dielo som preto miloval z viacerých dôvodov.

Priateľ mi zavolal naspäť a oznámil, že pokiaľ vie, Twomblyho spolu s ostatnými vecami, ktoré som tam nechal, odviezli na káre na smetisko.

To ma dorazilo. Po prvý raz, odkedy mi zomrela matka, som sa rozplakal. Améliin manžel, ktorý si nezvykol na taký neskrývaný prejav sebaľútosti, sa mi niekoľko dní vyhýbal. Amélia mi priniesla čaj a držala ma za ruku, až mi postupne došlo, že ozajstnou tragédiou nie je strata obrazu, ale fakt, že ma k slzám dohnal až jeden kus papiera.

Dodnes nemám chuť piť. Všetky čierne myšlienky a trpkosť, ktorá živila sebaničenie, sa vo mne prevtelili do dvoch nových oblastí: do umenia a nenávisti k otcovi. Neviem, či je to správne alebo nie. Každý máme svoje úlety.

S Améliinou pomocou som dostal prácu v galérii v Londýne, a keď som sa rozhodol vrátiť do Spojených štátov, zatelefonovala priateľke Leonore Waitovej, ktorá mala galériu na štvrtom poschodí budovy číslo päťstošesťdesiatsedem na Západnej dvadsiatej piatej ulici.

S Leonorou sme to pekne roztočili. Bola to statná lesbička z Bronxu, ktorá fajčila ako Turek, inklinovala k feministickému umeniu, k románom v papierovej väzbe a počítačovým hrám zameraným na vyvražďovanie. Veľa sa smiala, organizovala neuveriteľné večierky a vášnivo nenávidela Marilyn Wootenovú. Keď som s Marilyn začal chodiť, hrozilo, že ma vyhodí.

Nevyhodila. Namiesto toho mi predala svoje priestory za hanebne nízku cenu, keď po jedenástom septembri skončila s kariérou. O šesť mesiacov zomrela a ja som vymenil nápis nad vchodom za „Mullerova galéria“. Na jej počesť moja prvá výstava pozostávala z diel kolektívu Lilit, samostatne hospodáriacej komunity na predmestí Connecticutu, ktorej spoluzakladateľka Kristjana Hallbjórnsdottirová sa čoskoro stala mojou klientkou.

Ležal som na dlážke galérie, uvažoval nad dlhou, zvláštnou cestou, ktorú som si vybral, a cítil som pokoj. Victor Cracke predstavoval môj prvý veľký krok v úlohe obchodníka. S výnimkou Kristjany som celý zoznam klientov zdedil po Leonore a v mysliach mnohých sa Mullerovej galérii nepodarilo odlíšiť od svojho predchodcu. Hoci som oceňoval Leonorin vkus, už dávno som chcel prezentovať svoju značku, nájsť umelca, ktorý sa mi bude páčiť, a urobiť z neho hviezdu. Vietor mi dal šancu a ja som ju neprepásol.

„Ďakujem,“ poďakoval som obrazom.

Zavlnili sa ako morské riasy.

Keby som vedel, čo sa stane, bol by som vstal a preventívne odpojil telefón. Alebo by som vyskočil, aby som ho zdvihol. To závisí od toho, čo považujete za dobré a čo za zlé.

Tak či tak, ďalšia časť môjho príbehu sa začína zvonením telefónu. Nezabúdajte, že toto je detektívny román!

Ohlásil sa odkazovač. Počul som tichý, unavený hlas: „Pán Muller, volám sa Lee McGrath. Prečítal som si článok v novinách a chcel by som sa dozvedieť viac o maliarovi Victorovi Crackovi. Brnkli by ste mi, prosím?“ A nechal číslo so smerovacím číslom sedemstoosemnásť.

Večer som sa vrátil domov bez toho, aby som mu volal, a nasledujúci deň ráno ma čakal ďalší odkaz. „Zdravím vás, pán Muller, tu je Lee McGrath. Prepáčte, že zase otravujem. Prosím vás, ak by vám to neprekážalo, bol by som rád, keby ste zavolali.“

Vykrútil som jeho číslo a predstavil sa.

„Dobrý deň,“ pozdravil. „Ďakujem, že ste zavolali.“

„Nemáte za čo. Čo pre vás môžem urobiť?“

„Čítal som noviny a natrafil na článok o tom človeku, maliarovi Victorovi Crackovi. Zdá sa, že to je zaujímavý človek.“

„Máte pravdu.“

„Naozaj zaujímavý. Mohol by som sa spýtať, ako ste ho objavili? Rád by som sa o ňom dozvedel niečo viac.“

McGrath očividne nečítal článok pozorne. Reportér tam jasne uviedol, že som sa s Crackom nikdy nestretol. Na konci článku uviedli moje telefónne číslo, ak by sa niekto chcel na niečo spýtať.

Povedal som to McGrathovi, ktorý zareagoval: „Hmm.“

V tej chvíli by sa väčšina ľudí ospravedlnila a položila telefón. Mnohí obchodníci už v priebehu prvých sekúnd stretnutia odhadnú, či sa oplatí s vami rozprávať. Mne sa však zo skúsenosti väčšmi oplatilo váhať. Raz ku mne prišla ošumelá dvojica (džínsy značky Mervyns, topánky Hush Puppies), asi desať minút sa tam motali, položili mi zopár nezáživných otázok a odišli. O dva týždne mi zavolali z Lincolnu v Nebraske a kúpili sedem obrazov po stodvadsaťtisíc dolárov za kus, za čím ešte nasledovala socha za pol milióna dolárov.

Preto sa vždy usilujem byť trpezlivý, aj keď to znamená odpovedať na zbytočné otázky, a čakanie, kým si starý pán – bez nejakého konkrétneho dôvodu som usúdil, že McGrath je starý – sformuluje myšlienky. Ak mu na veci tak záležalo,že mi zavolal pre fotografiu v novinách, možno to bude človek, ktorému v budúcnosti budem môcť niečo predať.

„Predpokladám, že tých kresieb je viac, nielen tie, čo vytlačili v novinách,“ pokračoval.

Ďalší detail, ktorý reportér už spomenul. „Je ich oveľa viac.“

„Podľa čoho si vybrali ten, ktorý vytlačili?“

Vysvetlil som mu systém číslovania.

„Naozaj? Takže to je kresba číslo jeden?“

„Áno.“

„Nechcete povedať… Veľmi rád by som si ho pozrel. Bolo by to možné?“

„Nech sa páči, môžete prísť, kedy budete chcieť. Máme otvorené od utorka do soboty. Odkiaľ pochádzate?“

Zasmial sa a rozkašľal. „Nemôžem už šoférovať a ani veľmi nechodím von. Dúfal som, že vás presvedčím, aby ste ma prišli navštíviť domov.“

„Prepáčte, ale to asi nebude možné. Môžem vám e-mailom poslať obrázky z diela. A musím vás upozorniť, že kresba v novinách je už predaná.“

„Ach, jaj! To je dosť zlé. Ak vám to neprekáža, chcel by som sa teda aspoň viac dozvedieť o pánu Crackovi. Môžem vás poprosiť, že by ste prišli na chvíľu, len tak sa pozhovárať?“

Začal som klopkať prstami po stole. „Kiežby som vám vedel povedať viac, lenže…“

„A čo tie, hmmm…“ Počul som, ako šuchoce novinami. „Tie zápisky, čo si viedol. Aj tie sú už predané?“

„Ešte nie. Zvažujem ponuky.“ To nebola celkom pravda. Niektorí zberatelia zápisky obdivovali, ale nikto za ne nenavrhol cenu. Ľudia zvyčajne chcú veci, ktoré si môžu vyvesiť na stenu, nie husto písaný, zdĺhavý text.

„Myslíte, že by som ich mohol vidieť?“

„Ak prídete do galérie, rád vám ich ukážem. Teraz ich však, bohužiaľ, nemôžem nikam prenášať. Už teraz sa rozpadajú.“

„Dnes veru nemám šťastný deň.“

„To mi je naozaj ľúto,“ povedal som. „Tak mi, prosím, povedzte, čo pre vás môžem zariadiť.“ Čosi na McGrathovom žoviálnom spôsobe reči ma nútilo dopovedať mu formálne. „Môžem vám pomôcť s niečím iným?“

„Asi nie, pán Muller. Musím však urobiť ešte jeden pokus a poprosiť vás, či by ste nezvážili cestu sem ku mne. Veľa by to pre mňa znamenalo. A som celkom blízko od vás.“

Neuvedomil som si, čo vlastne robím, keď som sa spýtal: „Kde?“

„Breezy Point. Viete, kde to je?“

Nevedel som.

„Na Rockawayi. Pôjdete po autostráde Belt. Viete, ako sa dostanete na Belt?“

„Pán McGrath, nesúhlasil som, že prídem.“

„Zdalo sa mi, že áno.“

„Nie, pane.“

„Tak dobre.“

Potom bolo chvíľu ticho. Už som chcel povedať: „Ďakujem za zavolanie,“ keď ma predbehol: „Nechcete vedieť, o čo mi vlastne ide?“

Vzdychol som si. „No dobre.“

„Ide o ten obrázok v novinách, na ktorom je chlapec.“

Uvedomil som si, že hovorí o cherubínovi v Times. „A čo je s ním?“

„Poznám ho,“ pokračoval McGrath. „Viem, kto to je. Ihneď som ho spoznal. Volá sa Eddie Cardinale. Pred štyridsiatimi rokmi ho ktosi uškrtil, ale nikdy sme nezistili, kto to bol.“ Ešte raz zakašľal. „Môžem vám povedať cestu, ako sa dostanete na Belt?“

JTloci je plochý, dlhý polostrov Rockaway technicky časťou Queensu, vyčnieva až popod brucho Brooklynu ako vtiahnutá noha vodného vtáka, čo sedí na bidle. Ak sa tam chcete dostať, musíte prejsť cez Park Jacoba Riisa s bahennými kúpeľmi, ktoré by sa skôr hodili do zálivu Chesapeake ako do New Yorku. Ak odbočíte na severovýchod, vydáte sa smerom na Kennedyho letisko cez štvrte Five Boroughs, ktoré by ste nikdy nepovažovali za nebezpečné, jednoducho preto, že ležia na pláži. Ako môže byť pláž nebezpečná? Choďte na Rockaway a dozviete sa pravdu.

Breezy Point sa nachádza na druhom konci polostrova. Ako postupujete na juhovýchod, tmavá farba pleti je menej častá a premávka sa prerieďuje, keď sa blížite k parkovisku.

Môj taxík tam zastavil okolo tretej. Hneď pred vchodom do štvrte bola krčma, do ktorej tiahol poriadny dav ľudí. Taxikár nekompromisne pokrútil hlavou, keď som ho požiadal, aby počkal alebo sa o hodinu po mňa vrátil. Ufujazdil, len čo som mu zaplatil.

Vkročil som do uličky s nízkymi prízemnými domčekmi a jednopodlažnými domcami so sedlovou strechou a ihneď som pocítil vánok, po ktorom štvrť dostala svoje meno. Príjemne chladný, slaný, niesol so sebou hrubý piesok z pláže, čo ležala o sto metrov ďalej. Piesok sa mi sypal aj do topánok, keď som kráčal po alejach okolo domov označených rôznymi námorníckymi symbolmi ako záchranné kolesá a nápisy vytesané do dreva ohlodaného zubom času: KLIPERJIM alebo DOBRÝ HALLORAN. Všade sa to priam hemžilo írskymi vlajkami.

Neskôr som sa dozvedel, že väčšina majiteľov domov sem chodí na leto a v septembri po Sviatku práce odchádza. Teraz však bola polovica augusta a všetci ešte v hlúčikoch trávili čas vonku. Sedeli na preplnených verandách alebo dolu pri móle, potili sa, krčili plechovky od piva a pozorovali plavovlasých skejtbordistov, ktorí útočili na chodníky. Vzduch bol presiaknutý dymom z dreveného uhlia. Zdalo sa, že každý každého pozná, len mňa nepoznal nikto. Chlapci, čo hrali basketbal na nízky kôš so základňou naplnenou vodou, prestali hrať a zhŕkli sa, aby si ma obzreli, akoby som mal na hrudi veľké šarlátové písmeno. Možno N, akože Nie tunajší.

Hľadal som McGrathov dom a stratil som sa. Skončil som na pláži pri pamätníku miestnym hasičom, ktorí zahynuli vo Svetovom obchodnom centre. Vyzul som si topánky.

„Stratili ste sa?“

Obrátil som sa a zbadal dievčatko v džínsových šortkách oblečených na plavkách.

„Hľadám Leeho McGratha.“

„Myslíte profesora?“

„Asi áno, ak vravíš,“ odpovedal som.

Kývla na mňa prstom a vrátila sa do labyrintu uličiek. Usiloval som sa zapamätať si všetky odbočky, no potom som to vzdal a nechal sa doviesť k chatrči s pekne udržiavanou prednou záhradkou s pivóniami, sirôtkami a trávnikom skoseným ako na golfovom ihrisku, ako stvorené na obálku časopisu Martha Stewart Living. Na opačnom konci verandy visela hojdačka s vysedeným vankúšom a za ňou sa o drevený obklad steny opierala stará reklama na Coca-Colu. Na poštovej schránke vpredu stálo McGrath a pod tým logo newyorskej polície. V okne bol vylepený plagát Dvojičiek, vyblednutý od slnka, orol a americká zástava.

NIKDY NEZABUDNEME

Zaklopal som. Bolo počuť šuchtavé kroky.

„Ďakujem, že ste prišli.“ Hoci Lee McGrath nebol taký starý, ako sa zdalo v telefóne, čas k nemu nebol láskavý. Jeho hladké lýtka vyzerali žensky a ovisnutá koža naznačovala, že kedysi býval oveľa mohutnejší. Mal na sebe modrý froté župan a polorozpadnuté papuče, ktoré vydávali mátožný zvuk, keď sa obrátil a šuchtal dovnútra. „Poďte ďalej a sadnite si.“

Interiér domu páchol po liečivých mastičkách a neporiadok akosi neladil s úhľadne udržiavanou záhradkou. Kým ma McGrath usadil za jedálenským stolom, dobrých päť minút z neho odpratával, aby urobil miesto. Presúval kopy neotvorenej pošty, poloprázdne papierové poháre a fľaštičky od liekov do kuchynského okienka, každé po jednom, len dívať sa na to liezlo na nervy. Chcel som mu pomôcť, ale mávol rukou. Sťažka dýchajúc sa pokúsil o zdvorilostný rozhovor: „Našli ste cestu?“

„Pomohli mi.“

McGrath sa kotkodákavo zachechtal. „Povedal som vám, aby ste si to zapísali. Každý sa tu po prvý raz stratí. Je to zaujímavá štvrť, ale potvorsky zle sa v nej orientuje. Bývam tu už dvadsaťdva rokov a ešte sa občas popletiem.“ Prezrel si odokrytý kus obrusu a usúdil, že toľko stačí. „Dáte si kávu?“

„Nie, ďakujem.“

„Mám aj džús a vodu. Aj pivo, ak by ste chceli.“

„Neprosím si.“ Chcel som odísť. Choroba vo mne vyvoláva úzkosť. Presne to sa vám stane, keď vidíte, ako vám umiera matka.

„Ak budete chcieť, povedzte si. Než začneme, mohli by ste mi s niečím pomôcť?“

V zadnej izbe bol obdratý koberček, rozkývaný stôl, počítač, malý televízor na stolíku s kolieskami a dve veľké knižnice, v jednej samé romány v mäkkej väzbe a v druhej zväzky označené číslami. Žltý zväzok označený La-Z vyzeral, akoby ho nedávno vyprázdnili, a román od Johna le Carrého vedľa neho padal na jeden bok. Pozdĺž zadnej steny visel asi tucet fotografií. Bol na nich mladší, mohutnejší McGrath v policajnej uniforme, McGrath, ako objíma dve odťahujúce sa dievčatá, McGrath, ako podáva ruku Mickeymu Mantlovi. Niekoľko zarámovaných služobných pochvalných uznaní bolo navešané na kope bokom od fotiek, asi dodatočný nápad. Susedná stena bola holá až na obrázok hľadaného Usámu bin Ládina vytlačený laserovou tlačiarňou.

Na zemi stála kartónová škatuľa oblepená tapetou so vzorom dreva. McGrath na ňu ukázal. Zdvihol som ju – vážila asi tonu – a odniesol na jedálenský stôl.

„Toto je kópia spisu muža, ktorý zavraždil Eddieho Cardinala,“ začal a sadol si. Začal vyberať papiere, konopné obálky zviazané špagátom, päť centimetrov hrubé policajné správy spojené veľkými spinkami. Vytiahol aj kopu čiernobielych fotografií z miesta činu a rýchlo ich poobracal. Nie však tak rýchlo, aby som nevidel krvavé detaily.

„Tu je.“ Posunul fotografiu po stole. „Zdá sa vám známy?“

V tej chvíli akoby sa mi naraz otvorili všetky póry na tele. Nebolo pochýb, že usmiaty chlapec na zábere bol jeden z cherubínov na kresbe Victora Cracka.

Určite na mne bolo vidieť, ako ma to zobralo, pretože McGrath sa zaklonil na stoličke a pošúchal si neoholenú bradu.

„Tušil som to,“ poznamenal. „Najprv som si myslel, že mi preskočilo. No potom si vravím: Hej, Lee, veď ešte nie si taký starý! Nejaký mozog ti ešte zostal. Zavolaj tomu chlapovi.“

Nehovoril som nič.

„Určite nechcete trochu džúsu?“ spýtal sa.

Pokrútil som hlavou.

„Ako chcete.“ Vzal do ruky fotografiu Eddieho Cardinala. „Chudák chlapec! Na niektoré veci jednoducho nezabudnete.“ Položil fotku, prekrížil si ruky na hrudi a usmial sa na mňa s výrazom, ktorý protirečil dojmu prihlúpleho dedka, aký na mňa urobil v telefóne.

„Ste profesor?“ spýtal som sa hlúpo.

Rozosmial sa, no smiech rýchlo prešiel do záchvatu kašľa. „Nie, nie. Len ma tak volajú.“

„Prečo?“

„Čo ja viem! Možno preto, že nosím okuliare. Na čítanie,“ dodal a ukázal na vrch hlavy, kde ich mal založené. „Často som čítal na verande, deti zo susedstva ma videli a začali mi tak hovoriť. Ináč som skončil ako bakalár na mestskej vysokej škole.“

„Bakalár čoho?“

„Amerických dejín. A vy?“

„Dejiny umenia.“ Nezmienil som sa, že titul nemám.

„Tak sme sa stretli, dvaja historici!“

„Veru.“

„Nie je vám niečo? Vyzeráte akýsi rozrušený.“

„Nie som rozrušený. Len trochu prekvapený.“

Mykol plecom. „Pozrite, vlastne neviem, čo to znamená. Nemusí to znamenať vôbec nič.“

„Prečo ste mi teda zavolali?“

Usmial sa. „Som na dôchodku, na smrť sa nudím.“

„Vážne neviem, ako vám môžem pomôcť,“ vyhlásil som. „O tom mužovi neviem nič, len to, čo som vám už povedal do telefónu.“

Neviem, prečo som mal pocit, že sa mám brániť. McGrath nikoho z ničoho neobvinil, a mňa už vôbec nie. Pred štyridsiatimi rokmi som nemohol stihnúť nijakú vraždu, len ak by ste verili na karmu a reinkarnáciu, a McGrath mi nepripadal ako typ, ktorý verí na tieto veci.

„Musíte vedieť ešte čosi,“ povedal. „Nevytiahli by ste predsa len tak nejaké obrázky z koša a potom ich vystavili vo svojej galérii.“

„Presne tak sa to stalo.“

„Dúfali ste, že si prečíta ten článok a objaví sa?“

Pokrčil som plecami. „Napadlo mi, že by mohol.“

„Nedali ste však do novín inzerát ani nič podobné.“

„Nie.“

„Aha.“

Podľa neho som asi vymyslel príbeh o stratenom umelcovi, aby som pritiahol pozornosť. Do istej miery mal pravdu.

Neklamal som, keď som ľuďom povedal, že Victor sa stratil. Len som ho prestal hľadať.

„Ak je to naozaj tak, potom vás asi zbytočne oberám o čas.“

„To som vám povedal už dnes ráno.“

„Úprimne sa vám ospravedlňujem.“ Vôbec však nevyzeral ospravedlňujúco, skôr akoby ma odhadoval. „Keď ste už tu, poviem vám niečo o Eddiem Cardinalovi.“

Edward Hosea Cardinale, narodený sedemnásteho januára tisícdeväťstopäťdesiatšesť. Trvalé bydlisko Jackson Heights, Sedemdesiata štvrtá ulica, mestská časť Queens, New York City 069. Poslušné dieťa, obľúbené. Na triednej fotografii vyzerá ako Rieky Ricardo pred pubertou – veľký špicatý golier, vlasy sčesané dozadu, úsmev odhaľujúci malú medzierku medzi dvoma prednými zubmi.

Druhého augusta 1966, v utorok večer v nepríjemnej horúčave sedela Eddieho matka Isabel na verande bytu, tričko mala ufúľané a pokrčené od neustáleho zohýnania sa, keď dvíhala smeti alebo hračky. Bála sa. Dvojčatá sa práve naučili chodiť, a tak ju naplno zamestnávalo stále za nimi behať. Aby mala trochu času na seba, poslala Eddieho do parku s bejzbalovou rukavicou a prikázala mu, aby sa do šiestej vrátil.

Lenže bolo už pol deviatej, a Eddieho nikde nebolo. Poprosila susedku odvedľa, aby jej postrážila dvojčatá, a išla von hľadať svojho najstaršieho syna.

O hodinu neskôr prišiel domov z práce Eddieho otec Dennis, vedúci zmeny v cukrovare v Brooklyne, a keď sa dozvedel, že Eddie zmizol, tiež sa ho vybral hľadať. Isabel zatiaľ z domu telefonovala rodičom Eddieho kamarátov. Podľa chlapcov, ktorí boli v parku, hrali zhruba od jednej do piatej, potom sa všetci pobrali domov. Eddieho celý deň nikto nevidel.

O desiatej večer Cardinalovci zavolali na políciu. Dvaja dôstojníci sa vybrali do bytu, kde si vypočuli výpovede a opis chlapca. Policajné hliadky informovali, že majú hľadať chlapca vo veku desať rokov, s čiernymi vlasmi, oblečeneho v modrom tričku a modrých džínsach, ktorý mal so sebou bejzbalovú rukavicu.

Polícia pôvodne špekulovala, že Eddie bol nešťastný, že jeho matka venuje všetok čas mladším bratom, preto ušiel, aby pritiahol pozornosť a pravdepodobne sa nájde v rozpätí do piatich kilometrov. Cardinalovci však tvrdošijne trvali na tom, že ich syn je dosť zrelý na to, aby vyparatil takú hlúposť. Ich presvedčenie sa potvrdilo tým najhorším možným spôsobom o tri dni, keď jeho mŕtvolu našiel hrobár pred cintorínom U Svätého Michala, hneď pri autostráde Grand Central. Pri pitve mu na zadku a stehnách našli ejakulát, taktiež na džínsach i spodnej bielizni spolu so stopami krvi. Zlomená jazylka a odreniny okolo krku naznačovali ako príčinu smrti manuálne uškrtenie.

Hoci bol jeho prípad šteklivý i dojímavý, dostal sa len do miestnych novín. V správach vtedy dominoval iný, oveľa brutálnejší prípad – masaker ostreľovača Charlesa Whitmana na Texaskej univerzite v Austine. V podvedomí moderných Američanov nebolo viac miesta pre temné činy, a tak v lete roku 1966 Whitman na niekoľko týžďňov zabral celý priestor. Vražďa Eddieho Cardinala upadla do zabudnutia.

„Eddie nebol prvý,“ povedal McGrath.

Nemohol som odtrhnúť pohľad od fotografií, ktoré mi McGrath podal, keď rozprával. Bol na nich Eddie, jeho matka a otec, obidvaja zdrvení; videl som jeho telo, po smrti zdevastované ako zlomené husle. Podľa McGratha teplo urýchlilo rozklad a zmenilo štíhleho, pekného chlapca na nafúknuté vrece s neľudskou tvárou. V duchu som si vravel, že tie fotky vyzerajú ako od Weegeeho a Diane Arbusovej, no potom som si uvedomil, že sa pozerám na skutočné mŕtve dieťa, nie na umelecké dielo. Hneď na to mi došlo, že aj Weegee a Diane fotografovali skutočných ľudí, a len preto, že som tých ľudí nepoznal, ich fotografie vo mne nevyvolávali nijakú reakciu. Eddieho Cardinala som však už poznal, a preto sa mi na jeho fotografie ťažko pozeralo.

Prečítal som aj dve popísané stránky – rozhovory so susedmi, s majiteľmi obchodov v okolí, s Cardinalovcami, s Eddieho kamarátmi, ktorí boli v parku. Videl som pitevný protokol s pripojenými fotografiami, mapu Queensu s vyznačeným miestom, kde sa našla mŕtvola, a domom Cardinalovcov v Jackson Heightse. Vzdialenosť medzi nimi bola viac ako jeden a pol kilometra. Asi kilometer od obidvoch bol ďalší objekt, nevyznačený na mape, no mne bolo jasné, že ležal v blízkosti Eddieho cesty smrti. Muller Courts.

Až potom som zaregistroval McGrathove slová. Pozrel som naňho a pre istotu sa spýtal: „Prosím?“

„Pred ním bol ešte jeden prípad,“ pokračoval. „Nikto si ich však nedal dokopy, až kým nebol k prípadu pridelený nový detektív.“

Nemusel vysvetľovať, že tým detektívom bol on. Pochopil som to podľa vlastníckeho výrazu jeho tváre. Aj ja sa tak tvárim, keď rozprávam o svojich maliaroch.

„Vtedy sme ešte nemali počítače. Všetko sa zapisovalo na papier, a tak vám ľahko ušli niektoré prepojenia, aj keď sa mnoho vecí prekrývalo.“ Poprehrabával sa v škatuli so spismi a vytiahol ďalší klenot, veľký obal označený menom Strong H. „Henry Strong zmizol štvrtého júla, čiže asi mesiac pred Eddiem. U nich doma sa konala oslava, z ktorej sa vytratil. Všetci svedkovia boli opití, nikto nevedel nič povedať, akurát jeho strýko tvrdil, že videl nejakého farebného chlapíka v koženej bunde. Mŕtvola sa nikdy nenašla.“

„Victor Cracke nie je fareb… černoch.“

„V článku sa písalo, že neviete, ako vyzerá.“

„Viem, že je beloch. To viem určite.“

McGrath mykol plecom. „V poriadku. Aj tak si myslím, že ten chlapík nám to povedal len preto, lebo chcel byť nejako užitočný. Nikdy sme jeho výpoveď pri vyšetrovaní nepovažovali za smerodajnú.“

Mlčal som.

„Chcete vidieť aj ostatné?“ spýtal sa.

Spýtal som sa, koľko tých ostatných ešte je.

„Tri prípady.“

Zhlboka som sa nadýchol a pokrútil hlavou.

„Naozaj nechcete?“

„Nie, nechcem.“

Zdalo sa, že je prekvapený. „Ako poviete.“ Zavrel spis Henryho Stronga a vložil ho späť do škatule. „Podarilo sa vám priniesť tú kresbu?“

Na jeho žiadosť som priniesol farebnú fotokópiu prostredného obrazu s päťramennou hviezdou a tancujúcimi cherubínmi. Originál som nechal doma. Nepokladal som za rozumné nosiť so sebou taký vzácny kúsok.

„Zabudol som,“ oklamal som ho.

Ak som si predstavoval, že Victora takto chránim, mýlil som sa. Klamstvo len zvýšilo podozrenie voči nemu aj mne. Pochopil som, že som urobil hlúposť, ale čo som mal spraviť? Vziať to späť? Než McGrath stihol vyjadriť svoje sklamanie, poprosil som ho o pohár vody.

„V chladničke,“ odpovedal.

Išiel som do kuchyne a zostal stáť pred otvorenými dverami chladničky. V dome nebola klimatizácia, tak som chvíľu nechal okolo seba prúdiť chladný vzduch a bezmyšlienkovite sa dotkol balíčka s nakrájanou šunkou, napoly zjedeného hranola bieleho čedaru, fľaše s nakladaným kôprom. Na dverách vedľa škatule s pomarančovým džúsom a džbána plného vody som zbadal ďalšie lieky v žltých fľaštičkách s označením „udržiavať v chlade“. Akú má vlastne chorobu? Zaumienil som si, že sa ho skúsim spýtať.

Ale McGrath ma predbehol. Keď som sa vrátil, takmer mi zabehla voda, keď som ho zbadal, ako rozkladá po stole fotografie ďalších troch obetí. Ukladal ich ako portrét tímu „Victorove obete“. Keď mi tá myšlienka preblesla v hlave, nervózne som sa zasmial.

„Ale ja…“ začal som rozhorčene, no stratil som reč. Nebolo čo povedať. Každý zo zavraždených chlapcov bol jeden cherubín, päť ku piatim.

„Všetkých uškrtili v okruhu desiatich kilometrov od seba. Keď začneme Herným Strongom, prvý prípad sa stal štvrtého júla 1966 a posledný na jeseň 1967. Toľko vieme. Stavím sa však, že buď neskôr, alebo na iných miestach sa stali ešte ďalšie vraždy, ktoré zodpovedajú modusu operandi. Čo myslíte?“

„Prosím?“

„Či si myslíte, že by som mal rozhodiť širšie siete.“

„To vôbec netuším.“

„To celkom stačí. Niekedy nezaškodí spýtať sa na názor, však?“ Rozosmial sa a opäť sa rozkašľal.

„Presne tak.“ Mal som nepríjemný pocit, že McGrath sa ma usiluje obmäkčiť a potom mi nastaví pascu, ktorá odhalí, že Victora Cracka skrývam vo svojom prenosnom sklade.

Pravdaže, nebolo to tak. Nemal som sa prečo cítiť vinný.

„Želal by som si, aby som vám mohol nejako pomôcť,“ povedal som.

„To ťažko, keď nič neviete. Možno keby sme vedeli aspoň to, kam rád chodil.“

„Mám jeho adresu,“ vyhŕkol som, no hneď som sa opravil: „Teda adresu, kde predtým býval. Odišiel odtiaľ dávno predtým, ako som tam dorazil.“

„A kde to teda bolo? V článku sa spomína Queens, ale nie konkrétne miesto.“

„Ale áno. Je to Muller Courts.“

„Vážne?“ McGrath vzal do ruky Times a nasadil si okuliare na čítanie. „Tuším som už senilný.“ Prečítal si to a pokračoval: „Naozaj. Tak sa teda opravujem.“ Odhodil noviny bokom a sústredil sa na mapu Queensu. „Mohli by sme teda určiť hlavnú líniu úderu.“ Perom vybodkoval miesta nálezu ostatných troch mŕtvol. Rozprestierali sa od štvrte, kde Cracke býval, najbližšie na pol kilometra, najďalej až po Forest Hills.

„Posledný bol Abie Kahn.“ Vzal do ruky fotografiu chlapca s kipou na hlave. Bez toho, aby sa pozrel do spisu, mi povedal dátum jeho zmiznutia. „V piatok popoludní, dvadsiateho deviateho septembra 1967. Jeho otec bol opravár, odišiel do synagógy opraviť tečúce potrubie v kancelárii rabína pred sabatom. Abie sa motal po dome, až naňho mama zakričala, aby si pohol, že príde neskoro. Na ulici nebolo nikoho – všetci boli už v synagóge alebo doma a chystali večeru. Abie sa pešo vydal z domu, no dďo synagógy nedošiel. Mal desať rokov.“

V tej chvíli som začal uvažovať, či McGrath nevie, že o obrázku klamem. Možno tým strašidelným zoradením obetí chcel prebudiť moje svedomie.

„To je moja dcéra,“ oznámil, keď si všimol môj pohľad, dovtedy nezaostrený na nič. Spomínaná dcéra visela na fotografii pri dverách od kuchyne a bola to štíhla brunetka so zadumanou tvárou. Na McGratha sa veľmi nepodobala, možno bola po ňom len tvrdohlavá. Na druhej strane dverí visela ďalšia fotka, žena na nej mala podobnú postavu a bola vážnejšia, staršia od tej prvej o päť či šesť rokov.

„Moja druhá dcéra.“

Prikývol som.

„Máte deti?“ spýtal sa.

Pokrútil som hlavou.

„Ešte máte čas,“ usúdil.

„Nechcem deti,“ utrúsil som.

„V poriadku.“

Vonku bolo počuť hučanie mora, v rádiu hral Springsteen, na ulici zneli šantivé výkriky.

„Čaká ma auto,“ oznámil som.

McGrath vstal. Námaha spojená so vstávaním zo stoličky mu vzala dych; bol sinavý, skrútený od reumy a usmieval sa ako Bela Lugosi v úlohe Drakulu.

„Odprevadím vás von,“ ponúkol sa.

Zastal na okraji verandy s vysvetlením, že keby zišiel po schodoch, musel by som ho vyniesť hore, čo by asi nebolo veľmi rozumné.

Súhlasil som, že nie.

„Dajte mi vedieť, ak na niečo natrafíte,“ pripomínal mi, keď sme si podali ruky.

„Určite.“

„Máte moje číslo.“

Dotkol som sa náprsného vrecka, kde som si uložil samolepku s číslom, ktoré mi dal.

„To je dobre. Šťastnú cestu,“ zaželal mi.

Prešlo oveľa viac času, ako som si uvedomil, a keby sa taxík aj po mňa vrátil, dávno bol fuč, kým som sa vymotal z bludiska na parkovisko. V krčme sa nazbierali zákazníci na šťastnú hodinku, a keď som vkročil a spýtal sa barmana na číslo miestnej taxislužby, vyslúžil som si niekoľko zvedavých pohľadov.

„Môžete to skúsiť,“ poradil mi. „Ale veľmi sa nepretrhnú.“

Po tridsiatich minútach som znovu volal na dispečing s otázkou, kde v pekle je moje auto. Muž na druhej strane nebol veľmi ochotný pomôcť, vrátil som sa teda do baru a vypýtal si číslo na inú taxislužbu, kde mi oznámili, že nemajú voľné ani jedno auto.

To som už čakal vyše hodiny a moje možnosti sa zúžili na dve: nasadnúť na metro, ktoré bolo sedem kilometrov odtiaľ, alebo zavolať niekomu známemu. Zavolal som Marilyn, ale nedvíhala. Nezdvihol ani jeden z mojich priateľov, ktorí mali autá a ktorých som mohol spočítať na prstoch jednej ruky. Zatelefonoval som Ruby, ktorá sa ponúkla, že zavolá taxík a príde ma vyzdvihnúť. Lenže bola dopravná špička, takže len východisková trasa by trvala vyše hodiny. Tak som jej len prikázal, aby nikde neodchádzala, a pešo som sa vybral späť k McGrathovi.

Tentoraz som dom našiel sám, hoci som párkrát zle odbočil. Zaklopal som a ihneď som počul svižné kroky, takže som chvíľu uvažoval, že predtým simuloval, aby vzbudil súcit.

„Áno!“ Žena, ktorá otvorila dvere, mala na sebe sivý nohavicový kostým, čiernu bavlnenú blúzu a v ušiach jednoduché strieborné náušnice v tvare kvetu ľalie. Spoznal som ju, bola to mladšia dcéra. V skutočnosti vyzerala oveľa lepšie ako na fotke, kde sa tvárila ako kapitánka diskusného krúžku. Bola tam počas celej mojej návštevy?

„Čo si prajete?“

„Som Ethan,“ predstavil som sa hlúpo.

„Čo si želáte, Ethan?“

„Pred chvíľou som bol tu, u vášho otca,“ vysvetľoval som. „Taxík sa po mňa nevrátil. Neprekážalo by vám, keby som sa ho spýtal na… potrebujem číslo na taxík, aby som sa mohol vrátiť domov.“ Zmĺkol som, aby som nechal doznieť bezvýznamnosť prvého odseku. Všimol som si, že som to u nej úplne neprehral.

„Bývam na Manhattane,“ dodal som.

Zvnútra bolo počuť, ako McGrath zakričal: „Sammy, čo sa deje?“

„Je to on? Povedzte mu, že som sa vrátil. Ethan Muller.“

Žena si ma rýchlo premerala od hlavy po päty. „Počkajte,“ oznámila a zavrela mi dvere pred nosom. O chvíľu sa vrátila s ospravedlňujúcim úsmevom. „Prepáčte. Otec neznáša otravných agentov.“

(To som vážne vyzeral ako Jehovov svedok?)

„Neviem, prečo je to v Breezy Point takto,“ pokračovala a nechala ma vojsť. „Taxík je tu ťažké zohnať. Všetci si myslia, že sme v Jersey alebo čo. Mimochodom, som Samantha.“

„Ethan.“

„Tu vedľa býva taxikár.“ Vykrútila číslo a podala mi telefón.

„Ďakujem.“ Nechal som zvoniť desaťkrát. „Tuším nedvíha.“

„Sammy!“ McGrathov hlas sa rozliehal dolu schodmi. Znel slabo, akoby bol polomŕtvy.

„Už idem!“ A mne: „Ak môžete pár minút počkať, odveziem vás na stanicu metra.“

Odpovedal som, že to by bolo fajn, a sadol si za jedálenský stôl. Samantha sa pobrala do kuchyne. Počul som, ako čosi vylieva do výlevky. Vyšla odtiaľ s rukami schovanými v utierke a položila predo mňa pohár vody. Potom vyšla hore schodmi.

Osamel som a vstúpil do kuchyne. Samantha asi nebola bohvieaká kuchárka. Zo špagiet na sitku vo výlevke kvapkala voda, vedľa stál neotvorený pohár s paradajkovou omáčkou. Prišlo mi ľúto jej úbohej večere – alebo bola jeho či obidvoch? – a tak som nalial omáčku do prázdnej panvice a dal ju na oheň.

Počul som, ako sa na poschodí Samantha háda s otcom. Slová sa nedali rozpoznať, no tón bol dostatočne jasný, najprv ospravedlňujúci, potom odovzdaný. Je zvláštne, čo sa dá vycítiť z piesne, aj keď jej nerozumiete. Zúfalstvo v jej slovách mi trhalo srdce, čo v mojom prípade nie je ľahké, najmä keď ide o otcov.

Ako som ju počúval, stále sa mi vracala tá istá myšlienka. Keby som bol na jej mieste, už dávno by som odišiel, a neviem, či by som sa vôbec obťažoval ísť hore. Myslel som na vlastného otca, ktorý mi cez Tonyho Wexlera posielal panovačné rozkazy: Tvoj otec chce, tvoj otec by bol rád, keby…, tvoj otec by radšej… Aký ťažký život by som mal, keby si moja rodina nemohla dovoliť sprostredkovateľa!

Zhora som počul, ako Samantha odsekla: „Dočerta, otec!“

Omáčka začala vrieť. Pomiešal som ju a stlmil oheň.

Samantha zišla dolu asi po polhodine a ospravedlnila sa: „Má zlú náladu.“

Potom si všimla panvicu a dodala: „To ste nemuseli.“

„Lepšia je teplá.“

„Hovorí, že nie je hladný.“ Pošúchala si čelo. „Je strašne tvrdohlavý!“

Prikývol som.

V tej polohe zostala ešte chvíľu: spakruky si trela obočie, prsty mala zahnuté, akoby držala mušľu. Mala pekné plné pery a líca posiate pehami vyblednutými od práce v kancelárii. Je šéfkou zásielkovej služby? Alebo pracuje vo vydavateľstve? Či je asistentkou v investičnej banke? Povedal som si, že som ju asi nedocenil. Ide zrejme o typ ženy, ktorá zužitkovala ťažkú prácu rodičov. Možno bude sociálna pracovníčka…

Keď som ju pozoroval, ako sa upokojuje, podobnosť medzi ňou a jej otcom sa ešte prehĺbila. To, čo som si predtým vysvetľoval ako tvrdohlavosť, mi teraz pripadalo ako stoicizmus. Na poschodí sa rozkašľal Samanthin otec a na jej tvári sa neodzrkadlilo nič. Len tvrdšia odhodlanosť, trochu sa jej zúžili oči a zaťala čeľusť. Určite to nebola najúžasnejšia žena, akú som stretol, ale ako som tam stál, ľahostajný k jej ťažkej situácii, mala v sebe čosi prirodzené, čo mi pripadalo čudne príťažlivé. Nepoznal som veľa dievčat.

„Odveziem vás na vlak,“ ponúkla sa.

Išli sme pešo na parkovisko. Jej toyota mala na čelnom skle policajný odznak.

„Ste policajtka?“

Pokrútila hlavou. „Okresná prokurátorka.“

Počas krátkej cesty sme sa pustili do rozhovoru. Keď som jej povedal o prvom otcovom telefonáte, zasmiala sa hlasným, podráždeným smiechom.

„Len to nie!“ skonštatovala. „Zase tie prípady! Nuž, veľa šťastia!“

„S čím?“

„Spomínal, že mu chcete pomôcť.“

„To vám povedal?“

„Zrejme nesúhlasíte.“

„Rád by som mu pomohol,“ vyhlásil som. „Lenže nemôžem. Dosť dlho som mu to vysvetľoval.“

„Zdalo sa mi, že vás pokladá za nápomocného.“

„Ak si to myslí…“

Usmiala sa. „Niekedy má také nápady.“

V metre som sa jej poďakoval za odvoz.

„Ďakujem, že ste sa stavili,“ odpovedala.

„Nemáte za čo. Aj tak si nemyslím, že som bol na niečo užitočný.“

„Teraz má aspoň čo robiť. Ani neviete, ako si to cením.“

Už dávno som sa neviezol metrom. Keď som vyrastal, verejnú dopravu som mal zakázanú. Chodil som taxíkmi, vozili ma autami alebo, keď ma sprevádzal Tony, RollsRoyceom Silver Wraith, ktorý šoféroval mlčanlivý Belgičan menom Thom. Nemôžem tvrdiť, že Tonyho obavy z mestskej dopravy boli neoprávnené. Keď si pomyslíte, aký bol New York v osemdesiatych rokoch, a potom si predstavíte mňa, bledého, vychudnutého gymnazistu so sklonom k zúrivosti, v špinavom vlaku bez sprievodcu, máte vážny dôvod na obavy. Pravdaže, neustále obmedzovanie slobody len zvyšovalo pravdepodobnosť, že si kúpim lístok do metra, alebo, ak som mal zvlášť chuť búriť sa, aj preskočiť turniket. Nech žije revolúcia!

Cesta domov trvala deväťdesiat minút, takže som mal dosť času premýšľať o rozhovore s McGrathom a jeho dôsledkoch pre mňa. S týmito myšlienkami som sa zdôveril Marilyn pri večeri v reštaurácii Tabla.

Najprv sa len zachichotala.

„Cestoval si metrom?“

„To nie je hlavná myšlienka.“

„Chúďa chlapec!“ pohladkala ma po líci. „Otlačil si si svoju fajnovú kožku? Nemám ti objednať liečivý obklad?“

„Metrom som už cestoval aj predtým!“

„Je to s tebou ľahké. Už ti na hrudi chýba len gombík s nápisom , Stlač ma!‘“

„Počúvala si, čo som ti hovoril?“

„Počúvala.“

„No a?“

„Neprekvapuje ma to. Možno si spomínaš, zlatko, že som ťa varovala. V ten večer, keď sa otvárala výstava, povedala som ti: tvoj maliar je psychopat, vidieť to na tom, že sa vyžíva v zobrazovaní bolesti.“

„Skutočnosť, že nakreslil obrázky obetí, ešte nemusí nič znamenať,“ namietol som. „Možno ich videl v novinách a len ich odkreslil.“

„Vytlačili ich v novinách?“

„Neviem,“ priznal som. „Nech je to však akokoľvek, dielo ako celok je úžasné. Je v ňom všetko možné, šialené scény, z ktorých mnohé sú rozoznateľné. Štadión Yankee by sme si s ním nespájali, ale na obrázku je.“

„Naozaj?“

„Buď tam je, alebo ide o niečo, čo vyzerá ako on.“

„Veľmi dobrá taktika,“ zhodnotila. „Takže toto je tvoja obrana?“

„Nijaká obrana!“

„Vieš čo? Páči sa mi, že chceš vyriešiť prípad záhadnej vraždy, čo sme akurát potrebovali – záhadnú vraždu!“

„Nič neriešim.“

„Osobne poznám len zopár ľudí, ktorých by som chcela zabiť.“

„O tom nepochybujem.“

„Alebo by som ich už zabila.“ Dala si poriadny dúšok vína. „Som si istá, že sama by som to neurobila. Som skôr dievča, ktoré sa radšej na všetko díva z väčšej perspektívy. Súhlasíš?“

Nevravel som nič, len som si máčal chlieb do olivového oleja, až kým sa nerozmočil.

„Prosím ťa, prestaň sa trápiť,“ povedala Marilyn.

„Naozaj si myslíš, že ich zabil?“

„Koho to zaujíma?“

„Mňa.“

„Prečo by ti, preboha, malo na ňom záležať?“

„Predstav si seba na mojom mieste.“

„V poriadku,“ vyhlásila, vstala a vymenila si so mnou stoličku. Pritlačila si prst na spánok. „Hmmm… Nič. Stále mi je to jedno.“

„Zastupujem vraha!“

„Vedel si to, keď si sa na to dal?“

„Nie, ale…“

„Keby si to bol vedel, zastavilo by ťa to?“ spýtala sa.

Musel som sa zamyslieť. Aj keby bol Victor Cracke vrahom, ani zďaleka by nebol prvým umelcom, ktorý spáchal čosi zlé. Najväčší z naivistov Adolf Wolfli strávil väčšinu života na psychiatrii, keď ho zatkli za obťažovanie dievčatiek – jedna z nich mala len tri roky. A z celkového pohľadu by ani ostatní umelci na škále vzorného občana nedosiahli bohvieaké skóre. Zo zúfalstva ubližovali sebe aj iným. Niektorí sa upili na smrť alebo zastrelili, dorezali, zničili svoje dielo, zničili si rodinu. Caravaggio zabil človeka.

Prečo by ma malo prekvapiť, že Cracke, podľa všetkých opisov totálny asociál, má skazenú dušu? Veď o to vždy ide. To, čo nás čiastočne priťahuje k umelcom, je ich inakosť, ich neochota podriadiť sa, prostredník vystrčený do tváre spoločnosti, ich nemorálnosť či nedostatok morálky, pre to všetko sú ich diela viac skutočné ako teoretické. Gauguin nazval civilizáciu chorobou a tvrdil, že umenie je buď plagiátorstvo, alebo revolúcia. A nikto nechce, aby si ho pamätali ako plagiátora. Hladujúci maliari sa utešujú myšlienkou, že jedného dňa vo vzdialenej budúcnosti budú ich šialené správanie obdivovať za to, že predbehli svoju dobu.

Dôležitejšie však je, že som si oddelil Victora Cracka ako osobu od jeho diela. Preto ma nezaujímalo, koľko ľudí zabil. Jeho umenie som si privlastnil, bolo teraz moje a pretváral som ho na niečo väčšie, významnejšie a hodnotnejšie, než mal v úmysle, tak ako sa to stalo Warholovi, keď povýšil plechovku polievky na pozíciu ikony. To, že Cracke fyzicky vytvoril tie obrazy, mi pripadalo malicherné. Jeho hriechy mi nepatrili, tak ako Andymu nepatrili hriechy Campbellovej korporácie. Pre to, že som sa vôbec zamyslel nad otázkou morálky, cítil som sa neuveriteľne ťažkopádny a hlúpy. Vedel som si predstaviť Jeana Dubuffeta, ako sa užasnuto obracia v hrobe a po francúzsky mi nadáva, že som sa podriadil buržoáznym normám.

„Pozri sa na to takto,“ začala Marilyn. „Či už niekoho zabil, alebo nie, už len tá predstava zvyšuje záhadnosť okolo neho. Treba to správne využiť, a máš nové možnosti predaja.“

„Myslíš mreže na dverách galérie?“

„Príliš nevkusné.“

„Žartoval som.“

„Ale ja nie. Ethan, musíš opäť nadobudnúť svoj zmysel pre hravosť! Celá táto skúsenosť ti dodáva prílišnú vážnosť a to ti nepristane.“

„Čo je hravé na znásilnení a vražde?“

„Bože môj, prestaň! Je to len iný spôsob, ako nazvať sex a násilie, čo je zase iný spôsob pre pomenovanie masovej zábavy. Okrem toho, nezabúdajme, že ešte nepoznáš pravdu. Možno len videl fotky v novinách, ako si už spomenul. Tak teda už spusti vyšetrovanie!“ Usmiala sa. „To slovo milujem. Neboj sa, ešte si užijeme!“

Išiel som do newyorskej verejnej knižnice a štyri hodiny sa hrabal v mikrofišoch. Nevedel som, aké noviny Vietor čítal, tak som si prešiel Times a všetky bulvárne plátky, ktoré vyšli približne v tom čase, keď sa stali vraždy.

„Niečo nové s tým obrazom?“ spýtal sa ma McGrath, keď som mu volal.

„S akým obrazom?“

„Sľúbili ste, že mi pošlete kópiu.“

„Aha, správne.“

Predtým ako mu ho pošlem, chcel som však čo najviac zistiť sám.

Odhalil som to, čo potvrdilo moje neblahé predtuchy: fotografie všetkých piatich obetí boli uverejnené v niektorých novinách. Podobnosť medzi fotografiami v novinách a cherubínmi bola až nepríjemne presná. Nielen tváre, ale aj polohy a výrazy v tvárach. Urobil som si kópie a odniesol ich do galérie na porovnanie. Verte či neverte, zhodovali sa. Nie úplne, možno boli trochu poznačené pohľadom umelca, ale aj tak som spokojne mohol oznámiť Marilyn, že som našiel originály.

„No vidíš, aký si šikovný!“

Bol som jej vďačný, že ma ušetrila ďalších otázok. Viem však, čo si myslela, lebo ja som si to myslel tiež: Prečo práve oni?

V New Yorku zomrie rukou vraha veľa ľudí. Na stránkach novín pravidelne uverejňujú ich fotografie. Len v priebehu prvých dvoch týždňov v auguste 1966 som napočítal ďalšie tri vraždy, a to iba tie, čo boli dostatočne sentimentálne, aby sa dostali do správ. Tí chlapci sa však dostali do centra Victorovho vesmíru, boli impulzom pre jeho životné dielo. Prečo?

A trápila ma aj ďalšia otázka: Ako vedel súvislosti medzi zločinmi? Nie všetky články sa na seba vzájomne odvolávali. Prípad Henryho Stronga, napríklad, nebol opísaný ako vražda, pretože v čase, keď zmizol, sa nenašla jeho mŕtvola. Aby čitateľ vedel, že Henryho a Eddieho Cardinala mal na svedomí ten istý človek a že ten človek zabil ešte ďalších troch chlapcov, musel by si spojiť profily obetí a podobnosti v prípadoch. Napríklad, že všetkých chlapcov uškrtili. Človek, ktorý si len tak zbežne prelistuje noviny, si také čosi nemohol všimnúť, len ak by bol výnimočne bystrý alebo už poznal okolnosti.

Obidve tieto podmienky sa na Victora potenciálne hodili. Predstavoval som si ho, ako sedí sám vo svojej izbe a bojí sa ísť von, zavalený konšpiračnými teóriami nachádza súvislosti medzi obeťami a sebou, zavraždenými a federálnou vládou… Možno tým, že chlapcov umiestnil okolo hviezdy v strede, dúfal, že sa izoluje od toho, čo sa im stalo… Knísal sa, kým nezaspal, v ruke zvieral talizman prenasledovaný predstavou, že môže byť ďalšou obeťou… aj keď nemal desať rokov a nikdy nevyšiel von z budovy… na tom nezáležalo; bál sa, bol veľmi vydesený.

Zdá sa vám to pritiahnuté za vlasy? Máte pravdu. Strašne som však chcel uveriť, že bol nevinný.

Teraz chcem predniesť ešte jedno priznanie: Hoci je pravda, že som chcel chrániť Victora, v skutočnosti išlo väčšmi o mňa než o neho. Áno, súcitil som s ním, chcel som očistiť jeho dobré meno. Najväčšmi ma však ťažilo, že bol čoraz skutočnejší. Kým nebol ničím, len menom, mohol som využiť svoju kreativitu pri jeho diele, usmerniť, ako ho ľudia pochopia. Čím väčšmi však bola jeho prítomnosť reálnejšia, tým väčšmi ma vytláčal z mojej úlohy. Victor, ktorý sa začal vynárať, sa mi veľmi nepáčil. Šialený čmárajúci perverzník, osamotený maniak. Čisté zlo nie je veľmi zaujímavé, nemá hĺbku. Jednoducho to krížilo plány mojim predstavám.

A to už nevravím, že som sa bál o vplyv okolností na tržby. Kto by si chcel kúpiť obraz, čo maľoval sériový vrah?

Ako sa neskôr ukázalo, veľa ľudí. Telefón mi vyzváňal bez prestania. Zberatelia, ktorých som poznal, iní, ktorých som poznal, ale nikdy nestretol, celá škála nechutných týpkov. Nechávali mi odkazy alebo chodili za mnou a vypytovali sa na Victora Cracka. Najprv ma ten nárast záujmu potešil, ale po prvých telefonátoch som pochopil, že sa ani tak nezaujímajú o dielo ako o jeho nekalé pozadie. Bolo mi jasné, že mať v repertoári sociopatického sexuálneho násilníka či vraha je hodnotnejšie ako titul magistra vedy o umení z Fakulty dizajnu v Rhode Islande.

Jeden muž chcel vedieť, či je pravda, že Victor všetkých znásilnil. Pretože si vraj preňho vyhradil perfektné miesto na stene v svojej jedálni.

Keď mi začali volať z Hollywoodu, vedel som, že už je zle. Známy režisér nezávislých filmov sa ma pýtal, či by som mu požičal zopár kúskov na kulisu v hudobnom videu.

Zavolal som Marilyn.

„Upokoj sa! Ja sa zabávam,“ vyhlásila.

„Prosím ťa, prestaň šíriť klebety!“

„Tomu sa hovorí tvorivé šumy.“

„Čo si tým ľuďom povedala?“

„To, čo si povedal ty mne. Ak sa ľudia zbláznia, hovorí to o nich viac ako o tebe, mne či o umení.“

„Berieš mi ten príbeh,“ namietol som.

„Netušila som, že máš autorské práva.“

„Tak ako ja veľmi dobre vieš, aké je dôležité dávať pozor na reči a…“

„Presne to ti chcem vysvetliť, zlatko: Musíš sa vykašlať na reči. Nechaj to tak.“

„Aj keby to bola pravda, nechcem, aby si šírila klebety!“

„Povedala som ti, že…“

„Marilyn, Marilyn! Psssst! Prestaň. Prestaň to robiť, dobre? Hovor tomu, ako chceš, ale už sa na to vykašli!“ Zložil som jej telefón, oveľa zlostnejší, než som si uvedomoval.

Z druhej strany sály na mňa začudovane pozrel Nat.

„Všetkým nahovorila, že bol pedofil!“

Zarehotal sa.

„To vôbec nie je smiešne!“

„V istom zmysle áno,“ poznamenala Ruby.

Rozhodil som rukami a prešiel k svojmu počítaču.

Od zoznámenia s McGrathom už prešiel týždeň a ešte vždy som mu neposlal kópiu tej kresby. Keď telefonoval, Ruby a Nat mu na môj rozkaz oznámili: „Prepáčte, pán Muller tu práve teraz nie je. Chcete mu nechať odkaz? Dobre. Vaše číslo už máme, som si istý, že vám zavolá, keď bude mať čas. Ďakujem.“ Nemal som dobrý pocit z toho, že sa mu vyhýbam. Nechcel som vyvolať dojem, že sa bojím. Nebál som sa. Poviem to jasne: McGrath ma vôbec nedesil. Bol starý, na dôchodku a chcel dostať Victora, nie mňa. Preňho som nebol nič viac než zdroj informácií. A keďže som sa nemal čoho báť, mohol som sa rozhodnúť, že budem hrať s ním.

Ale hoci sa mi nevyhrážal, to ešte neznamenalo, že sa mu budem ponáhľať na pomoc. Povedal som si, že ak sa chce na ten obraz pozrieť, nech príde do galérie ako všetci ostatní.

Všetko sa však zmenilo, keď som raz popoludní otvoril poštu. Medzi účtami a pohľadnicami bola zastrčená biela obálka s newyorskou známkou s adresou E. Muller, Mullerova galéria, 4. poschodie, Západná dvadsiata piata ulica 567, New York.

Otvoril som ju. Vnútri bol list, na ktorom bolo aspoň päťstokrát napísané:

PRESTAŇ!

Rukopis bol nečitateľný, roztrasený a hneď som ho spoznal, akoby bol môj vlastný. Nebolo treba Sherlocka Holmesa, aby si všimol, že ten istý rukopis visel v celej galérii, označoval mená riek, ciest, národností, styčných bodov. Tisícky príkladov, ktoré potvrdzovali, že mi písal Victor Cracke.

Medzihra: 1918

Zo Šalamúna Muellera sa stal Šalamún Muller.

A Šalamún Muller splodil dcéry, ktoré sa vydali do iných firiem.

Jeho brat Bernard, lenivý ako vždy, sa oženil neskoro a nemal deti. Zamestnávali ho len záujmy jeho šéfa – kone, večierky, tabak – až kým nezomrel vo vysokom veku deväťdesiatjeden rokov. Prežil všetkých svojich troch podnikavých bratov.

Tretí brat Adolf splodil dvoch chlapcov, Morrisa a Arthura, no ani jeden nebol šikovný vo financiách. Šalamún im najprv nechal dlhý remeň. „Ľudia musia robiť aj chyby, aby sa poučili,“ povedal Adolfovi. Čoskoro však obidvaja pochopili, že chlapci si zo svojich chýb zobrali len to poučenie, že môžu robiť chyby a nemusia znášať dôsledky. Adolf sa toľko usiloval nájsť im prácu hodnú ich priezviska, ktorá by zároveň neohrozila rodinné bohatstvo, až z toho zošedivel.

A najmladší brat Šimon splodil Waltera, ktorý bol Šalamúnovi ako syn, a keď sa jeho bratanci prejavili ako neschopní, zdedil korunu. Walter mal v sebe čosi starosvetske, vycibrenosť a britkosť svedčiace o európskych koreňoch, ktorými sa Mullerovci vychvaľovali.

Že Šalamún prišiel bez groša, žobral o peniaze na rozbehnutie podniku a pätnásťtisíc kilometrov tlačil káru s tovarom, to všetko sa z rodinnej histórie vymazalo. Všetci spoločne sa zhodli, že napriek všeobecne rozšírenému názoru Mullerovci pochádzali zo zámožného rodu. Najali si genealóga, v ktorého rukách sa židovskí žobráci (Havyim, Avrohom, Yonason) zmenili na nemeckú aristokraciu (Heinrich, Alfréd, Johann). Na záhlaví firemných listov sa objavil rodinný erb, cirkvi sa spojili, založili kluby. Pôžičky, ktoré únii poskytol Šalamún, nadobudli splatnosť a nasledovali večere v Bielom dome, podpisovanie lukratívnych štátnych zmlúv, predkladanie návrhov na pôde senátu a nakoniec vyhlásenie Mullerovcov za prvých občanov Spojených štátov amerických.

Isaac Singer mal pravdu. Staneš sa tým, čím chceš.

A Walter, verná podoba svojho strýka, splodil Louisa.

Louis najprv vyvolal všeobecné zdesenie, keď ho prichytili pri orálnom sexe s pomocníkom v kuchyni. Čo bolo zlé na pomocníčkach? Bernardovi vždy vyhovovali. Čo bolo zlé na ženách, debutantkách, ktoré sa išli uhnať za pekným mladým milionárom, pri tanci s ním upadali do mdlôb a pretekali sa, ktorá najdlhšie zostane v jeho prítomnosti? Tichým hlasovaním ho zvolili za najžiaducejšieho mládenca na Manhattane, možno aj na celom východnom pobreží – tak čo bolo na nich zlé? Dcéry partnerov na upevnenie zväzkov, dcéry konkurentov na vytvorenie nových, dcéry zahraničných predstaviteľov, mestských politikov, štátnych senátorov, dcéry rodnej krajiny – prečo nevyhovovali? Čo bolo zlé na slušnej, peknej, milej žene s pevnými bokmi, budúcej nositeľke dediča? Prepánajána, čo len mohol mať proti ženám?

A tak sa Louis oženil.

Dvadsiateho tretieho apríla tisícdeväťstoosemnásť skoro ráno Louis kráčal po chodbách domu na Piatej ulici, ktorý dostal od rodičov ako svadobný dar pred dvoma rokmi. Keď sa vtedy s Berthou nasťahovali, mama mu povedala: „A nech sú všetky izby plné.“ Odvtedy nepočul nič iné, len sťažnosti a výčitky. Človek by si myslel, že sú už na prahu smrti, keď tak túžia po vnúčatách!

Všetky izby! Aké absurdné nápady! To by musel mať hárem ako Džingischán! Dom na Piatej ulici, päť do neba sa týčiacich poschodí z dreva, mramoru, skla, zlata a drahých kameňov, postavený v štýle francúzskej gotiky, s klenutými stropmi a všadeprítomným prievanom nikdy nebude plný. Každý rok spálili tisícky kilogramov uhlia, len aby dom vykúrili a bol obývateľný pre ľudí.

Výkriky sa odrážali od jeho kamenných stien, akoby vychádzali z pekla.

Bertha ten dom neznášala. Louisovi povedala, že by radšej žila v mauzóleu. Pochyboval, že to myslela doslovne, hoci miesto odpočinku jeho rodiny naozaj bolo veľmi vkusné a určite sa v ňom kazilo menej vecí. Správcovstvo domu mu ani trochu nevoňalo, veď si stále vyžadoval opravy –raz praskla rúrka, potom sa vydula podlaha. Mŕtvych také drobné poruchy nerušia. Nech teda oni bývajú na Piatej a on sa s Berthou presťahuje do Salem Hills!

Aspoňže každý deň chodil do práce. Bertha ostávala doma sama, a tak si najala pomocníkov, aby sa celkom nezbláznila. Priemerný deň v domácnosti Louisa Mullera si vyžadoval dvadsaťsedem zamestnancov na plný úväzok a na každého osobne dohliadala pani domu. Tým, ktorí nevedeli o Louisových sklonoch, sa Berthine požiadavky museli zdať úplne prihlúple. Všetci, muži aj ženy, museli byť takí starí, že už nevyzerali dobre.

Dosiahla, čo chcela. Vždy sa jej to podarilo.

V ten aprílový deň všetkých zamestnancov poslali domov skôr a tým, čo bývali v dome, prikázali vziať si na večer voľno. Všade zostalo ticho, aké Louis nepočul od ich prvej strašnej noci, ktorú strávili sami, ticho, ktoré mení tikanie hodín na údery sekery a posilňovalo aj jeho zlú predtuchu, pretože prišlo vždy len po výkriku. Vonku sa spustila jarná spŕška a rozmazala mu výhľad z tretieho poschodia, kde stál a čakal na ďalší výkrik.

A už je to tu.

Aký strašný zvuk! Louis obdivoval manželku, že má ešte toľko energie. Bol rád, že sa z nej vykľula dobrá spoločníčka, v akú tajne dúfal. Nemrhala časom, peniazmi ani slovami. Keď zostala v druhom stave, prestala sa dožadovať, aby v noci chodil k nej do izby. Dokonca mu aj hodila kosť v podobe nového zástupcu šéfkuchára. Svoj cieľ už dosiahla. „Len jedno dieťa,“ povedala mu. „Budeme šťastní s tým, čo príde.“

Napriek tomu už musel pochopiť, že aj jedno dieťa si bude vyžadovať veľa zmien. Každý rok od detstva Louis chodil do kúpeľov v Bad Pappelheime, najprv s rodičmi, potom s manželkou. Keď oznámil matke, že Bertha zrušila letný výlet a žiadala ho, aby zostal s ňou a sprevádzal ju aj s budúcim dieťaťom do domu v Bar Harbore, očakával prejav materskej podpory.

Namiesto toho sa postavila na Berthinu stranu. ‚Je prirodzené, že nechce ísť na plavbu. Všetci zostaneme tu a pôjdeme tam spolu. Tvoj otec sa určite poteší!“ Čakali ho teda veľké zmeny, priam kolosálne. Strhol sa, keď znovu vykríkla, až roztrhol jemnú dečku prehodenú cez stoličku, ktorú predtým žmolil medzi prstami. Nechal ju spadnúť na zem a začal chodiť hore-dolu po izbe a masírovať si ušné lalôčiky, čo vždy robieval v krízových momentoch.

Vedel, že by jej mal byť vďačný. Mohol zažívať oveľa väčšiu hanbu. Rodičia mu nehrozili, ani naňho nekričali. Bez slova ho zaviedli do miestnosti, kde bolo dievča s vlnitými hnedými vlasmi a materinským znamienkom pod ľavým okom. Bola pekná, áno, taká, aké majú byť dievčatá. Mala na tvári ospalý úsmev, akoby sa ponárala do teplého kúpeľa, a keď sa vynorila, nevedela, čo sa deje naokolo. Neskôr prišiel na to, že všetko len hrala. Nikto si vtedy nevšímal viac a nerobil si presnejšie spoločenské poznámky než Bertha.

To mali spoločné – boj o udržiavanie vonkajšieho dojmu. On musel vyzerať ako mužný Muller a ona ako normálna žena, hoci bola schopná jednou rukou riadiť celú spoločnosť.

Spoločnosť. Aspoň v tomto svojho otca nesklamal. Hoci mali rozdielny štýl, pracovalo sa im spolu dobre. Walter sa v strednom veku dopracoval k výzoru tučného kocúra a jeho posadnutosť zničením únie hraničila až s chorobnosťou. Pri niekoľkých príležitostiach si vymenil zopár slov s Rooseveltom. „Toho chlapa som nikdy nemal rád. Pripomína mi decko, ktoré treba vyplieskať po zadku,“ zhodnotil.

Louis sa zase radšej prispôsoboval. Najčastejšie dosiahnete svoje, keď dovolíte ostatným, aby uverili, že aj oni dostali, čo chceli.

Výkriky sa opakovali častejšie. Je to dobrý znak? Alebo zlý? Už bude koniec? Pôrod dieťaťa v ňom vzbudzoval neistotu. Gravidita taktiež. Vídal ju málokedy – ráno odchádzal do práce predtým, ako vstala, a keď prišiel domov, už bola v posteli. Vždy, keď ju uvidel, akoby sa dvakrát zväčšila a na konci bola taká veľká, že mu ani nepripadala ako človek, ale ako vajce s nohami.

Pane Bože, počúvaj, ako kričí!

Mala by kričať takto? Nervózne chodil po izbe. Možno ju neľúbil tak, ako by ľudia očakávali, nemohol však počúvať toľké kvílenie, aby ho nezmáhal súcit. Doktor ju izoloval na štvrté poschodie spolu s trojicou sestier a dvoma slúžkami, ktorým najväčšmi dôverovala. Boli to dve ženy, ktoré neboli príbuzné, ale Louisovi pripadali ako rovnaké. Nikdy ich priamo neoslovoval, lebo si nepamätal ich mená. Delia a… Delilah. Akoby nebolo už dosť ťažké rozlíšiť ich! Nemohol si predsa pamätať toľko mien. Prečo je život taký zložitý? Boli dni, keď sa nechcel rozprávať s nikým, len zaliezť do postele a spať.

Výkriky pokračovali ešte hodinu a odrazu, keď si už Louis začal na ne zvykať a keď začal ľutovať, že mali nechať v práci aspoň kuchára, pretože už od hladu nemohol vydržať, na dom zaľahlo ticho.

Na okamih mu zastalo srdce. Potom sa ho zmocnila strašná myšlienka: je mŕtva! Bertha je mŕtva a on je zasa slobodný. Všetko zleje na niečo dobré. Bude slobodný, požehnane voľný, ale iba dokiaľ ho nedonútia znovu sa oženiť. A to veru urobia čo najskôr. Nájdu mu nejaký ružový kvietok, nevinný a o desať rokov mladší ako on, dievča, čo nevie nič o jeho minulosti a bude ho vnímať ako zlomeného žiaľom, bude ho chcieť utešovať, chlácholiť, usilovať sa nahradiť Berthinho ducha a každý večer mu liezť do postele… Každý večer! Bože môj, len to nie!

Zovrelo mu hruď úzkosťou. Bude sa musieť postarať o ďalšieho dediča. Želal si, aby ešte zakričala, len aby vedel, že žije. Krič, pre zmilovanie božie, krič, nech viem, že už máš dieťa! Berthu možno nemiloval, ale nebolo to také zlé. Zvykol si na ňu a celkom si ju obľúbil. Keby zomrela, zostal by zavretý v dome sám, nevedel by ani rozkazovať, čo treba robiť. Bertha všetko riadila. Poznala každého po mene, vedela, koľko dostávajú zaplatené, a len strach z nej im bránil utiecť a vziať so sebou cenné veci. Prechovával k nej veľkú úctu, bola hlavným hybným motorom. Možno ju aj trošku ľúbil, tak ako má človek rád dávneho priateľa. Nechcel, aby zomrela, aj keď mu mysľou vírili predstavy o slobode. Stres z protichodných pocitov zrýchľoval jeho kroky, pri každom okruhu akoby naňho zlovestne žmurkal obrovský erb nad kozubom. Krič, prosím, krič!

Už to dlhšie nevydržal. Vybehol hore schodmi, cez dvere do salónu. Za obývačkou bola spálňa, ktorú celú obložili hrubými gumenými a plátennými plachtami. Pred niekoľkými týždňami videl, ako to chystali, a čudoval sa, prečo také zvláštne opatrenia. Vari to dieťa vystrelí von?

Dvere na spálni boli zamknuté, ale vnútri bolo počuť vravu. Louis zabúchal.

„Haló! Haló, čo sa deje?“

Vrava utíchla.

Zvnútra sa ohlásil doktor: „Pán Muller?“

„Čo je s mojou manželkou?“

Doktor povedal čosi, čo Louis nerozumel.

„Bertha!“ Louis mal všetkého dosť. Pomykal kľučkou a dvere sa odrazu otvorili. Sestra sa ihneď rozbehla k nemu a tlačila ho von. Nakukoval poza ňu, ale druhá sestra rýchlo zavrela dvere.

„Žiadam, aby ste mi povedali, čo sa stalo!“

„Prosím, poďte tadiaľto, pane.“

„Počuli ste ma? Povedzte…“

Sestra ho chytila za lakeť a ťahala preč.

„Čo to robíte!“

„Pane, najlepšie pre matku aj dieťa bude, keď pôjdete so mnou.“

„Nepôjdem!“ Vymkne sa jej. „Prečo toľko kričala? Odpovedzte, lebo vás vyhodím na ulicu!“

„Pôrod prebehol normálne, pane.“

„A prečo tak kričala?“

„To je normálne, pane.“

„A prečo potom zmĺkla? Kde je Bertha?“

„Odpočíva, pane. Asi ju uriekli.“

„Ako to myslíte, uriekli?“

„Pôrod býva únavný, pane.“ Tvárila sa bezvýrazné, ale Louis mal pocit, že mu klame.

„Chcem ju vidieť!“ zopakoval.

„Pane, prosím vás, vráťte sa dolu, a keď doktor povie, že môžete…“

„Nezmysel! Je to moja manželka a môj dom! Môžem vojsť, kde len chcem.“ Pohol sa dopredu, ale sestra mu zablokovala cestu.

„Bude lepšie, ak ju necháte odpočívať.“

„Už som vám to jasne vysvetlil. Uhnite!“

„Môžem požiadať doktora, aby sa s vami prišiel porozprávať, ak si to želáte.“

„Tak choďte, a ihneď!“

Uklonila sa a obrátila na odchod. Louisa nechala stáť uprostred choďby.

O päť minút z izby vyšiel lekár. Usiloval sa dať do poriadku, ale Louis si aj tak s hrôzou všimol krvavé fľaky na jeho golieri.

„Môžem vám gratulovať, pán Muller. Máte dcérku.“

Dcéru? Neprijateľné! Potrebuje predsa syna! Mal chuť povedať doktorovi, nech to ešte raz skúsia. „A kde je Bertha?“

„Odpočíva.“

„Potrebujem sa s ňou porozprávať.“

„Vaša manželka si veľa vytrpela,“ vysvetľuje lekár. Ruky sa mu trasú. „Najlepšie bude, keď ju necháme odpočinúť si.“

„Stalo sa jej niečo?“

„Vôbec nie, pane. Ako som už vravel, je unavená, ale ináč úplne zdravá.“

Louis nebol blázon. Vedel, že sa niečo stalo. Zopakoval otázku, lekár ho znovu upokojoval, že je všetko v poriadku. Ale tie roztrasené ruky… Vtom mu napadla nová myšlienka.

„Stalo sa niečo dieťaťu?“

Lekár otvoril ústa, ale Louis ho prerušil: „Chcem ju vidieť, a to hneď! Zaveďte ma k nej.“

Lekár na chvíľu zaváhal, potom súhlasil. „Poďte so mnou.“

Keď prechádzali cez obývačku, Louis uvažoval, čo sa stane, ak dieťa zomrie. Budú sa musieť pokúsiť ešte raz. Aj tak by to však museli urobiť, pretože dievča sa neráta. Keby zomrela, Louisovi by najväčšmi bolo ľúto Berthy, ktorá musela celý proces od počatia až po pôrod zvládať sama. Investovala toľko nádeje a túžby do záverečného okamihu, že ju nebude možné upokojiť, až kým nebude pri prsiach držať skutočné živé dieťa. Dlhuje jej to. V duchu sľúbil sám sebe, že ak to dieťa zomrie, bude statočný a postará sa, aby jeho manželka čo najskôr otehotnela.

Lekár vysvetľoval, ale Louis nedával pozor. „… také veci sa občas stávajú.“

Aké veci? Nevedel, o čom hovorí. Potrat predsa nie je taká zriedkavá vec. Aj jeho matka jeden mala ešte pred ním. Tak to už vyklop, mal chuť osopiť sa na doktora. Buď chlap!

Druhá spálňa bola tiež spojená s obývačkou. Slúžka, na ktorej meno si Louis ani za svet nevedel spomenúť, držala v lone batôžtek. Kreslo, v ktorom sa hojdala, upokojujúco vŕzgalo. Louis zazrel kúsok červenej tváričky, počul tichý plač. Žilo.

Nepredpokladal, že pocíti radosť. Nepripravil sa na to. Ešte ani nevidel tváričku dieťaťa, a už vedel, že ho bude milovať láskou, ktorá bude odlišná od predchádzajúcich lások. Tie všetky súviseli s uspokojením jeho potrieb, ale v tej chvíli cítil len zničujúcu potrebu ochraňovať.

Lekár vzal batôžtek z rúk slúžky. Louis priskočil a natiahol ruky. Bolo to jeho dieťa, nechcel, aby ho držali také roztrasené ruky.

Doktor mu ukázal, ako podoprieť hlavičku, a uložil mu dievčatko do náručia. Tváričku malo však takmer celú zakrytú.

„Nevidím ju,“ namietol Louis.

Lekár s úzkostlivým výrazom odokryl tváričku. „Pochopte, prosím,“ vysvetľoval. „Nevieme to predvídať.“

Louis sa zmätene pozeral na svoju dcéru. Tuším mu dali malého Číňana! Vari mu Bertha bola neverná?! Nerozumel tomu. Dievčatko malo maličké ústočká, jazýček z nich ochabnuto vytŕčal a očká… Očká mala úzke, šikmé, dúhovky posiate bielymi bodkami. Doktor hovoril čosi o duševných poruchách a rôznych terapiách. Louis jeho slová počul, ale nechápal ich.

„Ako som už vravel, nie sme si istí, prečo sa tieto veci stávajú. Veda ich jednoducho nevie predvídať, a bohužiaľ, nemôžem vám ani ponúknuť efektívnu liečbu. Doposiaľ sme v tomto dosiahli malý úspech, veľa ešte treba preskúmať…“

Louis stále nerozumel jeho slovám, nerozumel, čo je to mongolizmus, ani prečo slúžka začala potichu nariekať. Pochopil len to, že má ďalší dôvod na hanbu a že isté veci sa nedajú skryť, dokonca ani v Amerike.

Len čo som si prečítal list, zavolal som McGrathovi.

„Pamätáte si, ako sa sem dostanete?“ spýtal sa.

Tentoraz som si už cestu vopred naplánoval a na celý deň si prenajal auto aj s vodičom. Trvalo mi takmer celé popoludnie, kým som pretriedil a pobalil zápisky, ktoré som niesol so sebou spolu s fotokópiami cherubínov a fotografiami z novín, čo sa mi podarilo vyhrabať. Nevedel som si predstaviť, čo by ešte mohlo pomôcť, keď už nie samotný list, ktorý som vložil do veľkého uzatvárateľného igelitového vrecka. Predpokladal som, že McGrath odkiaľsi vyberie daktyloskopické náradie a vloží informácie do databázy, ktorá ihneď vypľuje miesto pobytu Cracka a jeho životnú históriu.

Namiesto toho sa však len zachechtal. Položil vrecko s listom na stôl a hľadel na odkaz na ňom. Po chvíli skonštatoval: „Neviem, načo to vôbec čítam. Som si celkom istý, čo bude ďalej.“

„Čo mám urobiť?“

„S týmto.“

„Nuž, mohli by ste to odniesť na políciu.“

„Veď vy ste policajt!“

„Bývalý,“ opravil ma. „Ak chcete, môžete to odniesť na políciu. Zavolám tam, ak by ste si to želali. Ale ušetrím vám peniaze: nebudú schopní urobiť vôbec nič. Neviete, kto Victor je, a naisto neviete ani to, že to napísal. A keby ste to aj vedeli, nejde o porušenie zákona.“ Usmial sa, bol to úsmev kostlivca. „Takýto list môže napísať hocikto, je to v ústave.“

„Prečo som teda tu?“

„Povedzte.“

„Naznačili ste, že mi môžete čosi ponúknuť.“

„Vážne?“

„Spýtali ste sa, či si pamätám, ako sa sem dostať.“

„To som urobil,“ priznal.

Chvíľu som čakal. „No a?“

„Prišli ste a ja som rovnako zmätený ako vy.“

Obidvaja sme sa pozreli na list.

PRESTAŇ! PRESTAŇ! PRESTAŇ!

Tá istá tendencia opakovať sa, ktorá ma predtým fascinovala, mi pripadala odpudzujúca a tam, kde som predtým cítil vášeň, teraz som cítil zlo. Umenie či hrozba? List Victora Cracka by sa hodil na stenu v mojej galérii, a keby som chcel, mohol by som ho s pekným ziskom predať Kevinovi Hollisterovi.

„Na vašom mieste by som si ho nechal,“ poradil mi McGrath. „Ak by sa stalo niečo vážne, bude ho treba ukázať policajtom, aby ho dali do spisu.“

„A nikdy neviem, akú cenu raz bude mať,“ dodal som.

McGrath sa usmial a prešiel k druhej téme: „A teraz mi ukážte ten obraz.“

Podal som mu fotokópiu cherubínov. Kým si ju obzeral, všimol som si, že množstvo fľaštičiek od tabletiek na stole jedálne akoby za ten týždeň vzrástlo. Aj McGrath sa zmenil. Schudol a jeho pokožka nadobudla neduživý odtieň. Podarilo sa mi prečítať nápis na jednej fľaštičke, ale keďže neviem nič o medicíne, nedospel som k nijakému záveru. Videl som len to, že má veľké bolesti.

„To je Henry Strong.“ Zľahka sa dotkol cherubína. „A toto Elton LaRae.“

„Viem.“ Vybral som fotokópie mikrofišu a ukázal mu fotografie. „Odtiaľto si vzal predlohu.“ Hoci som nevyslovil svoje pochybnosti o tejto teórii, McGrath ju hneď napadol.

„Netuším,“ odpovedal som na jeho otázku, ako si Cracke dokázal spojiť Stronga s ostatnými.

„A tiež si musíme položiť otázku, prečo si zo všetkých fotiek v novinách vybral práve týchto ľudí.“

„Rozmýšľal som o tom,“ poznamenal som. „Nesmieme zabúdať, že nakreslil tisícky rôznych tvárí. V jeho diele môžu byť všetky typy ľudí, ktorí skutočne existujú. Tváre týchto chlapcov len dokazujú, že bol veľmi dôkladný.“

„Ale toto je panel číslo jeden,“ namietol. „Museli byť niečím dôležití.“

„To je subjektívny pohľad.“

„A kto tvrdí, že chcem byť objektívny?“

Pripadalo mi smiešne hádať sa s ním; ja, obchodník s umením, som zdôrazňoval jasnejšiu časť pravdy a on, policajt, považoval svoje kritické schopnosti za natoľko ostré, že mohol vyslovovať domnienky o zámere umelca. Čudné bolo aj to, že vopred vytušil, čo sa budem pýtať. Cítil som akúsi duševnú spriaznenosť a on asi tiež, pretože sme prestali rozprávať a len sme sedeli a pozerali na list.

„Poviem vám, ten teda vedel kresliť!“ zhodnotil McGrath.

Prikývol som.

Položil prst na ďalšieho cherubína. „Alex Jendrzejewski. Mal desať rokov. Matka ho pred večerou poslala do obchodu kúpiť nejaké potraviny. Na rohu Štyridsiatej štvrtej a Newtonovej ulice sme našli už len prasknutú fľašu s mliekom. Vtedy popoludní snežilo, tak sme mohli urobiť odtlačky pneumatík aj stopu topánky. Nijakí svedkovia.“ Pošúchal si hlavu. „Bolo to koncom januára a noviny sa odrazu chytili príbehu a uverejnili ho. Sú vaše deti v bezpečí? a podobné titulky. Vrah sa zrejme zľakol, lebo potom dlhší čas nič nespáchal. Alebo len nemá ráď studené počasie.“

„V zime je na uliciach menej detí.“

„Aj to je pravda.“ Ukázal na ďalšieho cherubína. „Abie Kahn. O tom som vám rozprával, bol piaty.“

„A tiež nijakí svedkovia.“

„Pôvodne som si to myslel. Keď som však znovu čítal spis, videl som, že predsa sme len niekoho vypočúvali. Bola to žena zo susedstva, typ, čo celé dni vysedáva na verande. Pamätala si, že videla okolo prejsť čudné auto.“

„A to je všetko?“

Prikývol. „Vyhlásila, že vie, kto na akom aute chodí. To auto však nepatrilo nikomu zo štvrte.“

Vlastnil Vietor auto? Podľa mňa nie, a povedal som to aj McGrathovi.

„To ešte nemusí nič znamenať. Mohol si nejaké ukradnúť.“

„Neviem si predstaviť, že by sa vedel vlámať do auta.“

„Neviete si ho vôbec predstaviť. Nič o ňom predsa neviete. Viete si predstaviť, ako urobil toto?“ Ukázal na cherubínov.

Mlčal som. Čítal som články v novinách, takže z toho, čo mi rozprával o obetiach, niečo som už vedel. Podstatný rozdiel medzi príbehom v novinách a jeho podaním bol však v jeho otcovskom cítení, ktoré prejavil, keď ho opisoval.

„Bol som veľmi smutný pre toho LaRaea. Všetkých mi bolo ľúto, ale tento chlapec… Bol samotár, rád chodil sám na dlhé prechádzky. Myslím, že nemal veľa kamarátov a z toho, ako sa usmieva, vidieť, že sa nerád dával fotografovať. Bol z nich najstarší, mal dvanásť rokov, na svoj vek však bol malý. V škole to mal ťažké pre svoju výšku a aj preto, že mal slobodnú mamu, černošku. Viete asi, koľko posmeškov si ten chudák vytrpel. A keď som videl jeho matku, skoro mi puklo srdce. Manžel beloch od nej odišiel, nechal ju samu s deckom a to jej zomrelo. Panebože! Plakala, akoby som jej holými rukami vytrhol srdce z hrude.“

Chvíľu bolo ticho.

„Dáte si džointa?“ spýtal sa.

Prekvapene som naňho pozrel.

„Mám tu jedného.“ Ťažkopádne sa zdvihol a odšuchtal do kuchyne. Počul som, ako otvoril zásuvku, a naklonil som sa ponad stôl, aby som sa pozrel. Videl som už tisícky ušúľaných džointov, ale nikdy v ruke policajta, tak starostlivo ušúľaný. Keď bol hotový, zalepil vrecko s trávou a vrátil sa do jedálne.

„Toto zaberá lepšie ako všetky lieky,“ vysvetlil a zapálil si.

„Máte to na predpis?“ položil som mu extrémne hlúpu otázku.

Rozosmial sa a vyfúkol obláčiky dymu. „Nie sme v Kalifornii, chlapče.“

Podľa plagátu na okne a fotografie hľadaného bin Ládina som odhadoval, že McGrath asi nebude veľmi tolerantný. Spýtal som sa ho na politické začlenenie.

„Uznávam slobodu mysle,“ odpovedal. „Moju dcéru to poriadne rozčuľuje.“

„A ona je aká?“

„Zapálená pre všetko!“ Potiahol si a pokračoval priškrteným hlasom: „To jej však nebráni posielať ľudí do basy. Jej priateľ ju pre to často buzeroval.“

Neviem, prečo som bol taký sklamaný, keď som sa dopočul, že Samantha niekoho má. Veď som sa s ňou dokopy rozprával možno dvadsať minút. Neodolal som a vzal si ponúknutý džoint.

McGrath ma pozoroval, ako som si s chuťou potiahol. „To je priestupok, ktorý sa trestá podľa zákona,“ poznamenal.

Urobil som pohyb, akože ho chcem odhodiť, no vychmatol mi ho.

„Onedlho zomriem. Akú výhovorku máte vy?“

Potom sme študovali zápisky. Keď som ich otvoril, upozornil som ho, že pokiaľ na prípad priamo nevplýva počasie a Crackove stravovacie návyky, nevidím v čítaní jeho zápiskov zmysel. McGrath súhlasil, ale aj tak sa chcel pozrieť na dátumy jednotlivých vrážd.

Henry Strong sa stratil 4. júla 1966. Záznam o počasí na ten deň hovoril:

Jasno,najvyššia teplota 34°C vlhkosť vzduchu 90%.

„To je asi správne,“ zhodnotil McGrath. „Tak býva v Queense v júli.“

Nasledujúce dni boli rovnako nezaujímavé:

Jasno najvyššia teplota 33°C vlhkosť vzduchu 78%

Jasno najvyššia teplota 36°C vlhkosť vzduchu 82%

Polooblačno najvyššia teplota 28°C vlhkosť vzduchu 90%

„Sú to presné čísla?“ spýtal som sa.

„Dočerta, ako to mám vedieť?“ Prelistoval zápisky. „Veľmi tomu nerozumiem. A vy?“ Pokrútil som hlavou. „Pozrime sa ešte na jedlo.“

Pondelok 4. júla 1966 Raňajky praženica Obed jablko, šunka so syrom Večera jablko, šunka so syrom

Utorok 5. júla 1966

Raňajky praženica

Obed jablko, šunka so syrom

Večera jablko, šunka so syrom

„Zbytočne mrháme časom,“ povedal som.

„Asi hej,“ súhlasil. „Pozrime sa na Eddieho Cardinala.“

Streda 3. augusta 1966 Raňajky praženica Obed jablko, šunka so syrom

Večera jablko, šunka so syrom

„Viete, čo by som rád vedel?“ spýtal sa. „Ako ten chlap mohol každý boží deň jesť stále to isté? To je záhada!“

Nedeľa 22. januára 1967 Raňajky praženica Obed jablko, šunka so syrom Večera jablko, šunka so syrom

„Spokojný?“ podpichol som ho. „Vydržte ešte, doparoma!“

Pondelok 23. januára 1967 Raňajky ovsené vločky Obed jablko, šunka so syrom Večera jablko, šunka so syrom

McGrath na mňa pozrel a povedal: „To je deň po tom, čo zmizol Alex Jendrzejewski.“

Ešte raz som si prečítal záznam:

Raňajky ovsené vločky

„Vidím. No a čo?“

„‚Je tu predsa nejaký rozdiel.“

„Ovsené vločky? A koho to zaujíma?“ Istá časť môjho mozgu zaregistrovala, že po fajčiarskej prestávke sme obidvaja rozprávali oveľa uvoľnenejšie. „Komu záleží na posratých ovsených vločkách?“

„Je to nejaký rozdiel, a to je dosť podstatné.“

„To nie je to isté!“

McGrath mi prikázal vybrať zo škatule Jendrzejewského spis. Našiel som záber, ktorý som už poznal a na ktorom bol chlapec s vlasmi zastrihnutými dorovna, širokými zubami, tvárou ako nafukovacia lopta a širokým, splošteným nosom. Rukou osudu zostal malý Alex zlatý. Keby vyrástol, bol by škaredý ako opica.

„Rozprávali sme sa s jeho matkou,“ začal McGrath, keď obracal stránky spisu. „Pamätám si, že ho poslala do obchodu. Spomínam si na fľašu s mliekom.“

„Vraveli ste, že ste tam našli aj stopu po topánke.“

„Aj keď netvrdím, že patrila tomu správnemu. Mohla tadiaľ prejsť kopa ľudí.“

„Ako teda mohol chlapca uniesť, aby ho nikto nevidel?“

„Možno ho nalákal do auta. Ponúkol sa, že ho odvezie domov. Toho večera mrzlo, pozrite si predpoveď počasia.“

Poslúchol som. Podľa predpovede malo večer snežiť.

„Kde len si?“ hundral si a hrabal sa v škatuli.

„Čo hľadáte?“

„Hľa… aha, už to mám! Počúvajte rozhovor s matkou: ‚Poslala som Alexa do obchodu. Detektív Gordan: „O koľkej?“ Pamela Jandrzejewska: ‚Asi o piatej. Potrebovala som nejaké veci.‘“

„Kto je detektív Gordan?“

„Môj bývalý partner,“ odpovedal, no čítal ďalej, hýbal perami. „Hmmm:.. no tak, kde to je? Prisahám, že si pamätám čosi o…“ Nedopovedal.

„O čom?“

„Nie je to tu.“ Vybral ďalší papier a víťazoslávne zvolal: „Tuje to!“

Rýchlo som si prisunul stoličku, aby som lepšie videl. Na papieri bola prepísaná nahrávka výsluchu, ktorý viedli detektívi McGrath a Gordan zo 114. okrsku newyorského policajného oddelenia dvadsiateho piateho januára tisícdeväťstošesťdesiatsedem. Vypočúvali Charlesa Petronakisa, majiteľa obchodu na rohu, kam Alexova matka poslala syna na nákup potravín.

Det. McGrath: „Spomínate si na toho chlapca?“

Charles Petronakis: „Áno, videl som ho.“

M: „Kedy ste ho videli?“

P: „Prišiel ku mne asi o štvrť na šesť.“

M: „Bol s ním niekto?“

P: „Nie.“

Det. Gordan: „Bol v tom čase v obchode aj niekto iný okrem vás?“

P: „Nie.“

G: „Všimli ste si niečo nezvyčajné, buď na chlapcovi, alebo vonku pred obchodom?“

P: „Myslím, že nie. Bolo veľmi zima, vonku nebolo vidieť ľudí. Ten chlapec bol prvý, koho som za celé popoludnie videl. Už som sa chystal zatvoriť, keď prišiel. Pýtal si mlieko, ovsené vločky a cukor. Navrhol som mu, že mu to pomôžem doniesť domov, ak chvíľu počká, kým zavriem. No odpovedal, že nemôže čakať, už musí ísť, lebo mama by sa naňho hnevala. Tak odišiel.“

Prestal som čítať a pozrel na McGratha. Vzal do ruky ceruzku a zakrúžkoval slová ovsené vločky.

Na otca nemám nijaké spomienky z detstva. Je to preto, že väčšinou bol preč z domu. Neuveriteľne ťažko pracoval (a pokiaľ viem, ešte aj pracuje), niekedy aj osemnásť hodín denne, a hoci som nebol svedkom rozpadu jeho prvých troch manželstiev, viem si predstaviť, že jeho zvyk spávať v práci im veľmi neprospel. Zostáva pre mňa záhadou, kedy ma vôbec stihol splodiť. Vekový rozdiel medzi mnou a mojimi súrodencami ma priviedol k presvedčeniu, že som sa narodil náhodou, preňho nie veľmi šťastnou.

Na jeho obranu musím uviesť – táto fráza málokedy vychádza z mojich úst, takže môžete veriť, že toto je pravda – že úplne sám vrátil menu Muller niekdajšiu slávu po tom, čo zdedil korporáciu presiaknutú infekciami. Znižoval stavy v časoch, keď sa ešte neznižovalo, a rušil alebo zatváral zastarané pobočky spoločnosti, ktoré nevynášali, ako pekáreň v New Havene či textilnú továreň v Secaucuse. Najlepšie rozumel nehnuteľnostiam, na ktoré sa zameral, a zmenil už zdravú sumu peňazí na novú slušnú kôpku.

Výslovne len zásluhou mojej matky nie som ešte väčšmi rozmaznaný. Napriek luxusu, v ktorom sme žili, a tuctom ľudí, ktorí sa okolo mňa krútili, odkedy som prišiel na svet, postarala sa, aby som bohatstvo nikdy nepokladal za náhradu za slušnosť. Je dosť ťažké byť bohatý a pritom ľudský. Ona taká bola. Verila, že každý človek má svoju vnútornú hodnotu, a tým sa riadila pri všetkom, čo robila. Deti majú výnimočne dobrý nos na klamstvá. Preto jej výchova na mňa vždy pôsobila. Keby ma podobne vychovával otec, ihneď by som ho odhalil. Zamestnancov len málokedy pochválil,a keď, tak len úsečne. Mama sa k ľuďom, ktorých zamestnávala, nesprávala povýšenecky, ale ani nepredstierala, že je ich priateľka. Vždy sa pozdravila, poprosila, poďakovala, a keď jej otvorili dvere, ponáhľala sa do nich vojsť. Aj ona veľakrát pomohla druhým. Raz som videl, ako zastala a pomáhala vytlačiť taxík zapadnutý do snehového záveja.

Nikdy som nepochopil, ako mohla tolerovať, ba dokonca milovať môjho otca, ktorý je taký nevšímavý k nešťastiu iných. Len dúfam a predpokladám, že skôr než zomrela, býval lepší. Možno v ňom videla niečo, čo sme my ostatní nevideli, alebo len mala rada výzvy.

Začal som ho vnímať až po jej smrti. Moja najdávnejšia spomienka je zároveň najhoršia. V ten deň mal byť pohreb a pestúnka sa ma pokúšala obliecť, zatiaľ čo ja som jej úsiliu urputne odolával. Dostal som záchvat zúrivosti. Zrejme som cítil napätie vo vzduchu a tušil, že sa budem musieť vyrovnať s niečím ťažkým. Keď sa na to dívam teraz, uvedomujem si, že som asi bol najzmätenejší zo všetkých. Po celý čas predtým ľudia okolo mňa chodili po špičkách a ja som mal pocit, že som zdrojom ich smútku. Nemal som chuť ukazovať sa na verejnosti, nechcel som s nikým nič mať a zo všetkého najväčšmi som sa nechcel dať nasilu obliecť do obleku s kravatou.

Obrad bol naplánovaný na deviatu ráno. Bolo už pol deviatej a ja som ešte vždy nebol oblečený. Keď sa pestúnke podarilo zastrčiť mi košeľu do nohavíc, vytiahol som si ju, kým sa načahovala po kravatu. Keď mi ju znovu zakasávala, začal som si odvrchu odopínať gombíky. Mala plač na krajíčku, keď ma prišiel Tony Wexler odviesť a našiel ma, ako si sťahujem nohavice. Chcel zakročiť, chytil ma za ruku, a vtom som ho udrel päsťou do oka.

Tony bol za normálnych okolností vzor trpezlivosti. (V neskorších rokoch musel vydržať oveľa viac.) Ale vtedy ráno nemal chuť riešiť úlohu. Mohol na mňa zrúknuť alebo mi vylepiť zaucho, mal na to splnomocnenie. Mohol prikázať pestúnke, aby ma uzemnila. Namiesto toho však zvolil ráznejší postup: išiel zavolať otca.

Bol piatok. Mama zomrela v utorok predtým po troch dňoch v kóme. Počas tých troch dní mi nedovolili ísť sa na ňu pozrieť. Toto otcovi nikdy neodpustím. Myslím si, že akýmsi idiotským spôsobom sa ma usiloval ochrániť, ale keď si na to ešte aj teraz spomeniem, je mi ťažko. Mne teda zakázali vstup do izby a on bol po celý čas dnu, kým umierala, takže sme sa celý týždeň nevideli. Venovala sa mi pestúnka, Tony alebo niekto iný. Toto mala byť teda prvá spoločná chvíľa rodiny oklieštenej na dvoch členov. Hoci na symbolizmus som bol ešte malý, tušil som, že rozhovor, ktorý príde, bude nácvikom na život bez mamy.

Do izby vošiel potichu. To je jeho štýl. Otec je vysoký ako ja, aj jeho otec, a je mierne prihrbený. Vtedy mal vyše päťdesiat rokov, ale vlasy mal ešte tmavé a husté ako jeho matka. V ten deň mal na sebe čierny oblek, bielu košeľu a sivú kravatu, ale ja som ako prvé uvidel špice jeho topánok. Ležal som na zemi, nechcel som vstať a tie lesklé hlavice torpéda sa blížili ku mne.

Obrátil som sa a zaboril si tvár do koberca. Nastalo dlhé ticho. Chvíľu som si myslel, že už odišiel. Potom som otvoril oči a uvidel, že tam ešte vždy je a pozerá sa na mňa. V ruke držal kravatu s uviazaným uzlom, akoby to bola vôdzka a ja tvrdohlavé šteňa.

„Ak sa neoblečieš, pôjdeš tak, ako si,“ oznámil mi. „Dobre!“ vyhlásil som.

Potom si už len pamätám, ako ma ťahali, kričiaceho a kopajúceho, dolu chodbou do výťahu. Pestúnka ma držala za jedno rameno, slúžka za druhé, otec kráčal o dva kroky pred nami a ani sa neobzrel, keď som vrešťal. Viete si asi predstaviť, ako ticho bolo v dome, takže moje vzdorovanie vyznelo ešte hlasnejšie, než v skutočnosti bolo. Keď sme všetci štyria nastúpili do výťahu, otec urobil kŕčovitý pohyb. To ma povzbudilo a povedal som si, že ak budem kričať ešte väčšmi, možno ma pustia. Pristáli sme na prízemí, dvere sa otvorili a ja som uvidel výjav, pri ktorom som od strachu ihneď zmĺkol. Okolo dvadsať cudzích ľudí, uslzené ženy, muži s červenými a vážnymi tvárami, a všetci hľadeli na mňa, ako sa vzpieram a mlátim svojich uchvatiteľov. Všetci zamestnanci domácnosti sa zbehli, aby videli konflikt medzi otcom a mnou.

V tej chvíli mi došlo, čo robím, čo sa vlastne deje, ako vyzerám a aké poníženie budem musieť zažiť, ak nebudem primerane oblečený. Začal som otca prosiť, aby ma pustil naspäť hore. On však nepovedal nič, len vystúpil z výťahu a meravo kráčal cez rozostúpený rad trúchliacich, dva kroky predo mnou, pestúnkou a slúžkou. Tie poslúchli otcov príkaz a niesli ma polonahého cez uličku lemovanú zhrozenými pohľadmi, dolu schodmi do naštartovanej limuzíny. Tony ma čakal v aute s nohavicami.

Problém odložených prípadov, vysvetľoval McGrath, je v tom, že nikoho netrápia. Nejde o lietadlá, čo narazili do budov, ani vypustený jedovatý plyn v metre či samovražedné výbuchy uprostred Central parku alebo spŕšku guliek do davu ľudí na tržnici. Keďže lokálne i národné priority sú také,‘ aké sú, je čoraz ťažšie nájsť čas, peniaze i súhlas náčelníka oddelenia na riešenie týchto prípadov.

McGrath posledných osem rokov svojej kariéry velil družstvu a aj potom bol s nimi v kontakte. „Dobrí chlapci, všetci do jedného,“ zhodnotil. „Oddaní svojej práci a neradi sa vzdávajú. Lenže od nich nič nezávisí. Svet je teraz jednoducho iný.“

Iný znamenalo, že vraždy sa hromadili a čakali na vyriešenie. A znamenalo to zároveň, že ich počet rástol, ale množstvo detektívov, ktorí na nich pracovali, sa zmenšovalo a najlepšie mozgy sa presunuli do boja proti terorizmu alebo ich to prestalo baviť a odišli. Tisícky škatúľ s dôkazovým materiálom – takých, akú mal McGrath v jedálni, v ktorej sme sa prehrabávali ďalšie týždne – zostali celé desaťročia nepreskúmané aj napriek tomu, že medzitým sa DNA v ich vnútri zmenila na zlato.

„Tesne predtým, ako som odišiel, dostali sme grant od ministerstva spravodlivosti,“ vysvetľoval. „Päťstotisíc na to, aby sme zistili stopy z DNA zo starých prípadov. Podľa mňa ešte doteraz tie prachy neminuli. A dôkazy čakajú, kým ich niekto pozbiera. Nemajú na to ľudí. Zakaždým, keď niečo treba, musia sa terigať dolu do skladu, poslať vzorky do laboratória, povypínať papiere. Ako to má dvanásť chlapov stihnúť pri každom nevyriešenom prípade v New Yorku? Nadriadení nám dýchali na krk, federálni agenti nariekali pre bezpečnosť prístavov, tlač robila rozruch okolo prípadu, čo sa stal minulý týždeň. Čo som mal robiť? Prísť za veliteľom a spustiť: ‚Viete čo, mám tu niečo, čo je tridsať rokov staré a myslím, že by som s tým mohol niečo urobiť. Jasné, páchateľ je už asi mŕtvy, ale aspoň rodine by sa uľavilo.‘ To by sa nikdy nestalo.“

Odkedy McGrath odišiel do dôchodku, zabával sa študovaním starých prípadov, ktoré ho naďalej trápili. Bývalí kolegovia boli radi, že majú niekoho, kto je skúsený a premýšľa a odľahčí im z bremena, ktoré im leží na pleciach. Väčšinou sa odložený prípad vyriešil po nejakom čase, obyčajne sa objavil svedok, ktorý sa bál hovoriť. Aj to však malo isté úskalia. Ľudia zabudli, čo videli, alebo zomreli skôr, než sa odvážili hovoriť. Pri vraždách v Queense však nebolo nikoho, kto by prehovoril, či už ochotného, alebo neochotného. Nijaké klebety, nijakí opilci, čo by sa chvastali v bare. Bolo to beznádejné. Ale McGrath si dávno predtým sľúbil, že sa len tak ľahko nevzdá.

„Čo mám teraz robiť?“ spýtal sa ma. „Pozerať Doktora Phila?“

Nat si už zvykol na riadenie galérie, kým som sa hrabal v obrazoch, takže ho celkom potešilo, že môže zase prevziať opraty. Niekoľko nasledujúcich týždňov môj život vyzeral takto: okolo tretej po mňa prišlo auto, nastúpil som a pretrpel jazdu do brooklynského tunela Battery. Cez zadné okno som pozoroval, ako sa obrysy Manhattanu vzadu zmenšujú, díval sa na sivú diaľnicu a počúval čajky krúžiace nad Riis Parkom. Zastavili sme pred vchodom do Breezy Point, práve keď barman vykladal tabuľu so špeciálnou ponukou nápojov na večer. O pol piatej som už sedel u McGratha za jedálenským stolom a rozoberal s ním prípad. Veľa času som strávil čakaním, kým odchádzal na toaletu.

Často som večer počkal, až kým neprišla Samantha. Väčšinou bol pre mňa impulzom na odchod zvuk jej krokov na schodíkoch. Potom nasledovala chvíľa, keď musela položiť tašky s jedlom aj veci z práce a hľadala kľúče, ktoré zrejme nikdy neboli tam, kde ich dala. Pokiaľ sa ich jej podarilo nájsť, otvoril som jej vchodové dvere, a kým povynášala tašky hore, prebehol medzi nami krátky a banálny rozhovor. Zdalo sa, že je prekvapená a zároveň vďačná, že tam som, a nezúčastnene sa spýtala, či sme na niečo prišli. Oďpovedal som jej, že nie. Mykla plecom a poradila, aby sme sa nevzdávali. Išlo jej však najmä o to, aby som otca nenechával samého. Keď som jej chcel pomôcť s nákupmi, mávla rukou a ťahala ich do tmavého vnútra domu. McGrath za mnou zakričal: „V stredu o tom istom čase!“

Svoje odchody z práce som si zdôvodňoval tým, že musím ochraňovať svojho umelca. Chcel som mať McGratha pod dohľadom, keď niečo zistí o Victorovi Crackovi, aby som to vedel prvý a mohol nasadiť správny postup. Odhadoval som, že McGrathova motivácia bola podobná. Tým, že ma zahrnul do vyšetrovania, nedovolil mi zasahovať, alebo ak by som to urobil, bol by v lepšej pozícii. A to už nevravím, že ako chorľavý a sám potreboval pár pomocných rúk a ja som mu prišiel do rany ako prvý.

Mal som však ešte jeden dôvod, prečo som chodil do Breezy Point. Mohol som tráviť niekoľko krátkych chvíľ s jeho dcérou.

A máte tu trópus hodný detektívky – romantický vzťah. Musím k tomu však pridať aj vysvetlenie, pretože bežne nie som typ, čo sa bezhlavo zaľúbi. A okrem toho, mal som Marilyn. Ako som už spomenul, obidvaja sme predpokladali, že ten druhý má občas nejaké bočné úlety. Aspoň ja určite: svojím sexuálnym apetítom by zahanbila mnohých mužov a tak často sme spávali každý v svojom byte, že som neveril, aby si nikdy nepozvala domov niekoho z personálu otváracieho večierka. Pokiaľ ide o mňa, nepodvádzal som často. Medzi pätnástym a dvadsiatym štvrtým rokom som toho preskákal toľko, že keď som dosiahol tridsiatku, uvedomil som si, že som mal šťastie, keď sa na mňa nenalepilo nič infekčné, akurát niekoľko vyberaných slov a lacné šampanské vychrstnuté do tváre. Za posledných päť rokov som mal len dve či tri iné ženy. Mohol by som to zvaliť na svoj vek, ale faktom bolo, že som mal ešte plnú hlavu vlasov, zmestil som sa do rovnakej veľkosti nohavíc a štyrikrát do týždňa som chodil behať. Nestratil som chuť, len som sa naučil, že stará pravda o kvantite a kvalite platí aj pri pohlavnom živote. Sex bez akejkoľvek výzvy ma nudil. To vlastne v podstate vysvetľovalo, prečo som tak dlho vydržal pri Marilyn. Nikdy som sa pri nej nenudil a za jeden deň dokázala aj desaťkrát zmeniť podobu.

Pravdaže, so Samanthou som mal oveľa menej spoločného ako so ženami, s ktorými som sa denne stretával a ktoré sa usilovali podobať na Marilyn. Naše krátke stretnutia na schodoch McGrathovho domu nenaznačovali nič viac okrem dvoch ľudí, čo medzi sebou prehodili zopár zdvorilostí, ako keď cestujete lietadlom. Nijaké dvojzmyselné slová, pohľady do očí, na nič také si nespomínam. Mal som jej venovať väčšiu pozornosť.

S McGrathom sme sa pustili do obvolávania svedkov. Väčšina tých, ktorí sa spomínali v spisoch, sa však nedala vystopovať alebo už bola mŕtva, napríklad rodičia obetí, obchodník, čo predal Alexovi Jendrzejewskému ovsené vločky, žena na verande vo Forest Hills, ktorá videla čudné auto. To všetko vzbudzovalo zvláštnu pravdepodobnosť, že aj vrah je mŕtvy.

Prípad sa zredukoval na papiere a fyzický dôkazový materiál, ktorý sa nachádzal v sklade. Aby k nemu McGrath získal prístup, zavolal priateľovi detektívovi Richardovi Sotovi. Ten vyhlásil, že ak chce McGrath chytať ryby, nech to skúsi.

Všetky obete sa našli vonku, čím sa forenzná analýza značne skomplikovala. Chlapcov mohli zavraždiť hocikde a potom odhodiť alebo ich nechali vonku zámerne, aby telá poznačilo počasie. Či už tak alebo onak, našlo sa len málo dôkazového materiálu a ešte menej stôp, ktoré by sa dali spoľahlivo pripísať vrahovi. V New Yorku je teraz veľa odpadkov a v šesťdesiatych rokoch to asi nebolo iné. „Dokonca horšie,“ tvrdil McGrath. „Môžeme ďakovať Giulianimu.“

Medzi položkami v sklade bol cigaretový ohorok, rozbitá fľaša od mlieka a odliatok stopy po topánke. Takisto veľmi nezreteľný čiastočný odtlačok z odhodeného pohára od kávy, ktorý sa v nasledujúcich rokoch stratil. Všetko sa vrátilo späť do laboratórií na opakovanú analýzu a daktyloskopiu. Najviac nádejí som vkladal do chlapcových džínsov pošpinených krvou a ejakulátom. Keď ich poslali do laboratória, mal som pocit, že prípad sa čoskoro vyrieši. McGrath ma však schladil, vraj mám byť trpezlivý. Výsledky sme mohli očakávať najskôr v decembri. „Ešte vždy pracujú na identifikácii pozostatkov z jedenásteho septembra. A to už nevravím, že výsledky sú nepoužiteľné, ak ich nemáme s čím porovnať. Museli by sme mať niečo, čo mu patrilo. Niekto by mal ísť do toho bytu.“

„Lenže tam už nič nie je,“ podotkol som. „Dal som ho poupratovať.“

McGrath sa smutne usmial. „Prečo ste to urobili?“

„Pretože tam bol strašný neporiadok a špina. Vždy keď som vošiel dnu, dostal som záchvat kašľa.“

„A kde sú obrazy?“

„V sklade.“

„A nenašlo by sa nič, z čoho by sa dala odobrať vzorka DNA? Napríklad zubná kefka alebo hrebeň?“ spýtal sa.

„Pár starých topánok. A pulóver. Neviem, možno tam zostalo aj niečo iné.“

„Myslíte?“

„Aj keď… pochybujem. Všetko sme spísali do zoznamu.“

„Doparoma! Nuž čo, neublíži nám, keď sa tam pozrieme. Máte čas v pondelok okolo obeda?“

Mal som dohodnutú ukážku kresieb. Zákazník bol indický magnát z kovovýroby, ktorý sa mal zastaviť v New Yorku na ceste na veľtrh v Miami. Zoznámili sme sa na poslednom bienále a odvtedy som s ním udržiaval kontakt. Teraz som mal prvú príležitosť prejaviť sa. Pokusom o zmenu termínu som riskoval, že oňho prídem – bol notoricky známy svojou vrtošivosťou a netrpezlivosťou.

McGratha som pokojne mohol požiadať o iný dátum, pretože sa nezdalo, že by na pondelku nástojil.

„Mám voľno!“ vyhŕkol som namiesto toho, hoci s pocitom viny, že hrubo zanedbám svoje povinnosti.

Toto bol zároveň prvý dôkaz podstatnej zmeny v mojom živote.

„Fajn,“ skonštatoval McGrath. „Niekto tam teda pôjde. Ja nie, ale to ste už asi pochopili.“

„Chodíte vôbec niekedy von?“

„Keď mám dobrý deň, vytrepem sa aj na verandu.“ Zachechtal sa. „Nie je to také zlé. Mám telku, knihy si môžem stiahnuť z počítača a mám aj Sammy. Takže sa to dá.“ Podal mi džoint. „Ale ináč, dosť nahovno. Som ako v base.“

Nepovedal som nič, len som si potiahol.

McGrath pokračoval: „Každé ráno sem zaveje vietor, vonia soľou. Ak mi pamäť dobre slúži, je tu pekná pláž.“

„Áno, je.“

Prikývol a načiahol sa za drogou. „Máme ešte veľa roboty.“

V pondelok som stál pred vchodom do Muller Courts presne tam, kde pred deviatimi mesiacmi Tony. V budove som nebol od júla, a kým som čakal, kedy sa ukáže McGrathov tím, mal som pocit viny. Akoby som sa chystal usporiadať zábavu v krypte. Toľko som sa usiloval oddeliť obrazy na stenách galérie od skutočného človeka, ktorý býval v skutočnej izbe, až som z neho urobil nereálnu postavu, a odrazu som hľadal čosi úplne opačné – časť jeho tela. Lepšou metaforou by bolo už len vykradnutie hrobu.

A kto tvoril McGrathov tím? Nepovedal mi nič konkrétnejšie, tak som stále vyzeral veľkú bielu policajnú dodávku plnú chlapov v nepriestrelných vestách.

Prišla malá modrá toyota.

„Netvárte sa tak prekvapene,“ povedala Samantha. „čo myslíte, kto iný by sa vzdal obednej prestávky? Nebola by som tu, keby som sa nedala nahovoriť na hocičo.“ Zdalo sa, že má dobrú náladu. Určite lepšiu, ako keď som ju naposledy stretol v Breezy Point. Príchod domov ju zrejme deprimoval, no nemal som právo hodnotiť.

Zahvízdala, otvorila balíček arašidového masla aj krekery a ponúkla ma. „Výživné a chutné,“ skonštatovala.

„Ďakujem, neprosím si.“

„Žijem len na tomto.“

„Tak potom vám určite nevezmem ani jeden.“

„V mojej krvi sú aspoň dve percentá arašidového masla… Nepovedal vám, že prídem?“

„Nie.“

„Super. A čo ste čakali, chlapíka v bielom plášti?“

„Skôr som si predstavoval špeciálny oddiel.“

„Načo by nám boli kukláči?“

„Neviem. Neuvedomil som si, že odobratie vzorky DNA patrí aj do vašej náplne práce.“

„Toto do nej určite nepatrí. Je to len spôsob, ako ho zamestnať.“

„Neveríte, že čosi zavetril?“ spýtal som sa.

„Na základe čoho? Teórie o ovsených vločkách?“

Prikývol som. „Aj iných vecí.“

„Pokiaľ viem, nič iné nie je. Je to určite zaujímavé, ale nikto nemôže ísť do väzenia pre to, čo jedol na raňajky. A okrem toho, vy predsa neviete, kde ten chlap je. Alebo áno?“

„Nie.“

„Tak vidíte! Radšej venujem čas naháňaniu ľudí, o ktorých viem, že sú vinní a dajú sa nájsť.“

„Ale určite viete, ako vystopovať tých, čo sa nedajú. Celý čas predsa nerobíte nič iné.“

„Ani nie,“ namietla. „To je úloha polície. Ľudia, ktorí páchajú zločiny, sú hlúpi. Väčšinou sú presne tam, kde ich hľadáme. Ožratí masturbujú v maminej pivnici.“

„Prečo ste teda prišli?“

„Láska dcéry k otcovi. A aby som sa vrátila k vašej poznámke, nezbieram vzorky DNA. To urobí moja kamarátka, ktorá o chvíľu príde. Už jej dlhujem tretiu láskavosť.“

Kým som sa stihol spýtať, čo sú tie prvé dve, obrátila sa a zakývala na nízku tmavú ženu, čo prichádzala spoza rohu. Mala kučeravé čierne vlasy, červené pery a na sebe obtiahnutú koženú bundu. Položila si tašku a nadvihla sa na špičky, aby pobozkala Samanthu na líce. „Ahoj, zlatko.“ Potom mi podala ruku s vytetovanou krvácajúcou ružou na vnútornej strane zápästia. „Annie Lundleyová.“

„Ethan Muller.“

„Teší ma.“ A ukázala prstom na Samanthu. „To je už tretíkrát.“

Samantha prikývla. „Tak poďme.“

„A ja som si myslela, že môj byt je malý!“ Annie z prahu nakukla do bytu. Na rukách mala rukavice, na hlave sieťku na vlasy. „Veľa ste tu po tom upratovaní nenechali.“

„Veru nie,“ súhlasil som. „Mám rád poriadok.“

„Koľko ľudí tu bolo?“

„Veľa.“

„Budeme ich musieť vylúčiť. Spíšte teda zoznam.“ Pozrela na hodinky a vzdychla si. „Môžete sa vrátiť tak o štyri až päť hodín.“

Vyšli sme so Samanthou von, aby Annie mala voľný výbeh.

„Nemusíte čakať,“ povedal som.

„To je smiešne, to isté som práve chcela povedať vám!“

„Nemusíte sa vrátiť do práce?“

„Neskôr. Štátna služba nie je taká prísna, ako si myslíte.“

‚Vôbec si nemyslím, že je prísna.“

„Tak ste trafili do čierneho. Všetci sú ešte na obede. Chlapi na našom oddelení urobia všetko možné, len aby sa vyhli práci. Keby ste vedeli, koľko pornovideí mi každú hodinu posielajú!“

„To, čo robíte, je od vás pekné. Myslím pre vášho otca.“

Pousmiala sa. „Ďakujem.“ Tónom hlasu naznačila, že nemám právo hodnotiť jej správanie. „Ťažko sa to pripomína, keď mi zavolá a prikáže, že v pondelok presne na poludnie sa musím niekde dostaviť. Vie pekne liezť na nervy. Vidí len seba, a to nielen v tomto, ale vo všetkom.“

„Asi si neuvedomuje, že vás tým zaťažuje.“ Nekriticky som sa McGratha zastával a pritom, kto by mal lepšie pochopenie pre človeka trpiaceho absurdnými požiadavkami otca, ak nie ja? Lenže to, čo vás na vlastných rodičoch rozčuľuje, pripadá vám pri iných malicherné a pochopiteľné.

„Ale áno, uvedomuje. Určite hej. Dobre vie, že je to záťaž, a práve preto to váľa na mňa. Som jediná, kto to preňho urobí. Ak neveríte, spýtajte sa mojej mamy. S radosťou by vám porozprávala svoje vojnové príbehy.“

Nespýtal som sa na pani McGrathovú. Mal som pocit, že býva niekde ďaleko.

Samantha sa oprela o stenu. „Takže obchodujete s umením. To musí byť zábava.“

„Zažil som pár veselých chvíľ.“

„Určite príťažlivejšie ako moja práca.“

„To ani nie. Väčšinou len posielam e-maily a telefonujem.“

„Chcete si to na deň vymeniť? Môžete vypočúvať obete znásilnenia.“

„To znie strašne.“

„Nerada to priznávam, ale celkom rýchlo si na to zvyknete.“ Zazvonil jej telefón. „Prepáčte.“ Odišla na koniec chodby a zdvihla.

Asi jej volá frajer, hádal som v duchu. Pokúsil som sa počúvať, ale nedalo sa, musel by som ísť za ňou. Telefonovala dobrých pätnásť minút. Napokon som otvoril dvere do bytu a strčil dnu hlavu. Uvidel som Annie čupiacu pri stene, ako pomaly pohybuje lúčom svetla z baterky dopredu a dozadu.

„Naozaj máte rád poriadok,“ usúdila.

Spoza mňa sa vynorila Samantha. „Niečo nové?“

„Vlas, ale myslím, že vášmu mužovi nepatrí.“

„Prečo nie?“

„Mal tmavoružové vlasy?“

„To bude Ruby,“ poznamenal som. „Moja asistentka.“

„Musím vám povedať, že budem ešte hľadať, ale myslím, že veľa tu nenájdem,“ oznámila Annie. „A čo ostatné veci, ktoré ste spomínali?“

„Myslíte kóju v sklade?“

„Áno. Čo v nej je?“

„Stopäťdesiattisíc hárkov papiera,“ odpovedal som. „A jedny staré topánky.“

„Výborne! Už sa neviem dočkať!“

O dva dni som mal dohodnutú schôdzku s McGrathom, ale keď som mu zaklopal na dvere, nikto neotváral. Búchal som, potom som skúsil otvoriť. Bolo odomknuté, tak som vošiel dnu a zakričal naňho. Z kúpeľne sa ozvalo tlmené: „Počkajte chvíľu!“ Sadol som si za stôl v jedálni a čakal. Keď som už pridlho čakal, išiel som ku kúpeľni a zaklopal. Počul som, ako ho natiahlo.

„Lee? Je vám zle?“

„Niee.“ A ďalší zvuk.

„Lee!“

„Veď počkajte, doriti!“ Podľa hlasu sa zdalo, že mu je naozaj zle. Keď otvoril dvere a uvidel som, ako vyzerá, a zbadal som aj krv na okraji záchoda, ktorú sa mu nepodarilo poutierať, zmohol som sa len na: „Preboha!“

Šuchtavo prešiel okolo mňa. „Pomôžte mi so škatuľou.“

„Musíte ísť do nemocnice!“

Nepovedal nič, kráčal späť do izby. Šiel som za ním.

„Lee, počuli ste ma?“

„Tak pomôžete mi, alebo to mám zdvihnúť sám?“

„Musíte ísť k doktorovi.“

Zachechtal sa.

„Vyzeráte otrasne!“ pokračoval som.

„Ďakujem, aj vy.“

„Mali by ste ísť do nemocnice.“

„Odveziete ma?“

„Jasné.“

„Nemáte súhlasiť, máte sa so mnou prestať hádať!“

„Ale ja súhlasím!“

„Chlapče, k nemu sa treba objednať, nemôžete sa tam len tak objaviť neohlásený.“

„Tak zavolám sanitku.“

„Bože môj!“ vzdychol. Vyzeral, akoby ho zmohol smútok. „Zdvihnite tú škatuľu a…“ Nedokončil, dostal záchvat kašľa. Keď si odtiahol ruku od úst, mal na nej krv.

Zdvihol som slúchadlo telefónu na stole. Podarilo sa mi vykrútiť deväť, jeden, no potom sa McGrath na mňa vrhol a vytrhol mi slúchadlo. Na svoj stav bol prekvapivo silný a chránilo ho aj vedomie, že s ním nebudem zápasiť zo strachu, že mu ublížim. Vytrhol slúchadlo z telefónu a strčil si ho do vrecka župana. Ukázal na škatuľu.

Stál som a uvažoval, či nemám zavolať zo svojho mobilu. Aj ten by mi však zrejme skonfiškoval, alebo ho vyhodil von oknom. Rozhodol som sa, že mu dám ešte zopár minút, nech sa upokojí, kým niečo poviem. Vzal som škatuľu a odniesol ju do jedálne. „Sadnúť!“ prikázal mi. Tak som si sadol. Mlčky sme začali triediť papiere. Tieklo mu z nosa, tak som mu podal papierovú vreckovku. Použil ju a potom pohŕdavo šmaril na zem. Nepochopil som, či pohŕdal mnou, alebo sebou pre svoj stav.

„Volal som Richiemu Sotovi kvôli tým prípadom,“ ozval sa.

Myslel tým, že Sota požiadal, aby vyhrabal akékoľvek prípady s podobným zaužívaným postupom. McGrath prilipol k myšlienke, že vrah z Queensu má toho na rováši viac a že ak nájdeme ďalšie prípady, budeme mať viac informácií a možno aj podozrivého.

„A čo povedal?“

„Dáva to dokopy. Vraj o dva týždne to bude, ale veľmi tomu neverte.“

„V poriadku.“

Potom zavrel oči. Všimol som si, že zápas so mnou ho absolútne vyčerpal.

„Lee.“ Položil som mu ruku na plece. Bolo teplé, krehké. „Dnes by sme nemali pracovať.“

Kývol hlavou.

„Nechcete si ľahnúť?“

Znovu prikývol, tak som mu pomohol prejsť do zadnej izby a usadil ho na pohovku.

„Mám vám zapnúť televíziu?“

Pokrútil hlavou.

„Chcete vodu?“

„Nie.“

„Zvládnete to?“

„Áno.“

„Máte nejaké jedlo? Príde Samantha?“

„Zajtra.“

„A dnes večer? Lee, čo budete mať na večeru?“

„Srať na večeru!“ zachripel.

„Dáte si trávu?“

„Hej.“

Išiel som do kuchyne, našiel trávu aj papieriky na ušúľanie cigarety. Už dávno som to nerobil, takže som natrúsil po celej dlážke. Poutieral som smeti, vzal aj zapaľovač a odniesol McGrathovi jeho liek.

„Ďakujem.“ Hľadal okolo seba popolník, ktorý bol na druhom konci izby. Priniesol som mu ho a pozoroval, ako fajčí.

„Už ste hladný?“

Zasmial sa, ako keď z balóna uniká vzduch.

„Zavolám Samanthe, nech vás príde pozrieť.“

„Nevolajte.“

Neodporoval som. Počkal som, kým zavrie oči a spomalí sa mu dych, potom som prešiel do druhej izby a zavolal. Povedal som jej, čo sa stalo. „Hneď prídem,“ odpovedala.

Keď som sa vrátil do zadnej izby, našiel som McGratha, ako sa nepresvedčivo usmieva.

„S vami nie je žiadna zábava, viete to?“

„Čo chcete, aby som urobil?“

„Choďte domov.“

„Ani náhodou!“

„Tak choďte do čerta!“ zahundral.

Sadol som si na zem k jeho nohám a čakal.

Vedel som, že Samanthe to potrvá, kým príde z Borough Hall, zvažoval som teda, že zavolám záchranku. Ale neurobil som to. McGrath vyzeral už o čosi lepšie. Prestal aj kašľať a vedel som, že keby sa zobudil v sanitke, bol by to posledný úder jeho dôstojnosti. Chcel zostať tam, kde bol, rozhodovať sa sám a ja som to rešpektoval.

Keď nakoniec Samantha prišla, McGrath už bol mimo. Chrápal a sípavo dýchal, akoby mal o dvadsať rokov viac. Venovala mi vyšťavený úsmev a perami naznačila poďakovanie. Prikývol som a pobral sa na odchod. Keď som sa obrátil, počul som McGratha: „Dokončíme to na budúci týždeň.“

Vymenili sme si so Samanthou pohľad.

„Na budúci týždeň idem do Miami,“ povedal som. „Už som vám to vravel.“

McGrath odovzdane prikývol. „Pekný výlet!“

„Čoskoro sa vrátim. Potom to dokončíme.“

Debutová výstava diela Victora Cracka sa skončila nasledujúci deň. Keď som skladal plátna, mal som zlú náladu, hoci čiastočne sa mi uľavilo, že Victor sa už nemusí sťažovať. Chcel, aby som prestal, tak som prestal. Ale mal som pocit, že sa už ráno nemám prečo ponáhľať do práce.

Tri dni predtým, ako som išiel do Miami, dal som Kevinovi Hollisterovi odviezť jeho plátno až domov. Bolo to asi hodinu a pol z mesta do luxusnej štvrte suffolského okrsku, ktorú akoby celú vlastnil sám, a typické črty vidieka v diaľke – pošta so šindľovou strechou, čudné, ošarpané farmárske domy, sivomodré lúky s popásajúcim sa dobytkom – akoby tam pre pocit autenticity umiestnil záhradný architekt. Rozhodol som sa obraz sprevádzať, aby som dohliadol na jeho inštaláciu, a podal ruku majiteľovi, ktorý bol šťastný ako blcha, že konečne dostane zakúpené dielo.

Na jeho žiadosť som najal opancierované auto. Zdalo sa mi to prehnané, ale Marilyn mi vysvetlila, že nebudem odvážať len Crackov obraz, ale aj niekoľko ďalších kúskov, ktoré Hollister kúpil od nej.

„O akú sumu vlastne ide?“

„Jedenásť miliónov. Plus mínus,“ dodala.

Môj obchod už nebol taký zaujímavý.

„Ešte si ten dom nevidel, však?“

„Nie.“

„Nuž, zlatko, prichystaj sa na niečo extra!“

„Nejdeš so mnou?“

„Nie. Aspoň sa vy chlapci lepšie spoznáte.“

Vzhľadom na to, kde som vyrastal, ma neohúri hocijaký dom. Neoklasicistické monštrum, ktoré sa pred nami objavilo, keď sme prešli bezpečnostnou kontrolou (kontrola totožnosti, telesná prehliadka, či nemáme bombu) cez bránu z tepaného železa, moju modrú krv veľmi nerozpálilo. Bol to obrovský, ale strašne nevkusný zbohatlícky hrad, určite preplnený príšernými sochami a okázalými závesmi na oknách. Bol som prekvapený, že ma Marilyn nevarovala.

„To je teda!“ vydýchol vodič pancierového auta. Začudovane zízal na dlhú stavbu, evidentne garáž, pred ktorou skupinka chlapov so záľubou opisovala rozdiely medzi mayfairom a ferrari. Garáž mala osem ďalších dverí.

Na konci prístupovej cesty, dlhej takmer pol kilometra, stál lokaj a dvaja chlapíci v červených kombinézach. Vystúpil som z auta a počkal, kým dá lokaj pokyny vodičovi. Potom som kráčal za ním po schodoch, širších a nižších, než bolo treba, takže som sa pri chôdzi musel nakloniť dopredu. Pripomenulo mi to paláce mogulských vládcov, ktorí mali dvere zámerne také nízke, aby všetci vstupujúci museli skloniť hlavu.

„Som Matthew,“ predstavil sa lokaj so šokujúce kalifornským prízvukom. „Kevin vás už očakáva.“

Napriek mojim očakávaniam nebolo vnútri nič gýčové. Vlastne tam nebolo nič. Vstupná hala bola prázdna, steny mala biele ako v galérii a kúpala sa v studenom svetle. Strop vysoko nad hlavami a strešné okná vytvárali nepríjemný pocit vznášania sa smerom nahor. Bol som ako uväznený v sne minimalistu, v nebi, ako si ho predstavoval Donald Judd.

„Dáte si minerálku?“ spýtal sa Matthew.

Ďalej som hľadel do stropu. Dom sa mi nezdal vhodný na bývanie.

„Budete nás musieť ospravedlniť. Práve sme uprostred prestavby. Kevin občas zatúži po zmene.“

„Toto skôr vyzerá ako generálka.“

„Pravidelne si platíme dizajnérku a Kevin jej služby rád využíva. Prosíte si tú minerálku?“

„Nie, ďakujem.“

„Touto cestou, nech sa páči.“

Viedol ma po dlhej, prázdnej chodbe.

„Kde má obrazy?“ spýtal som sa.

„Väčšina je v múzeu. Ešte sme nemali čas na toto krídlo domu. Dostaneme sa tam. Ako vraví Kevin, práce postupujú.“

Nechápal som rozhodnutie nechať vstupnú časť domu nedokončenú. Každý chce predsa urobiť dobrý dojem na návštevy. Hollister asi nepotrebuje ohurovať ľudí.

Vstúpili sme do výťahu (prázdneho), prešli po ďalšej chodbe (prázdnej), niekoľkokrát odbočili do ďalších chodieb (všetkých prázdnych) a konečne dorazili k ťažkým dverám. Lokaj stlačil bzučiak. „Je tu Ethan Muller.“

Šťukla zámka v dverách a Matthew mi ich pridržal.

„Hneď sa vrátim s nápojmi,“ oznámil a zmizol, kým som mu stihol povedať, že nechcem piť nič.

Hollisterova pracovňa bola prvá miestnosť vo vile, kde som sa necítil ako v azylovom dome, aj keď nemôžem povedať, že by bola útulná. Začnem tým, že v nej neboli okná. Interiérový dizajn by som opísal asi ako hypermoderné stvárnenie klasickej anglickej poľovníckej chaty. Všade boli porozkladané pohovky s nízkymi operadlami a kreslá v štýle Eamesa. Obrovský oceľový glóbus by istotne vzbudil závisť všetkých zloduchov z bondoviek a podobne aj päť kobercov z kože čierneho medveďa a odliatok hlavy losa v živici. Steny obložené čiernou kožou s medenými cvokmi pohlcovali svetlo v pracovni, takže už aj tak rozľahlá, tmavá, chlapská izba vyzerala nekonečná, bez svetla, s homosexuálnym nádychom. Hollisterov stôl z dymového skla osvetlený halogénkami bol najjasnejší preďmet v miestnosti, ktorý okolo toho, kto za ním sedel, vytváral nadpozemskú žiaru, takže vyzeral ako čarodejník z krajiny Oz.

Telefonoval do mikrofónu nasadeného na hlave spolu so slúchadlami a kývol mi, aby som si sadol.

Sadol som si. Podobne ako v ostatných častiach domu, nebolo tu ani stopy po umení, pokiaľ ste len nepočítali izbu samotnú.

„Nie,“ zakončil a zložil si slúchadlá z hlavy. „Všetko došlo v poriadku?“

„Myslím, že áno.“

„Dobre. Prikázal som, aby na nás počkali, kým to začnú rozmiestňovať. Rád by som počul váš názor, ak vám to neprekáža.“

„Vôbec nie.“

Na počítači čosi ticho zapípalo. Hollister pozrel na obrazovku a stlačil gombík na stole. Nevidel som ho, ale počul som, ako sa za mnou otvorili dvere a zjavil sa lokaj s tácňou s nápojmi, ktorú položil na stojan a ticho sa vzdialil.

Rozprávali sme sa o dome. Stavba trvala tri roky. Pôvodný návrh bol „…od mojej exmanželky, taká ošúchaná elegancia. Keď sme sa rozišli, rozhodol som sa pre nový začiatok. Najal som si dizajnérku, úžasné dievča, úžasne kreatívne a inteligentné. Zatiaľ sme spolu prebrali niekoľko spôsobov. Najprv sme sa dali na umenie a remeslá, potom sme sa vybrali cestou secesie. Nič sa mi až tak nepáčilo, tak skúšame verziu číslo tri.“

Mohol som mu navrhnúť, nech si nájde dizajnéra, ktorý nie je až taký úžasný (čo som pochopil ako sexi prsia a zadok), skôr prezieravejší. Namiesto toho som sa spýtal: „O čo vám ide?“

„Chcel by som to mať trochu intímnejšie.“

Mlčky som prikývol.

„Myslíte, že to nie je možné, však?“

„Všetko je možné.“

Hollister sa zasmial. „Marilyn vám kázala súhlasiť so všetkým, čo poviem.“

„Áno. No myslím, že pri dostatočnom množstve peňazí je naozaj všetko možné.“

„Spomenula aj moje tajomstvo?“

„Myslím, že nie.“

Usmial sa a dotkol sa ďalšieho bodu na stole. Počul som tiché vrčanie. Kožené panely stien sa pomaly začali otáčať a na ich zadnej strane sa ukázali čisté plátna. Napočítal som ich dvadsať.

„Poprosil som ju o zoznam najlepších obrazov sveta,“ začal. „Tamto pôjde Jackson Pollock.“ Potom ukázal na ďalšie plátno, oveľa menšie: „A tam Pohľad na Delft.“ A na ďalšie: „Hviezdna noc.“ Chodil okolo izby, menoval jednotlivé práce a ukazoval na primeranú veľkosť prvotriedneho bavlneného plátna.

V duchu som sa čudoval, ako asi chce získať Vytrvalosť pamäti, a to už nehovorím o Avignonských slečnách, Nočnej hliadke či Mona Líze.

„Odporučila mi výborného falzifikátora.“ Povedal meno jedného Argentínca, čo žije v Toronte, známeho tým, že ho zatkli za falšovanie Rembrandta, ale nikdy mu to nedokázali.

Uvažoval som, či rozhodnutie zoradiť vedľa seba všetky tie slávne obrazy je práve najlepšie, Hollister však bol tým nápadom úprimne nadšený. O sebe hovoril ako o „premýšľavom type“ a ospevoval Marilyninu schopnosť preniesť sa cez odbornú terminológiu a podať jasný obraz o tom, ktoré dielo za niečo stojí a ktoré nie. Poskytla mu akúsi číselnú príručku na ohodnotenie jednotlivých kúskov a práve na základe tejto škály sa rozhodol dať mi ponuku na Crackov obraz.

„Budem úprimný,“ povedal. „Išiel by som až po sumu štyristopäťdesiat.“ Potom sa dotkol tlačidla na stole a panely sa pomaly vrátili do pôvodnej polohy.

Až na jeden. Budúce miesto pre Pohreb grófa Ogaza sa asi v štvrtine obratu zaseklo. Hollister naň zabúchal, no ani sa nepohlo. Očervenel a stlačil gombík, aby zavolal Matthewa. Lokaj sa ihneď objavil, a keď uvidel katastrofu, vybehol z izby s telefónom v ruke. Vyšli sme s Hollisterom z kancelárie, kráčali k výťahu a za nami sa niesol krik podfarbený kalifornským prízvukom.

Hollisterovo súkromné múzeum stálo na najvyššom mieste pozemku. Sklenená kupola s jamkami pokrytá mriežkou z kovových rúrok pripomínala obrovskú golfovú loptičku napoly zahrabanú v zemi. Vedel som si predstaviť, koľko to asi stálo. Len základy sa pravdepodobne vyškriabali na osem čísel, keď si človek uvedomil, že bolo treba zosekať vrchol kopca. Keď sa k tomu pridá architekt, taký prominentný, že Hollister sa znížil k jeho menovaniu (Urobil mi láskavosť. Nechce, aby sa rozšírilo, že robí obytné budovy), a nepriestrelné sklo na celej budove zvonka, začnete sa blížiť k úplne inému rozmeru peňazí.

Opancierované auto parkovalo pri nákladnom prístave a chlapi v overaloch čakali na nás. Podobne ako lokaj oslovovali Hollistera krstným menom.

Po kontrole sietnice sme vošli do rezidencie. Pozrel som sa hore na niekoľko sústredných balkónov, ktoré kulminovali do obrovských závesných telies vo výške siedmich poschoďí nad našimi hlavami. Nech bol architektom ktokoľvek, ukradol nápad z newyorského Guggenheimovho múzea do takej miery, že som uvažoval, či si to Hollister tak želal. Chcel mať kópie najžiadanejších svetových obrazov, prečo teda neskopírovať aj najznámejšie budovy? Sklo bolo podľa mňa odkopírované od I. M. Peia a bol som si istý, že keby som sa poriadne prizrel, našiel by som aj iné podobnosti.

Vo vstupnej hale nás privítal strojený chlapík so zelenkastou pleťou v obleku šitom na mieru. Hollister ho predstavil ako Briana Offenbacha, riaditeľa múzea, ktorý, ako som usúdil, bol v podstate len vychválený vešiak na obrazy. V rytme dobre nacvičenej reči Offenbach vysvetlil logiku rozmiestnenia múzea. Diela neboli vystavené chronologicky ani tematicky, ale podľa hmotnosti, s najťažšími exemplármi na prízemí a na každom nasledujúcom poschodí boli ľahšie. Ťažký a ľahký sa môže vzťahovať na hmotnosť, ale skôr to označovalo emotívnu reakciu, ktorú jednotlivé prvky vyvolávali. Calderove závesné telesá napriek svojej ohromnosti – päť ton farebnej ocele – zaberali teda vrchol pre pocit letu, ktorý vzbuďzovali. Hollister celú schému navrhol sám a bol na ňu pyšný. Keď ste stúpali hore, prekračovali ste fyzickú sféru a ocitli sa povznášaní k pochopeniu, bla-bla-bla…

Nedôverujem systému kontrastov – ľahké a ťažké, dobré a zlé, mužské a ženské – celé usporiadanie mi pripadalo deprimujúce, ako pokus zladiť rozhádzanú iracionálnosť umenia, ktorý však nakoniec nevytvoril poriadok, ale zmätok.

„Je to úžasné!“ zhodnotil som.

Práve začali nosiť nové obrazy na tretie poschodie, a keď sme vyšli z výťahu, narazili sme na obaly a rozbalené škatule. Hollister musel prekrikovať kvílenie vŕtačiek.

„Uvažujem, či Crackov OBRAZ PATRÍ SEM K ZVYŠKU kolekcie. Chcem povedať, že je to také ruši… RUŠIVÉ, A PRETO SI MYSLÍM, ŽE HO RADŠEJ DÁM DO oddeleného krídla. K naivnému umeniu. A mohol by som pridať pár ďalších miestností VZADU. TO BY MALO TAKÝ SYMBOLICKÝ DOZVUK, VŠAK? Umiestniť naivné umenie oddelené do vlastného priestoru. ČO SI O TOM MYSLÍTE?“

Prikývol som.

„Po dlhšom rozmýšľaní, CELÝ ZMYSEL ZBIERANIA NAIVNÉHO UMENIA, AKO HO CHÁPEM – MARILYN MI POŽIČIAVA VÝBORNÉ knihy na prečítanie. Čítali ste…?“ a vymenoval celú kopu zapadnutých monografií. Jediné meno, ktoré som spoznal, bolo Roger Cardinal, britský kritik, čo dal Dubuffetovmu termínu art brut anglický ekvivalent.

Je potrebné PREHODNOTIŤ TRADIČNÉ NORMY ZÁPADNEJ KULTÚRY a vyniesť na svetlo talent ľudí, ktorých neovplyvnila SPOLOČNOSŤ.“

Crackov obraz mal pre Hollistera zvláštnu hodnotu. Bolo to prvé dielo, ktoré kúpil podľa vlastnej voľby, nie Marilyninej, a zvlášť mu záležalo na jeho umiestnení. Offenbach mu dal niekoľko návrhov, no každý zamietol. „Bude stratený.“

„Bude vytŕčať.“

„Priveľmi sterilné.“

„Nie je dobré prepojenie.“ Akoby tento jeden obraz odhalil všetky trhliny jeho schémy.

Ako posledné miesto sme zvolili vstupnú halu. Môj nápad bol, aby robotníci priložili plátno hneď naľavo od vchoďu. Cherubíni tak boli prvé, čo bolo vidieť.

„Perfektné!“ vyhlásil Hollister.

To znamenalo ďalších tridsať minút diskusie o výške, vycentrovaní a osvetlení. Nesmel byť úplne v strede, to by nebolo v súlade s výnimočnosťou diela. Ak sa však posunul doľava, zostala tam nepríjemná medzera, ak doprava, okraj obrazu vyčnieval spoza rohu…

Keď sme skončili, všetci sme odstúpili, aby sme si pozreli výsledok svojej práce.

„Čo je to?“ spýtal sa Offenbach a pristúpil k plátnu. ‚Je to ako hviezďa.“

„Verím, že to je hviezda,“ odpovedal som.

„Aha. A niečo naznačuje?“

„Čo myslíte?“

„Myslím,“ začal Offenbach, potom pokračoval: „Myslím, že vyzerá úžasne. A to je podstatné.“

Rozmach predajných veľtrhov umenia v posledných troch desaťročiach drasticky zmenil súčasný trh. Väčšina obchodov sa uskutočňuje v priebehu niekoľkých hektických týždňov na Armory Show v New Yorku, na rozťahaných pozemkoch TEFAF-u v Maastrichte či na Art Basel v Bazileji. Na veľtrhoch som realizoval tretinu svojho odbytu. Menej zdatné galérie takto vyrobia až päťdesiat či šesťdesiat percent ročného obratu.

Pre zberateľov sú veľtrhy motiváciou. Keby ste sa mali motať po všetkých galériách v Chelsei, kto by vám mal za zlé, keby ste sa unavili a po hodine či dvoch to vzdali? Ale keď má každý obchodník dvadsať najlepších kúskov vonku a stovky ďalších nauklaďaných pod pekným klimatizovaným stanom, keď sa môžete zastaviť v stánku na espresso a mufiny či pečené kačacie stehno, potom nemáte nijakú výhovorku na to, aby ste si vystavené diela nepozreli.

Miamský veľtrh, kam som smeroval na palube lietadla v utorok popoludní, bol pobočkou veľtrhu v Európe a za posledné roky, keď ceny vyleteli závratne nahor, prešiel neuveriteľnými zmenami od miestnej pobočky po cirkus so všetkými typickými znakmi. Červené koberce a široké hummery, hiphopoví magnáti ovešaní šperkami vykladanými blýskavými kamienkami, v plášťoch lemovaných hermelínom dlhých až po zem, skôrnatení Briti, uhladení Švédi a Japonci v značkových okuliaroch, módni návrhári, bohaté dedičky, udalosti, večierky, večierky po udalostiach, pijanské žúry, blesky fotoaparátov i praskanie statickej elektriny a všade množstvo sexuchtivých ľudí.

A nezabudnime na umenie. Bolo ho tam požehnane, až priveľa zlého. Napríklad perzský koberec, v ktorom boli votkané výjavy z väzenia v Abu Ghraibe. Alebo fotografie hrnčekov a tanierikov rozbíjaných guľkami zo zbrane či obrazy triezvej Britney Spearsovej alebo, s láskavým dovolením Damiena Hirsta, dosky s muchami zaliatymi laminovacou fóliou. Uprostred hlavného stanu bola inštalácia od Roryho z s názvom „Sperma? Alebo kondicionér na zväčšenie objemu vlasov s výťažkom ibišteka?“, ktorej názov hovorí za všetko – kazety s vrchnákmi na pánty, navrchu s farebnou fotografiou povedzme ceruzky alebo plyšovej hračky pokvapkanej lesklou tekutinou buď z fľaše už spomenutého výrobku, alebo z rozmnožovacích žliaz Roryho. Diváci si mohli preštudovať fotografiu a hádať, potom otvoriť kazetu a zistiť pravdu vyrytú do malého zlatého štítka.

Ďalší kúsok, ktorý som si pozrel, bola inštalácia videa od Sergia Antonelliho. Nafilmoval sám seba, ako ide do Starbucksu v centre mesta, objednáva si trojité espresso, vypije ho, znovu sa postaví do radu, objedná si ďalšie, vypije, vráti sa do radu a tak ďalej (nikdy sa mu nechcelo ísť močiť, mám však podozrenie, že to vystrihol). Nakoniec skonzumuje toľko kofeínu, že dostane infarkt myokardu – aspoň vo filme to tak vyzerá. Ťažko sa opisuje, aké smiešne bolo, keď ho hodilo o zem meďzi dopoludňajších zákazníkov. Jeden muž ho pokojne prekročil na ceste k pultu so smotanou a s cukrom. Posledný záber ukazoval Antonelliho na pohotovosti, ako ho prehliada lekár v zelenej zástere. Dielo sa volalo Deathbucks.

Väčšinou som si však nepozeral vystavené diela. Pre človeka ako ja spočívala zábava v stretnutiach s kolegami, ktorých som nevidel od poslednej výstavy. Marilyn spoľahlivo rozšírila klebety, takže k nášmu stánku prúdil stabilný dav zvedavcov, ktorí zízali na kresby a čudovali sa, či je to naozaj pravda a či naozaj… Rozšírila sa aj správa o Hollisterovej kúpe – nepochybujem, že aj za tú môžem ďakovať Marilyn – a na konci týždňa som mal predané všetko. Ruby začala náš stánok volať Crackov bordel a my sme boli Crackove štetky. Či sme boli vinní alebo nie, Vietor bol zlatá baňa.

Nat vypočítal, že keby som celú kolekciu predal za ceny, aké sme nahodili, mal by som čistý zisk takmer tristo miliónov dolárov. Pravdaže, to sa nikdy nemohlo stať, lebo tak veľa som si mohol pýtať len preto, že väčšina kresieb ešte trčala neroztriedená v škatuliach.

Z Crackovho úspechu sa ušlo aj ostatným maliarom. Predal som zopár exemplárov od Ardatha Kaplána, Alyson Alvarezovej, posledného Jocka Steinbergera a dostal som požiadavku na prvý kus nového Oshimu, keď ho budem mať. Zbavil som sa dokonca aj starého obrazu od Kristjany, ktorý som už v duchu označil za nepredajný. Chcel som jej dobrú správu oznámiť, ale nebrala mi telefón.

Prišiel som naspäť do New Yorku unavený a zúfalo som túžil po čistiarní. Jeden deň som nechal galériu zatvorenú a len som polihoval v byte, aby som si prečistil hlavu. Potom som zavolal McGrathovi, či od nášho posledného stretnutia nie je niečo nové.

Nedvíhal telefón ani nasledujúce dva dni. V stredu popoludní, keď som si už začal robiť starosti, konečne niekto zdvihol.

Ozval sa neznámy ženský hlas.

„Kto volá?“

„Ethan Muller.“

Zakryla rukou slúchadlo. Počul som rozhovor, potom mi tá žena oznámila: „Počkajte.“ O chvíľu sa ohlásil iný ženský hlas, taký suchý a chrapľavý, že najprv som nespoznal, že je to Samantha.

„Zomrel,“ oznámila.

Odpovedal som, že si zavolám taxík.

„Počkajte, počkajte! Nechoďte sem, prosím vás. Všetko je teraz akési divoké.“ Niekto za ňou ju oslovil menom. „Sekundu!“ odpovedala. „Pohreb je v piatok. Teraz nemôžem hovoriť, prepáčte.“

„Čo sa stalo?“ spýtal som sa, ale už položila.

Teraz som rád, že nepočula tú otázku, ktorú som položil impulzívne a ktorá nepotrebovala odpoveď. Nemusela mi hovoriť, čo sa stalo, pretože som to vedel. Díval som sa na to posledný mesiac a pol.

Keďže ma neinformovala, kde sa bude konať obrad, zvyšok dňa som telefonoval a nemotorne zisťoval miesto McGrathovho pohrebu. Nakoniec som našiel správne miesto, kostol v Maspethe, a najal si na piatok auto.

Často som počul, že pohreby policajtov sú veľké, ceremoniálne udalosti. Možno to však platí len o dôstojníkovi, ktorý zahynie pri plnení povinností. Na McGrathovom pohrebe bolo zopár modrých uniforiem, ale nikto z vrcholných predstaviteľov a už vôbec nie zástupca úradu starostu.

Začala sa omša. Zazneli modlitby, spievali sa žalmy. Nevedel som, čo robiť – Mullerovci nepatria medzi nábožných, stál som vzadu v svätyni s rukami zopnutými za chrbtom a pokúšal sa dovidieť dopredu, kde stála Samantha s hlavou položenou na pleci ženy, ktorá, ako som usúdil, bola jej matka.

Počuli sme slovo Božie, Bohu vďaka.

McGrathov brat predniesol chválospev, potom aj Samanthina staršia sestra, ktorej meno som si nezapamätal. Povedal mi to McGrath? Nevedel som. Trávili sme spolu čas za čudných intímnych okolností, všetko okolo neho však pre mňa zostalo záhadou. Vravel som si, že som mal nejakú predstavu, aký bol. Mal suchý zmysel pre humor a túžil po spravodlivosti. Koľko som však naozaj vedel? Pozrel som sa po tvárach naokolo a pokúsil sa spojiť si ľudí s menami. Bývalý partner? Slávny Richard Soto? Zazrel som Annie Lundleyovú a bol som taký rád, že vidím známu tvár, až som jej skoro zakýval.

„Pochybujem, že hocikto z tých, čo tu sú, si naňho spomenie ináč ako na policajného dôstojníka. Presne tým však bol a bol v tom výborný. Spomínam si, že keď som bola malá, často ma brával na výjazdy. Zapol húkačku, len na niekoľko sekúnd, a ľudia sa na nás dívali, keď sme šli okolo. A ja som si hovorila: ‚To je môj ocko. Pozerajú na môjho ocka.‘ Bola som naňho strašne pyšná. Otec, som na teba hrdá. Všetci to tak cítime. Vieme, koľko zo svojho života si obetoval a ako ti záležalo na ľuďoch, ktorým si pomáhal. Nikdy si neprestal byť mužom, na ktorého som pyšná.“

Sviatosť oltárna, víno, hostia.

Do tvojich rúk, dobrotivý Bože, zverujeme telo nášho brata Lelanda Thomasa McGratha…

Šesť zdatných mužov si vyložilo truhlu na plecia.

Sprievod bol krátky, len päť blokov. Kráčal som sám, držal som krok s pochmúrnym zástupom z dodávok a limuzín. Deň bol svieži, svetlo ostré, akoby slnko v smútku zaplo svoju čelnú lampu.

Počas pohrebu som stále pozoroval Samanthu. Stála bokom, už sa neopierala o matku, ktorá držala pod pazuchu chlapa s mrožími fúzmi. Mal na sebe bledomodrú bundu, čo svietila medzi prevládajúcou čiernou, a zaregistroval som priam hmatateľnú nevraživosť zo strany Samanthy. Jej sestra neprejavovala toľko nepriateľstva a dokonca ho raz potľapkala po ruke.

V mysli som si premietol niekoľko vysvetlení. Zamietol som všetky, zostalo len to najočividnejšie: ten chlapík bol druhý manžel McGrathovej manželky. Rozpad McGrathovho manželstva evidentne na Samanthu doľahol horšie než na jej sestru. Možno bola vtedy už preč z domu a Samantha zostala sledovať predsmrtné kŕče vzťahu rodičov. Pane, vyslyš našu modlitbu.

Obrad sa skončil a ľudia sa v dvojiciach a trojiciach rozišli. Priblížil som sa k Samanthe, aby som jej vyslovil úprimnú sústrasť, ale odstúpil som, keď sa potichu začala škriepiť s matkou. Matka s dcérou mali hlavy vystrčené dopredu; rozhadzovali rukami, obidve obdarené drsným jazykom a vyčnievajúcimi bokmi. Bývalá pani McGrathová bola nezdravo opálená, jednoznačne trávila priveľa času v soláriu, zatiaľ čo Samanthina bledosť naznačovala, že sa zúfalo usilovala nepodobať na matku.

„Nechcete sa podeliť o taxík?“

Za mnou stála Annie.

„U nich doma bude ešte kar,“ dodala.

Povedal som jej, že som si už objednal auto. „Platiť nemusíte.“

„Dúfala som.“

Cestou som z nej páčil informácie o rodinných detailoch McGrathovcov. Mnohé závery, ku ktorým som dospel, boli správne. Opálená žena bola naozaj McGrathova bývalá manželka a chlapík s fúzmi ako mrož jej druhý manžel. Dozvedel som sa však aj bonbónik navyše – mrož bol McGrathov bývalý partner.

Hľadal som v pamäti meno zo spisu. „Gordan?“

„Myslím, že sa volá Jeny,“ oďpoveďala Annie.

„Správne. J. Gordan. Jeny.“

„Ako poviete.“

„To bolo určite dosť napínavé.“

„Myslíte?“

„A ja som si myslel, že som iný ako ostatní!“

„Zrejme nie veľmi.“

„Čo sa tam stalo?“

„Myslím, že to ani nebolo také zložité. McGrath videl len svoju prácu, manželka bola sama, nuž, nie je ťažké domyslieť si, čo bolo ďalej. A skutočne trafila do živého.“

Spomenul som si na prejav Samanthinej sestry. Pochybujem, že hocikto z tých, čo tu sú, si naňho spomenie ináč ako na policajného dôstojníka. Pôvodne som tú poznámku pochopil ako kompliment. Potom mi znela skôr ako obvinenie. To, že sa Samantha rozhodla pracovať v trestnom práve, pripadalo mi ako istý spôsob prejavu súdržnosti s otcom. Prečo teda nepredniesla rozlúčkovú reč?

„Vy dve ste si blízke,“ povedal som Annie.

„Veľmi.“ Zoznámili sa na konferencii o súdnom lekárstve na zasadnutí pre policajtov a asistentov okresných prokurátorov.

„Ihneď sme si padli do oka,“ zhodnotila Annie. „Sme ako sestry.“

„A jej sestra – ako sa volá?“

„Juliette. Býva v Severnej Karolíne.“

„Aha. Ďakujem vám za podrobné informácie.“

„Vidím, že máte záujem,“ poznamenala.

„Ako to myslíte?“

„Zaujímate sa o ňu.“

Zasmial som sa. „Ale nie, mám priateľku.“

„Škoda, niekto ako vy by sa jej hodil.“

„Ako ja?“

„No, bohatý,“ doplnila a rozosmiala sa.

„Podľa čoho usudzujete, že som bohatý?“

„Podľa vašich topánok.“

„Topánok?!“

So smiechom mykla plecom.

„Mne sa zdalo, že aj ona má priateľa,“ pokračoval som.

Annie na mňa čudne pozrela.

„Rozišli sa?“

„Bol hasičom,“ odpovedala.

„Aha.“

A vtedy nám došli slová. Obidvaja sme si spomenuli, odkiaľ a kam ideme. Annie sa zadívala do okienka, urobil som to isté. Cesta trvala dlhšie, ako som predpokladal.

Fľaštičky s liekmi na stole v jedálni nahradili podnosy s ovocím a prevlhnuté obložené chlebíky. Samanthu nebolo nikde vidieť a nemohol som nájsť jej matku ani sestru. Ľudia väčšinou posedávali pri alkohole, a keď sme sa s Annie každý pobrali iným smerom, dal som sa do reči s územčistým chlapom s hrivou sivých kučier na hlave. Potriasol mi rukou a predstavil sa ako Richard Soto. „Ste Leeho priateľ,“ skonštatoval, keď som povedal svoje meno.

„Asi áno.

„Dlhujem vám panáka,“ vyhlásil a nasmeroval ma k stolíku s naukladanými fľašami.

„A za čo?“

„Že ste toho otravného chlapa zamestnali. Dokým ste sa neobjavili, volával mi každých päť minút. Jameson,“ dodal a podal mi pohárik so spomenutou značkou, ktorý som si zo slušnosti vzal. „Urobili ste preňho veľa dobrého. Ste dobrý človek. Do dna!“

Prevrátil do seba pohár a ja som svoj rýchlo vylial na koberec. Potom som ho zdvihol a predstieral, že ma striaslo.

„Ďalší pôjde ľahšie,“ povzbudil ma, vzal mi pohár z ruky a znovu otvoril fľašu.

„Čo bude teraz?“ spýtal som sa.

„S čím?“

„S tým prípadom. Ďakujem.“ Znovu vypil svoj pohár a ja som svoj vylial.

„Dobrá značka!“

„Preberiete ho?“

Soto na mňa nechápavo pozrel. „Čo myslíte?“

„Ten prípad.“

„Čo je s ním?“

„Či si ho po ňom vezmete na starosť. Zostalo tam ešte veľa práce. Sľúbil som Annie, že spíšem zoznam ľudí, ktorí boli v byte, ale nemôžem sa spojiť so správcom budovy, asi je na dovolenke. Mal som v pláne tento týždeň sa tam vybrať. S Annie si chceme ešte prejsť veci v sklade, lebo keď prídu výsledky z labáka…“

Zatiaľ čo som rozprával, Soto odo mňa ponad moje plece odvrátil pohľad na skupinku detektívov, ktorí hlasno žartovali a pripíjali si. S potuteľným výrazom v tvári utrúsil: „Ospravedlňte ma,“ a pobral sa preč.

Šiel som za ním a pripojil sa ku skupinke. Jeny Gordan mal hlavné slovo. Cez jeho fúzy som si všimol dôvod, prečo si ich pestoval – veľkú pigmentovú škvrnu na vrchnej pere. Bol červený, potil sa a táral o starých dobrých časoch s kamošom Leem McGrathom. Ostatní sa uškŕňali.

„Hej, Jeny, boli ste si s Leem celkom blízki, čo?“

„Dôverne.“

„Jeden za všetkých, všetci za jedného, však?“

To vyvolalo pochechtávanie, no Gordan akoby si to nevšimol.

„Bol to dobrý chlap,“ mumlal ďalej.

„Tak povedz, Jeny, bol čestný?“ ozval sa Soto.

‚Jasné, veď vieš.“

„Tak to povedz: Lee McGrath bol čestný chlap.“

„Najčestnejší chlap v Queense bol LeeMcGrath!“

„Prisaháš?“

„Prisahámbohu!“

„Čestný aj za vás oboch, Jeny?“

Jasné!“

Jednoznačne. A veľmi rád rozdával, čo? Bol to štedrý chlapík.“

Gordan sa hlučne rozrehotal.

„Presne tak, Jeny. Dal všetko, čo mal. Podelil sa s tebou.“

Ostatní sa znovu začali pochechtávať.

Nepáčil sa mi tón toho rozhovoru, predral som sa teda pomedzi ľudí preč. Mal som v úmysle pozrieť sa do spisu, ubezpečiť sa, že je tam, a nájsť si dôvod ešte chvíľu pobudnúť v McGrathovom dome.

Dvere do zadnej izby boli zamknuté. Nestihol som zaklopať, Samantha otvorila po tom, ako som stlačil kľučku. Mala červené oči.

„Nevedela som, že ste tu,“ začala a utrela si tvár. Stála vo dverách a za jej chrbtom som videl jej sestru usadenú na pohovke s mokrým uterákom na čele.

„Prišiel som s Annie,“ povedal som. Myslel som to ako vysvetlenie, ona to však pochopila ako žiadosť, že má vyjsť z úkrytu.

„To je milé. Pekné, že ste obidvaja prišli. O chvíľu prídem za vami.“

„Nemusíte vychádzať.“

„Ale ja chcem. Nikam neodíďte. Počkajte, kým prídem.“

„Dobre.“

„Sľúbte mi to.“

„Sľubujem.“

„Fajn. O chvíľu som tam.“ A zavrela dvere.

čakal som v kúte, žuval zeler a kýval na pozdrav neznámym ľuďom. Chcel som len vysloviť úprimnú sústrasť Samanthe a ísť domov. Prešlo však štyridsať minút a ešte vždy sa neukázala, tak som sa opäť prikmotril k skupinke policajtov. Všetci už boli červení v tvári a veľmi zhovorčiví. Ani si nevšimli, že som medzitým zmizol, a oslovovali ma, akoby som tam s nimi stál po celý čas. Zatiahli ma medzi seba a podávali mi štamperlíky, ktoré som potajme vylieval do kvetináča vedľa. Keď som ten kvet asi úplne otrávil, vykĺzol som spomedzi nich a pobral sa do kuchyne. Tam som našiel kopu žien s gumenými rukavicami na rukách, ktoré sa pokúšali zvládnuť hŕbu špinavých pohárov.

Kapituloval som a vyšiel von na pláž.

Samantha stála bosá pri pamätníku obetiam jedenásteho septembra. Lodičky ležali na hranici betónového chodníka s pieskom. Zostal som stáť vzadu, pozoroval, ako jej vietor po pramienkoch rozfúkal vlasy a bojoval s túžbou podísť k nej a objať ju. Jednu nohu mala pokrčenú, podopierala si bok a vyzerala zraniteľné ako McGrath tesne pred koncom, až ma premohol čudný pocit, že aj ona umiera. Keď vietor zafúkal silnejšie, zachvela sa.

Zvrtol som sa na odchod, vtedy si ma všimla a zamávala. Naznačil som, či si mám vyzuť topánky, a ona prikývla. Postavil som sa vedľa nej a spolu sme hľadeli na pamätník.

„Prepáčte, že som sa vytratila,“ ospravedlnila sa. „Chcela som vás pozdraviť, ale…“

„Nič sa nestalo.“

„Nemôžem sa tam teraz vrátiť.“

„Veď nemusíte.“

Vietor zasa zafúkal a ona sa striasla. Dal som jej kabát.

„Ďakujem.“

„Zoznámili ste sa s niekým?“ spýtala sa.

.Jasné, dnes večer, keď sa skončí ten deprimujúci kar, všetci si spolu vyrazíme.“

Pousmiala sa.

„Som strašne vyčerpaná.“ Pozrela sa na mňa. „Chápete ma?“

„Po pohrebe svojej mamy som týždeň spal. Všetci si mysleli, že som ochorel. Dali ma do nemocnice.“

„Nevedela som, že vám zomrela mama.“

Prikývol som.

„Koľko ste mali rokov?“

„Päť.“

„Môžem sa spýtať, na čo zomrela?“

„Na rakovinu prsníka.“

„Bolo to určite strašné.“

Usmial som sa na ňu. „Pomáha vám to?“

„Ale áno.“

„Tak dobre.“

„A vám to neprekáža?“

„Vôbec nie.“

„V poriadku,“ povedala, no potom už mlčala.

„Možno trpíte narkolepsiou,“ poznamenal som.

Usmiala sa.

Ticho. Hladina mora sa trblietala tisícimi farbami.

„Policajti boli celú noc hore s ním,“ povedala. „Oslavovali, akoby mal narodeniny. Viem, že to mysleli dobre.

Zajtra sa však vrátia do práce, zatiaľ čo ja tu zostanem a budem sa s tým musieť vyrovnať.“

Kývol som hlavou.

Ukázala na pamätník. „Poznala som ho.“

„Viem.“

Spýtavo na mňa pozrela.

„Annie mi to prezradila.“

„Vážne?“

„Áno.“

„Nemusela to urobiť.“

„Mrzí ma to.“

„Nie je to vaša chyba.“

„Aj tak ma to mrzí.“

„Je to tak, ako to je.“

Mlčal som.

„To bol on?“

„Áno, on.“

Utrela si tvár a zasmiala sa. ‚Je to absurdné. Práve som sa s tým začala vyrovnávať, a teraz toto!“ Znovu sa zasmiala. „To nemôže byť pravda!“

Objal som ju okolo pliec, oprela sa o mňa. Stáli sme tam, až kým vietor nezosilnel a nezačali ju oziabať nohy.

Ľudia, ktorí zostali, sa už pomaly obliekali. Jeny Gordan odišiel, aj Samanthina sestra. Samantha mi prikázala ísť hore a počkať na ňu tam, ale kým som to stihol, vyšla z kuchyne jej matka. Pchala skrútenú utierku do hrnčeka.

„Kam si zmizla?“ spýtala sa Samanthy.

„Potrebovala som ísť na vzduch.“

„A ja som potrebovala teba! Júlie musela odviesť Jerryho…“ pozrela na mňa, potom na Samanthu, a zase na mňa. Strnulo sa usmiala. „A vy ste kto?“

„Ethan Muller. Priateľ pána McGratha.“

Posmešne si odfrkla. „Pána McGratha!“

„Mami!“

„Neviem, či ho niekto tak volal.“

„Mámi, prosím ťa.“

„Čo je, zlatko? Čo sa stalo?“

Samantha hľadela do zeme a zatínala päste.

„Určite sa mu páčilo, keď ste mu tak hovorili,“ pokračovala jej matka. „To sa mu muselo páčiť. Toľká úcta!“ Najprv sa zdalo, že je len nazlostená, no potom som zistil, že je veľmi opitá. Hrnček jej viackrát takmer vykĺzol z ruky, vždy ho na poslednú chvíľu chytila.

„A čo sa stalo Jerrymu?“ spýtala sa Samantha.

„Tvoja sestra ho musela zaviesť na pohotovosť. Nepozeraj tak, nič vážne. Potreboval len zopár stehov.“

„Čo sa stalo?“

Jeden poondený kamoš tvojho otca,“ začala, potom zmĺkla a znovu na mňa pozrela, akoby odhadovala, či to, čo povie, neublíži mojim jemným ušiam. „Ale čo, kašľať na to, všetci sme tu kamoši.“

Opatrne som prikývol.

„Richard mu vrazil,“ vysvetlila. „Omráčil ho, keď si pripíjali.“

„Božemôj!“

„Vyhodila som ich. Banda ožranov! Rozrazil mu peru. Potrebovala som ťa, kde si bola?“

„Už som ti povedala. Išla som sa von prejsť.“

Matka na ňu zízala, akoby si to v duchu opakovala. Potom sa zvrtla ku mne a usmiala sa. „A vy čo robíte?“

„Obchodujem s umením.“

„Fíha, netušila som, že Lee mal také záujmy! Prepáčte, pán McGrath!“

„Pomáhal som mu s jedným starým prípadom.“

To Samanthinu matku dorazilo. Rozosmiala sa a nevedela prestať. „Nevravte! A ktorýže to bol?“

„Mami, prosím!“

„Len sa pýtam, Samantha.“

„Mohli by ste ísť hore?“ požiadala ma Samantha.

„Vlastne by som mal ísť domov…“

„Ten Lee! Nezmenil sa až do konca. Bože, to je ako vtip!“

„Mami, chcem sa s tebou porozprávať.“ Samantha vtiahla matku do kuchyne a ja som chvíľu váhal, potom som sa potichu pobral hore schodmi.

Za celý ten čas, ktorý som u McGratha strávil, nebol som nikdy na poschodí domu. Keď som tam vyšiel, čelil som dvom možnostiam – žlto-hnedej spálni s palicou na podopierame a vedrom na zvratky, čo ešte vždy niesla známky choroby, a izbe s drevenými písmenami na dverách:

JULIINA A SAMANTHINA IZBA

Vnútri som našiel poschodovú posteľ s prikrývkami rovnakej farby, čo páchla prachom. Kostru postele zdobili dievčenské nálepky a na zemi ležala športová taška s logom Úradu okresného prokurátora okresu Queens, napoly otvorená, takže bolo vidieť narýchlo nahádzané šaty, dezodorant, kúsok bežeckej tenisky.

Zdola bolo počuť krik.

Obzrel som si knihy na stole. Zakrivený čas, Kto chytá v žite, Si tam, Bože?, To som ja, Margaret! Júlie mala na fotografii priateľov navždy, ako bolo napísané na ráme. Na korkovej nástenke viselo Samanthino číslo z Newyorského maratónu z roku 1998.

Krik zosilnel, tresli dvere.

O pár minút dnu vošla Samantha a zavrela za sebou.

„Sprostá krava!“ Chvíľu zostala nehybne stáť, držala si tvár v rukách. Keď zložila ruky, tvárila sa už vyrovnane a zamyslene. S pohľadom upretým na stenu oproti si rozopla blúzku a striasla ju zo seba na zem. „Pomôž mi s tým, prosím,“ požiadala ma a obrátila sa.

„Chceš, aby som išla na hornú posteľ?“

„Takto je to dobre.“

„Takáto posteľ asi nie je určená človeku s tvojou výškou.“

„Asi nie.“

„Mimochodom, koľko meriaš?“

„Stoosemdesiatsedem.“

„Určite ti to nie je pohodlné. Naozaj môžem ísť hore.“

„Zostaň tu.“

„Určite?“

„Áno.“

„Tak dobre, pretože sa mi tam nechce ísť. To je Juliina posteľ.“ Chvíľu bolo ticho. Cítil som, že sa usmieva. „Aký je to pocit, zneužiť zraniteľnú ženu?“

„Fantastický.“

„Toto bežne nerobievam,“ usilovala sa obhájiť.

„Smútok nás niekedy vedie k nezvyčajným veciam.“

„V posteli.“

„Veru tak.“

„Nie, myslela som to ináč. Nikdy si sa nehral tú hru?“

„Akú hru?“

„Tú s koláčikmi pre šťastie.“

„Nepoznám ju.“

„Prečítaš si lístok v koláčiku a k tomu dodáš: v posteli. Nikdy si sa ju nehral?“

„Takže tvrdíš, že to, čo som povedal, znelo ako múdrosť z koláčika pre šťastie?“

„Presne tak.“

„A kedy?“

„Keď si povedal: smútok nás vedie k nezvyčajným veciam.“

„To je pravda.“

„Možno je. Aleje čudné tak rozprávať.“

Najprv som chcel byť urazený, no potom som si všimol, že sa usmieva, a tak som sa usmial aj ja. Celé roky ma Marilyn karhala, že mám byť uvoľnenejší. Ako by ju asi podráždilo, keby vedela, že stačil len jeden potmehúdsky pohľad?

Vyhlásil som: „Tvoje šťastné čísla sú päť, deväť, dvadsaťdva a tridsať.“

„V posteli.“

„V posteli. Nepamätám si, kedy som si naposledy dal koláčik pre šťastie.“

„U mňa v úrade si objednávame činu dvakrát do týždňa. Je to strašné, ale lepšie než keksy s arašidovým maslom,“ povedala.

„Mohol by som ťa niekedy pozvať na obed?“

„To by bolo pekné.“

„Tak dobre.“

„Super.“

Ticho.

Pokračovala: „Ale naozaj. Nie som na to zvyknutá.“

„Ako povieš.“

„Neviem, čo to je.“ Oprela sa o lakeť, „čo je to?“

„Neviem,“ odpovedal som a ona sa rozosmiala.

„Čo je?“

„Mal si vidieť, ako si sa tváril.“

„Ako?“

„Ako… doparoma, teraz si myslí, že je moja frajerka!“ So smiechom sa prevalila na chrbát. „Čo som to urobil!“

„Nemyslel som si to.“

„V poriadku.“

„Vážne!“

„Dobre, dobre, verím ti. Len si sa smiešne tváril.“

Usmial som sa. „Keď to hovoríš.“

Prestala sa smiať a utrela si oči. „Už sa cítim lepšie.“

„To som rád.“

Kývla hlavou a uprela na mňa vážny pohľad. „Teraz na to nechcem myslieť. Chcem len neplakať.“

Prikývol som.

„Fajn,“ zhodnotila. „Som rada, že sme sa zhodli.“

Ešte raz som prikývol, aj keď som si nebol istý, na čom sme sa zhodli.

„Zdalo sa mi, že s mojím otcom ste si rozumeli.“

„Mal som ho rád. Pripomínal mi môjho otca, len nebol taký sviniar ako on.“

„Aj on vedel byť sviniar.“

„Verím, že áno.“

„A čo je zlé na tvojom otcovi?“

„Veľa vecí.“

„Nepovieš mi to?“

„Nie.“

„Ako chceš.“ Potom dodala: ‚Viem, kto je tvoj otec.“

Pozrel som na ňu.

„Hodila som si ťa do Googla. Toľko si sa motal okolo môjho otca, tak som sa chcela presvedčiť, že nie si z tých, čo vymýšľajú podvody na starých ľudí.“

„Pokiaľ viem, McGrath nebol typ, ktorý sa dá ľahko podfuknúť.“

„Nikdy nemôžeš byť dosť opatrný.“

„Nuž čo, tak vieš, kto som.“

„Viem len čosi. Ale dosť na to, aby som sa nemusela báť, že pôjdeš po dôchodkovom fonde môjho otca.“

Rozosmial som sa. „Ak si myslíš, že som bohatý ako môj otec, trpko sa mýliš.“

„Došľaka!“

„Čo je?“

„Dúfala som, že mi ráno poštou príde darček. Napríklad diamantový náhrdelník alebo niečo podobné.“

„Môžem ti dať litografiu.“

„No vidíš, obraz ešte nemám!“

„Len pre preferovaných zákazníkov.“

„Fíha! Tak si trhni nohou!“

„Takými ústami dávaš pusu mame?“

„Prosím ťa! Čo myslíš, kde som sa to naučila?“ Chvíľu bola ticho. „Mrzí ma, že som na ňu nadávala. Nie je krava. Sme len teraz trochu na nože.“

„To je pochopiteľné.“

„Hnevala sa, že som ťa sem priviedla.“

„Môžem sa jej ospravedlniť, ak chceš.“

„Žartuješ? V žiadnom prípade!“

„Ak to pomôže, urobím to.“

„Nehnevá sa na teba, ale na mňa. A nakoniec ani na mňa. Nikdy nepije. Toto je po prvý raz v živote, čo som ju takú videla. Neznášala, keď otec pil.“

„Nevedel som, že pil.“

„Predtým si ho nepoznal.“ Odfrkla si. „Aj fajčil. Rakovinu pažeráka nedostaneš ako šesťdesiatjedenročný, pokiaľ sa poriadne neusiluješ.“

Nič som nepovedal.

„Nikdy to nepochopím. Milovala ho a myslím, že doteraz neprestala. Vieš, čo raz povedala? Viem to od Júlie. Mama bola u nej na návšteve vo Wilmingtone. Sedeli v aute a ona zrazu: ‚Keď odhliadnem od faktu, že Jeny je úplný idiot, je to dobrý manžel.‘“ Pomrvila sa, cítil som, ako sa usmieva, opretá o moje rameno. „Veríš tomu?“

„Prečo nie?“

„Nazlostilo by ma to, ale súhlasím s ňou.“

„Nevychádzaš s Jerrym.“

„Nemáme si čo povedať.“

„To som si všimol.“

Znovu sa usmiala. „Aj to ti Annie povedala?“

„Domyslel som si. Povedala mi len o tvojej mame a Jerrym.“

„Zásobila ťa dobrými informáciami, čo?“ Obrátila sa a priblížila tvárou k mojej tvári. Odhrnul som jej vlasy z očí. „Ešte niečo nevieš?“

„Veľa,“ odpovedal som a pobozkal ju.

A potom sa nič nedialo. Celý týždeň môj život plynul potichu, tak ako pred Victorom Crackom. V galérii sme začali chystať novú výstavu. Súrnych telefonátov ubúdalo – po veľtrhu každý potrebuje čas na spamätanie sa a ubezpečenie, že mu zostalo dosť peňazí a ešte vždy ide o umenie. Chodil som na obedy a večere s klientmi a priateľmi. Úplne obyčajný, všedný týždeň, v ktorom mi prázdnota po McGrathovi pripadala nečakane veľká. Neustále som dvíhal telefón, chcel som mu volať a potom som sa vždy zastavil a so slúchadlom v ruke uvažoval, kto má asi teraz celý prípad na starosti.

Odpoveď, pravdaže, znela: nikto. Záhada okolo Victora Cracka mala zostať záhadou.

Kládol som si otázku, či je to až také zlé. Výstavu sme otvorili aj ukončili, obchody sa uskutočnili, šeky sa speňažili. Bolo veľmi málo pravdepodobné, že niečo zistím, keď sa budem ďalej vypytovať. Je pravda, že či už zámerne, alebo náhodou, sme zvedavý živočíšny druh a nevedomosť v nás škrípe ako piesok v ustrici. Ja som však mal za sebou dlhý tréning v zmierovaní sa s nejednoznačnosťou, ba dokonca som si ju obľúbil. Prečo by mi teda malo záležať na piatich chlapcoch, ktorí boli mŕtvi štyridsať rokov, keď každý deň som čítal o vraždách, vojnách a nespravodlivosti vo svete, a ani to mnou nepohlo? Ak som mal voči McGrathovi pocit zodpovednosti, bol to jednoznačne len môj výmysel. Nepoznal som ho tak dlho, aby som sa cítil vinný, že som nesplnil jeho posledné želanie. Pocit straty, ktorý na mňa doľahol, bol prekvapujúci i zdrvujúci zároveň.

Ako som už spomenul, dôvody, prečo som McGrathovi pomáhal, boli čisto sebecké. To som si opakoval zakaždým, keď som nasadal do auta a viezol sa do Breezy Pointu. Až keď sa pominul, musel som si priznať, že mi vlastne ten starý otravný chlap chýba. Až po návrate späť k práci som si uvedomil, do akej miery predstavoval protiklad všetkých, s ktorými som normálne prichádzal do styku. Nepretvaroval sa, nebál sa priznať nezáujem a otrčiť ruku, keď niečo chcel. Nikdy sa nepokúšal zachovávať dekórum, aj keď už mlel z posledného, a v jeho fyzickej bezmocnosti som postrehol skutočnú počestnosť, ktorá vyžarovala istý druh krásy. V mojej mysli zostal chodiacim umeleckým dielom, Giacomettiho sochou v ľudskej podobe obrúsenou chorobou až po čistú podstatu.

Začal som sa zamýšľať, či neexistuje niečo, čo McGratha tak motivovalo. Prečo mi vôbec dôveroval? Určite veril, že mám úprimný záujem dokázať, že Vietor bol nevinný. (Keby vedel pravdu, že po klebetách sa Victorova popularita strojnásobila, podozrieval by ma, že chcem skôr dokázať jeho vinu.) Neustálym odsúvaním jeho žiadosti o kópiu výkresov som dosť jasne dal najavo svoju opatrnosť. A keď som mu potom chvatne zavolal a dobehol k nemu s listom, ťažko som mu pripadal racionálny či dostatočne rozumný, aby som mu mohol nejako pomôcť. Mohol si myslieť, že budem buď zatajovať skutočnosti, alebo preháňať.

Možno však, ako naznačila Samantha, bol som jediným človekom, ktorý mu bol ochotný pomôcť.

A možno ma mal trochu rád.

Nech bolo akokoľvek, predstava, že prípad sa jednoducho založí do kartónového obalu a už sa nikdy nevyrieši, ma hlboko deprimovala. Už som spomínal, že strašne nerád prehrávam. Teraz, keď o mne už viete viac, môže vám to pripadať zábavné, nakoľko moju minulosť sprevádzali samé neúspechy. Vlastné poníženie som však vždy bral veľmi vážne. Keď som sa už rozhodol niečo zbabrať, robil som všetko pre to, aby som to zbabral dokonale. Bol som kráľ babrákov. Táto potreba patrí k mojej povahe rovnako ako talent od mojich predkov a prehnaná sebaúcta. To druhé je pravdepodobne dôsledkom toho prvého, hoci niekedy ani mne nie je jasné, či je to tak. Nechcel som sám pred sebou priznať, že ten prípad ma dostal.

Najľahším krokom by bolo zavolať Samanthe. Nedokázal som to však urobiť. To, že mi nezavolala, som chápal ako dôkaz, že oľutovala našu spoločnú noc. Dalo sa proti tomu namietať? To mi však nezabránilo myslieť na ňu. Bol to jeden z fyzicky najnemotornejších záchvatov milovania v mojom živote. Hrozilo, že posteľ sa rozpadne na kusy a prikrývky z nás stále padali, no o to väčšie potešenie mi prinieslo.

Môj život bol odrazu späť v normále a jeho monotónnosť ma ničila. Telefón mi oťažieval v rukách, zákazník vo dverách mi spôsoboval bolesti hlavy. Myseľ mi blúdila kade-tade, nevedel som sa sústrediť dlhšie ako päť minút a už vôbec viesť zaujímavý rozhovor.

„Ethan!“

Marilyn zložila príbor, čo už bolo na ňu vážne gesto. Rozprávala, čo ktosi urobil niekomu inému v Miami a či by som veril toľkej bezočivosti. „Nemôžeš sa, prosím ťa, aspoň tváriť, že počúvaš?“

„Prepáč.“

„Kam si sa stratil? Si chorý?“

„Nie.“ Zmĺkol som. „Myslel som na McGratha.“

Všimnite si, že som neklamal. Akurát som nešpecifikoval, že to bola McGrathová.

„Na koho? Aha, na toho tvojho policajta.“

Z tých troch či štyroch románikov – možno si zle pamätám a bolo ich päť či šesť – čo som Marilyn zahol, odkedy sme boli spolu, nikdy som sa tým nechválil, ale ani som neklamal.

Tvojho policajta.

A vtedy som zaklamal – prikývol som na súhlas.

„No,“ začala. ‚Je to veľmi smutné. Si taký smutný, že to nemôžeš dojesť?“

Prišlo to náhle, ostrá nenávisť voči nej. Veľakrát som bol na ňu nazlostený, ale toto bolo iné, až som sa musel vzdialiť.

Išiel som do kúpeľne, umyl si tvár a potľapkal sa po nej. Dávaj pozor, drž sa bežnej zdvorilosti! Rozhodol som sa vypustiť celú rodinu McGrathovcov z hlavy a byť zase normálny. A potom, nie ešte toho večera, ale o niekoľko dní, chcel som Marilyn nenápadne naznačiť, že som spal s niekým iným. Nemal som v úmysle povedať, kto to bol. Pochopí to a mňa to prestane ťažiť. Dostanem sa z toho a ona tiež. Utrel som si ruky a vrátil sa k stolu. Marilyn medzitým zaplatila účet a odišla.

Koniec môjho nudného týždňa poznačil telefonát od Tonyho Wexlera.

„Otec by ťa rád videl. Skôr než povieš nie…“

„Nie!“

Tony si vzdychol. „Môžem hovoriť, prosím?“

„Môžeš to skúsiť.“

„Chce kúpiť nejaké obrazy.“

To bola novinka. Otec mal veľa obrazov, ale jeho vkus skôr smeroval k zátišiam s morským pobrežím a miskou s ovocím. Aby som sa priznal, v jeho dome som nebol niekoľko rokov, takže medzitým si už možno zriadil ukážkovú zbierku umenia dvadsiateho storočia. Mohol si najať napríklad Juliana Schnabela, ktorý mu navrhol tapety, alebo Richarda Serru na riad. Mal som však čudný pocit, že Tony sa veľmi usiluje hovoriť vážne.

„Môžeš sa smiať,“ povedal som. „Dávam ti povolenie. Nepoviem mu to.“

„Ponuka je vážna na sto percent.“

„Myslel som, že úvodné texty ti už došli. Dobré!“

„To nie je úvodný text. Chce, aby si prišiel k nemu. V tomto kontexte ho ber ako zákazníka.“

„Keď je zákazník, nech príde do galérie ako všetci ostatní.“

„Veľmi dobre vieš, tak ako ja, že nie všetci tvoji zákazníci chodia do galérie.“

„Nosím diela zákazníkom, s ktorými som už predtým mal nejaké obchody.“

Unavene sa zasmial. „Pekne šibnuté!“

„Ak chce kúpiť nejaké obrazy, s radosťou ho zoznámim s niekým, kto lepšie vyhovie jeho potrebám. O čo má záujem?“

„O Crackove obrazy.“

To ma zastihlo nepripraveného. Chvíľu mi trvalo, kým som odpovedal: ‚V tom prípade má smolu.“

„Pozri, čo keby si dnes večer prišiel na návštevu?“

„Už som po…“

„Nemusíš sa s ním stretnúť. Môžeš rokovať rovno so mnou.“

„Neverím ti.“

„Len príď. Ak sa ti niečo nebude páčiť, môžeš odísť. Alebo zabudnime na otcov dom a stretnime sa niekde podľa tvojho výberu. Môžeš niekoho poslať vopred a uistiť sa, že som sám. Bude to ako vo filme o špiónoch. Povedz si svoje podmienky a okolnosti.“

„Príď ty sem.“

„Radšej by som sa stretol súkromne.“

„Mám si povedať svoje podmienky – tak tu sú.“

Zmĺkol, potom to ešte niekoľkokrát skúsil. Jeho nerozhodnosť len potvrdzovala moje podozrenie, že celá dohoda visí na tom, aby som prišiel k nemu, a nie naopak. Buď sa ma pokúšal dať dokopy s otcom, alebo dostal príkaz priviesť ma k tomu, aby som pochopil, kto pre koho v tejto transakcii pracuje.

„To je detinské,“ skonštatoval na záver.

„Detinské je zavolať mi a žiadať odo mňa, aby som svoj obchod podriadil pravidlám niekoho iného.“

„Myslí to vážne. Je to seriózna, záväzná ponuka.“

„Koľko?“

„Prosím?“

„Koľko ich chce? Dodávku domov nerobím, len ak ide o najvážnejších a najzávažnejších klientov, takže sa pozrime, ako vážne a záväzne to myslí. Koľko ich chce kúpiť?“

„Všetky.“

Vzdychol som. „Nevieš, o čo sa tu usiluješ, Tony. Nemám na to čas.“

„Počkaj, počkaj! Som k tebe otvorený. Chce ich všetky, aj tie, čo si už predal. Niektoré si už predal, však?“

„Tony, prepánajána!“

„Tak odpovedz. Koľko si ich predal?“

„Niekoľko.“

„A ďalej? Tak hovor!“

„Tucet.“

„Presne tucet?“

„Plus mínus.“

„Tak ktoré – plus, alebo mínus?“

„Sú už predané. Nevezmem ich späť.“

„Za koľko si ich predal?“

Povedal som mu.

Chvíľu bolo ticho.

„Odpadnem!“ povedal nato.

„Tak vidíš. Teraz môžeš povedať ponuku, ale neverím, že sa o ne niekto bude chcieť deliť. Len ak by si štedro zaplatil.“

„To budeme riešiť neskôr. Koľko budeš chcieť za ostatné?“

„Tie obrazy si predsa mal. Mohol si si ich nechať a nezaplatiť ani cent. Teraz ich chceš kúpiť naspäť? Prepáč, ale toto vôbec nedáva zmysel.“

„Predtým ich nechcel, ale teraz áno.“

„Takže ide o impulzívnu kúpu?“

„Hovor tomu tak, ak chceš.“

„Hovno! Môj otec v živote neurobil nič impulzívne! Je to vypočítavý hajzel a mrzí ma, že ťa do toho zatiahol. Niečo sa ťa spýtam, Tony: Ako preňho môžeš pracovať? Netrápi ťa to? Nelezie ti na nervy každý deň pracovať pre takého hajzla?“

„Niektoré veci o svojom otcovi nevieš.“

„O tom nepochybujem. Taký je život. Ďakujem, že si zavolal.“

Ihneď ako som položil, oľutoval som, ako som sa s ním rozprával. Veď nakoniec, k Victorovi Crackovi ma doviedol práve Tony a moju nevďačnosť trpel už dosť dlho. Nutkalo ma zavolať mu späť a súhlasiť so stretnutím, nie v galérii ani u otca, ale v múzeu či reštaurácii. Bojoval som s tým nutkaním opakovane po celý zvyšok dňa, takže keď som išiel domov, bol som už spravodlivo rozčúlený.

Dočerta, kto si môj otec myslí, že je? Rozhodnutie hodiť mi obrazy očividne pochádzalo od neho, nie od Tonyho. Tony len konal v mene svojho kápa. Typické pre môjho otca. Najprv sa dohodnúť, potom zmeniť podmienky. Dať dar, z ktorého sa stane povinnosť. Nemal som dôvod cítiť sa vinný za to, že som Tonyho odmietol, vôbec nijaký dôvod. Nie väčší ako inokedy, keď som sa vyhýbal pokriveným pokusom otca o dôvernosť. Nič som im nedlhoval. Victorove obrazy sa ku mne dostali len tak z ničoho, akoby som ich našiel v smetiach. Všetku prácu som urobil sám.

Už som o tom takmer sám seba presvedčil, keď som o dva dni našiel v pošte ďalší list. Podobne ako jeho predchodca bol napísaný Victorovým úhľadným, rovnomerným rukopisom na bielom papieri. Tak ako v predchádzajúcom liste, aj tu bola jednoduchá správa, čo sa opakovala niekoľkokrát: VARUJEM ŤA!

Dostať Samanthu k telefónu mi dalo viac práce, ako som predpokladal. Domáce číslo, ktoré som od nej dostal, donekonečna vyzváňalo a mobil sa ihneď prepínal na hlasovú schránku. Nechal som jej dva odkazy popoludní, keď som dostal druhý Victorov list, a na druhý deň ešte ďalšie ďva. Obával som sa, že ju otravujem, a tak som počkal mučivých dvadsaťštyri hodín a zavolal jej do práce. Zdalo sa, že ju môj telefonát prekvapil, a nie je veľmi nadšená. Povedal som jej, že sa jej nemôžem dovolať už niekoľko dní; potom som čakal na jej ospravedlnenie. Keď tak neurobila, pokračoval som: „Potrebujem sa s tebou stretnúť.“

„Neviem, či je to najlepší nápad.“

Znelo to akosi cudzo. Uvedomil som si, že ma nepochopila. „Nie preto. Dostal som ďalší list.“

„List?“

„Od Victora Cracka.“ Keď nereagovala, dodal som: „Od toho maliara.“

„Aha. Nevedela som, že si predtým nejaký dostal.“

„Otec ti to nespomenul?“

„Nie. Takže sa s ním môžeš skontaktovať.“

Najprv som myslel, že hovorí o svojom otcovi, čo by bol dosť drsný vtip. „Nie je tam spiatočná adresa. Určite to otec nespomínal?“

„Som si istá.“

„To je čudné.“

„Prečo je to čudné?“

„Lebo som preďpokladal, že chcel, aby si vedela, ako to pokračuje s tým prípadom.“

„Nebola to moja vec, len jeho a tvoja.“

„Nech je, ako chce, potrebujem ti to ukázať. Prídem ťa vyzdvihnúť…“

„Počkaj!“ namietla.

„Čo je?“

„Myslím, že by si to nemal robiť.“

„Prečo?“

„Pretože… pretože nechcem.“

„Ale… to nemá nič spoločné s…“

„Rozumiem, ale aj tak sa nechcem stretnúť.“

„Prečo?“ nechápal som.

Jednoducho nechcem!“

„Samantha…“

„Prosím ťa, nechcem sa už o tom rozprávať, dobre? Myslím, že pre nás obidvoch bude lepšie, keď na všetko zabudneme a vrátime sa k tomu, čo sme robili predtým.“

„Prisahám, že nechcem hovoriť o tom.“

Čo presne myslela tým, že máme na všetko zabudnúť? Možno sa to už viackrát nestane, ale nemôžeme odčiniť, čo sa už stalo. Tá noc sa mi páčila a myslel som, že aj jej. Dva týždne som živil spomienky na ňu, v hlave akoby sa mi krútila cievka s filmom. Vtedy sa zdalo, že je všetko v poriadku, no teraz som uvažoval, či na nej nie je niečo čudné, čo som si v tej dychtivosti nevšimol, napríklad roztržitý výraz tváre, ktorý som si vysvetlil ako vrcholné vzrušenie. A potom, keď sme už len ležali a cítili únavu, uspokojenie, rozpaky a zvláštnu osamelosť, necítila aj ona niečo, čo sa nedalo vysloviť? Nevyzerala, že by sa ma ponáhľala vyhodiť z dverí. Je pravda, že keď sme sa obliekali, nepozreli sme si do očí, ale to nie je nič nezvyčajné. Pobozkal som ju na rozlúčku a bol to pekný bozk. Dlhý. Nepovedala nič, čím by naznačila, že ma chce vymazať zo svojho života.

„Ak sa pokúšaš nájsť nejaký spôsob ako…“ začala, no nedokončila.

„Ako čo?“

„Ako sa so mnou stretnúť, tak…“

„Myslíš to vážne? Nemá to nič spoločné…“

„Ale takto to nejde.“

„Počúvaš ma vôbec?“ Vedel som si ju predstaviť, zohnutú nad stolom, s rukou na čele a našpúlenými perami. Druhou rukou sa pohrávala s perom a vymýšľala dôvody, ako sa ma zbaviť. Tak prepáč, že si sa mnou vôbec zaoberala, teraz začínam byť dotieravý…

„Pošlem ti faxom kópiu toho listu,“ vyhlásil som napokon. „A rozhodni sa sama.“

„Dobre.“

O desať minút zavolala.

„V poriadku,“ súhlasila.

„Ďakujem.“

„Stále si však nemyslím, že som ten pravý človek, ktorému by si mal volať.“

„Tak povedz, kam mám volať.“

„Na políciu.“

„Tvoj otec vravel, že nebudú schopní nič urobiť.“

„Môžu urobiť viac ako ja. Tvoja štvrť ani nepatrí do mojej samosprávy.“

„čo mám teda robiť?“

Ja…“

„Si jediný človek, ktorý vie, o čo tu ide. Ešte potrebujeme zistiť DNA, prečítať si niektoré záznamy výsluchov…“

„Hej, hej, hej! S týmto nemám nič spoločné!“

„Určite sa s tebou o tom prípade rozprával.“

„Len tak letmo…“

„Tak si zainteresovaná, či chceš, alebo nie. Nehovor, že ti je jedno, či sa to dokončí, alebo nie.“

‚Je mi to jedno.“

„Neverím.“

‚Ver, čomu chceš!“ odvrkla.

„Zaiste by chcel…“

„Nezačínaj s tým, prosím ťa!“

„Máme s tým do činenia. Ten prípad bol jeho, lenže on tu nie je, takže teraz je náš a ja potrebujem tvoju pomoc!“

„Nemôžem!“ vybuchla a rozvzlykala sa.

Ihneď som si uvedomil, že som kričal, alebo aspoň rozprával priveľmi dôrazne. Začal som sa ospravedlňovať, no nechcela ma počúvať.

„Nedošlo ti to? Chcem byť mimo toho všetkého!“

„Naozaj mi je ľúto…“

„Buď ticho! Na tom prípade mi nezáleží, jasné?! Seriem na celý prípad, aj na tvoj list a na všetko ostatné! Chcem mať pokoj. Rozumieš?“

Ja len…“

„Len povedz, či rozumieš. Nechcem počuť nič iné.“

„Rozumiem, ale…“

„Nebudem ťa počúvať! Teraz položím a skončili sme!“

„Počkaj…“

A bola preč. Držal som telefón, až kým v ňom nezačalo praskať.

Zavolal som teda na newyorské policajné oddelenie. Človek, ktorý zdvihol, akoby ma nerozumel, tak som chytil list a kópiu toho prvého (originál bol v kriminalistickom laboratóriu) a zamieril na stanicu na Západnej dvadsiatej. Stavebné práce vo vestibule spôsobili, že seržant na recepcii ma nepočul, tak ma nasmeroval k strážnikovi v inej miestnosti, kde nebolo počuť buchot.

„Aha,“ skonštatoval strážnik, keď som mu vysvetlil, o čo ide. Vyzeral úplne zmätene. „Takže ste to už nahlásili niekomu v Queense?“

„Nie celkom. Bol už na dôchodku a potom zomrel.“

„Aha.“ Vzal listy, každý do jednej ruky, akoby ich porovnával.

„Chceli sme vystopovať… Prepáčte, nechcem byť nezdvorilý, ale môžem sa zhovárať s niekým iným?“

Fľochol na mňa, potom na listy. „Vydržte.“

Zatiaľ čo bol preč, pozeral som cez okno so zosilneným sklom, ako policajtka vypočúva akési sopľavé decko. Za ňou visel transparent s gratuláciou desiatemu okrsku za ďalší kvartál rekordne nízkych nákladov. Na nástenke visel hárok papiera so štatistikou a k nemu bol pripnutý plagát Dvojičiek.

Strážnik sa vrátil. Ako som si prečítal na menovke, volal sa Vozzo. „Urobil som si kópie,“ povedal a vrátil mi listy. „Necháme si ich pre prípad, že pisateľ urobí niečo nezákonné. Ale pravdepodobne je to len žart. Na vašom mieste by som sa nedesil.“

„A to je všetko?“

„Bohužiaľ, nič iné pre vás nemôžem urobiť.“

„Mne to nepripadá ako žart.“

„Súhlasím, ale neviem vám povedať viac. Z našej strany nemôžem podniknúť nič.“

„A ani nikto iný…“

„V tejto chvíli nie.“

Štatistika o klesajúcej zločinnosti a plagát z jedenásteho septembra mi prezradili čosi, čo už naznačil McGrath. Jedenásty september zmenil prístup k riešeniu zločinnosti v New Yorku. Nejaké výhražné listy či nevyriešená vražda – koho to zaujíma?

„Môžem vám ešte s niečím pomôcť?“

„Nie, ďakujem.“

„Dobre. Ak budete čosi potrebovať, tu je moja vizitka. Môžete zavolať.“ Pridržal fotokópie pred sebou. „A medzitým sa pozriem na toto.“

Pochyboval som, že sa na ne bude pozerať dlhšie ako po najbližší odpadkový kôš, ale ešte raz som poďakoval a vrátil sa do galérie.

Nemohol som sa dočkať, kedy sa pustím do práce, a rozhodol som sa vrátiť k jedinému dôkazovému materiálu, ktorý som mal k dispozícii: ku škatuli s kresbami. S Ruby sme ich neprešli všetky a tie, ktoré som videl, sme preskúmali len zbežne. Dúfal som, že niekde v tej obrovskej mape nájdem cestu k Victorovi Crackovi.

Po zatvorení som si vzal taxík a odviezol sa do skladu.

Zapísal som sa a vyviezol výťahom na šieste poschodie, kde som kráčal po chodbách osvetlených blikajúcimi neónkami. Mosley’s bol newyorský prominentný sklad umenia a hociktorá kója mohla obsahovať Klimta, Brancusiho či Johna Singera Sargenta. Ja som mal vo svojej skrýši s riadenou teplotou, vlhkosťou, kontrolou ÚV žiarenia, vibrácií i kvality vzduchu a nájmom päťtisíc sedemstošesťdesiat dolárov za mesiac Victora Cracka. V tridsiatich škatuliach, stelesnenie desaťmesačnej vynaloženej citovej a profesionálnej energie.

Na konci každého poschodia bola študovňa, ale nemal som v úmysle sedieť celú noc v kobke bez vzduchu. Toho som si už užil dosť. Namiesto toho som si náhodne vybral jednu škatuľu, na vozíku som ju odtlačil k recepcii, odpísal som sa, vyšiel na ulicu a zavolal si taxík.

Bývam v štvrti TriBeCa, myslím, že som to ešte nespomínal. Môj byt má vzadu terasu so zvláštnou záhradou, ktorú tam zanechal bývalý majiteľ a ktorá prežila každé moje úsilie zničiť ju zanedbávaním. Nie som bohvieaký správca domácnosti. Zvyšok bytu je mojím zrkadlom, plný obrazov, ktoré som si odložil, buď preto, lebo som si myslel, že sa neskôr lepšie predajú, alebo preto, že som ich chcel pre seba. Mám v ňom nábytok v štýle art deco a suseda alkoholika, ktorý každú nedeľu večer necháva vo výklenku na odpadky veľkú nákupnú tašku plnú štrngajúcich prázdnych fliaš. Mám rád svoj domov i štvrť, ktorú som si vybral. Je blízko galérie, ale nie tak blízko, aby som mal pocit, že žijem v práci, a tak blízko Marilyninho domu, že tam dorazím za desať minút, hoci zasa nie tak blízko, aby sme sa navštevovali neohlásené. Za rohom je súši bar s pätnástimi kreslami, kam chodím večerať dvakrát do týždňa a kam som šiel aj toho večera.

Čašníčka ma privítala a oslovila menom. Zvyčajne sedávam pri bare, ale vtedy som požiadal o miesto pri stole. „Pre mňa a priateľa,“ vysvetlil som a ukázal na škatuľu.

„Jasné,“ odpovedala a keď som kývol na súhlas, otvorila vrchnák na škatuli. Spýtal som sa jej, čo si o tom myslí. Zahryzla si do spodnej pery. „Šialené,“ zhodnotila nakoniec.

Výstižné.

Objednal som si večeru a karafu sake, ktorú som postavil pred škatuľu s výkresmi. „Na zdravie,“ povedal som. ‚Vypi si, sviniar.“

Skôr než som odišiel, čašníčka ma požiadala, či by som obrazy neukázal vedúcemu. Súhlasil som. Čoskoro sa zbehli všetci zamestnanci, ochkali a achkali od úžasu alebo znechutenia, ťažko povedať. Či už tak alebo onak, dielo ich fascinovalo. Ukázal som im, ako sú obrazy prepojené, a vyvolal obdiv. Ich reakcia ma potešila, a keď som sa na dielo pozrel ich očami, spomenul som si, čo ma na ňom spočiatku tak priťahovalo. Bolo enormne komplexné, plné detailov. Ak si ho poriadne preštudujem, nájdem záchytný bod. Musí tam niekde byť!

V noci bolo chladno, v októbri už primŕzalo. Mesiac nebolo vidieť a pouličné svetlá boli vypálené alebo zatienené lešením, ktoré v štvrti vyrastalo ako huby po daždi. Zdalo by sa vám ďaleko kráčať celý blok a pol, keď máte na sebe len značkový tenký oblek a zvrchník, a nesiete dvadsať kilogramov papiera. V tej chvíli však nemalo význam volať taxík, pretože môj dom bol v skutočnosti len desať metrov odtiaľ.

Položil som škatuľu na chodník a vystrel si chrbát. Bolo pol dvanástej a bol som unavený. Vedel som, že už sa k obrazom nedostanem. Zaumienil som si, že ráno skoro vstanem a budem sa v nich hrabať, kým na niečo neprídem alebo kým Samantha nezmení svoje rozhodnutie.

V New Yorku si nevšímate iných ľudí. Vždy sú okolo vás, ale nevidíte ich. Kto by venoval pozornosť ľuďom na ulici? Moja štvrť je v noci bezpečná. Preto som sa neobrátil, aby som sa pozrel, kto kráča zopár metrov za mnou. Vlastne myslím, že som si to ani neuvedomoval, až kým som čímsi poriadne tvrdým nedostal úder do hlavy a nestratil vedomie.

Medzihra:

V piatok večer matka vždy čítala a otec počúval rádio. Dávid ich nevyrušoval. Sedel na koberci a hral sa hry, ktoré mal v hlave. Mal ich veľa. Alebo si rozprával príbehy. Jeden z jeho obľúbených, ktorý si vymyslel, bol o veľkom pilotovi, bádateľovi Rogerovi Dollarovi. Roger sa vždy zamotal do problémov, ale dostal sa z nich, pretože mal kufor plný trikov. Dávid sa niekedy hrával aj s vlakom, lenže vtedy sa občas zabudol a tak ho matka upozornila, aby bol ticho, lebo ak bude robiť hluk, pôjde sa hrať do svojej izby.

Dávid sa nerád hrával v izbe. Nenávidel ju, desila ho. Mala vysoké steny, bola vlhká a tmavá. Celý dom bol taký. Keď sa narodil, mama mu vymaľovala izbu svetlomodrou chlapčenskou farbou. V tme však všetky farby vyzerajú rovnaké a nijaká nezabránila, aby sa bielizník nezmenil na veľkú príšeru. Dávid ležal s dekou zaseknutou pod bradou a triasol sa, pretože v izbe bolo zima. Bielizník ceril zuby a otváral tlamu, chcel ho zhltnúť. David sa rozkričal, pribehla slúžka. Keď uvidela, že mu nič nie je, len sa mu sníval zlý sen, vyhrešila ho, že je strachopud. Chce vyrásť a byť silný, alebo chce byť celý život strachopudom? Chcel vyrásť. Tak prečo sa správa ako zajko-bojko? Prečo pekne nezavrie oči a nezaspí? Slúžka sa volala Delia a tiež vyzerala ako príšera – mala uhrovité líca, kostnaté prsty a na hlave nočný čepiec; sedel jej vysoko a vytváral dojem, akoby jej z prasknutej lebky kypel mozog. Stále naňho kričala. Kričala naňho, keď sa omeškal, ale aj keď prišiel privčas. Kričala, keď zjedol veľa, aj keď nejedol nič. Piekla koláče, ale nedala mu ani kúsok, len ich vždy nechávala pod skleneným krytom, až kým nestuchli a nemrvili sa. Potom ich vyhodila a napiekla nové. Dávid to nechápal. Načo piekla koláče, keď sa nejedli? Načo sú koláče? Raz si chcel kúsok vziať, no zbila ho. Misu na koláče potom vnímal ako zradcu a obchádzal ju širokým oblúkom.

Keď v noci kričal, vynadala mu alebo ho aj zbila, ak mala zlú náladu, a potom ho nechala v posteli medzi príšerami. Mal byť statočný a pokúsiť sa zaspať. Roger Dollar by neplakal, takže ani on nemal prečo a nemal byť zajko-bojko. Lenže vždy, keď otvoril oči, videl ďalšie netvory – na bielizníku, na zrkadle, na drevenom stojane na šaty, na vyrezávaných nohách svojej postele. Vešiak na klobúky, cez deň taký veselý, sa hemžil hadmi, ktoré syčali, vyplazovali jazyk a plazili sa po matraci k jedinej odokrytej časti jeho tela, k očiam. Chceli ho uštipnúť, uhryznúť do očí, vliezť mu do tváre, aby nemohol kričať, a zjesť mu jazyk… Radšej by mal kričať, kým ešte môže!

Napriek tomu sa naučil nekričať. Poučil sa, že doma človek musí držať jazyk za zubami a nehovoriť nič. Také bolo pravidlo.

Vždy v piatok večer (takzvané rodinné večery, ako im hovoril otec) si Dávid sadol na koberček a hral sa hry v hlave, pretože aj keď mama nekričala často, jej pravidlá boli rovnaké ako Deliine, len ešte rezkejšie ich uplatňovala. Niekedy uvažoval, či mama a Delia nie sú sestry, tak podobne sa správali. David si všimol, že Delia sa niekedy zhovára s otcom takisto ako mama: odvrkuje mu. Bola jediná zo zamestnancov, kto si to mohol dovoliť, a robila to pod matkinou ochranou. Daviď nesmel odvrávať, upozornili ho na to. Prečo teda Delia mohla odvrávať otcovi, aj mama mohla odvrávať otcovi a otec mohol odvrkovať každému, len David nesmel nikomu, to nechápal. Keď si to dovolil, dostal. Zbil niekto Deliu, keď odvrávala? Alebo mamu? Stalo sa tak, keď to nevidel? Mnohým veciam nerozumel. Čoskoro mal dovŕšiť šesť rokov. Možno potom aj jemu niečo dovolia, možno práve toto znamená dospievať.

V správach v rádiu stále hovorili o nejakej depresii. Podobne ako Deliine nedotknuté koláče a pravidlá odvrávania, depresia bola ďalšia vec, ktorú chcel David pochopiť.

Otec rozprával o uťahovaní opaska a mama reagovala, že musia žiť ako ľudia. Dávid nechápal súvislosť. Keď si utiahneš opasok, prečo nemôžeš žiť ako človek, veď budeš mať len tesnejšie nohavice. Keby ti padali nohavice, mohol by si žiť ako človek? Určite nie. Dávid sa pridal na otcovu stranu.

Depresia tu bola vždy, ale jeho rodičia často spomínali, ako bolo predtým. Predtým sme mávali v dome viac pomocníkov, predtým sme robili úpravy. Aj Delia hovorila, čo bolo predtým. Predtým mala priateľku, teraz sa nemá s kým pozhovárať. Dávid si všimol, že Delia je osamelá. Ale prečo? Mala okolo seba kopu ľudí. Bola tu mama, otec, kuchár, šofér, lokaj, muž, čo chodil fotografovať, lekár s umastenou koženou taškou a všelijakí iní ľudia. Dom nebol nikdy prázdny. Prečo teda bola Delia sama? A keď bola sama, prečo bola ku každému taká nevrlá? Dávid vedel, že ľudia by sa na ňu usmievali, keby sa aj ona usmievala. Toľko chápal. Vedela mnoho vecí, ktoré on nevedel, ale aspoň toto mu bolo jasné.

Depresia mala tiež niečo spoločné s počasím. Musíme len počkať, kým to prehrmí, vravieval otec. Alebo s koňmi: pritiahli nám uzdu. A možno nejako súvisela s loďami, do ktorých tieklo. Tu sa Dávid cítil na neistej pôde. Želal si, aby lepšie rozumel, lebo búrky, kone a lode, do ktorých tieklo, mali silný vplyv na náladu jeho rodičov, najmä na otcovu. Niekedy prišiel domov v strašnom stave a akoby na celý dom uvalil čiernu kliatbu. Večere boli mlčanlivé, sprevádzané len zvukom škrípajúcich nožov. Otec niekedy začal so správami, ale mama vždy povedala: „Nie pri stole, Louis, prosím.“ A tak otec zmĺkol.

V piatok večer, počas rodinného večera, sa otec utiahol do kúta s veľkým rádiom, zapol lampu s pekným, zeleným skleným tienidlom a sedel so skríženými nohami a rukami spojenými končekmi prstov, takže vytvárali striešku, alebo si obhrýzal nechty, čo bol podľa Delie škaredý zlozvyk. Alebo si jemne poťahoval ušné lalôčiky, akoby si ich chcel natiahnuť ako žuvačku. Niekedy sa len zaboril do vankúšov a Dávid sa prestal hrať hru a pozrel mu do tváre s fúzikmi, vpadnutými lícami a očami ostrými ako náboje do pištole. Pohrával sa s kravatou, ale nikdy si ju nezložil. Čierne topánky sa mu tak leskli, že keď sa Dávid prikradol bližšie, videl v ich zaokrúhlených špicoch vypúlený odraz svojej tváre.

Mama čítala knihy. Mali čudné názvy ako Ruža z Killearney a Manželka saského náčelníka. Dávid sa raz do nich pozrel, ale nerozumel im. Nie preto, že by nevedel čítať. Naučil ho to domáci učiteľ, čítal si obrázkové knižky. Keď Delia odhodila noviny, ktoré nahlas čítala šéfkuchárovi, Talianovi, čo rozprával s prízvukom, akoby stále spieval, Dávid ich niekedy vybral zo smetí a zavrel sa s nimi do kredenca. Noviny však podobne ako otec nerozoberali nič iné, len depresiu.

V piatok večer Dávid stával pred oknom a pozeral dolu na mužov a ženy, ktorí chodili po ulici s klobúkmi a šatkami na hlave. Autá trúbili, ten zvuk však mamu dráždil, a tak zavolala remeselníkov, aby nasadili okná so sklom hrubým ako Dávidov prst. Predstavenie na ulici bolo potom úplne bez zvuku, ale Dávidovi to neprekážalo. Vedel si doplniť hlasy a zvuky z hlavy, do ktorej si všetko ukladal.

Choď odtiaľ, David.

Vrátil sa naspäť na koberček, ľahol si a pozeral do stropu na obrazy anjelov, ktoré tam otec zavesil. Hrali na trúbkach, pučali z nich kvety. Z trúbok, nie z anjelov. Keby kvety vychádzali z anjelov, bolo by to smiešne. Ale keď pučali z trúbok, vyzeralo to akurát hlúpo. Dávid to však nikdy nevyslovil, lebo otec mal svojich anjelov rád.

Ten piatkový večer bol práve uprostred zachraňovania Rogera z veľmi ťažkej situácie. Uniesli ho banditi a chceli mu ukradnúť zlato. Bránil sa proti nim veslom a banditi strieľali, keď vtom David počul niekoho schádzať dolu schodmi. Prekvapilo ho to. Počas rodinných večerov nikto nesmel prísť do salóna, a keby tak niekto urobil, asi by ho zbili.

Pozrel na rodičov. Ani jeden si nič nevšimol.

Dávid uvažoval, či si tie kroky len nepredstavoval. Mal takú silnú predstavivosť, že sa v nej niekedy strácal. Namiesto aby si opakoval učivo z matematiky, nemčiny alebo hudby, sústredil sa na vzdialený piskot pinky; najprv dva pomalé tóny a potom séria krátkych, ostrých, alebo na cestičku, po ktorej sa uberala trhlina v omietke. Dojmy si potom rozvíjal do príbehov, ako bolo bádanie v džungli, zrážky medzi primitívnymi kmeňmi, čo pozostávali z mužov so zašpicatenými zubmi a tetovaním na tele, akých videl v programe Verte, neverte. Dávid vedel, že sa ľahko nechá rozptýliť. Do normálneho sveta sa väčšinou vracal cez tunel nadávok, na ktorého konci stála Delia, škrípala zubami a praskala hánkami.

Kroky si však nepredstavoval. Približovali sa po štyroch či piatich, akoby sa ten človek učil chodiť.

Má vstať? Mohol predstierať, že ide do kúpeľne, a cestou varovať prišelca, aby sa vrátil. Tam sa nesmie, máme rodinný večer!

Ale čo ak je ten cudzinec nebezpečný, príšera alebo ešte horšie? Čo keby Dávid musel chrániť otca a mamu? A čo keby mohol zachrániť iba jedného? Koho by si vybral? Odpoveď prišla rýchlo – otca. Otec bol chudší a Dávid ho mal radšej. Mama s plným poprsím a obrovskou kopou sukní by sa asi vedela ubrániť. A keby sa jej to nepodarilo, neprekážalo by mu to.

Matka odložila knihu.

„Louis.“

Otec zadriemal, viečka sa mu chveli.

„Louis!“

Zobudil sa. „Čo je, mama?“

„Niekto je na chodbe.“

„Kto tam je?“

„Počula som nejaké zvuky.“

Otec ospanlivo prikývol. „Aha.“

„No a? Tak choď pozrieť, čo je to!“

Otec si vzdychol a vyhrabal sa z kresla. Nohy mal ako pavúk, tenké a dlhé, a hoci v kresle vyzeral drobný, keď vstal, vztýčil sa do obdivuhodnej výšky.

„Počul si niečo?“ spýtal sa Dávida.

Dávid prikývol.

Otec ho potiahol za golier a zívol. „Tak sa poďme pozrieť, dobre?“

Skôr než sa pohli von, dvere sa s vŕzganím otvorili. Otec odskočil, mama si pritlačila ruku na hruď a Dávid rýchlo zažmurkal očami a usiloval sa nekričať. Vošlo dievča, ktoré nikdy nevidel. Malo oblečenú bielu nočnú košeľu, takú tenkú, že presvitala. Vyzeralo čudne. Malo malé prsia, guľaté brucho a chlpaté ruky. Bolo nízke, tvár malo rozpľasnutú ako žaba a z úst mu vytŕčal jazyk, akoby ochutnalo niečo zlé. Dievčina mala hladké vlasy, zopnuté do chvosta žltou stuhou. Pohľad šikmých očí jej poskakoval po izbe; pozrela na stoličku, potom na stenu, na rodičov. Napokon si všimla Dávida a zdalo sa, že sa usmiala. Dávid sa neusmial, bol vystrašený a chcel sa skryť.

Mama vyskočila a zhodila knihu na zem.

„Bertha…“ hlesol otec.

Matka troma dlhými krokmi prešla cez izbu, schmatla dievča za zápästie a ťahala ho preč. Dávid počul, ako vystupujú hore schodmi.

„Nič ti nie je?“ spýtal sa otec.

Čo by mu malo byť? Veď sa mu nič nestalo. Zavrtel hlavou.

Otec si prešiel rukou po prednej strane košele a po kravate. Pohladkal si fúzy, akoby ich ten rozruch rozstrapatil. Hľadal okuliare, mal ich v náprsnom vrecku, kde boli vždy, a namiesto aby si ich nasadil, strčil ich naspäť do vrecka.

„Určite ti nič nie je?“

„Nie, otec.“

„Tak dobre. Dobre, dobre.“ A znovu skĺzol rukou po kravate. „Milý Bože!“

Prečo to hovoril? Znelo to, akoby išiel Bohu písať list. Ale už nič viac nepovedal.

Sponzorom Varietnej hodinky Lestera Schimminga je Mealtime, Mealtime, nutričný nápoj…

Otec vypol rádio a schúlil sa do kresla, znovu sa akosi zmenšil. Bol bledý, dýchal hlasno a poťahoval sa za uši. Dávid by k nemu najradšej pristúpil a položil mu ruku na čelo, ako to robievala mama, keď bol chorý. Priniesol by mu voďu alebo trochu toho purpurového nápoja s ostrou vôňou,ktorý pil vždy predtým, ako si ľahol spať. Dávid však vedel, že má byť ticho. Zostal teda na mieste a nepovedal nič.

Neskôr sa vrátila mama. Ústa mala zovreté do tenkej čiarky a nepozrela sa na Dávida ani na otca, len si vzala knihu, ľahla si na pohovku a dala sa obracať strany, akoby s tým nikdy neprestala. Otec na ňu pozeral s prestrašenou tvárou, no ona si len hlasno odkašľala, tak radšej odvrátil pohľad.

Dávid stál pred záhadou.

A bolo ich viac. Toľko záhad, že ich ani nevedel zrátať! Keď toho večera v noci nemohol zaspať, nebolo to od strachu, ale od vzrušenia. Teraz môže bádať ako Roger Dollar! Vypracuje si plán ako detektív z rozhlasovej hry a dostane sa veci na kĺb.

Začal tým, že si spísal zoznam otázok.

Kto je to dievča? Prečo vyzerá tak čudne? Ako sa dostala do domu? Koľko má rokov? Kde je teraz?

Prečo mama reagovala tak, ako reagovala? Prečo tak reagoval otec? Prečo sa mama na otca nahnevala? Prečo si potom celý večer Dávida nevšímali? (Na tú otázku vlastne nepotreboval odpoveď. Vždy ho ignorovali.)

Otázky mu vírili hlavou ako sovy, čo húkajú navôkol kto?, ako?, prečo?

Jednu vec vedel naisto: Nemôže sa na to spýtať mamy ani otca. Bol si istý, že spýtať sa znamená vyslúžiť si bitku. To isté platilo aj o Delii. Odpovede si bude musieť zistiť sám. A bude musieť byť veľmi opatrný, pretože mal taký pocit, že mama nestrpí ani štipku lotroviny.

Najprv si chcel pozbierať informácie. Ďalšieho dňa pri večeri Dávid sledoval rodičov a hľadal niečo nezvyčajné. Jedli jačmennú polievku, rozbif a drobné cestoviny, ktoré navaril kuchár. Otec si privčas dal svoj purpurový drink, a keď sa načiahol po ďalší, mama mu venovala výhražný pohľad, takže zmenil prosbu na pol pohárika. Ináč išlo všetko ako obyčajne.

Aspoň kým nedojedli. Potom sa jeho rodičia nerozdelili, tak ako to vždy robievali, otec do pracovne a mama do svojej izby, ale vstali a zamierili k tým istým dverám, ktoré viedli do východného krídla domu. Dávid by rád išiel s nimi, ale prišla Delia a odviedla ho do kúpeľne.

Vliezol do postele. Delia sa spýtala, či mu má prečítať rozprávku, ale poďakoval, že nie. Nemohol sa dočkať, kedy už odíde, a keď konečne zmizla, narátal do päťdesiat, a potom ticho vykĺzol spod deky a zostal stáť v ponožkách; triasol sa a hútal, čo ďalej.

Dom mal štyri poschodia. Mamina izba bola tak ako jeho na treťom poschodí, otcova pracovňa na štvrtom. David usúdil, že sa pravdepodobne nestretli ani v jednej z týchto izieb. Zmenili plán a zrejme si vyberú iné miesto. Ale kde?

Na prvom poschodí bol salón, kde hostia popíjali koktaily. Bolo tam aj veľa izieb ovešaných obrazmi. V jednej viseli rodinné portréty – starý otec a prastarý otec, prastrýkovia a praprastrýkovia, muži takmer spred sto rokov, čo bol preňho nepredstaviteľný čas. Šalamún Muller s láskavým úsmevom a vedľa neho jeho bratia: Adolf s krivým nosom, Šimon s bradavicami a Bernard s hustými chumáčmi vlasov po bokoch hlavy. Dedko Walter, ktorý vyzeral, akoby zjedol priveľa korenistého jedla. Otcov portrét bol spolovice hotový a už Davidovi ukázal, kde pôjde po dokončení. Tvoj pôjde tam a tamto portrét tvojho syna. Prázdne panely predstavovali pre Dávida okná do budúcnosti.

Druhé poschodie mu nepripadalo vhodné na stretnutie. Okrem jedálne a kuchyne zaberala väčšinu poschodia tanečná sála, ktorá bývala celý rok tmavá a zadebnená, až na jeden večer, keď mama organizovala jesenný ples. Vtedy sa na nej otvorili dokorán dvere, poutieral sa prach, stoličky poukladané na seba sa poodväzovali a porozkladali, rozostavili sa stoly, prestreli obrusy, vyleštili a poukladali sa strieborné príbory. Dorazil aj orchester a v celej sále šušťal hodváb všetkých farieb. Minulý rok po prvý raz dovolili zúčastniť sa aj Dávidovi. Všetci híkali nad jeho novým sakom, keď tancoval valčík s mamou. Dali mu aj trochu vína; hneď zaspal a zobudil sa až v posteli na druhý deň ráno. Bol si istý, že tam by si rodičia stretnutie nedohodli.

Na treťom poschodí bola jeho izba, mamina izba a veľa hosťovských izieb. Jeho izba bola vlastne hosťovská, ktorú prestavali na špeciálnu izbu. Otec tvrdil, že bol najvítanejším hosťom, ale Dávid nechápal, čo tým chcel povedať. Na treťom poschodí bola aj knižnica, hudobný salónik, oválna izba, rozhlasová izba (kde trávili rodinné večery) a veľa izieb plných krehkých vecičiek, ktorých účel ešte nezistil. Všetky boli malé a príliš obyčajné na udalosť, ktorá podľa Dávida mala byť výnimočná.

Štvrté poschodie, najvyššie, patrilo súkromným izbám jeho rodičov. Bolo to kráľovstvo, ktoré navštevoval veľmi zriedka a bolo plné nezodpovedaných otázok. Tam pôjde najprv.

Nebolo to ľahké. Výťahom nemohol ísť, narobil by veľa hluku. Nemohol ísť ani po východných schodoch, pretože po nich chodia hore-dolu sluhovia, a keby ho videli, poslali by ho do postele. Južné schodisko bolo vedľa Deliinej izby. Aj ona okupovala hosťovskú izbu, na rozdiel od ostatného služobníctva, ktoré bývalo v suteréne. V noci si nechávala otvorené dvere, aby na ňu Dávid mohol zazvoniť, keby niečo potreboval. Takisto ho počula kričať, keď videl príšery. Určite by ho počula, keby išiel okolo. Prikryl si dekou plecia a zamyslel sa.

Delia niekedy v izbe prijímala návštevy. Dávid ich počul smiať sa a cítil dym, čo sa šíril po chodbe. Mohol by počkať, kým prídu, a prekĺznuť popri nich bez povšimnutia…

Nie. Možno nebude mať návštevu a ak aj áno, ktovie kedy prídu. Premárnil už veľa času, potreboval nový plán.

Na konci chodby vedľa Deliinej izby bola kúpeľňa. Na záchode v nej visela reťaz, ktorá keď za ňu potiahli, urobila veľký hluk, a ten by prehlušil jeho rýchly beh odtiaľ ku schodom. Bol tu však problém – mal svoju kúpeľňu. Keby použil inú, vzbudil by tým u Delie podozrenie. Čo by asi urobil Roger Dollar?

Ako vždy, Deliine dvere boli spolovice otvorené. Zaklopal, celkom milo ho pozvala, aby vošiel. Keď ho uvidela, zamračila sa a spýtala, čo sa stalo.

„Potrebujem ísť na záchod.“

Zamračila sa ešte väčšmi. „Tak choď!“

„Nie je tam papier.“

Udusila cigaretu, odložila knihu, vzdychla si a ukázala do chodby za ním. „Choď do môjho.“

Poďakoval sa a zaželal jej dobrú noc. Neodpovedala.

Cestou von privrel dvere. Nezavrel ich úplne, aby nevzbudil podozrenie.

Vošiel do záchoda. Keď človek chce, nie je ťažké vymočiť sa. Pokrčil papier a hodil ho do misy. Potom sa nadýchol, zatiahol za reťaz a nasledoval hukot vody a osem sekúnd slobody. Rozbehol sa.

Zastal až na medziposchodí štvrtého poschodia. Po špičkách išiel po chodbe až po dvoje veľkých drevených dverí s vyrezaným rodinným erbom, oddelených siedmimi metrami steny s tapetami. Boli to dvere do súkromných apartmánov jeho rodičov.

Za jednými počul rozprávať otca.

Dávid na ne pritlačil ucho, no nerozumel nič. Dvere boli príliš ťažké a hrubé. Potreboval sa dostať dnu. Ale ako? Spomenul si, že izby sú spojené chodbičkou. Keď vojde do jednej, môže sa skryť v chodbičke a počúvať. Úspech spočíval v tom, či si vyberie správnu izbu. Ináč by vrazil rovno do nich a bol by koniec. Priložil ucho aj na druhé dvere. Hlasy zneli silnejšie, a hoci stále nerozumel, usúdil, že najlepšie bude prejsť cez matkin apartmán.

Srdce sa mu rýchlo rozbúchalo. Chytil kľučku, stlačil ju a potiahol.

Zvnútra bolo zamknuté.

A čo teraz? Obzeral sa po chodbe, hľadal ďalšie riešenie a aj ho našiel – skriňa. Otvoril ju, skontroloval, či sa do nej zmestí. Potom prešiel k maminej izbe a stlačil zvonček pri dverách.

Hlasy vnútri stíchli. Priblížili sa kroky. Dávid vliezol do skrine, zavrel dvere a čakal v tme.

„Doparoma!“ počul otca. „Dal som…“ šťukne zámka, „… pokyny…“ zavŕzgajú dvere, „… aby nás…“

A ticho.

Dvere sa zatvorili.

Dávid si vydýchol. Napočítal do päťdesiat, vyšiel zo skrine, išiel k dverám a modlil sa, aby ich otec zabudol zamknúť.

Zabudol.

Dávid vošiel dnu, zakrádal sa po perzskom koberci. Z chodbičky bolo počuť otcov hlas. Apartmány rodičov boli obrovské, skladali sa z mnohých izieb – spálňa, kúpelňa, obývačka, salón, otcova pracovňa… a každá z tých izieb bola desaťkrát väčšia ako Dávidova. Matka mala v apartmáne vlastné rádio aj gramofón, súpravu vykladanú perleťou. Dávid už vedel, čo je perleť, lebo mal kazetu na hračky s vrchnákom vykladaným perleťou. Keď sa pýtal Delie, čo to je, a ona mu odpovedala, nazdával sa, že hovorí o nejakej žene. Spýtal sa, kde býva tá Perleť, čo vyrába také kazety, a Delia sa mu smiala. V matkinom apartmáne bol aj veľký klavír a maľované čembalo, no mama nehrala ani na jednom. Na vyrezávanom stole ležali tri tucty sklenených vajec. Aj tým už vedel meno – chladiče rúk. Vzal si jedno, maľované jasnými farbami, a naozaj mu ochladilo spotené dlane. Bosými nohami prešiel do chodbičky, sledoval hlasy, až prišiel ku dverám do otcovej obývačky. Ľahol si na zem, plazil sa dopredu a priložil oko na škáru v dverách. Maminu tvár nevidel, zakrývala ju vysoká váza. Videl len jej nehybnú ruku. Otec chodil po izbe a rozhadzoval rukami. Dávid ich nikdy nepočul tak hovoriť – zlostným šepotom, ktorý, keby bol len o niečo hlasnejší, zmenil by sa na výkriky.

„… navždy!“ povedal otec.

„Uvedomujem si to.“

„Tak čo navrhuješ? Povedz mi lepší návrh a ja ho zrealizujem!“

„Vieš, čo si myslím.“

„Nie, nie! Niečo iné! Už som ti povedal, že nikdy – nikdy! – na to nepristanem. Dá sa to ešte povedať jasnejšie?“

„Neviem nič lepšie. Som v koncoch.“

„A ja nie? Predstavuješ si, že pre mňa je to ľahšie než pre teba?“

„Vôbec nie. Naopak, myslím si, že pre teba to bolo oveľa ťažšie. Si veľmi precitlivený.“

Otec odvrkne slovom, aké Dávid nikdy predtým nepočul.

„Louis, prosím ťa!“

„Nepomáhaš mi!“

„Čo by si chcel, aby som urobila?“

„Pomôž mi!“ Otec prestane chodiť a zadíva sa tam, kde by mala byť matkina tvár. Vyzerá, akoby mal vybuchnúť. Ukáže hore na strop. ‚Vôbec nič necítiš?“

„Prestaň kričať.“

„Nepovedz, že to necítiš!“

„Nebudem sa s tebou rozprávať, keď takto reaguješ.“

„Odpovedz!“

„Nie, ak neprestaneš…“

„Pozri, Bertha. Pozri sa hore! Necítiš to? Len mi nepovedz, že nie. Neverím, že by si mala také tvrdé srdce, pokojne tu existovala a tvárila sa, že ťa to bremeno vôbec nezasiahlo!“ Ticho. „Odpovedz mi!“ Ticho. „Nemáš právo sedieť tam a nič nehovoriť! Odpovedz mi, dočerta!“ Stále ticho. „Nemôžeš sa ku mne takto správať. Po tom všetkom, čo som ti dal! Dal som ti všetko, o čo si žiadala, robil som, čo si chcela…“

„Nie celkom, Louis. Nie celkom.“

A zasa nasledovalo ticho, tentoraz plné hrôzy.

Potom otec prevrátil stôl. Keramický riad, drevená dóza na cigarety, krištáľové sošky, to všetko preletelo cez izbu a s rinčaním dopadlo na zem. Rozbila sa aj sklenená doska stola. Matka vykríkla a Dávid v chodbičke sa schúlil, pripravený utiecť. Z iného miesta v izbe zaznelo ďalšie rinčanie, a keď zvuk doznel, bolo počuť plač, dva hlasy v dvoch odlišných tónoch.

Dávid sa pokúšal pochopiť to, čo počul. Trvalo mu to niekoľko dní, pretože musel počkať, kým pôjde do parku s Deliou, aby si potvrdil podozrenie. Keď sa vracali z prechádzky, zrátal si okná a zistil, že sa mýlil. Dom nemal štyri poschodia, ale päť.

Ako mu to až dovtedy mohlo ujsť? Dom bol obrovský, a keď sa niekoľkokrát priplietol do jeho zakázaných priestorov, vyslúžil si pokarhanie. Celé jedno krídlo bolo zakázané. Dávid však bol zvyčajne pohrúžený do vlastných myšlienok, trávil dlhé hodiny nepretržitým snívaním, takže sa zákaz nepokúšal porušiť, navyše sa ešte aj bál bitky.

Lenže ak chcel prísť veci na koreň, musel to urobiť.

Vchod do zadného krídla bol za kuchyňou plnou pary a nebezpečenstiev, kde sa nikdy neodvážil ďalej ako po výlevku. O štyri dni, keď mal byť vo svojej izbe a opakovať si nemčinu, potajme zišiel o poschodie nižšie. Kuchár práve miesil cesto. Dávid sa vystrel, nasadil trúfalý výraz tváre a prešiel okolo neho. Kuchár ani nezdvihol hlavou.

Cez lietacie dvere prešiel do ďalšej miestnosti, kde na obrovskom dopraskanom stole ležala kopa surového mäsa. Páchlo tam tukom a krvou, steny boli zafŕkané, okolo nôh stola sa tvorili kaluže krvi a všade sa vznášal akýsi čudný, morbídny nádych. Dávid si musel opakovať, že má ísť ďalej, nezastavovať a neobzerať si ťažké, zlovestne vyzerajúce nástroje zavesené na stene a krvou postriekanú cementovú dlážku…

Vošiel do chodby s čierno-bielou dlažbou. Skúsil otvoriť viacero dverí, kým našiel tie, ktoré hľadal – výklenok služobného výťahu.

Vošiel dnu. Tento výťah, na rozdiel od hlavného, mal aj tlačidlo na piate poschodie.

Ako stúpal hore, napadlo mu, že by sa mal obávať, na koho hore narazí. Ak tam to dievča naozaj bude, čo urobí? A čo ak tam budú iní ľudia – napríklad strážca? Alebo pes! Srdce mu podskočilo, ale už bolo neskoro uvažovať. Výťah sa s trhnutím zastavil a dvere sa otvorili.

A ďalšia chodba. Koberce na nej boli pokrčené, obdraté a odtiahnuté od stien. Na konci chodby boli troje dvere, všetky zatvorené.

Zadul vietor a Dávid pozrel hore na strešné okno. Obloha bola zamračená, schyľovalo sa na dážď.

Prešiel na koniec chodby a započúval sa. Nič.

Ticho zaklopal na každé dvere. Zase nič.

Jedny z nich otvoril. Bol to sklad plný posteľnej bielizne a uterákov.

Svižne otvoril ďalšie dvere a ovial ho zápach gáfru. Potlačil kašeľ a vkročil dnu.

V izbe nebolo nikoho. Uvidel malú posteľ, pekne ustlanú, oproti nej bielu skriňu, na ktorej bola namaľovaná pokojná scéna s koníkmi a inými zvieratkami. Otvoril ju a odskočil, pripravený biť sa s vrčiacou obludou.

Nič, len prázdne vešiaky sa pohli vo víre vzduchu.

Sklamaný skúsil tretie dvere a našiel kúpeľňu, tiež prázdnu. Vrátil sa do izby a podišiel k oknu. Bol z neho krásny výhľad na Central park, asi najlepší v dome. Husté zelené stromy sa chveli pod sivou oblohou, vtáky krúžili nad jazerom. Chcel vystrčiť hlavu a vidieť viac, no okno bolo zatlčené klincami.

Pokúšal sa poskladať dokopy, čo videl, spojiť si záchytné body, ale nedávali mu zmysel. Možno to pochopí, keď bude starší. Alebo sa mýlil, nijaké dievča neexistuje a celú epizódu si len predstavoval. Nebolo by to po prvý raz, čo si mimovoľne vryl svoje fantazírovanie do pamäti ako skutočnú spomienku. A škriepku rodičov mohol zle pochopiť. Nerozumel jej, a keďže si to uvedomoval, ešte väčšmi ho to škrelo.

S malou dušičkou sa zvrtol na odchod. Chvíľu dúfal, že sa ešte niečo zmení. No izba zostávala prázdna, posteľ nedotknutá a dlážka holá a zaprášená.

Potom však zbadal čosi, čo si predtým nevšimol. Pod posteľou pri stene, takmer to nebolo vidieť. Kľakol si, načiahol sa, vytiahol to a zdvihol ruku. Bola to dievčenská topánočka.

Prebral som sa v posteli v nemocnici U svätého Vincenta a prvé, čo som povedal, bolo: „Kde sú obrazy?“

Marilyn zdvihla pohľad od časopisu. „No sláva!“ zvolala. „Už si hore.“ Vyšla von a vrátila sa so sestrou, ktorá ma ihneď podrobila sérii testov a strkala mi do nosa i hrdla ruky a nástroje.

„Marilyn!“ Vyznelo to skôr ako Mehiha.

„Áno, zlatko?“

„Kde sú obrazy?“

„Čo povedal?“

„Že kde sú obrazy. Obrazy!“

„Nerozumiem mu. Vy áno?“

„Obrazy!“

„Mohli by ste mu niečo dať, aby tak nebrechal?“

O niečo neskôr som sa znovu prebral.

„Marilyn! Marilyn.“

Vykukla spoza závesu s unaveným úsmevom. „Ahoj. Dobre si si pospal?“

„Kde sú obrazy?“

„Obrazy?“

„Tie kresby.“ Boleli ma oči aj hlava. „Crackove.“

„Doktor vravel, že budeš trochu dezorientovaný.“

„Marilyn, pýtam sa na kresby.“

„Chceš ešte lieky proti bolesti?“

Zavrčal som.

„Chápem to ako áno.“

Ušetrím vám ďalšie detaily svojho znovuzrodenia. Nech stačí, keď poviem, že som mal príšerné bolesti hlavy, ktoré sa ešte zhoršili pre zaneprázdnenosť pohotovosti, a bol som rád, keď sa rozhodli, že sa už mám dobre a môžu ma prepustiť. Marilyn však nechcela, aby som išiel domov, a s pomocou peňazí či známostí mi vydobyla súkromnú izbu na poschodí pre hospitalizovaných pacientov, kde som podľa nej mohol zostať tak dlho, ako len budem chcieť.

Viezli ma na vozíčku na vyššie poschodie.

„Vyzeráš ako Étienne,“ zhodnotila Marilyn.

„Ako dlho som už tu?“ spýtal som sa.

„Asi šestnásť hodín. Ináč, keď si v bezvedomí, si strašne nudný.“ Za jej sarkazmom však bolo cítiť neskrývaný strach.

Hoci som bol zmätený a ubolený, bol som zvedavý, ako sa tam dostala.

„Tvoj sused sa vracal z prechádzky so psom a našiel ťa na schodoch. Ihneď privolal sanitku a telefonoval do galérie. Dnes ráno mi zavolala Ruby, tak som tu. Ona sa znovu pokúsi prísť dnes večer.“

„Znovu?“

„Už tu bola. Nepamätáš si?“

„Nie.“

„Prišli obidvaja s Natom, priniesli aj škatuľu so zákuskami, ale sestry ju odniesli. Asi pre seba.“

„Ďakujem ti.“ Poďakoval som sa aj praktikantovi, ktorý tlačil moje kreslo, a ihneď som zaspal.

Ďalšia návšteva, ktorú som si jasne pamätal, bola z polície. Povedal som im všetko, na čo som si spomenul, počnúc od chvíle, keď som odišiel z galérie, až pokiaľ som položil škatuľu s obrazmi na chodník. Boli sklamaní, že som im nevedel podať ani zahmlený opis útočníka, hoci opis večere v súši bare ich mimoriadne zaujal. Aj keď som bol napoly v bezvedomí, predstava, že niekto z reštaurácie ma prepadol pre škatuľu s obrazmi, mi pripadala nepravdepodobná. Skúsil som ich o tom presvedčiť, ale neustále omieľali, že som nemal „tie veci ukazovať všetkým“.

„Nerobil som im reklamu,“ bránil som sa. „Len čašníčka ich chcela vidieť.“

„A ona vie, čo robíte?“

„Netuším. Myslím, že nie. Mohol som to niekedy spomenúť, ale veď tá žena má štyridsaťpäť kíl!“

„Nemusela to byť práve ona.“

A ďalej pokračovali v tejto línii výsluchu, až kým ma bolesť hlavy neprinútila zavrieť oči. Keď som ich potom otvoril, policajti už boli preč a Marilyn sa vrátila. Priniesla zákusky namiesto tých, čo uchmatol zdravotnícky personál.

„Nezaslúžiš si ma,“ povedala.

„Máš pravdu. Marilyn?“

„Áno, zlatko.“

„Cítim si niečo na tvári.“

Vybrala pudrenku a obrátila ku mne zrkadielko.

Zhrozil som sa.

„Nie je to až také zlé,“ utešovala ma.

„Ale vyzerá to zle!“

‚Je to len hrubý obväz. Neostane ti ani jazva.“

„Chýba mi nejaký zub?“

„Dva.“

„Ako to, že som to nezaregistroval?“ Hľadal som si jazykom medzery.

„Si nadopovaný liekmi.“ Potľapkala si po kabelke. „Aj ja tu mám nejaké.“

Prišla Ruby. „Prepáč, že som to nestihla skôr, ale mám za sebou šialený deň. Ale stíhame, neboj sa.“

„Čo stíhame?“ spýtal som sa.

„Dnes večer je otvorenie výstavy,“ odpovedala Marilyn.

„Naozaj? A kto vystavuje?“

„Alyson.“

Vzdychol som si. „Dočerta!“

Ruby pokračovala: „Pozdravuje ťa a zajtra príde na návštevu.“

„Povedz jej, nech nechodí. Nechcem nikoho vidieť.“

„Všetko dobre dopadne. Máme to pod kontrolou.“

„Zvyšujem ti plat. Aj Natovi,“ vyhlásil som.

„Požiadajte ho ešte, nech vám platí zdravotné poistenie,“ navrhla Marilyn.

„Veď im ho platím.“

„Tak požiadajte o firemné lietadlo!“

„Vieš čo,“ spomenula si Ruby, „stačila by aj nová chladnička. Stará už veľmi hučí.“

„Odkedy?“

„Niekoľko týždňov.“

„Nevšimol som si to.“

Ruby mykla plecom, bolo jasné prečo. Samozrejme, že som si to nevšimol, lebo v galérii som sa nezdržiaval.

„Rob, čo chceš. Zožeňte, čo potrebujete. A po otvorení mi zavolajte.“

„Ďakujem.“

Odišla. „Dúfam, že to zvládnu,“ povedal som Marilyn.

„Zvládnu. Vlastne, môžem ti povedať, že svojou neprítomnosťou len dokazuješ, aký si nepodstatný.“

Kombinácia ťažkého otrasu a všetkých možných liekov od bolesti pekne otrasie schopnosťou sledovať plynutie času. Myslím, že to bolo asi tretie ráno, keď som sa zobudil a zbadal, že Marilyn, ktorá sedela v červenom vinylovom kresle a čítala Us Wieekly, už nie je Marilyn, ale Samantha.

Prišlo mi to ako dosť krutý žart. „Čo sa to deje?“ vyhŕkol som.

Samantha/Marilyn zdvihla pohľad. Položila časopis a postavila sa k posteli. „Ahoj,“ pozdravila. Pri dotyku jej teplej ruky akoby mi ochladlo celé telo. Začal som sa triasť.

„Čo ti je?“ spýtala sa.

„Počkaj…“

„Idem zavolať sestru.“

„Áno, Marilyn. Zavolaj sestru!“

Očakával som, že aj sestra bude mať Samanthinu tvár. Bola však čierna.

„Vtipné,“ poznamenal som.

„O čom hovorí?“ spýtala sa Samantha/Marilyn.

„Neviem.“

Potom však prišla pravá Marilyn s dvoma šálkami kávy z automatu. Videla, že mi sestra meria tlak krvi, a spýtala sa: „Stalo sa niečo?“

„Oslovil ma vaším menom.“

„Fajn,“ usúdila Marilyn/Marilyn. „Lepšie, ako keby mňa oslovil vaším.“

A zaspal som.

Zobudil som sa o hodinu, už s jasnou mysľou. Marilyn aj Samantha tam ešte vždy sedeli, zabraté do živého rozhovoru, ktorý, našťastie, nemal nič spoločné so mnou. Marilyn práve rozvíjala jeden zo svojich príbehov z ranej mladosti, keď nemala ani penny a kradla ovocie z vestibulu hotela Plaza. Zastonal som, obidve sa zvrtli a pozreli na mňa. Podišli k posteli a zastali každá na jednej strane.

„Dobre si si zdriemol?“ spýtala sa Marilyn.

„Už som sa prebral.“

„Veď si sa aj mal prečo. Všimla som si, že si trochu mimo, a keď si všetkých začal oslovovať Marilyn, zavolali sme doktora, ktorý ti trošičku spomalil infúziu. Takže už lepšie?“

„Áno. Ďakujem.“

„Musím priznať, celkom mi lichotilo, že si všade videl práve mňa.“

Unavene som sa usmial.

„Samantha mi rozprávala o tvojom prípade. Dozvedela som sa také milé drobné detaily, o ktorých si mi ani necekol. Napríklad ovsené vločky.“

„To je len teória,“ namietol som.

„Nechám vás, nech sa venujete svojmu vyšetrovaniu. Idem domov, potrebujem sa osprchovať. Rada som vás spoznala. Dajte naňho pozor.

„Samantha si priložila k posteli stoličku. „Nespomínal si, že máš priateľku.“

„Náš vzťah tak nefunguje,“ bránil som sa.

„A ako teda? Ale pravdu!“

„Neprekážalo by jej, keby o nás vedela,“ odpovedal som. „Ak chceš, môžeš jej to povedať hneď teraz. Chyť ju, než nastúpi do výťahu, a priveď ju späť!“

Vyvrátila oči.

„O čom ste sa toľko rozprávali?“ vyzvedal som.

„Väčšinou o šatách.“

„Marilyn má o čom rozprávať.“

„Všimla som si.“

„A to je všetko? Len o šatách?“ skúšal som ďalej.

„Nepovedala som jej to, ak narážaš na to.“ Pomrvila sa a vystrela chrbát. „Si prekvapený, že ma vidíš?“

„Trochu.“

„Mal by si. Sama sa čudujem, že som prišla. Kedy ťa pustia?“

„Dúfam, že čoskoro. Možno zajtra alebo v piatok.“

„Fajn. Medzitým dokončím odoberanie vzoriek DNA od ľudí, ktorí boli v byte. Našla som tvoj zoznam a rozprávala som sa aj s ľuďmi z laboratória. Výsledky z ejakulátu a fľakov od krvi budeme mať do troch týždňov. Zabudla som na niečo?“

„Ostatné prípady.“

„Aké ostatné prípady?“

„Tvoj otec si chcel prejsť staré prípady, či niektorý nebude sedieť do profilu páchateľa. Detektív Soto to mal nachystať.“

„Fajn, zavolám mu. Zatiaľ si oďpočiň, a keď oďtiaľto vypadneš, porozprávame sa.“ Vstala. ‚Vieš, vyvolal si vo mne pocit viny v súvislosti s otcom.“

„To mi je ľúto.“

Mykla plecom. „Už je neskoro.“

„Aj tak mi je to ľúto.“

„Aj mne.“

Pustili ma nasledujúci deň. Marilyn po mňa poslala limuzínu a nariadila vodičovi, aby ma odviezol k nej. Aj tak som nemal v úmysle ísť k sebe. Človek, ktorý ma prepadol, určite vedel o mojich príchodoch aj odchodoch. Buď ma sledoval už na ceste zo skladu, alebo čakal niekde za rohom pri mojom dome. Nech bolo akokoľvek, zopár dní pod dohľadom bolo celkom rozumné riešenie.

Moja opatrnosť však nebola nič v porovnaní s Marilyninou. Vzadu v limuzíne sedel osobný strážca, obrovský Samojčan v značkovej teplákovej súprave. Predstavil sa ako Isaac, obrovskou tlapou oblapil moju ruku a oznámil, že mi je k službám až do odvolania. Podľa mňa to už bolo prehnané, ale nemal som chuť vzdorovať chlapovi s takými impozantnými telesnými proporciami.

Ako by ste určite očakávali, Marilynin byt je ukážkou vycibreného vkusu, ale je aj prekvapujúco útulný, hoci prispôsobený jej chúťkam. Má v ňom dve kuchyne, veľkú na prízemí a menšiu pri spálni, aby si mohla upiecť wafle, vajíčka alebo biftek, keď na ne o tretej ráno dostane chuť. Dom, v ktorom býva, ste už určite videli. Objavil sa v pozadí mnohých televíznych programov – typická mestská nehnuteľnosť ako vystrihnutá z filmu Murderer’s Row, jeden z vysokých, štíhlych malebných domov z hnedého kameňa, čo majú vzadu dvor a vpredu ich oblieha zástup fotografovania chtivých sedliakov zo stredozápadu. Autobus s turistami chodiaci po významných miestach seriálu Sex v meste zastavuje o dve budovy ďalej, aby cestujúci mali možnosť pripomenúť si miesto, kde sa Carrie v štvrtej sérii pohádala s Aidanom.

Isaac, zvyknutý na boj s paparazzami, dostal ma bez ťažkostí pomedzi zástup ľudí.

Pomocnica nás pustila dnu. Marilyn prikázala, aby mi prichystala izbu na prízemí, nech nemusím chodiť po schodoch. Na posteli ma čakali tri nové súpravy oblečenia, ešte s visačkou Barneys. Pripravila aj podnos s korenistými sušienkami a vyrezávanou tekvičkou, v ktorej bol zastrčený lístok. Otvoril som ho, stálo na ňom: Hu!

Pobral som sa do kúpeľne a po prvý raz som sa pozrel na seba. Obväz na tvári mi niekoľkokrát zmenili; zakaždým mi dali menší, až mi zostali len náplasti na ľavom líci od kútika úst až po vlasy. Jednu som si odtiahol a uvidel som pod ňou tenký pás chrasty, akoby ma niekto porezal škrabkou na zemiaky. Zuby mi chýbali tiež na ľavej strane. Po šoku z medzery v ústach som sa rozosmial – vyzeral som ako horal, čo sa sem zatúlal z Apalačských hôr.

Našiel som fľaštičku s ibuprofenom a vytriasol som si do ruky štyri tabletky. Mal som predpis aj na OxyContin, ktorý som si mienil vybrať, a potom ho venovať Marilyn alebo niekomu inému na spestrenie zábavy na večierku. Vybral som sa do kuchyne niečo si zahryznúť a pred izbou som na skladacej stoličke našiel Isaaca, ktorý objemným telom blokoval chodbu.

„Veď tu sa mi nič nemôže stať,“ poznamenal som.

„Vidíte, presne to chcú, aby ste si mysleli!“

Išli sme do kuchyne. Prehltol som tabletky, no po odhryznutí si z chlebíka s morčacou šunkou ma prešla chuť do jedla, ponúkol som teda väčšiu polovicu Isaacovi. Vďačne ho prijal, zjedol šunku, šalát a paradajku a chlieb vyhodil.

„Nijaké sacharidy,“ vysvetlil mi.

„Správne.“

Túžil som len po spánku. To s vami urobia tri dni neustáleho vyspávania. Urobil som si kávu a zavolal Marilyn do práce.

„Našiel si všetko v poriadku?“

„Áno, ďakujem.“

„A čo ten chlap, ktorého som ti poslala?“

Isaac si na druhej strane kuchyne sypal do misky cereálie – nech žije zdravá strava! „Je úžasný.“

„Odporučila mi ho Greta. Predtým pracoval pre Whitney Houstonovú. Len nehovor, že ho nepotrebuješ! Cítim, že to chceš povedať.“

„Nechcem. Vlastne som sa ti chcel poďakovať.“

„Nemáš za čo.“

„Naozaj som ti veľmi vďačný za…“

„Pssst!“ umlčala ma a položila.

Potom som zavolal do galérie. Zdvihol to Nat. Spýtal som sa, ako dopadla vernisáž.

„Výborne. Alyson bola celá nadšená.“ Nat chodil na Harvard ako ja, ale promoval s vyznamenaním a diplomovú prácu písal na tému bisexuálnej ikonografie na renesančných tapisériách. Jeho úsečný, výrazný, sarkastický bostonský prízvuk pripomínal zženštilého Kennedyho.

Opísal mi program a zakončil: „Chladnička je už v poriadku. Aha, a prišlo ti niečo z úradu queenského okresného prokurátora. Mám to otvoriť?“

„Prosím ťa.“

„Počkaj.“ Položil telefón a o chvíľu sa vrátil. „Nejaké vatové tampóniky a skúmavka. Vyzerá to ako… ako čo?“

„Ako súprava na test otcovstva,“ počul som spoza neho Ruby.

„Test otcovstva?“ začudoval sa Nat. „Nabúchal si okresnú prokurátorku?“

„Zatiaľ nie. Pošli mi to sem, dobre?“

„Vykonám, pane.“ A smerom k Ruby utrúsil: „Akosi pridobre sa vyznáš v určovaní otcovstva. Nemáš náhodou zase rodinné úmysly?“

„Trhni si!“ odvrkla mu.

„Počujte, robím si o vás dvoch starosti. Ten, čo ma prepadol, je stále vonku a nechcem, aby sa vám niečo stalo,“ povedal som. „Máme sa dobre.“

„Skôr by ma upokojilo, keby ste sa nemotali okolo galérie. Zavrite ju na pár týždňov a vezmite si voľno. Platené.“

„Veď sme len otvorili! Alyson by nás zabila a ani sa jej nečudujem!“

„Tak si teda dávajte pozor. Urobte to pre mňa.“

„O nás sa neboj, Ethan. Ruby ovláda kung-fu!“

Samanthe som nechal odkaz a zavolala mi o hodinu. Zhovárala sa so mnou oficiálnym tónom.

„Dostal si pomôcky?“

„Áno, ďakujem. Urobím to hneď dnes.“

„Dobre. Ethan, potrebujem, aby si porozmýšľal: existuje ešte niečo, na čom by sa mohla nájsť stopa Crackovej DNA?“

„Niečo by sa našlo,“ odpovedal som. Keď som pozoroval sestru, ako mi vymieňa obväzy v nemocnici, všimol som si, že farba zakrvavenej gázy nápadne pripomína farbu päťramennej hviezdy uprostred obrazu s cherubínmi. Táto teória mi pod vplyvom množstva podávaných liekov pripadala čoraz pravdepodobnejšia. V triezvom dennom svetle sa mi však už nezdala taká úžasná, ale pri nedostatku konkrétnych stôp nezaškodilo zvážiť aj túto možnosť.

„Aj keby to bola krv, nemusí byť jeho,“ namietla Samantha.

„To je pravda.“

„Ale nemôže to byť na škodu. Skúsme to.“

„Vydrž. Teraz príde to horšie – ten obraz už nemám.“

„Prečo?“

„Predal som ho.“

„Žartuješ?“

Povedal som jej o Hollisterovi.

„Sú ešte iné podobné obrazy?“

„Neviem, asi nie. Môžeme ich všetky prekontrolovať, no chvíľu to potrvá. Najprv ma nechaj, skúsim s tým prvým niečo urobiť.“

Nepochyboval som, že Hollister si ma natoľko obľúbil, že ma pozve k sebe domov. Musel by ma však mať strašne rád, aby mi dovolil vyrezávať vzorky z jeho obrazu. Zostávala mi jediná možnosť. Ak som ten obraz chcel, musel som ho kúpiť späť.

Neznášam opätovné kupovanie obrazov. Niektorí obchodníci sa zaručia, že keď poklesne trh s nejakým autorom, kúpia dielo naspäť za predajnú cenu a umožnia tak kupujúcemu vyhnúť sa strate. Ja to nerobím. Myslím si, že to ponižuje klienta. Súčasťou zbierania umeleckých diel je aj cibrenie estetického cítenia, a to môže nastať len vtedy, keď má človek na veci osobný záujem.

Pochopiteľne, nepáčila sa mi predstava, že vysolím kopu peňazí a potom zistím, že krvavé škvrny vôbec nie sú krv, alebo aspoň nie krv, ktorá by nám odhalila nejaké informácie. Boli to však čisto teoretické úvahy, pretože keď som nasledujúci deň dopoludnia zavolal Hollisterovi, jeho sekretárka mi povedala, že tam nie je.

V pondelok aj utorok som ešte zotrval u Marilyn. Isaac mi bol v pätách, týčil sa za mnou ako zápasník suma. Keď som si dával urobiť chýbajúce hryzáky, nahováral ma na zlato, nie porcelán: „Každé veľké zviera má zlaté!“

V stredu poslali z newyorského policajného oddelenia dvoch chlapov. Neboli to tí istí, ktorých som stretol v nemocnici, aspoň pokiaľ som sa vedel rozpamätať. Išlo o detektívov z tímu, ktorý sa špecializoval na krádeže umeleckých diel. Ihneď som si ich zaradil ako dosť čudnú dvojicu. Phil Trueg bol bruchatý a jeho lesklá kravata s obrázkami Jerryho Garciu mu na pupku odstávala, akoby bola naškrobená. Mal silný brooklynský prízvuk a tendenciu smiať sa na vlastných vtipoch, okamžite a s veľkou chuťou. Jeho partner bol o desať rokov mladší, upravený, opálený a vážny, v nevýraznom oblečení, ktoré ladilo s celkovým výzorom. Volal sa Andrade, a hoci mi Trueg povedal, že ho mám volať Benny, rozhodol som sa neuposlúchnuť ho.

Andrade a Trueg verili, že základným motívom útočníka bolo získať obrazy, nie poraniť ma, a na podporu tejto teórie poukázali na fakt, že mi nevzal peňaženku. Ako tvrdil Trueg, neporanil ma viac, než bolo treba (odporoval som, že ma nemusel zraniť vôbec). Zlodej bol takmer určite niekto známy, kto sa vyznal v umení alebo pre niekoho takého pracoval. Inak by bolo dosť ťažké pochopiť, ako o mne mohol vedieť alebo veriť, že obrazy predá. Detektívi mi kládli nekonečný rad otázok. Vyhýbal som sa odpovediam o svojej klientele. Nechcel som, aby polícia obťažovala ľudí, ktorí jednoznačne boli nevinní a pohoršovali by sa, že im narušujú súkromie. Ukázal som im výhražné listy, ktoré som dostal od Victora Cracka, a zdĺhavo opísal pokusy nájsť ho, svoje návštevy u McGratha a na policajnom okrsku.

Andrade si obzrel listy. „Ste si istý, že sú od neho?“

„Vyzerá to na jeho rukopis.“

„Prečo chce, aby ste prestali?“ spýtal sa Trueg.

„Netuším. Predpokladám, že sa mu výstava nepáčila. V tom prípade však nechápem, prečo sa ešte hnevá, lebo výstava sa skončila už pred mesiacom.“

„Možno chce vrátiť obrazy,“ nadhodil Andrade.

Nevedel som, ako na to odpovedať.

„Poznáte ešte niekoho, kto by sa na vás mohol sťažovať?“

Najvhodnejšie meno, aké mi napadlo, a neochotne som im ho povedal, bolo Kristjana Hallbjórnsdottirová.

„Prosím vás, vyhláskujte to.“

Mali v pláne počkať, kým sa obrazy niekde neobjavia. Keďže sa predpokladalo, že vlastním len niekoľko obrazov, každý, čo by sa objavil na trhu, by bol jednoznačne ukradnutý. Táto domnienka však pokrivkávala. Na trhu mohli byť aj iné Crackove diela, o ktorých som nevedel, alebo ich zlodej jednoducho nemienil predať. Bez očitých svedkov sme však veľa ďalších možností nemali. A pretože som nemohol potvrdiť totožnosť svojho útočníka, usvedčenie by bolo ťažké, ak nie nemožné, bez hmatateľnej nadväznosti medzi zločinom a páchateľom.

Policajti odišli a nechali ma v stave úplného vyčerpania.

Prvé dni môjho uzdravovania Marilyn hrala úlohu starostlivej matky. Volala mi každú polhodinu, často ma vytrhla z driemot. Posielala mi asistentov s knihami, na ktoré som sa nemohol sústrediť. Večer vždy priniesla niečo na večeru alebo sama pripravila kurča či hamburger, hocičo, čo obsahovalo proteíny, a nútila ma jesť, pretože som vraj veľmi schudol a začínal vyzerať ako Iggy Pop. Myslím, že mi chcela len zlepšiť náladu, lenže jej neúnavná spŕška výsmechu mi už poriadne liezla na nervy. Obavy z toho, že ma stratí, sa miešali so strachom z toho, že bude vyzerať precitlivená, a tak vždy, keď sa jej zdalo, že jej správanie hraničí so sentimentalitou, stiahla sa a vyžadovala odo mňa rôzne hlúposti. Výsledkom boli bezcitné a zároveň detinské podmienky, ako keď mi raz priniesla podnos so súši, ale prikázala mi, že ak ho chcem zjesť, musím vstať z postele.

„Musíš sa hýbať!“ vyhlásila.

„Marilyn, nie som predsa invalid!“

„Začínajú ti atrofovať svaly na nohách.“

„Som unavený.“

„To je prvý znak. Musíš vstať a poprechádzať sa.“

Povedal som jej, že by z nej bola príšerná doktorka.

„Chvalabohu, som len protivná obchodníčka s umením.“

A dokonca trvala na tom, aby sme sa milovali. Vyhováral som sa, že ma bolí hlava.

„Hádam nečakáš, že toto ti zhltnem!“

„Mám poranenú hlavu.“

„Veď nemusíš robiť nič, len ležať,“ nedala sa odbiť. „Tak ako zvyčajne.“

„Marilyn!“ Musel som jej odtrhnúť ruky zo svojho krku. „Prestaň.“

Vstala, očervenela a odišla z izby.

Čím väčšmi sa takto správala, tým väčšmi som myslel na Samanthu. Viem, že utekať od tých, ktorí vás ľúbia, a chcieť to, čo nemôžete mať, sú otrepané frázy, ale pre mňa to jednoducho boli nové city. Nikdy som sa nechcel rozísť s Marilyn. Prečo aj? Dávala mi všetko, čo len muž môže chcieť. Len jej posledné prejavy náklonnosti ma akosi vykoľajili. A pravda je aj to, že som nikdy netúžil po nikom, kto by bol pre mňa nedostupný. Najmä preto, lebo som dovtedy nikoho takého nepoznal.

Kevin Hollister mi zavolal z Vailu, kde si užíval snehovú pokrývku, nezvyčajne skorú na túto sezónu.

„Štyridsaťpäť centimetrov čerstvého snehu. Dokonalejšie to už ani nemôže byť! Bohom zasľúbená krajina!“ Zdalo sa, že je zadychčaný. „Pošlem vám lietadlo, o chvíľu budete na svahu.“

Hoci som strašne rád lyžoval, vtedy som nemohol ani rýchlo vstať, aby som sa necítil, akoby som dostal ranu do tváre. Povedal som mu, že sa ešte nemám dobre.

„Tak na budúci rok. Budem mať narodeninovú oslavu v dome. Moja bývalá manželka navrhla kuchyňu, v ktorej sa dá navariť pre dvesto ľudí. Je tam dvanásť rúr na pečenie, hoci neviem pripraviť ani hrianku. Príde tam,“ – a menoval renomovaného šéfkuchára –, „ktorý všetko zastreší. Budete tam aj vy.“ Odfukoval a počul som tiché škrípanie, akoby rozopíname suchého zipsu.

„Čo robíte, lyžujete?“ spýtal som sa.

„Lyžujeme,“ odpovedal.

„Dúfam, že telefonujete z handsfree.“

„V bunde mám zabudovaný mikrofón.“

Uvažoval som, koho tam so sebou má. Zrejme svoju dizajnérku interiéru alebo inú atraktívnu priateľku, aspoň o dvadsať rokov mladšiu. Takú by mal aj môj otec.

Povedal som mu, že náš rozhovor môže počkať, kým sa vráti do New Yorku.

„Ale ja sa vrátim až po Novom roku. Bude lepšie vybaviť to teraz.“

„Ide o ten obraz.“

„Aký obraz?“

„Od Cracka.“

„Aha, ten.“ Potiahol nosom. „Viete, tento týždeň ste už druhý, čo sa pýta na ten obraz.“

„Vážne?“

„Áno. Len pred pár dňami som na túto tému absolvoval dosť obsiahly rozhovor.“

„S kým?“ spýtal som sa. Nepočul ma.

„Haló! Ethan?“

„Haló!“

„Ethan! Ste tam?“

„Som tu. Mohli by ste…“

„Ethan! Haló! Doriti! Doparoma aj s takým krámom!“

A zavesil.

„Musím si zohnať nový telefón,“ začal, keď opäť zavolal. „Táto haraburďa sa stále kazí. Čo sme to hovorili?“

„Pýtal som sa na ten obraz.“

„A čo s ním?“

„Chcel som sa vás spýtať, či by ste mi ho nemohli predať naspäť.“

„Prečo?“ Odrazu sa mu hlas zmenil. „Niekto vám dal lepšiu ponuku?“

„Nie, nie. Vôbec nie! Len mám trochu výčitky, viete, že som celé dielo tak rozdelil. Ten kus, ktorý máte, je centrálny, a myslím si, že celistvosť diela by sa mala zachovať.“

„Predtým vám nerobilo problém rozdeliť ho.“

„To je pravda. Ale mal som čas nad tým rozmýšľať a zmenil som názor.“

„Len tak zo zvedavosti: koľko mi ponúkate?“

Povedal som nákupnú cenu plus desať percent. „Za jeden mesiac to nie je zlý zisk.“

„Zažil som už aj lepšie mesiace.“

„Tak pätnásť,“ pridal som.

„Tuším ste si to stanovili za cieľ. A hoci by som veľmi rád počkal, kam to až dôjde, musím vás sklamať. Som chlap, čo drží slovo, a tak vám musím prezradiť, že ten kus je už zadaný.“

„Prosím?“

„Predal som ho.“

Zostal som ako omráčený.

„Haló!“ ozval sa po chvíli. „Ste ešte tam?“

„Som tu.“

„Počuli ste ma?“

„Počul… A kto ho kúpil?“

„Nemám právo prezradiť to.“

„Kevin, prosím vás!“

„Je mi to naozaj ľúto. Poznáte ma, povedal by som vám to, ale kupujúci veľmi trval na tom, že zostane v anonymite.“

Hovoril celkom ako obchodník s umením. Marilyn sa podarilo splodiť svoju dokonalú kópiu.

„Koľko ste za to dostali?“ spýtal som sa, hoci som očakával tú istú odpoveď. Namiesto toho mi však vysypal totálne ohurujúce číslo.

„A viete, čo je na tom naj šialenejšie? To bola hneď prvá ponuka! Mohol som si pýtať ešte viac, ale povedal som si: nebuď chamtivý! Aj tak som zarobil ako najhnusnejší bandita!“

Mysleli by ste si, že pre muža, ako je Hollister, by predaj umeleckého diela, aj keď s veľkým ziskom, neznamenal bohvieaké vzrušenie. Najmä keby ste sa pozreli na to číslo v porovnaní s jeho čistými príjmami. To, čo na obraze zarobil, hoci ma chvíľu zavádzal, predstavovalo možno časť jeho účtu za elektrinu. Napriek tomu bol nadšený ako malé decko. Už som ho videl, ako si šúcha ruky. Boháč môže zbohatnúť na hocičom, ale chuť potopiť iného ho nikdy neprejde.

Spýtal som sa, či ten obraz už odovzdal.

„V pondelok.“

Uvažoval som, že sa spýtam, či sa naň môžem ešte naposledy pozrieť. Ale čo by som spravil? Uchmatol ho a upaľoval preč? Ako ďaleko by som sa ďostal s poranenou hlavou, poď pazuchou s plátnom veľkým päť a pol štvorcového metra, čo pozostávalo zo stovky zdrapov rozpadávajúceho sa papiera? Okrem toho, mal som jasnú predstavu, kto si obraz kúpil. Len veľmi málo ľudí malo toľko peňazí, aby ich pustilo na umelca, ktorý bol v podstate neznámy, a ešte menej bolo tých, čo mali motiváciu.

Trochu otrasený som mu zagratuloval k výhodnému predaju.

„Ďakujem. Ale pozvanie stále platí, ak chcete prísť.“

Zaželal som mu peknú lyžovačku a zavolal Tonymu Wexlerovi.

Dohodli sme sa, že sa stretneme v steakhouse na Východnej tridsiatej. V prvej časti rozhovoru Tony iba híkal nad mojimi zraneniami. (Prečo si mi nezavolal? čo povedali policajti? Nepáči sa mi to, Ethan. Otec by mal o takých veciach vedieť. Čo keby sa stalo niečo horšie? Čo by sa muselo stať, aby si nám zavolal? Musel by si prísť o ruku, alebo by ťa prešlo auto? Tak by si už však nemohol zavolať nikomu.) A ja som sa ho usiloval odbiť. (Dobre, Tony, druhýkrát zavolám. Ale nie, dúfam, že druhýkrát sa už nič také nestane.)

Pozrel na Isaaca, ktorý sedel o niekoľko stolov ďalej, a spýtal sa: „Preboha, kde na svete si k nemu prišiel?“

Prešiel som do ofenzívy a obvinil ho, že konal za mojím chrbtom.

Zaškľabil sa. „Podľa mojich posledných zistení pravidlá voľného trhu stále platia. Niečo sme chceli, ponúkli sme dobrú cenu, obidve strany súhlasili, tak sme to kúpili. Nechápem, prečo by si sa mal sťažovať. Podstatne sme zvýšili zisky z tvojho autora.“

„O to predsa nejde!“

„A o čo ide?“

„Ten obraz je súčasť diela, ktoré by sa malo zachovať.“

„Prečo si ho teda predal?“

„Urobil som chybu.“ Vyceril som zuby spojené mostíkom do úsmevu. „Kúpim ho od teba. Dám ti… Nekrúť hlavou, ešte si nepočul moju ponuku!“

„Zdá sa mi, že tento rozhovor sme už raz absolvovali, len v opačných úlohách.“

„Dám ti toľko, koľko si dal Hollisterovi, a ešte pridám stotisíc navyše.“

Zatváril sa urazene. „No prepáč! Aj tak je to jedno, lebo on ho nepredá.“

„Veď si sa ho ani nespýtal!“

„Nemusím sa pýtať. Ak ťa naozaj trápi, že to dielo bude nekompletné… Naozaj o to ti ide? O princíp?“

„Áno.“

„Tak mám veľmi elegantné riešenie.“

Pozrel som naňho.

„Vezmeme si od teba aj zvyšok.“

„Tony!“

„Predaj nám ostatné a dielo bude kompletné.“ Usrkol si vody. „To je predsa princíp, či nie? Chceš tie výkresy dať dokopy. Tak dobre. Predaj nám ich všetky a môžeš v noci pokojne spávať.“

„Neverím vlastným ušiam!“

„Čomu neveríš?“

„Prečo mi to robíš?“

„A čo robím?“

„Veď vieš!“

„Tak mi to povedz.“

„Odrbávaš ma!“

„Netreba používať taký jazyk.“

„Tony, a čo si čakal, že poviem? Ďakujem, aká super ponuka!?“

„Asi áno. Veď to je super ponuka.“

„Je nahovno! Nechcem ti nič predávať, chcem len kúpiť jeden kus z nich! To je oveľa rozumnejšie ako predávať celé dielo.“

„Podľa mňa je výsledok rovnaký.“

„To teda nie je!“

„A v čom je rozdiel?“

„Budeš ho mať ty, nie ja.“

„Si predsa obchodník s umením. Tvoja práca je predávať umenie iným, nie?“

„Ale tu nejde o predaj,“ bránil som sa. „Už si chcel tie obrazy odo mňa kúpiť, a odmietol som.“

„Takže sme sa ocitli v slepej uličke.“

Štrngot príborov zosilnel, ako sa stoly postupne zapĺňali, a mne začalo dunieť v hlave. Odvrátil som sa od Tonyho a pozrel sa na Isaaca, ktorý sa práve púšťal do rebierka. Zrejme som vyzeral nešťastne, lebo zachytil môj pohľad a spýtavo ukázal, či palce hore, alebo dolu. Ukázal som mu palce hore, pustil sa teda dojedla. Pod pozorným, prísnym pohľadom Tonyho som prehltol štyri tabletky ibuprofenu, ďalšie k tým štyrom, ktoré som si dal pred obedom.

„Cítiš sa dobre?“ vyzvedal.

Jasné.“ Pretrel som si oči. „Počuj. Nechcem ten obraz kúpiť späť len preto, že chcem mať dielo celé. Ide tu ešte o niečo iné.“

Mlčal, čakal.

„Ťažko sa to vysvetľuje.“

Zdvihol jedno obočie.

„Vážne.

Vzdychol som si. „Tak dobre, počúvaj.“ Porozprával som mu o nevyriešených vraždách. Zatiaľ čo som hovoril, občas chápavo prikývol, počúval pozorne, a keď som skončil, vyhlásil: ‚Ja to viem.“

„Čože?“

„Už som o tom počul.“

Poviem pravdu, nebol som veľmi prekvapený. Ako som už spomenul, Tony vie o svete umenia viac, než dáva najavo. Stále má oči aj uši otvorené a vôbec som nepochyboval, že skôr než oslovil Hollistera, najprv si urobil domácu prípravu. Presne vedel, koľko má ponúknuť, aby sa vyhol nepríjemnému zjednávaniu.

„Prečo si ma teda nechal, aby som ti to opakoval?“

„Veďel som to z klebiet. A nevedel som, načo ten obraz chceš.“ Zaklonil sa na stoličke a zošpúlil pery. „Poviem to jasne: chceš doň vyrezať dieru.“

„Dúfam, že len takú malú.“

Pousmial sa. „A čože, už ti nejde o integritu diela?“

„Dám to opraviť.“

„A myslíš si, že takto chytíš vraha do klepca?“

„Netuším. Možno áno, možno nie.“

„Vidím to tak, že aj keď vezmeš vzorku z toho obrazu a bude to krv, ktorá sa bude dať identifikovať, máš pred sebou stále ten istý problém.“

„Aký?“

„Nebudeš vedieť, odkiaľ tá krv pochádza. Môže byť Victorova, alebo niekoho iného.“ To isté tvrdila aj Samantha. „Ak spáchal tie veci, z ktorých ho obviňuješ, asi by bol schopný aj uložiť si krv do kalamára a použiť ju pri kresbách. Takže ten obraz ti aj tak nepomôže.“

„Nechaj, nech to posúdim ja.“

„To asi ťažko. Ak si zabudol, ten obraz patrí nám.“

„Musíme to riešiť ako problém teritória?“

„Počúvaj sa, čo hovoríš. Požiadavky tu predsa kladieš ty a tiež voláš po morálnych právach. A mne vyčítaš, že si chránim teritórium? Nezdá sa ti to z tvojej strany bezočivé?“

„Mám naň morálne právo! Objavil som ho.“

Uškrnul sa. „Ale čo! Pamätám si, že som ťa musel prosiť…“

„Ale keď som ich uvidel…“

„Presne tak. Až keď si ich uvidel. Ak má na tie obrazy niekto právo, je to tvoj otec. Patrí mu pozemok aj byt. Urobili sme ti láskavosť.“

„Nebudem sa s tebou hádať,“ kapituloval som.

„Nemáme sa o čom.“

„Tony, máš pravdu. Stačí? Máš vo všetkom pravdu. Nezáleží mi na tom, chcem sa s tebou dohodnúť. Tu sú podmienky: dám ti dvojnásobok toho, čo si zaplatil Hollisterovi.“

Pokrútil hlavou. „Nepochopil si…“

„Tak trojnásobok!“ To bolo na mňa priveľa, ale bolo mi to jedno.

„Na to zabudni,“ odpovedal Tony. Zrejme vedel, že si to nemôžem dovoliť.

„Tak koľko chceš? Povedz!“

„Nejde o peniaze. Máš svoje zásady, my zase svoje. Nepredáme ti umelecké dielo, aby si ho zničil.“

„Vyser si oko!“

„Ak sa so mnou mieniš takto rozprávať, nezaplatím za dezert.“

„Nechcem predsa ten obraz zničiť!“

„Naozaj? A čo s ním podľa teba urobíš?“

„Aj z iných obrazov sa odoberajú vzorky na výskum.“

„Ale nie zo stredu a ani nie z ukážok súčasného umenia. Nie je to predsa Turínske plátno. Dočerta, prečo ti na tom tak záleží?“

„Lebo je to pre mňa dôležité. Dôležitejšie ako celý obraz.“

„Počúvaj sa, čo hovoríš.“ Vybral peňaženku a položil na stôl dvesto dolárov. „Uvedomuješ si, že rozprávaš ako iný človek?“

„Počkaj ešte,“

„Toto je za obed.“

„A to je všetko? Ani sa ho nespýtaš, či by nesúhlasil?“

„Nemusím,“ odpovedal a vstal. „Poznám jeho priority.“

Zavolal som Samanthe.

„Nepríjemná situácia,“ zhodnotil som. „Prepáč.“

„Musí byť ešte nejaký obraz, na ktorom je krv.“

„Nemohla by si ho… čo ja viem, predvolať?“

„Neviem, či by mi niekto uveril, že máme vážny dôvod otcovi ten obraz zhabať. To, čo ti Tony povedal, je pravda. Nemusí to byť krv, nemusí to byť správna krv, a preto nám to nič nepovie. A keby sme žiadali o povolenie vyrezať kúsok z niekoľkomiliónového obrazu…“

„Až taký drahý nie je.“

„Podľa teba.“

„Hovorím ti, že ho preplatil. Na otvorenom trhu by zaň Hollister toľko nedostal.“

„Som si takmer stopercentne istá, že tvoj otec nájde odborníka, ktorý potvrdí, že je hoden ešte viac. A som si istá aj tým, že má celkom dobrých právnikov, čo majú kopu voľného času. Hovorím len to, že ak mi nájdeš ešte jeden obraz, obidvom nám to uľahčí život.“

„Keď som naposledy niesol zo skladu škatuľu s obrazmi, prepadli ma.“

„Tak dúfam, že už budeš opatrnejší.“ Chvíľu bola ticho, potom pokračovala: „Prepáč. To bolo trochu drsné.“

„Nič sa nestalo.“

„Vieš čo, pozrieme si tie obrazy spolu, čo ty na to?“

„Dobre.“

Zasa zmĺkla. Keď sa ozvala, už bola milšia: „Čo tvoja hlava?“

„Už celkom dobre. Bolo by to lepšie, keby som vedel, kto mi to urobil.“

„Nerada ti to hovorím, ale tomu by si veľmi nemal veriť.“

Zľahka som sa dotkol obväzov na tvári. ‚Je to naozaj také beznádejné?“

„Bez svedka a opisu páchateľa? Veru áno.“

To ma už úplne zložilo.

„Stretneme sa o pár dní a začneme tým, že si ešte raz prejdeme dôkazový materiál, ktorý si študoval s mojím otcom.“

Pozval som ju na večeru.

„Myslela som to tak, že by si prišiel do mojej kancelárie. Poslal si tie tampóny?“

„Áno.“

„Zavolám do laboratória a zistím, ako to vyzerá s ostatnými vzorkami.“

„V poriadďku.“

„A ešte niečo, Ethan.“

„Prosím?“

„Už ma nepozývaj na večeru.“

Úrad okresného prokurátora Queensu sa skladá z niekoľkých inštitúcií roztrúsených vo viacerých budovách okolo súdneho dvora v Kew Gardense. Odbor vyšetrovania zaberá niekoľko prenajatých poschodí vo svetlej budove postavenej v šikmom uhle na hlavnú ulicu Queens Boulevard. Mladí muži v oblekoch a ženy v kostýmoch sa ponáhľali po chodníku a niesli si šalát, chladnúcu pizzu či čínske rezance. Na diaľničnom obchvate Union Turnpike a Van Wyckovej medzištátnej diaľnici hučala premávka, obidve lemovalo čierne blato. Keď sme vystúpili s Isaacom z auta, takmer nás zhodil nápor vetra.

Nebolo to celkom tak – mňa skoro zhodil vietor, Isaac akoby nič necítil. Mal oblečenú havajskú košeľu a na nej džínsovú bundu, z ktorej by sa dali ušiť džínsy pre celý ranč. Pritiahol pozornosť policajtov sediacich pred budovou, ktorí prestali tárať hlúposti a ukazovali prstom na obra, čo kráčal hore schodmi.

Došli sme do vestibulu, kde už čakala Samantha. Keď zbadala Isaaca, užasnuto zažmurkala. „Ahoj.“

„Ahoj,“ odzdravil Isaac. Potom ma chytil za rameno spôsobom, aký by väčšina ľudí považovala za surový. „Nevadí, keď počkám v aute? Z polišov som nervózny.“

Povedal som mu, že keď budem hotový, zavolám. Samantha za ním hľadela, ako odchádza ťažkým krokom.

„Fíha!“ skonštatovala.

Výťah sa dal použiť len s čipovou kartou a kódom. Na piatom poschodí sme vystúpili a vošli rovno medzi troch mladíkov a dve mladé ženy, ktorí pomerne hlučne trávili obedňajšiu prestávku. Vzduchom lietali samé šťavnaté výrazy. Samantha ma predstavila ako svojho priateľa, čo mi pripadalo dosť veľkodušné.

„Ahoj,“ pozdravili sa rôznymi hlasmi.

„Čo sa stalo?“ spýtala sa Samantha jednej z dievčat.

„Niekto sa vlámal do Mantellovho auta.“

„A to rovno pred touto posratou budovou,“ doplnil jeden z chlapíkov s čiernymi vlasmi a ťažkými zlatými hodinkami.

„Ukradli mu GPS.“

„Tak si to predstav! O desiatej hodine ráno. Všade naokolo sa motajú policajti, oproti je čínska reštaurácia s oknom na celú stenu! A nikto nič nevidel!“ Znechutene pokrútil hlavou. „Teraz to najlepšie – poliš, ktorému som to nahlásil, sa spýtal: ‚Nepoznáte niekoho, kto má niečo proti vám?‘ A ja na to: „Čo ja viem, asi tristo gaunerov, ktorých som dostal do basy. To vám hovädský zúži okruh!‘“

Všetci sa rozosmiali.

„Apokalypsa je blízko.“

„Apokalypsa, starý, už dávno dorazila.“

„Zobrali ti odznak?“

„Prečo by mi ho mali brat? Na ich mieste by som to nerobil. Nedokázali sme zabrániť vlámačke pri dennom svetle, v poondenom epicentre presadzovania zákona v tejto štvrti! Nie, nevzali mi odznak. A vieš, čo povedala Shana? Nemohol som tomu uveriť. Chceš vedieť, čo povedala?“

„Čo?“

„Keď som jej oznámil, čo sa stalo, spýtala sa: ‚Kto to spravil?‘“

Chvíľu bolo ticho, potom nasledoval výbuch smiechu.

„Nieééé…“

„To povedala?“

„Prisahámbohu!“

„Kto by sa spýtal také čosi?“

„Predsa ona!“

„To je trúba.“

„Hej, Shana!“

„Čo je?“ ozval sa hlas zo vzdialenej kóje.

„Vraj si trúba!“

„Trhni si!“

Samantha ma previedla po poschodí. Väčšinou vyzeralo ako hocijaký iný úrad so sivými priehradkami, stolmi natlačenými v kútoch, kopírkami s vykývanými pántmi, tabuľami s oznamami, so skrinkami na spisy pokrytými magnetmi a rodinnými fotografiami prišpendlenými všade, kde bolo miesto. Ako hocijaký iný úrad, až na plagáty kampane proti domácemu násiliu, štátneho policajta s oholenou hlavou a veľkou pištoľou, čo ďobkal do starého počítača, a na podstatnú časť auta – karosériu, dvoje dverí a pneumatiku – na chodbe (dôkazový materiál, vysvetlila Samantha). Zdravila sa všetkým a všetci sa zdravili jej.

„Prečo je každý taký mladý?“ zaujímal som sa.

„Pracovníkov najíma Diek Wolf,“ znela odpoveď.

Jej kancelária mala sklené dvere, ktoré zavrela, čím umlčala nadávky a smiech.

„Naozaj sa mu vlámali do auta pred budovou?“

„Nebolo by to po prvý raz.“

„To je šialené!“

„Nuž, taký je Queens.“ Prehrabávala sa na stole, odkladala tlačivá, vytlačené e-maily, spisy a neotvorené obálky. Na parapetnej doske stáli tri hrnčeky – s logom okresného prokurátora, Fordhamu a newyorskej právnickej fakulty. Plyšový medveď so zlepenou srsťou oblečený ako hasič. Fotografia otca a ďalšia so sestrou v plavkách na pláži. Mosadzný gordický uzol zavesený na šnúrke prilepenej o policu s právnickými knihami. Šetrič obrazovky svietil a zhasínal, krútili sa na ňom zábery zelenej krajiny.

„Írsko,“ povedala, keď si všimla môj pohľad.

„Odtiaľ pochádza tvoja rodina?“

„County Kerry. Z otcovej strany. Mama je Talianka. Nikdy som nebola ani v jednej z tých krajín, ale ak si začnem odkladať, čo mi na konci každého mesiaca zostane z platu, v sedemdesiatpäťke si budem môcť dovoliť aj výlet.“

Našla, čo hľadala – kľúče od skrinky so spismi. Otvorila zásuvku plnú kompaktných diskov a prepisov. Nazrel som do nej, ale zavrela ju.

„To nie je naše.“

„Ľúbostné listy?“ spýtal som sa.

„Iba nahrávky z ploštíc.“

Z ďalšej zásuvky vybrala škatuľu s materiálom. Vyzerala väčšia, ako keď som ju naposledy videl, a keď začala vyberať spisy a ukladať ich na stôl, uvedomil som si, že k nim čosi pribudlo.

„Toto našiel Richard Soto.“ Podala mi zoznam starých prípadov, pätnásť strán s menami, dátumami, adresami, krátkymi opismi a menami zatknutých, ak nejakí boli. Zbežne som si ho pozrel a chystal som sa jej položiť otázku, keď som zbadal, ako hľadí na otcovu fotografiu s pokrčenou vreckovkou v ruke.

„Strašne mi chýba,“ priznala.

Takmer som povedal: ‚Aj mne.“ Ale zdržal som sa. Položil som ruku na spisy a navrhol: „Rozprávajme sa o niečom inom.“

Nasleďujúcich šesť týždňov sme sa pravidelne stretávali, osobne aj telefonicky. Cez Samanthinu obedňajšiu prestávku sme chodievali do čínskej reštaurácie pri úrade okresného prokurátora. Isaac si sadol o tri stoly ďalej a konzumoval zdrvujúce množstvá bravčoviny s ryžou. Dali sme mu aj naše koláčiky pre šťastie.

Rozhodli sme sa začať úplne odznova, stanovili si novú časovú líniu vrážd a skúmali postupy. Dali sme ešte raz preskúmať odtlačok topánky a dozvedeli sme sa, že človek, ktorý tú stopu zanechal, bol asi vyšší ako stoosemdesiat centimetrov. Samantha sa spýtala, akú postavu mal Vietor, a musel som priznať, že v skutočnosti to neviem, hoci jeden človek mi povedal, že bol malý. Keď o tom teraz premýšľam, uvedomujem si, že na začiatku sme nerobili nič iné, len sme vyčleňovali, čo nevieme.

„Chodil do školy?“

„Neviem.“

„Mal rodinu?“

„Neviem.“

„Čo vlastne vieš?“

„Neviem.“

„Ako dlho si ho hľadal?“

„Nie dlho,“ priznal som. „Nuž, teraz máš možnosť napraviť to.“ Začali sme odtiaľ, kde som predtým skončil: obvolávali sme kostoly. Tentoraz však s väčším úspechom. Vďaka unavenému šťastiu, či možno našej usilovnosti, našli sme otca Verlaina v kostole U dobrého pastiera v štvrti Astória, ktorý nám poskytol prvý dôkaz o tom, že Vietor bol skutočný človek, a nie len výplod niečej predstavivosti. Vybrali sme sa do farnosti, kde sme zastihli kňaza pri lúštení krížovky. Srdečne nás privítal.

„Pravdaže som Victora poznal,“ začal. „Mal tu lepšiu návštevnosť ako ja. Nevidel som ho však už rok, možno aj dva. Nestalo sa mu niečo?“

„To chceme vypátrať. Už dlhšie o ňom nikto nič nepočul.“

„Neverím, že by niekedy urobil niečo zlé,“ pokračoval kňaz. „Mal čistejšie svedomie ako všetci ostatní, možno s výnimkou Svätého otca.“ Spýtal som sa, ako to myslí.

„Zakaždým keď som otvoril okienko na spovednici, našiel som ho kľačať na druhej strane.“

„Z čoho sa spovedal?“

Kňaz cmukol jazykom. „Isté veci zostávajú len medzi Bohom a človekom. Môžem však povedať toľko, že mal oveľa menší dôvod chodiť na spoveď než väčšina ľudí, vrátane tých, ktorí sa spovedať vôbec nechodia. Dva či trikrát som ho upozornil, nech nie je na seba taký tvrdý, pretože sa môže dopustiť hriechu prílišnej úzkostlivosti svedomia.“ Usmial sa. „Dosiahol som akurát to, že ďalší deň sa spovedal už aj z tohto hriechu.“

„Nemáte náhodou jeho fotografiu?“

„Nie.“

„Mohli by ste ho opísať?“ požiadala ho Samantha. „Pravdaže. Bol nízky, mal asi stošesťdesiat centimetrov, a dosť chudý. Niekedy nosil malé fúziky. Vždy mal na sebe ten istý kabát, bez ohľadu na to, či vonku bolo teplo alebo zima. Ten kabát bol jednoznačne veľmi starý. Asi budete mladá, aby ste si to pamätali – koľko máte rokov?“

„Dvadsaťosem,“ odpovedala.

„Takže to ste naozaj primladá, ale aj tak použijem prirovnanie, že sa trochu podobal na Howarda Hughesa.“

„Bol chorý?“

„Nevyzeral veľmi zdravo. Často kašľal. Aj podľa toho som vedel, že je v kostole, pretože som ho počul kašľať zo zadných lavíc.“

„A bolo na ňom vidieť, že má psychické problémy?“ spýtal som sa.

Zaváhal, potom odpovedal: „Prepáčte, ale viac vám nemôžem prezradiť. Moje poslanie mi to nedovoľuje.“

Keď sme už sedeli v aute, Samantha skonštatovala: „Konečne nejaký začiatok.“

„Opísal ho ako drobného. Môže ho to vylúčiť ako podozrivého?“

„Nie celkom. Odtlačok nohy nie je presvedčivý dôkaz. Fotografia by pomohla viac, mohli by sme ju ukázať ľuďom v okolí. A čo ten kašeľ? Možno sa naň liečil.“

„Skôr sa zdá, že sa neliečil na nič.“

„Ale ak áno, musí o tom niekde existovať záznam. Podľa toho, čo si mi povedal, a podľa obrazu, ktorý si vytváram, ľudí ako on si nikto nevšíma. Nechodia k všeobecnému lekárovi ani na pohotovosť.“

„Skúsme zavolať na pohotovosť v miestnych nemocniciach.“

„Vezmem si to na starosť. Bol by si prekvapený, aké ťažké je v tomto štáte dostať sa k zdravotným záznamom. Mal nejakú prácu?“

„Zatiaľ neviem o žiadnej.“

„Musel predsa platiť účty. A nájomné.“

„Správca budovy mi povedal, že platil v hotovosti. Na jeho byt od šesťdesiatych rokov minulého storočia prispieval štát, platil len sto dolárov mesačne.“

Obdivne zapískala a na chvíľu nebola rukou zákona, ale obyčajná Newyorčanka, ktorá závidí druhému nízke nájomné. „Ale aj tak musel mať každých tridsať dní poruke sto dolárov. Žeby žobral?“

„Je to možné,“ pripustil som. „Ako nám to však pomôže? Únia žobrákov neexistuje.“

„Vieš, čo mi ešte napadlo?“ Odvrátila pohľad odo mňa a zablúdila ním k oblohe. Niekedy som mal pocit, že keď sa rozprávame, venuje mi pozornosť len dovtedy, kým nezačne rozmýšľať. V tomto sa líšila od svojho otca, ktorý mal naozaj záujem o môj názor. Musel som jej však uznať, že je úprimná. Od samého začiatku sa nikdy netvárila, že by to robila pre niekoho iného ako preňho. Pre mňa určite nie.

„Papier,“ pokračovala. „Musel ho predsa kupovať veľa. Povedala by som, že sa poznal s obchodníkom, ktorý mu ho predával. Aj jedlo. Toto by si mohol vybaviť ty. A ja idem naháňať svedkov z nevyriešených prípadov a uvidím, či na niečo prídem. Nech sa páči. Vybrala som niekoľko fotiek zo spisov a urobila ti kópie, aby si ich mohol poukazovať v okolí. Neboj sa, niečo nájdeme.“

„Naozaj si to myslíš?“

„Nepochybujem.“

Vrátil som sa do Muller Courtsu a začal som pátranie v jednom z dvoch obchodov. Len čo si predavači pri pulte doobzerali Isaaca, potvrdili môj opis Victora. Spoznali ho a dodali, že to bol čudný chlapík, ale okrem toho, že mal rád určitý druh bieleho chleba a značku šunky, nevedeli poskytnúť nijaké informácie. Vypýtal som si papier a podali mi zápisník so zelenkastými linajkovými stranami.

„Nemáte čistý biely papier?“ spýtal som sa.

„Nemáme.“

Porozmýšľal som nad Victorovými záznamami o jedle a spýtal sa, aké jablká si kupoval.

„Jablká nekupoval.“

„Určite ich kupoval,“ namietol som.

„Videli ste ho?“

„Nevidel som ho kupovať jablká.“

„Tu ich určite nekupoval.“

V úsilí pomôcť jeden z predavačov navrhol, že si možno kupoval hrušky.

„A kúpil si niekedy syr?“ pokračoval som.

„Nikdy.“

„Nikdy nekupoval syr?“

„Nie, nikdy.“

Išiel som teda do druhého obchodu, ale tentoraz som Isaaca nechal vonku. S radosťou poslúchol, pod podmienkou, že si môže zabehnúť oproti po žemľu plnenú mäsovými guľkami. Dal som mu desať dolárov a vyštartoval ako malé decko.

Keď som vošiel, dievča pri pokladni, pekná Hispánka s červenými plastovými okuliarmi, odložila časopis. Aj ona Victora podľa opisu ihneď spoznala.

„Oslovovala som ho ‚pane‘,“ zdôverila sa.

„Prečo?“

„Vyzeral tak dôstojne.“

„Ako často sem chodil?“

„Dvakrát do týždňa, keď som mala zmenu. V sobotu a nedeľu však nepracujem.“

Spýtal som sa, čo si zvyčajne kupoval.

Podišla k vrčiacej chladničke a vybrala z nej balíček lacného švajčiarskeho syra nakrájaného na plátky. „Stále to isté. Raz som sa ho spýtala, či by nechcel ochutnať niečo iné.“

„A čo odpovedal?“

„Vôbec nič. Nikdy nič nehovoril.“

„Neviete si spomenúť, či niekedy nevravel o…“

„Nikdy nič nepovedal.“

Rovnako pevne trvala aj na tom, že si nekupoval jablká ani papier.

„Papier nepredávame. Ale možno chodil do Staples na Queens Boulevard.“

Ešte pred desiatimi mesiacmi by som ani nepripustil, že Victorov život sa odohrával aj mimo múrov Muller Courtsu, že vôbec išiel niekde bez toho, aby som mu v duchu dal na to dovolenie. A odrazu som poslúchal ja jeho. Prešlo niekoľko studených novembrových dní, keď som chodil po miestnych obchodoch a prečesával štvrť v postupne sa rozširujúcich excentrických kruhoch s priemerom najprv jedného bloku, potom dvoch, troch… Až som našiel trojuholníkové námestie na Junction Boulevard a stánok s ovocím, čo patril sikhovi v strednom veku.

„Ale áno,“ vyhlásil. „Bol to môj priateľ.“

A zdvihol malé sieťované vrecko s jablkami Granny Smiths.

Volal sa Jogindar a tvrdil, že sa s Victorom každý deň niekoľko minút rozprávali.

„O počasí,“ dodal. „Vždy len o počasí.“

„Kedy ste ho naposledy videli?“

„Veru dávno. Možno aj pred rokom a pol. Stalo sa mu niečo?“

„Neviem. Preto ho hľadám. Vám sa zdal v poriadku?“

„Strašne kašľal,“ spomenul si Jogindar. „Vravel som mu, že musí ísť do nemocnice.“

„A išiel?“

Pokrčil plecami. „Dúfam, že hej.“

„Videli ste ho niekedy s nejakým človekom?“

„Nikdy.“

„Dovoľte, aby som sa spýtal: nepostrehli ste niečo čudné na jeho správaní?“

Jogindar sa usmial. Bez slova ukázal okolo seba na dôchodcov zhrbené sediacich na lavičkách, čo vydychovali obláčiky vzduchu, na Queens Boulevard s elektrickými drôtmi zmotanými od vetra, plnú pomaly sa pohybujúcich chodcov. Na pulzujúci ruch metropoly, etnické trhy, obchody ‚Všetko za 99 centov“, zmenárne šekov, nechtové štúdiá, dialyzačné centrá, parochniara, čo predával vlasy na váhu. Ukázal aj na Isaaca, ktorý stál tri metre od nás, na starenku, čo prechádzala cez cestu pomedzi autá a nevšímala si červené svetlo na semafore ani trúbenie áut. Pomaličky sa šuchtala, ťahala nohy za sebou, až kým neprešla na druhú stranu a autá sa mohli rozbehnúť.

Chápal som, čo chce povedať. Nikto nie je normálny.

Dýchol si do rúk a utrúsil: „Keď sem prestal chodiť, myslel som, že je to znamenie.“

„Čoho?“

„Neviem. Ale po toľkých rokoch som si naňho zvykol. Teraz uvažujem o tom, že si nájdem inú prácu.“

„Ako dlho ste ho poznali?“

„Odkedy som sem prišiel. Osemnásť rokov.“ Usmial sa. „To už je priateľstvo!“

Aby sa nepovedalo, kúpil som si vrecko Victorových obľúbených jabĺk. Cestou späť na Manhattan som do jedného zahryzol. Bolo nezvyčajne kyslé.

Prevádzkar miestneho papiernictva Staples nemal ani potuchy, o čom hovorím, a rovnako aj pokladníci, hoci mnohí z nich akoby tam začali pracovať práve v ten deň. Ale ponúkali mi papier.

Keď sme sa so Samanthou radili o ďalšom postupe, poukázala na Victorovu tendenciu postupovať podľa určitej rutiny. „Mysli na to, aký obraz sme si o ňom doteraz vytvorili. Chlieb kupuje v jednom obchode. Syr v inom a jablká tiež inde. A robí to tak každý deň, bohvie ako dlho. Ako dlho funguje obchod Staples? Päť rokov? To nie je náš tip. Tam si určite nechodil kupovať takú dôležitú vec ako papier.“

Hľadal som ďalej, až som našiel najstaršie papiernictvo na okolí, asi pol kilometra na západ od Muller Courtsu, otvorené od utorka do štvrtka od jedenástej do pol štvrtej. Musel som odísť z práce skôr ako zvyčajne, aby som tam stihol prísť načas.

Môj prvý dojem z obchodu s menom Zatuchny bol, že ho pokojne mohol vlastniť Vietor, taký bol preplnený starými haraburdami. Vstúpil som do oblaku rovnakého drevnatého zápachu, s akým som sa stretol vo Victorovom byte, len ešte o niekoľko stupňov silnejšieho. V duchu som sa čudoval, ako tam môžu zákazníci vôbec nakupovať.

Bolo však dosť ťažké predstaviť si, že tam nejakí zákazníci chodia. Zvonka vyzeral obchod ako zatvorený. Okná boli oblepené odliepajúcimi sa plagátmi, neónový nápis nesvietil. Zastal som pri pulte a niekoľkokrát stlačil zvonček.

Cŕŕn, cŕŕn, cŕŕŕŕn…

Zozadu sa vynoril starší chlap s lícami ofŕkanými paradajkovou omáčkou. Na chvíľu zastal, zagánil na mňa, zadíval sa na Isaaca, potom sa zamračil, schmatol zvonček z pultu a hodil ho do zásuvky. „To nie je na hranie!“ zavrčal.

Keby som nevedel, mohol som si ho pomýliť s Victorom Crackom. Mal fúziky, bol strapatý, celkom vhodne zapadal do predstavy podľa opisu. A k tomu neporiadok v obchode a ten zápach…

Napadla mi bláznivá myšlienka: Čo ak je to Victor?!

Asi som naňho dlho zízal, lebo sa uškrnul a vyhlásil: „Neprerušil som obed na to, aby ste mi mohli čumieť na cecky. Čo chcete?“

„Niekoho hľadám.“

„No a? Koho?“

Ukázal som mu policajné fotografie.

„Hnusní grázli,“ usúdil, keď si ich všetky pozrel.

„Nemohli by ste mi povedať svoje meno?“

„Nemohol.“

„Ale no tak, boli by ste taký dobrý?“

„Leonard.“

„Ja som Ethan.“

„Si poliš, Ethan?“

„Pracujem pre okresného prokurátora,“ odpovedal som, čo nebolo až také klamstvo.

„A čo ty, tučniak?“ obrátil sa na Isaaca s nasadenými slnečnými okuliarmi, ktorý sa ani nepohol. „Čo mu je? Nevie rozprávať?“

„Je to taký silný, ale mlčanlivý typ.“

„Vyzerá skôr ako sprostý tučniak. Čím ho kŕmiš, celou sviňou?“ Vrátil mi fotografie. „Nepoznám tých gaunerov.“

Nevedel som sa prinútiť spýtať na Victora, tak som sa bál, že to nakoniec bude on a po mojich otázkach odíde preč. Obchádzal som teda okolo horúcej kaše a čoraz väčšmi sa zamotával. Chlap si nakoniec obzrel leukoplasty na mojej tvári a obrátil sa na Isaaca: „Ty budeš tuším mozog celej operácie.“

„Hľadám muža menom Victor Cracke,“ vyhŕkol som a čakal, že stlačí nejaké tlačidlo a prepadne sa cez dvere v podlahe. On však prikývol.

„Ale čo?“

„Poznáte ho?“

„Jasné, že poznám. Myslíte toho s…“ Nedopovedal, len si prešiel prstom po vrchnej pere, akoby kreslil fúziky, čo bolo dosť smiešne, lebo aj on bol fúzatý.

„Bol vaším zákazníkom?“

Jasné.“

„Ako často sem chodil?“

„Asi tak dvakrát za mesiac. Nekupoval nič iné, len papier. Ale už tu dosť dlho nebol.“

„Môžete mi ukázať, aký papier si kupoval?“

Pozrel na mňa, akoby mi preskočilo. Potom mykol plecom a zaviedol ma do maličkého skladu s kovovými policami, čo sa prehýbali pod neotvorenými škatuľami s perami, ceruzkami a albumami na fotografie. Na lepenkovom stole stála mikrovlnná rúra a pred ňou plastová miska s cestovinami, ktoré plávali v riedkej paradajkovej omáčke. Na kôpke komiksov ležala vidlička.

Leonard vytiahol z najspodnejšej police škatuľu a presunul ju do stredu miestnosti. S fučaním sa zohol, ukázal dieru na sedle nohavíc, spoza opaska vybral nožík a rozrezal pásku. Vnútri bol čistý biely papier, nie taký zožltnutý ako na kresbách, ale pokiaľ možno presne identifikovať biely papier, zrejme správny.

„Ako dlho tu nakupoval?“ spýtal som sa.

„Môj otec otvoril obchod po vojne, zomrel v šesťdesiatom treťom, v ten istý deň, keď zastrelili Kennedyho. Vietor sem začal chodiť niekedy v tom čase. Chodil asi dvakrát do mesiaca.“

„Aký ste s ním mali vzťah?“

„Predával som mu papier.“

„Rozprával vám niekedy o svojom osobnom živote?“

Leonard na mňa zazrel a dôrazne zopakoval: „Len… som… mu… predával… papier!“ Spokojný, že mi dal najavo, aký som prisprostý, vrátil sa k svojmu obedu.

„Prepáčte…“

„Ešte ste tu?“

„Len som zvedavý, či ste si na Victorovi niekedy nevšimli niečo nezvyčajné.“

Vzdychol si a otočil sa na stoličke. „Tak dobre. Keď chcete príbeh, poviem vám ho. Raz som s ním hral dámu.“

„Prosím?“

„Dámu. Poznáte tú hru, nie?“

„Áno.“

„Nuž, tak sme si zahrali. Raz prišiel s doskou a figúrkami, rozložil ju a hrali sme. Porazil ma na celej čiare. Chcel si zahrať ešte raz, ale ja som nemal chuť nechať sa rozdrviť po druhý raz. Ponúkol som sa, že si môžeme zaboxovať, ale odišiel. Koniec.“

Ten príbeh ma chytil za srdce – predstavil som si Victora, ako blúdi po štvrti s doskou pod pazuchou a zúfalo hľadá súpera. Neviem vysvetliť, akého som ho v mysli videl, asi len ako ducha, priesvitného a rozmazaného.

„Spokojný?“ chcel vedieť Leonard.

„Používal pri nákupe kreditnú kartu?“

„Neberiem kreditky. Len hotovosť alebo šek.“

„A použil niekedy šek?“

„Len hotovosť.“

„Kúpil si niekedy aj čosi iné?“

‚Jasné. Perá a fixky. Ceruzky. Pýtaš sa, akoby si bol z papierového gestapa!“

„Obávam sa, či je v bezpečí.“

„Došľaka, ako mu pomôže informácia, že si tu kúpil perá?“

Poďakoval som sa, že mi venoval čas, podal som mu vizitku a poprosil ho, či by mi zavolal, keď sa Vietor zase ukáže.

„Určite,“ prisľúbil. Keď som odchádzal, obzrel som sa a videl, ako vizitku roztrhal na drobné kúsky.

Pretože Samantha cez deň pracovala, väčšinou som na obchôdzky chodil sám. Z toho vyplýva, že som cez deň nepracoval, čo v podstate bola pravda. V galérii som bol nepokojný, cítil som sa ako v pasci a hľadal si dôvody na odchod. Aj keď som nepotreboval ísť do Queensu, nechcelo sa mi zostávať v Chelsei. Chodil som na dlhé prechádzky a rozjímal o Victorovi Crackovi, o umení, o sebe a Marilyn, staval som sa do úlohy súkromného vyšetrovateľa a spriadal si príbehy. Vtackal sa do kaviarne a objednal si šálku kávy. Takéto fantazírovanie a návaly nespokojnosti mi boli dávno známe. Mával som ich v priemere každých päť rokov.

Samantha mala za úlohu preštudovať zoznam prípadov od Richarda Sota. Pri mnohých z nich hneď na začiatku usúdila, že sú pre nás nepodstatné – buď bola obeťou žena, alebo staršia či zavraždená bez stôp po sexuálnom násilí – ale aj tak si ich pre istotu prešla. Keď som ju počúval, začínal som chápať, že najvýraznejšou črtou policajnej práce je jej zdĺhavosť. Za celý november aj december sa vyskytlo veľa dní, keď sme nezistili vôbec nič, množstvo slepých uličiek, rozhovorov, ktoré k ničomu neviedli. Tápali sme naslepo, chytali sa aj slamky a vymýšľali teórie, ktoré sme hneď nato zavrhli; pracovali sme metódou skúška – omyl a väčšinou dospeli k omylu.

Týždeň pred sviatkom Vďakyvzdania začali sme sa stretávať po večeroch v sklade. Samantha doviezla sa z práce metrom; náhodne sme si vybrali škatuľu, dali ju Isaacovi odviezť do študovne a tri či štyri hodiny sme listovali papiere, hľadali nejaké škvrny od krvi. Išlo nám to rýchlejšie ako predtým, pretože sme hľadali konkrétnu vec a nehôdnotili obrazy. Napriek tomu sa mi nedarilo sústrediť dlhšie ako tridsať či štyridsať minút. Bolesti hlavy, hoci pomaly poľavovali, stále mi znepríjemňovali prácu. V takých chvíľach som len kradmo sledoval Samanthu, keď pracovala –jej štíhle prsty, čo prevracali strany, krásne zošpúlené pery, sústredenosť vyžarovala z celej jej bytosti.

„Neviem sa rozhodnúť, či bol chorý, alebo génius,“ ozvala sa.

„Zvyčajne to prvé nevylučuje to druhé.“ Porozprával som jej o telefonátoch, ktoré som dostával po tom, ako Marilyn začala šíriť klebety.

„Vlastne ma to neprekvapuje,“ skonštatovala. ‚Je to podobné ako so ženami, čo vypisujú ľúbostné listy viacnásobným vrahom.“ Odložila výkres, na ktorý sa pozerala. „Trápilo by ťa, keby bol vinný?“

„Neviem. Už som o tom uvažoval.“ Predniesol som jej krátku prednášku o umelcoch, ktorí spáchali nejaký zločin, a zakončil: „Caravaggio zavraždil jedného muža.“

„V posteli,“ dodala a rozosmiala sa.

Osem týždňov sa nezdá ako dlhý čas, ale keď ich strávite rozprávaním a vysedávaním s jedným človekom (na Isaaca sme sa postupne naučili zabudnúť), často pohrúžení do mimoriadne jednotvárnej činnosti, prestávate vnímať čas, ako sa to asi stáva vo väzení. Nech sme sa akokoľvek usilovali držať sa cieľa, nemohli sme hovoriť len o prípade. Neviem presne určiť, kedy sa odmeranosť začala roztápať, ale postupne sme sa odvážili žartovať a diskutovať o hlúpostiach, ale aj dôležitých veciach či o tých, na ktorých dôležitosť sme už zabudli.

„Ale čo!“ začudovala sa, keď som jej prezradil, že ma vyhodili z Harvardu. „To by som si nikdy nemyslela.“

„Prečo?“

„Lebo vyzeráš taký…“

„Nudný?“

„Chcela som povedať, že normálny. Ale aj nudný sedí.“

„To je len zdanie.“

„Vieš o tom, že aj ja som mala rebelantské obdobie?“

„Vážne?“

‚Veru áno. Vyznávala som grunge, nosila flanelky a hrala na gitare.“

Zasmial som sa.

„Nesmej sa!“ napomenula ma. „Sama som si písala piesne.“

„Ako sa volala tvoja skupina?“

„Bola som sólistkou.“

„Nevedel som, že grunge sa dá hrať aj sólo.“

„No… svoju vlastnú hudbu by som asi neoznačila ako grunge, skôr ma inšpiroval životný štýl spojený s ním. To, čo som spievala ja, sa skôr podobalo na Indigo Girls. Raz moja kamoška…“ Začala sa chichotať. „Vlastne, je to ďosť smutné.“

„To vidím.“

„Ale naozaj. Lenže…“ A zase sa rozchichotala. „Prepáč. Tá moja kamoška musela ísť na potrat…“

„To je strašne veselé!“

„Prestaň. Bolo to smutné. Ale smiešne je niečo iné. Napísala som o tom pesničku a volala sa…“ Vybuchla do smiechu. „Jaj, nemôžem!“

„Už je neskoro, povedz!“

„Nie, prepáč. Nemôžem.“

„Ako sa volala? Rozhodnutie?“

„Horšie.“

„Zákrok?“

„Nepoviem ti to. Ale môžem ti prezradiť, že v texte som ženské telo prirovnávala k záhrade s kvetmi.“

„Podľa mňa je to poetické.“

„Aj ja som si to myslela.“

„Hoci Dali povedal, že prvý muž, ktorý prirovnal ženský zadok k ruži, bol určite básnik, ale prvý, ktorý to zopakoval, bol idiot.“

„V posteli.“

„V posteli. A čo tvoji rodičia? Asi ich to rozčuľovalo.“

„V čase, keď som rebelovala, boli zaneprázdnení hádkami medzi sebou. A to rozčuľovalo mňa.“

„Napísala si o tom pieseň?“

„O ich rozvode? Nie. Ale chcela som napísať báseň.“

„S názvom Rozchod?“

„Nazvala by som ju Dvaja somári.“

Zasmial som sa.

„A vtedy som aj fotografovala. Bože, čo sa to so mnou stalo? Bývala som kreatívna!“

„Nikdy nie je neskoro začať odznova.“

Odrazu stíchla.

„Čo je?“ spýtal som sa.

„To, čo si povedal, mi hovorieval laň.“

Teraz som mlčal ja.

„Keď som sa sťažovala na prácu, povedal mi toto.“ Zase zmĺkla, potom pokračovala: „Niežeby to bolo niečo nezvyčajné, ale vravel mi to veľakrát. Asi preto, že som sa často sťažovala na prácu.“

‚Je mi to ľúto,“ odvážil som sa poznamenať.

„To nič. Už naňho viem spomínať bez hystérie. To je pozitívna zmena.“

Prikývol som.

„Keď naňho spomínam, je to príjemné, nie plné emócií. Akoby bol môj dobrý priateľ. A to aj bol. Asi to nechceš počúvať.“

„Môžem, ak o tom chceš hovoriť.“

Usmiala sa a pokrútila hlavou. „Máme veľa roboty.“

„Aký bol?“

Zaváhala, potom odpovedala: „Bol dobrý kamarát s mojím otcom. On to asi prežíval horšie ako ja. Akosi podvedome som tušila, že sa mu môže stať čosi zlé. Bola to predsa povaha jeho práce. Ale nečakala som to. Kto by také niečo čakal?“

Nepovedal som na to nič.

„Nuž čo, je to, aké to je,“ zakončila a utrela si oči. „Teraz sa spamätávam.“ Uškrnula sa na mňa. „Bol si len dočasná zastávka na mojej ceste k zotaveniu.“

„Urobím čokoľvek, aby som ti pomohol.“

Usmiala sa a začala znovu obracať strany. Chvíľu som ju pozoroval. Všimla si to a pozrela na mňa. „Čo je?“

„Nechápem, prečo si nespokojná s prácou. Podľa mňa je oveľa zaujímavejšia ako to, čo robím ja.“

„Tomu neverím.“

„Ale áno.“

„Keď vravíš…“

„Čo by si robila, keby nie toto?“

„Neviem,“ odpovedala. „Na tú otázku som nikdy nevedela nájsť odpoveď. Chcela som robiť toto, tak som tu. Predstavovala som si, že táto práca ma odlíši od otca. Jeho otec bol policajtom, aj strýko je policajt. Mamin otec pracoval v tajnej službe. Jasné, že som nechcela byť policajtkou, tak som si vravela: okresná prokurátorka, to je predsa niečo iné!“ Zasmiala sa. „To bol môj posledný pokus o rebéliu. Zmierila som sa s osudom.“

„Asi som cítil to isté k svojmu otcovi.“

Vyvrátila oči.

„Myslím to vážne. Keď som rástol, vnímal som ho ako bezduchého, zameraného len na peniaze, a taký aj je. Bohužiaľ, vybral som si prácu, ktorá je možno ešte bezduchejšia a ešte väčšmi zameraná na zisk.“

„Ak to tak cítiš, prečo to nenecháš?“

„Nedávno som nad tým uvažoval. Neviem, čo iné by som robil.“

„Mohol by si byť prokurátorom.“

„To asi nie.“

„Prečo?“

„Som dosť starý na nové začiatky.“

„Myslela som, že nikdy nie je neskoro.“

„Pre mňa áno.“

„Môžem sa ťa niečo spýtať? Prečo ho tak veľmi neznášaš?“

„Svojho otca?“

Prikývla.

Mykol som plecom. „Neviem ti povedať jeden dôvod.“

„Tak ich povedz viac.“

Zamyslel som sa. „Po tom, čo zomrela mama, cítil som sa ako domáce zvieratko, ktoré jej patrilo a on sa musel oň starať.

Ledva so mnou prehovoril slovo, a ak áno, vždy len preto, aby mi niečo rozkázal alebo vyčítal, že čosi robím zle. Bola to jediná manželka, s ktorou sa nerozviedol, a či by im to už vydržalo alebo nie, keď ochorela, vychádzali spolu dobre. Preto sa odvtedy už neoženil – idealizuje si ju. Je mi ho ľúto. Ale nemienim ísť do televíznej šou, aby som sa s ním zmieril.“

„A tvoji súrodenci s ním vychádzajú?“

„Bratia uňho pracujú, takže či ho majú radi, alebo nie, lezú mu do zadku. Amélia býva v Londýne. Aj keď nemajú bohvieaký vzťah, nie je vyslovene nepriateľský.“

„To je tvoja špecialita.“

„Správne.“

„Vieš, že hnev skracuje dĺžku života?“

„Tak si ma uži, kým som ešte tu.“

Krivo sa usmiala. „Nemám slov.“

Po štyroch týždňoch bývania u Marilyn bola už situácia neúnosná. To, že ma vzala k sebe, bolo od nej nevýslovné láskavé, keď vezmem do úvahy, že to medzi nami bolo napäté už pred mojím prepadom. Hoci, keď sa na to dívam spätne, napadá mi, či svoje pozvanie nerozšírila preto, aby ma mala pod dohľadom. Ak to však aj niečo naznačovalo, nevšimol som si. Keď som sa neskoro vrátil domov po večeri strávenom so Samanthou, Marilyn nenaznačovala, že by proti mne niečo chystala. V podstate ani nemala na čom stavať. Aj keby sa jej nejako podarilo vkradnúť sa do skladu, nemala by proti mne čo použiť. Každý predsa flirtuje, nie? Keď som pri práci flirtoval so Samanthou, robil som to s predpokladom, že to neprinesie nijaký výsledok. Dala mi to jasne najavo. Čo si teda Marilyn myslela, keď ma privítala v kimone, vtiahla do „budoáru“ (jej slovo) a hodila sa na mňa? Nazdávala sa, že mi niečo vyčíta z tváre a dozvie sa pravdu? Možno mala nos na to, aby zistila zradu, ale myšlienky čítať nevedela.

Možno som nemilosrdný. Nemôžem si však pomôcť, myslím si, že narafičila celý ten cyklus pocitu viny a očakávaní, aby ma dostala do pasce, aby som náš vzťah zničil ja a ona by vystúpila z trosiek a obvinila ma. Čím dlhšie som bol u nej, tým väčším dlžníkom som sa cítil, čím zaviazanejším som jej bol, tým väčšmi som ju neznášal, čím väčšmi som ju neznášal, tým ťažšie bolo predstierať vzrušenie, keď sme sa milovali, a čím bol môj nezáujem očividnejší, tým bola urazenejšia a pichľavejšia. A to zase vyvolávalo pocit viny, odpor, nezáujem a tak ďalej.

Zvláštne, ako rýchlo sa vzťah zrúti. Dlhé roky som si nevedel predstaviť nikoho, kto by sa ku mne hodil lepšie než Marilyn. Potom som však začal porovnávať. Keď som sa rozprával so Samanthou, cítil som sa lepšie – rozprávali sme sa o sebe, o svete. Hoci sa nesprávala podľa Pollyanniných princípov, viac ako ktokoľvek iný poznala, ako si ľudia vedia ublížiť. Verila však tomu, že keď nevzďáme boj, zabráni nám to rezignovať, a verila aj tomu, že dobro a zlo nemajú záručnú lehotu a piati zavraždení chlapci stoja za obedňajšie prestávky a za večery strávené s mužom, pri ktorom sa necítila vo svojej koži. Bola dcérou svojho otca a viete, čo som cítil k nemu.

Od Marilyn ma odrádzalo, že mala na mňa dosť veľký vplyv a spôsob, akým sme si jeden z druhého robili posmech. Irónia je niekedy namieste, ale nesmie byť všade. Veľmi ma rozčuľovalo, že som si nevedel spomenúť ani na jeden vážny rozhovor s Marilyn. Všetko, čo sa medzi nami odohrávalo, sedem rokov spoločných večeri, sexu a objavovania sa na verejnosti ruka v ruke, klebety, mi odrazu pripadalo umelé. Vždy som sa veľmi usiloval, aby som pred ňou nevyzeral ako hlupák. Ako dobre ma vlastne poznala? Ako dobre som poznal sám seba? Nechcel som sa cítiť ako hlupák, a to jednoducho nie je reálne, pokiaľ všetko neobrátite na žart.

Večera na Deň vďakyvzdania bola príšerná – štekali sme na seba ponad stôl, zatiaľ čo ostatní hostia, všetci umelci, usilovali sa zaviesť rozhovor späť k pointe. Marilyn sa veľmi opila a začala rozprávať škaredé príbehy o svojom bývalom manželovi. Musím zdôrazniť, že boli naozaj primitívne – robila si posmech z jeho neschopnosti udržať erekciu, napodobňovala ho, čo rozprával v posteli, nadávala na jeho tri dcéry, aké sú hlúpe, že ani jedna neurobila maturitu na viac ako osemsto bodov a on musel kadekoho podplácať, aby sa dostali na Spence a doštudovali, vŕšila na seba ponižujúce podrobnosti a po celý čas hľadela na mňa, takže ak niekto vošiel do izby uprostred jej reči, stotožnil si ma s predmetom jej táranín. Nakoniec som to už nemohol vydržať. „Stačí!“ vyhlásil som.

Malátne kývla hlavou. „Nudím ťa?“

Neodpovedal som.

„Nudím?“

Nezdržal som sa a odsekol: „Nielen mňa!“

Usmiala sa a navrhla: „V poriadku, tak teda vyber tému!“

Ospravedlnil som sa a odišiel od stola.

Vedel som, že bude po opici, tak som skoro ráno vstal a oznámil Isaacovi, že jeho služby už nebudem potrebovať. Zbalil som si veci, zišiel dolu a zavolal si taxík do TriBeCa. Šaty z Barneys som si nechal.

Ako som už spomenul, ani v práci sa mi veľmi nedarilo. Nemal by som to hovoriť, ale vlastne som nemal ani potuchy, ako to v galérii v posledných mesiacoch vyzeralo, keďže som sa tam objavoval len zriedka. Je pravda, že som predtým bol odtiaľ dosť dlho preč, pretože som sa venoval Crackovým obrazom, ale aspoň som bol stále majiteľom. Lenže odrazu každé ráno, keď som si mal nahodiť oblek a vydať sa do práce, nebol som schopný odísť z bytu. Hovoril som si, že príčina mojej letargie je fyzická. Bol som unavený, potreboval som oddych, nedávno ma prepustili z nemocnice. V decembri som sa však už cítil dobre, napriek tomu sa mi nechcelo vrátiť do práce. Vernisáž Alysoninej výstavy mi ušla, takže sa mi ťažko darilo zastupovať ju a chvíľami som si nevedel spomenúť, čo tam vlastne visí, nieto aby som ešte mal energiu na predaj.

To ma prekvapovalo najväčšmi, lebo až donedávna som mal zo svojej práce taký dobrý pocit ako nikdy predtým. Dielo Victora Cracka vo mne znovu prebudilo lásku k umeniu a vzrušenie z predaja i kúpy pre mňa znamenalo viac ako vložené a získané doláre. Myslím však, že práve toto bola podstata problému. Bez radosti, ktorú mi poskytovali jeho obrazy, som sa dostal späť k rutinnej práci, ktorej som veľmi neveril, a kreativita či predstavivosť mi boli nanič. A keďže som nemohol počítať s tým, že niekto taký ako Vietor Cracke sa ešte niekedy objaví, pri pohľade do svojej budúcnosti som videl veľkú prázdnotu.

Môj život sa rozdvojil: na jednej strane bola Marilyn, galéria a každodenná práca, na druhej Samantha, Vietor a päť mŕtvych chlapcov. Zabalil som to do príbehu a predložil vám to pod rúškom symbolizmu. Asi nikdy celkom nepochopíte, ako som sa vtedy zmenil, pretože ani ja sám to dodnes nechápem.

S postupom času som prichádzal na to, že tieto zmeny ma vlastne čakali už dlhšie, ako som si uvedomoval. Keď človek, ktorého poznáme, urobí čosi, čo sa absolútne nezhoduje s jeho povahou, musíme prehodnotiť svoje dojmy. Pozeráme sa do minulosti a nepodstatné veci odrazu vidíme ako životne dôležité. Je ťažké kriticky a objektívne hodnotiť sám seba. Ako správny narcis som však podrobne preskúmal celý svoj život a prišiel som na to, že som bol nespokojný už dávno predtým, len som si to nepriznal. Keď som vstúpil do obchodu s umením, bol som presvedčený, že som si našiel správne miesto. Až dovtedy som sa necítil ako hotová osobnosť, bol som nezrelý a nevšímal som si nič, len svoju túžbu odtrhnúť sa od otca. On bol chladný, umenie bolo vzrušujúce. Nahováral som si, že umenie je na míle vzdialené od nehnuteľností. Teraz sa trochu hanbím za to, že som si to myslel. Možno sa zo mňa smejete – Marilyn by sa určite smiala. Ale už len to, že vám to hovorím, a pritom sa neobávam, že sa budete smiať, dosť názorne ukazuje, ako ďaleko som sa posunul.

V treťom decembrovom týždni sa objavili prvé výsledky testov DNA. Stretli sme sa s Annie Lundleyovou a preštudovali si protokoly. Výsledky boli skľučujúce – ani jeden dôkaz nám neumožnil dospieť ku konkrétnemu záveru. Všetky vlasy, ktoré Annie pozbierala v izbe, sa zhodovali so vzorkou ľudí, ktorí boli na zozname – vrátane mňa.

Samantha na mňa pozrela. „Vieš, čo to znamená.“

„Čo?“

„Že ti vypadávajú vlasy.“

Džínsy obsahovali dva profily DNA, jeden z krvavej škvrny a druhý z ejakulátu, ktorý pravdepodobne patril páchateľovi. Hoci v štátnom kriminalistickom laboratóriu sa ešte nedostali k Samanthinej požiadavke porovnať profil s CODIS-om (databázou vzoriek DNA, vidíte, ako rýchlo som sa učil?), Annie sa podarilo použiť odumreté kožné bunky zo svetra, čo sme našli vo Victorovom byte. Ich profil sa nezhodoval s profilom DNA z džínsov. Predpokladali sme, že sveter patril Victorovi, ale nemali sme na to nijaký dôkaz. A nemohli sme ani vylúčiť možnosť, že ten, kto sveter nosil (ak to naozaj bol Vietor), bol na mieste činu prítomný, len tam nenechal svoju DNA.

Najsľubnejšou stopou bol neúplný odtlačok prsta zo zápisníka. Na moju žiadosť sa Annie usilovala manipulovať s dielom čo najšetrnejšie, takže obracala strany pomaličky a hľadala použiteľné stopy v zápiskoch. Odtlačok poslali aj FBI, požiadavka ešte nebola vybavená. Zatiaľ čo Samantha a Annie vysvetľovali postupy, bolo mi čoraz jasnejšie, akú podstatnú časť ich práce zaberá vybavovanie papierov a koľko času sa premrhalo na posielanie odkazov a e-mailov. V tomto zmysle mali naše povolania veľa spoločného.

Keď Annie odišla, Samantha a ja sme upriamili pozornosť na skupinku porovnateľných prípadov. Postupne ich zredukovala na tri, v jednom obeť prežila. Ďalšie dve vraždy boli chladnokrvné, dôkazový materiál z nich bol v sklade, mali sme v pláne po sviatkoch ho stadiaľ vybrať. Obeť, ktorá prežila, bol chlapec, teraz už muž, za predpokladu, že ešte žil. Volal sa James Jarvis. Vo veku jedenásť rokov ho sexuálne zneužili, zbili, priškrtili a nechali ležať v parku asi štyri míle od Muller Courtsu. Stalo sa to v roku tisícdeväťstosedemdesiattri, šesť rokov po poslednej známej vražde. Samantha ešte dovtedy nemohla Jarvisa nájsť, ale bolo rozhodnutá pokračovať. Keď mi to sľubovala, mala v tvári neoblomný výraz.

Bolo dvadsiateho prvého decembra. Sedeli sme spolu v čínskej reštaurácii, unavení z rozprávania o vraždách, a podvedome sme sledovali premávku. Vonku bola tma, svetlá rozvešané v okne sfarbovali čľapkanicu na chodníku na červeno a zeleno. Queens sa mi nikdy nezdal pekný, ale v tej chvíli mi pripadal krajší ako hociktoré iné miesto.

„Budeš vystavený veľkej skúške,“ prečítala Samantha z koláčika pre šťastie.

„V posteli.“

‚V posteli,“ zopakovala a nahlas zamľaskala. „Teraz ty.“

„Máš veľa priateľov.“

„V posteli.“

„V posteli. Prosím ťa,“ poveďal som a zdvihol ruku. „Už nepokračujme.“

Uškrnula sa a siahla po peňaženke.

„To je na mňa,“ oponoval som.

Pozorne si ma obzrela. „To je nejaká lesť?“

„Považuj to za dar pracujúcej triede.“

Pohrozila mi prstom, ale nechala ma zaplatiť.

Stáli sme vonku, triasli sa a rozprávali o nastávajúcich sviatkoch. Samantha mala cestovať do Wilmingtonu a stráviť ich s matkou aj sestrou a ich manželmi. „Čoskoro sa vrátim,“ vyhlásila. „Hádam ti nebudem veľmi chýbať.“

„Nie.“

„Tak nebudem, alebo budem?“

Mykol som plecom. „Ako sa rozhodneš.“

Usmiala sa. „Aké máš plány?“

„Marilyn organizuje tento štvrtok večierok. Robí tak každý rok.“

„To je dvadsiateho tretieho. Ale ja som sa pýtala na Vianoce.“

„Čo s nimi?“

„Kde budeš cez sviatky?“

„Doma.“

„Aha.“

„Ak ti to neprekáža, môžeš pokračovať v tom povýšeneckom tóne,“ odvrkol som.

„Prečo nezavoláš otcovi?“ spýtala sa.

„A načo.“

„Mohol by si začať tým, že sa pozdravíš.“

„A to je všetko? Poviem mu ahoj?“

„Nuž, ak to prejde, môžeš sa ho spýtať, ako sa má.“

„Viem, že tento scenár by sa uberal cestou, s ktorou by ani jeden z nás nebol spokojný.“

Mykla plecom.

„Nikdy sme neoslavovali Vianoce. Dokonca sme nemávali ani stromček. Mama mi akurát dala darčeky, ale to bolo všetko.“

Pokývala hlavou, ale cítil som v tom niečo obviňujúce. Preto som pokračoval: „Keby som mu zavolal a pozdravil sa, očakával by viac. Začal by sa vypytovať, prečo som nezavolal skôr. Ver mi, nepoznáš ho.“

„Máš pravdu, nepoznám.“

„Nemáš čo ľutovať.“

„Ako povieš.“

„Prečo mi to robíš?“

„Čo ti robím?“ nechápala.

„Nútiš ma cítiť sa vinným za niečo, čo som neurobil!“

„Súhlasím.“

„Tým, že súhlasíš, so mnou vlastne nesúhlasíš!“

„Môžeš sa počúvať, čo hovoríš?“

Odprevadil som ju ku vchodu do metra.

„Uži si váľanie na gauči,“ zaželala mi. „Uvidíme sa na budúci rok.“

Potom sa naklonila a pobozkala ma na líce. Zostal som tam stáť ešte dlho po tom, ako odišla.

Nazvať Marilynin každoročný zimný žúr „sviatočným večierkom“ hraničí až so znesvätením. Tento pojem totiž zahŕňa opitých kolegov, ktorí postávajú okolo misy s punčom a usilujú sa trafiť do tónov vianočnej odrhovačky Binga Crosbyho. Táto udalosť sa koná vždy v týždni pred Vianocami vo Wootenovej galérii a skôr sa podobá na typické otvorenie výstavy. Každý sa usiluje prísť, aj keď to sťažujú poveternostné podmienky. Téma večera býva rôzna – napríklad „Kovboji pod vodou“, „Warholov nákupný zoznam“ alebo „Yuppies znovu útočia“, a Marilyn vždy pozýva tú istú hudobnú skupinu. Ide o trinásťčlenný zbor pozostávajúci výhradne z transvestitov, ktorých repertoár nikdy nevynechá Billie Holidayovú či Ellu Fitzgeraldovú. Volajú sa Big and Swingin‘.

Nakoľko som sa venoval svojmu prípadu, zabudol som si zohnať kostým. Nech som ako hľadal, nemohol som nájsť pozvánku, a tak som nevedel tému večera. (A nemohol som sa nikoho spýtať, lebo by sa ihneď rozšírilo, že sa s Marilyn nerozprávame. V tej chvíli som sa nazdával, že je to len medzi nami dvoma.)

Keď som však prišiel v obleku do galérie, zistil som, že zapadám medzi ostatných. Predieral som sa pomedzi dav oslavujúcich, všetkých oblečených ako členovia opätovne zvoleného Bushovho kabinetu. Bez masky som priťahoval pozornosť a ľudia sa pokúšali hádať moju totožnosť. Počúvať, ako niekto tvrdošijne trvá na tom, že vyzeráte úplne ako Donald Rumsfeld, je naozaj skúška trpezlivosti.

„Som si istá, že to myslel dobre,“ chlácholila ma Ruby.

„A čo je to dobre?“

„Napríklad, Donald má pekné lícne kosti,“ vyhlásil Nat.

Zamiešal som sa medzi ostatných. Niektorí sa ma pýtali, čo sa mi stalo. Dotkol som sa rukou leukoplastu na spánku a odpovedal: „Ľahké poranenie mozgu.“ Iní sa ma pokúšali zatiahnuť do rozhovoru o maliaroch a výstavách, o ktorých som nič nevedel. Tempo na súčasnom trhu je také rýchle, že stačí, ak z neho na mesiac vypadnete, a ocitnete sa mimo. Nerozumel som, o čom hovorili, ale bolo mi to jedno. Asi po dvoch či troch minútach skupinového žartovania som sa prestal sústreďovať a moju pozornosť pritiahol surrealistický kankán, ktorý v rade tancovali Diek Cheney, Diek Cheney, Condoleezza Riceová a Diek Cheney. Pokúsil som sa k nim pridať, ale nedarilo sa mi, zostal som podráždený. Nech bolo témou rozhovoru čokoľvek a ktokoľvek, v pozadí vždy boli peniaze.

„Počul som, že ten tvoj vrah vyvolal veľký záujem.“

„Koľko jeho obrazov máš ešte v zálohe, Ethan?“

„Viac než hovorí.“

„Predal si aj ďalšie?“

„Predal si ďalšie Hollisterovi?“

„Počul som, že sa toho svojho už zbavil.“

‚Je to pravda, Ethan?“

„Bol si v jeho dome, nie? Poznám niekoho, kto ho videl, a tvrdí, že je príliš lacný. Objednal si Jaima Acosta Blancu, aby mu namaľoval všetky tie lacné kópie, dal mu seďemdesiat percent vopred a Jaime ušiel s prachmi do Moskvy, kde kopíruje neooligarchov.“

„Komu ho predal, Ethan?“

„To nikto nevie.“

„Ethan, komu ho Hollister predal?“

„Rita vraví, že Richardovi Bransonovi.“

„Ethan, neznamená to, že na tom zarobíš závratné prachy?“

Prešli dve hodiny a Marilyn ešte vždy nebolo vidieť. Prešiel som cez biele izby s červenými platňami a biele izby s ružovými platňami, ďalšie izby, čo čakali na dekoráciu. Ako Wootenova galéria rástla, zhltla svojich susedov sprava, zľava, zhora aj zdola. Zaberá takmer pätinu budovy na čísle 567 Západnej dvadsiatej piatej ulice, keď nespomeniem preplnený priestor na Dvadsiatej ôsmej a galériu na Hornej východnej. Keď som sa prebojoval cez hlúčik Johnov Ashcroftov, uvedomil som si, že nikdy nebudem taký veľký ako Marilyn. Aj keby som mal také ambície, chýbala mi jej obrazotvornosť.

Chytil som poď krk jedného z jej mnohých asistentov, ktorý sa po konzultácii cez vysielačku s viacerými ľuďmi vrátil s odpoveďou, že Marilyn si šla ľahnúť na štvrté poschodie.

Vo výťahu som si pripravoval ospravedlnenie. Nebolo od srdca, ale boli predsa Vianoce.

Marilyn má dve kancelárie, tak ako má dve kuchyne –jednu pre svet a druhú pre seba. Veľká s vysokými stropmi, vylešteným stolom a obrazmi od Rothka je na prízemí a používajú na podpisovanie dohôd a na to, aby zapôsobila svojou vznešenosťou na nezasvätených. Ozajstná s nalepovacími farebnými lístkami, kolieskami od šálok s kávou a s rohovým stolom obsypaným farebnými diapozitívmi je dosiahnuteľná len pre vyvolených. O jej existencii som sa dozvedel až po roku chodenia s Marilyn.

Našiel som ju napoly ležiacu v hojdacom kresle, ktoré zvláštne neladilo s ostatným nábytkom, ale bola to jediná vec, ktorú si nechala po predaji domu v Irontone. Špičkami prstov pohybovala okolo poldecáka škótskej, z ktorého stekala zrazená voda do koberca. V izbe vibroval hluk skupiny, čo hrala o štyri poschodia nižšie.

„Kde si bola?“ spýtal som sa. „Každý je zvedavý, čo sa ti stalo.“

„To je zvláštne. V poslednom čase sa ma ľudia pýtajú to isté o tebe.“

Chvíľu som počkal, potom som pokračoval: „Nejdeš dolu?“

„Necítim sa na to.“

„Stalo sa ti niečo?“

„Nie.“

Chcel som predniesť svoje ospravedlnenie, ale akosi mi to nešlo. Kľakol som si teda vedľa nej a položil ruku na jej rameno, tvrdé ako páčidlo. Napadlo mi, nie po prvý raz, že Marilynina krása má trochu tvrdý, chlapský nádych, ostré črty a tvrdé svaly. Usmiala sa a jej ďych ma priam ovalil.

„Neznášam večierky,“ vyhlásila.

„Tak prečo ich organizuješ?“

„Lebo musím.“ Zavrela oči a zaklonila sa v kresle. „A pretože ich mám raďa. Zároveň ich však nenávidím.“

„Si chorá?“

„Nie.“

„Chceš vodu?“

Nepovedala nič.

Prešiel som cez izbu ku chladničke, vytiahol fľašu Evianu a položil ju na zem vedľa škótskej. Ani sa nepohla.

„Asi sa nezabávaš,“ zhodnotila. „Nebol by si tu, keby si sa bavil.“

Oprel som sa o okraj stola. „Zabával by som sa lepšie, keby si prišla dolu.“

„Stavím sa, že sa stretávaš s mnohými ľuďmi.“

„To je pravda.“

„Stále sa na teba vypytujú.“

„Už si to hovorila.“

„Akoby si išiel do vojny.“

„Nešiel som.“

„Hmm.“ Vzdychla si, stále mala zavreté oči. „Hovorím im, že nič o tebe neviem.“

Mlčal som.

„Čo iné im mám povedať?“

„Čo len chceš.“

„Pýtajú sa ma, ako by som to mala vedieť. Predpokladajú, že mám na teba priamu linku.“

„Veď máš.“

„Naozaj?“

„Pravdaže máš.“

Prikývla. „To je dobre.“

„Pravdaže ju máš,“ zopakoval som, neviem prečo.

„Bolo ti dobre u mňa doma?“

„Bolo to úžasné. Ani neviem, ako sa ti mám poďakovať.“

„Nepamätám si, že by si to skúsil.“

„Ak som to predtým nepovedal, je mi to ľúto. Hovorím to teraz: veľmi pekne ďakujem.“

„Nemala by som vyžadovať poďakovanie, ale zaslúžim si ho.“

„Samozrejme si ho zaslúžiš.“

„Nie!“ oponovala. „Nemala by som od teba nič žiadať. Tak to nemá byť.“

„To je slušnosť, Marilyn. Máš stopercentnú pravdu.“

Mlčala, potom odsekla: „Naozaj?“

„Čo naozaj?“

„Či naozaj ide o slušnosť.“

„Nerozumiem.“

„Tak sa máme k sebe správať? Podľa bontónu?“

„Myslel som, že áno.“

„Aha. To je pre mňa novinka.“

„Prečo by sme nemali byť k sebe slušní?“

„Pretože,“ začala hlasnejšie a konečne sa na mňa pozrela. „Pretože ťa milujem, ty idiot!“

Nikdy predtým mi to nepovedala.

„Cítim sa ponížená, keď sa ma pýtajú, ako sa máš, a ja neviem. Lenže pýtajú sa a ja by som to mala vedieť! Musím im niečo povedať!“

Prikývol som.

Potom bolo ticho.

„Neuhádneš, kto mi volal,“ ozvala sa.

„Kto?“

„Hádaj.“

„Marilyn…“

„Veď nekaz hru,“ napomenula ma ťahavým tónom. „Drž sa sviatočnej nálady.“

„Kevin Hollister,“ skúsil som.

„Nie.“

„Kto?“

„Hádaj!“

„George Bush.“

Zarehotala sa. „Zle!“

„Tak sa vzdávam.“

„Jocko Steinberger.“

„Volal ti?“

Prikývla.

„Prečo?“

„Chce, aby som ho zastupovala. Vraj sa mu zdá, že mu nevenuješ dostatočnú pozornosť.“

Zostal som ako skamenený. Jocka som poznal, odkedy sa objavil na scéne v rámci skupinovej výstavy, ktorú organizovala Leonora Waiteová. Najprv bol jej maliarom, potom mojím, vždy prítomný na zozname vystavovaných. Považoval som ho za náladového, ale nie zákerného, a to, že išiel za Marilyn, a mne nepovedal nič, hlboko sa ma dotklo. O Kristjanu som prišiel vlastným pričinením a nepokladal som to za tragédiu, ale v priebehu šiestich mesiacov mať o dvoch umelcov menej, to bol dosť rapídny úbytok.

Marilyn pokračovala: „Má nejaké nové veci a chce, aby som ich vystavovala.“

„Dúfam, že si ho odmietla.“

„Odmietla.“

„Dobre.“

„Odmietla som ho, ale teraz mu asi poviem áno,“ dodala.

„A to už prečo?“

„Lebo aj ja si myslím, že ho neprezentuješ tak, ako by si mal.“

„Naozaj?“

„Veru tak.“

„Nemyslíš, že si mi mala dať šancu prediskutovať si to s ním, než sa rozhodneš za mňa?“

„Ja som sa nerozhodla. On to urobil. Nezabúdaj, že on oslovil mňa.“

„Tak mu povedz, aby si to prebral so mnou,“ požiadal som ju. „Očakávam to od teba.“

„Nuž, ale neurobím to.“

„Čo je s tebou, Marilyn?“

„A čo je s tebou?!“

„Nič sa ne…“

„Hovno!“

Zase bolo ticho. Dunelo mi v hlave.

„Marilyn…“

„Nevidela som ťa celé týždne!“

Nehovoril som nič.

„Kde si bol?“

„Mal som robotu.“

„S čím?“

„S prípadom.“

„Stále s tým istým?“

„Áno.“

„Ako sa vyvíja?“

„Postupujeme pomaly.“

„Vážne? No to je výborné! Úžasné správy, hurá! Budeš aj strieľať z pištole?“

„Prosím?“

„Veď vieš. Bum-bum-bum!“

„Nechápem, o čom hovoríš.“

„Ale chápeš!“

„Naozaj nie. A ak by ti to neprekážalo, ešte som neskončil debatu o Jockovi. Ako si to predstavuješ, že…“

„Ale prosím ťa!“ prerušila ma.

„Odpovedz! Čo si myslíš, že…“

„Prestaň tárať!“

Zmĺkol som a vstal na odchod. „Napi sa vody,“ poradil som jej. „Bude ťa bolieť hlava.“

„Viem, že obrábaš tú babu.“

„Prosím?“

„Prosím, prosím?“ posmievala sa mi. „Dobre si počul.“

„Počul, ale neviem, o čom hovoríš.“

„Bla,bla,bla,bla!“

„Dobrú noc, Marilyn.“

„Neopováž sa odísť!“

„Nebudem tu stáť a počúvať, ako robíš zo seba blázna.“

„Keď odídeš, uvidíš, čo urobím!“

„Prosím, upokoj sa.“

„Priznaj sa, že siju preťahoval.“

„Koho?“

„Prestaň!“ zvrieskla.

Mlčal som.

„Tak povedz!“

„Pretiahol som ju.“

„Výborne! Konečne sme sa niekam dostali!“

Zasa som nič nehovoril.

„Nemôžeš mi klamať. Viem to, dostávam hlásenia z miesta činu.“

„O kom hovoríš?“ A potom mi došlo. „Isaac?“

„Takže to ani neskúšaj.“

„Kristepane, Marilyn!“

„Len sa netvár tak strašne urazene! Si príliš rozmaznaný.“

„Nuž, nerád ti to prezrádzam, ale vyhadzuješ prachy zbytočne. Spal som s ňou len raz, ešte predtým, než sa toto všetko začalo.“

„Neverím ti.“

„Ver, čomu chceš, ale taká je pravda.“

„So mnou si si to nerozdával, takže si určite mal niekoho iného.“

„Prepánajána, veď som bol v nemocnici!“

„No a čo?“

„Tak som nikoho… nemienim to ďalej rozvíjať.“

„Len povedz, že si ju preťahoval!“

„Už som ti… musíš to stále opakovať?“

„Čo?“

„Že som ju preťahoval.“

Rozosmiala sa. „A ako sa tomu ináč hovorí?“

„To je jedno. Nič ťa do toho nie je.“

Prudko vstala, schmatla pohár a šmarila ho do mňa. Prikrčil som sa, rozbil sa o stenu. Na kopírovací stroj sa zniesla spŕška úlomkov zo skla, voda a whisky.

„Skús to povedať ešte raz!“ osopila sa na mňa. „Zopakuj, že ma do toho nič nie je!“

Pomaly som vstal so zdvihnutými rukami. Na koberci, kde predtým stál pohár, zostal mokrý fľak.

„Kedy si s ňou chrápal?“

„Aký to má zmysel?“

„Kedy?!“

Chvíľu som mlčal, potom som priznal: „Pred dvoma mesiacmi.“

„Kedy?“

„Veď som práve…“

„Láskavo buď konkrétnejší!“

„Chceš presný čas a dátum?“

„Bolo to cez deň? V noci? V posteli, na gauči, na kuchynskej linke? Tak hovor, Ethan, uspokoj moju zvedavú myseľ!“

„Nepamätám si presný dátum.“ Zamyslel som sa. „Bolo to v noci, po pohrebe.“

„Ale! To je fakt dojímavé!“

Potlačil som túžbu vylepiť jej zaucho. Namiesto toho som povedal: „Nemáš prečo byť taká naštvaná. Veď tiež nemôžeš povedať, že si za posledných šesť rokov s nikým iným nespala.“

„A ty áno?“

Jasné, že áno. Vieš o tom.“

„Nuž, ja teda nie,“ vyhlásila.

Nevedel som, ako mám zareagovať. Za normálnych okolností by som jej asi neveril, ale vtedy som vedel, že hovorí pravdu.

„Chcem, aby si odišiel,“ dodala.

„Marilyn…“

„Vypadni!“

Vošiel som do chodby a do výťahu; v hlave sa mi preháňali všetky možné verzie toho, čo som mohol ešte povedať. Zrejme sa stala chyba v komunikácii, kruté nedorozumenie o podmienkach nášho vzťahu. Niekto nepovedal, čo bolo treba, a iný urobil chyby. Došiel som na prízemie. Dvere sa otvorili a zaliali ma tóny hudby. Večierok bol v plnom prúde. Vzal som si kabát a vyšiel na ulicu. Sneh bol hustý ako smotana, schyľovalo sa k snehovej búrke.

Medzihra:

Lekári mali tendenciu báť sa ho, tak ako väčšina ostatných, a v dôsledku týchto obáv nikdy neprišli a nepovedali rovno, čo chcú. Rozčuľovalo ho to. Aj ten, čo telefonoval, chodil okolo horúcej kaše a Louis nevedel vytušiť dôvod, prečo volá. Chcel viac peňazí? Mohol mu dať viac. Už aj tak platil poplatky, ktoré Bertha považovala za vydieračské. Bolo to na ňu dosť nezvyčajné, najmä ak sa vzalo do úvahy, že tá dohoda bola jej nápad a poplatky pochádzali z bankového účtu, na ktorý neprispela ani jednou penny.

Louisovi neprekážalo, keby mal platiť viac. Vlastne by celkom rád platil a platil a dával čoraz viac, až kým by nezostal vyčerpaný a na dne. Pointa však bola, že na to, aby sa dostal na dno, mal priveľa peňazí. Vypisovanie šekov teda nemohlo fungovať ako vykúpenie, on však, bohužiaľ, inú formu nepoznal.

Louis počúval lekára a pokúšal sa správu odovzdať Berthe, ktorá stála pri ňom a netrpezlivo škrípala zubami.

„Hovorí, že… moment. Hovorí, že… čo ste vlastne povedali?“

Bertha už toho mala dosť a vytrhla mu slúchadlo. „Čistou angličtinou, prosím!“ požiadala. V priebehu ďalšej minúty a pol sa jej na tvári vystriedalo zúfalstvo, úžas, zúrivosť, rozhodnosť a napokon bezvýrazná, chladná maska, ktorú si vždy nasadzovala v ťažkých časoch. Vyštekla zopár úsečných slov a položila telefón.

„Dievča je v druhom stave!“

„To nie je možné!“

„Nuž,“ povedala a stlačila gombík na privolanie slúžky, „zrejme je.“

„Čo urobíš?“

„Nemáme na výber. Nemôže tam zostať.“

„A čo teda chceš…“

„Neviem,“ prerušila ho. „Nedal si mi veľa času na rozmýšľanie.“

V dverách sa objavila slúžka.

„Objednajte auto.“

„Áno, pani.“

Louis pozrel na manželku. „Teraz?“

„Áno.“

„Ale veď je nedeľa!“ namietol.

„Čo to má s tým spoločné?“

Neodpovedal.

„Máš lepší nápad?“ spýtala sa.

Nemal.

„Tak si pohni. Nie si oblečený na odchod.“

Dokončoval toaletu a uvažoval, ako sa tam dostal. Udalosti jeho života akoby neboli navzájom prepojené. Najprv bol niekde, potom zasa inde a odrazu je tu. Ako tam však prišiel? Nepamätal si.

Načiahol sa po hrebeň a lokaj pristúpil a podal mu ho.

„Ďakujem. Už to zvládnem sám, nechajte.“

Lokaj sa uklonil a odišiel.

Keď bol preč, Louis si vyzliekol košeľu a zostal stáť do pol pása vyzlečený. Posledných osem rokov sa na ňom podpísalo. Kedysi mal také husté kučery, že sa v nich zuby hrebeňa zasekávali. Mal hladkú pokožku, nie záhyby, ktoré sa mu robili na páse, keď sa zohol. Nemal veľké, guľaté brucho, aké mávali bohatí a mocní muži, len mäkkú pneumatiku, čo mu ovísala okolo rebier. Boky mal široké, ženské, takže mu v šedé museli povoľovať nohavice. Neznášal pohľad na seba. Nevyzeral vždy takto.

Obliekol si košeľu, obul topánky a zišiel dolu do vstupnej haly.

Ústav bol blízko Tarrytownu, len niekoľko míľ od Hudsonu. Keď vyšli z mesta, cesty začali lemovať hlboké brázdy, ktoré auto nevládalo zdolať. Trvalo im to niekoľko hodín. Stuhol mu chrbát, oblek ho sťahoval a keď dorazili, ledva sa vládal pohnúť. Nevedel, čo by bolo horšie – vyjsť z auta, alebo sa hneď zvrtnúť a vrátiť sa domov.

Riaditeľ domova stál pred bránou a ukazoval, kde môžu zaparkovať. To gesto Louisa podráždilo, pretože akoby naznačovalo, že je to prvá návšteva Mullerovcov. Bertha tam nechodila, ale on áno, aspoň raz za rok.

Pozemok okolo bol rozsiahly, plný farieb, lesných kvetov a burín, až Louisovi opuchla sliznica v nose. Vysiakal sa a pozrel na manželku. Bezvýrazné hľadela von oknom na budovu, ktorá neexistovala, keď tam naposledy bola. Vedel, že je to tak, lebo podstatnú časť rekonštrukcie platil on. Anonymne. Bertha mu nechcela dovoliť, aby zneuctil rodinné meno. Taký smiešny prejav vlastníctva mu pripadal ako irónia, veď on jej zmenil meno zo Steinholtzovej na Mullerovú.

Aj ona sa zmenila, hoci by nevedel presne povedať v čom. Všetko, čo z nej robilo pekné dievča, jej viac-menej zostalo, iba akoby toho bolo viac. Materské znamienko sa zväčšilo, nos sa zaokrúhlil. Akoby sa pravá Bertha, dlhé roky tesne spútaná mladosťou, predrala na povrch, aj keď s malými trhlinami, ktoré boli jednotlivo neviditeľné, ale všetky spolu dotvárali karikatúru. Možno boli tie zmeny postupné, len on si ich pri každodennom živote nevšimol. Nech to bolo akokoľvek, aj tá slabá túžba, ktorú v sebe voči nej dokázal vyčariť, keď bol ešte pružný a mal motiváciu, už vyschla a odvial ju čas. Apetít mu zoslabol aj v iných ohľadoch a zostali len výčitky za všetky nesprávne rozhodnutia. Napriek tomu, že často nechápal, ako prežil až ďo súčasnosti, ak bol k sebe úprimný, musel priznať, že svoju cestu si vybral sám. To, čo mu v minulosti pripadalo ako nevyhnutné zlo, teraz chápal ako dôsledok vlastného výberu. Keď ho pred rokmi zaviedli do izby, aby sa zoznámil s budúcou nevestou, a on súhlasil, čím spustil ďalší sleď udalostí, bola to predsa jeho voľba. Otec mu vtedy povedal:

„Ožeň sa, alebo odíď do Londýna.“ Prečo si nevybral Londýn? Vtedy si vravel, že aj tak by sa niekedy musel oženiť, tak sa rozhodol zmieriť s osudom a zostať doma. Ktovie však, či mu otec neponúkal možnosť vykĺznuť a odísť. Mohol stráviť život ako starý mládenec, ako prastrýko Bernard. Ktovie, čo by sa s ním dialo v Londýne? Louis sa zamyslel. A keď Bertha poslala dievča do ústavu, nemal na výber? Najprv sa hádal, no potom sa vzdal. Mohol si však trvať na svojom. Mal niečo urobiť. Nevie presne čo, ale čosi mohol.

V biznise nikdy nepochyboval, no v živote nemal istotu. Kolesá zaškrípali na štrku; auto spomalilo a zastavilo. Bertha vystúpila, ale on sa nehýbal, celkom zmeravel od výčitiek. „Vystúp z auta, Louis.“ Tak vystúpil.

Riaditeľ ďomova sa volal doktor Christmas. Hoci inokedy mával dobrú náladu, toho dňa vyzeral akosi zatrpknuto.

„Vitajte, pán Muller, pani Mullerová. Mali ste dobrú cestu?“

„Kde je moja dcéra?“ odpovedala Bertha.

Prechádzali cez vestibul. Louis nechal manželku, aby išla prvá. Pustila sa pred všetkými ostatnými, akoby vedela, kam má ísť. Jej dcéra! Absurdné! Pociťoval to ako urážku vzhľadom na úsilie, ktoré v posledných dvadsiatich rokoch vynaložil. To dievča nikdy nebolo jej, hneď od chvíle, ako sa od nej oddelilo pri pôrode. Chcel by však tvrdiť, že je jeho? Tak by prešla do jeho zodpovednosti a všetko, čo sa stalo, by bola jeho vina.

Doktor Christmas sa rozhodol zmeniť cestu na prehliadku a ukazoval im krídla domova, na ktoré bol hrdý, ako napríklad hydroterapiu s vaňami v tvare hrocha a kopami bielizne. Každý rok urobia vyše tisíc studených mokrých zábalov.

„V poslednom čase sme dosiahli úspech liečbou inzulínom,“ vysvetľoval. „Asi vás poteší, že vďaka vášmu…“

„Poteší ma, keď sa dozviem, kde je moja dcéra,“ skočila mu do reči Bertha. „Dovtedy ma nič iné nezaujíma.“ Zvyšok cesty kráčali bez slova.

Nie však v tichu. Z ostatných izieb a poschodí, z odľahlých kútov domova, tlmené betónom a omietkou, ozývajúce sa v potrubiach, vychádzali najstrašidelnejšie zvuky. Výkriky, náreky, prenikavý smiech, z ktorých sa Louisovi ježili vlasy, ako aj rôzne iné zvuky, aké človek ani nedokáže vylúdiť. Počul ich už aj predtým, ale vždy ho vykoľajili. Nemáme dcéru, máme len syna. Bertha túto vetu opakovala dostatočne dlho, nútila ho recitovať ju s ním, až jej uveril. Každá návšteva domova preto preňho znamenala iba hrôzu.

Ich dieťa, ozajstné dieťa, Dávid, vyrastal na pekného, distingvovaného, ukážkového mladíka. V trinástich rokoch už mal prečítaného Schillera, Manna a Goetheho v nemčine, Moliéra, Racina a Stendhala vo francúzštine. Hral na husliach a mal talent na matematiku, najmä keď sa aplikovala na podnikanie. Bola pravda, že po vzdelávaní doma sa ostýchal pred ostatnými deťmi, ale napriek tomu sa vedel spôsobne správať k dospelým, dokázal sa zapojiť do debaty s mužmi staršími o tridsať rokov.

Pre porovnanie – akú nádej pre nich predstavovalo to dievča? Bertha sa rozhodla pragmaticky a bez váhania ju vypudila zo srdca, čo sa Louisovi nikdy celkom nepodarilo. Čo však urobil okrem toho, že sa topil v sebaľútosti? Kam ho doviedlo všetko jeho utrpenie? Dievčaťu určite nijako nepomohlo.

Chvalabohu, Dávid nebol doma, bol na návšteve u matkiných príbuzných v Európe. Louis sa až zachvel, keď si predstavil, ako by si vymýšľal výhovorky na popoludňajší výlet. Ideme s mamou do prírody, potrebujeme sa nadýchať čerstvého vzduchu. Louis najväčšmi zo všetkého neznášal klamať svojmu synovi.

Pokiaľ vedel, Dávid naďalej netušil o existencii svojej sestry. Pamätal si na jeden hrozný večer spred ôsmich rokov, keď Delia nechala odomknuté dvere a dievča sa zatúlalo na prízemie, privolané zvukom rádia. Istý čas Louis chcel dať rádio do jej izby, ale Bertha to zakázala. Tvrdila, že jej rádio nebude nanič. Dievča aj tak ničomu nebude rozumieť a zvuk by mohol pritiahnuť pozornosť. Namiesto toho jej dali obrázkové knižky a bábiky, čo ju celkom zaujalo. Louis však tušil, že to nebude stačiť, a jeho podozrenie sa potvrdilo, keď sa vtedy večer ukázala v izbe. Keby ho Bertha vtedy poslúchla a kúpila to poondené rádio, dievča by nebolo prišlo a nemuseli sa prijať opatrenia…

Večer sa potom dlho hádali. Všetky hádky prehral, až na jednu výnimku – podarilo sa mu zbaviť Delie, ktorú vždy pokladal za živočíšnu, lenivú a nedôveryhodnú. Aj Bertha musela uznať, že to, že nezanikla dvere, bolo dôvodom na prepustenie. Delia však zostávala na výplatnej listine, aj keď už nebola u nich zamestnaná. Jej mlčanie stálo Louisa sedemdesiatpäť dolárov týždenne.

Dávid ten večer nikdy nespomenul, ani sa nepýtal na dievča. Ak aj nejako vytušil jej totožnosť, hoci Louis si nevedel predstaviť ako, zdalo sa, že na ňu zabudol. Zvládli to s pomocou lží, nakopených jedna na druhej. Raz sa však v každej nazbieranej kope urobí trhlina.

Doktor Christmas pridržal dvere. Bertha a Louis si sadli z jednej strany stola, na druhej sedel ošumelý chlap s nápadnými vreckovými hodinkami. Christmas zavrel dvere a zaujal miesto na zvyšnej stoličke.

„Dovoľte, aby som vám predstavil Winstona Coombsa, právneho poradcu chovancov ústavu. Dúfam, že vám nebude prekážať na našom stretnutí. Aby som prešiel k veci…“

„Nevidím tu svoju dcéru!“

„Áno, pani Mullerová. Mám v úmysle…“

„Prišla som sem s jediným cieľom. Vidieť, čo ste vy idioti porobili s mojou dcérou!“

„Iste, pani Mullerová. Rád by som vás však informoval, že…“

„Nezaujíma ma, čo by ste radi. Nie je vhodný čas na to, aby ste hovorili o svojich preferenciách!“

„Ak môžem…“ ozval sa Coombs.

„Nemôžete!“

„Pani Mullerová,“ začal opäť riaditeľ domova. „Chcem len ubezpečiť vás i vášho manžela, že máme v úmysle použiť primeraný postup voči mladíkovi, ktorý je za to zodpovedný…“

Bertha mu skočila do reči a povedala niečo, čo Louisa prekvapilo: „Ten ma vôbec nezaujíma! Z môjho pohľadu neexistuje. Chcem vidieť dcéru, žiadam vás o to hneď, v tejto chvíli, a ak sa naďalej budete usilovať o niečo iné, zavolám svojmu právnikovi. Ubezpečujem vás, že potom pán Coombs trpko oľutuje, že sa dal na túto profesiu!“ Vstala. „Predpokladám, že v tejto skrini ju nemáte.“

„Nie, pani.“

„Tak poďme!“

Vyšli z budovy na zadný dvor s úhľadne pokosenou trávou, z troch strán lemovaný stromami. V tráve sa trblietali zlatisté slnečné lúče. Kráčali po kamennom chodníku do lesa. Prešli asi pätnásť metrov a natrafili na domček obkolesený bielym plotom. Pre Louisa to bolo nové, neznáme miesto, rovnako aj pre Berthu.

Doktor našiel na zväzku kľúčov ten správny, pridržal otvorenú bránu Berthe, ktorá popri ňom prešla bez slova. Potom asi minútu hľadal kľúč od dverí domca, zatiaľ čo Bertha nervózne klopkala nohou. Louis si strčil ruky do vreciek a pozrel hore pomedzi listy na purpurovú oblohu.

„Tak, už sme tu,“ oznámil lekár.

Vo vestibule ich privítala sestra, ktorá vstala, keď Bertha vošla.

„Tento dom je určený pre pacientov počas ich najcitlivejších či najnáročnejších období,“ vysvetľoval riaditeľ. „Náš najlepší personál…“

Bertha nečakala, kým skončí, a pobrala sa do najbližšej izby. Louis išiel rovno za ňou a narazil do nej, keď náhle zastala na prahu.

„Božemôj,“ hlesla. „Bože ďobrý!“

Louis pozrel ponad manželkino plece a uvidel dcéru. Ležala na lôžku, na sebe mala modrú košeľu, cez ktorú bolo vidieť zaguľatené brucho. Celý jej trup, už aj tak krátky a hranatý, vyzeral strašidelne obrovský. Ospanlivo zažmurkala očkami a pozrela na nich.

Louis chcel vojsť do izby, ale Bertha sa držala zárubne. Jemne jej odtiahol ruky a vošiel. Dievča sa posadilo a zvedavo naňho hľadelo, keď si pritiahol stoličku a sadol si k posteli.

„Ahoj, Ruth.“ Pohladkal ju po líci, hanblivo sa usmiala. „Som rád, že ťa vidím. Prepáč, že som bol tak dlho preč. Niečo ma zdržalo.“

Dievča neodpovedalo. Ponad jeho plece nakúkalo na Berthu, ktorá sa pomedzi tiché, kvílivé zvuky rozkašľala.

„Ruth,“ zopakoval Louis. Dievča naňho pozrelo. „Vidím, že… sa ti niečo stalo.“

Dievča stále mlčalo.

„Ruth.“

Bertha sa obrátila a odišla. Louis ju počul, ako sa vo vedľajšej izbe vyhráža riaditeľovi, on sa však usiloval sústrediť na svoju dcérku. Pôvodne chcel, aby sa volala Teresa po jeho pratete a Bertha mala pripravené mená Harriet a Sarah. Potom však trvala na mene, ktoré by nebolo spojené ani s jednou rodinou.

Láska sa však prispôsobí, a tak si postupne to meno obľúbil. Chytil ju za ruku, opakoval jej meno a kýval sa dopredu a dozadu. Nechápavo naňho pozerala; v tvári mala údiv a on sa kýval a stále dokola opakoval jej meno.

Nemali veľmi na výber. Doktor Christmas naznačil, že by mohol tehotenstvo ihneď ukončiť, ale Bertha to rázne zamietla. Hoci vždy bola za striktné riešenie, predsa len sa držala istých noriem.

Nasledujúci deň prišiel popoludňajším vlakom rodinný lekár, pri ktorom sa narodila Ruth a neskôr im odporučil ústav. Taxíkom sa odviezol do hotela, kde ho uviedli do apartmánu Mullerovcov. Dnu vošiel značne znepokojený a ihneď sa začal ospravedlňovať.

„Nechajte to tak!“ zahriakla ho Bertha. „Budete potrebovať oblečenie. Dievča sme presťahovali neďaleko do domčeka, v ktorom zotrvá, kým bude gravidná. Je pri nej sestra. Vedľajší dom ešte nie je na predaj, ale čoskoro kúpime aj ten. Budete tam bývať, kým sa všetko neskončí. Keď sa narodí dieťa, rozhodneme, čo s ňou urobíme. Medzitým budete mať všetko, o čo si požiadate, zaplatíme vám všetky náklady,ako aj straty, ktoré utrpíte tým, že nebudete vykonávať svoju prax. Zatiaľ toľko, kým si premyslíte ďalšie požiadavky. Daj mu ho, Louis.“

Lekár si vzal šek; ruky sa mu začali triasť ako po pôrode pred dvadsaťjeden rokmi. Louis bol rozčarovaný. Vari neexistuje nikto lepší, mladší, pri lepšej sile a s väčšími skúsenosťami? Bertha však neustúpila. Nijaký odborník, nech by bol aký dobrý, nemal také skúsenosti ako doktor Fetchett v jednej oblasti – a to bola diskrétnosť. Všetky rodinné problémy spoľahlivo udržal v tajnosti a nakoniec sa za vernosť dočkal takéhoto trestu.

„Chápem, že je to naliehavé,“ skúsil sa brániť. „Nemôžem však odísť z New Yorku pre…“

„Ale môžete. Dievča je už v dosť vysokom štádiu. Prečo čakali až doteraz, kým nám zavolali, to je už druhá vec, to preberieme inokedy. V tejto chvíli ma však zaujíma len jej dobro a dobro dieťaťa. Tu máte kľúč od izby, keby ste sa chceli občerstviť. O tridsať minút odchádzame.“

Nechcela stratiť, čo mala. Žena, ktorú svet videl navonok, bola výsledkom dlhoročnej ťažkej práce. Aby sa ňou stala, potrebovala veľa zo svojho života vymazať a veľa vytvoriť, a na to nikdy nezabudne.

Louis ju vzal na svadobnú cestu na šesť mesiacov do Európy. Navštívili vlasť jeho predkov nad Rýnom, kde aj ona ešte mala príbuzných. Prenajímali si zámky, prijímali ich hlavy štátov, sprevádzali s veľkou slávou z jednej nádhernej stavby do druhej, ukazovali im najúžasnejšie svetové umelecké diela na súkromných stretnutiach, mohli strkať nos rovno do plátien, dotýkať sa zlatých a strieborných predmetov. Najväčšmi si pamätala diela Michelangela. Nie svalnatého Dávida ani bezduchú Pietu, ale drsné, nedokončené florentské sochy, ľudské telá, ktoré akoby sa usilovali odtrhnúť od tvrdého mramoru. Bol to jej celoživotný boj, výhrou bolo získanie majetku. Zvliekame sa z kože, potom sa preberieme a znovu vstaneme.

Keď prišla do Ameriky, mala päť rokov a spočiatku nemala kamarátky. Ostatné dievčatá sa jej posmievali pre to, že písmeno s vyslovovala ako š. Napríklad, keď namiesto spievať hovorila spievať. Smiali sa jej a napodobňovali ju. Takýmto zdôrazňovaním jej nedostatku vlastne naznačovali, že to, čo hovorí, nikoho nezaujíma.

A musela sa zbaviť aj prízvuku. Dennodenne vysedávala s učiteľom a odriekavala jazykové cvičenia, až ju z toho bolela čeľusť. Hoci ju to nebavilo, pracovala a postupne sa vypracovala, striasla zo seba kúsky kameňa a oblaky prachu, až rozprávala ako hociktorá iná malá Američanka. Bol to bolestný proces, ale vyplatil sa, najmä po vypuknutí vojny.

A zhodila zo seba aj detskú bucľatosť. Odriekala si isté jedlá a postupne sa menila na ženu, za ktorou sa na ulici obracali. Chlapci chceli byť v jej prítomnosti a dievčatá chceli byť v prítomnosti chlapcov. Bertha zo seba zhodila plachosť aj nevôľu a veľkodušne ponúkala priateľstvo tým, čo ju v detstve utláčali. Striasla zo seba zábrany a stala sa známou nielen ako dievča výnimočnej krásy, ale aj veľkého ducha. Zbavila sa aj neprimeranej tendencie k sarkazmu a vybudovala si toleranciu voči hlúposti spoločenských klebiet. Zabávala salóny bleskovými pasážami z Goldbergových Variácií a všetci jej tlieskali. Naučila sa užívať si večierky, smiať sa na narážkach, ukazovať ostatným to, čo chceli vidieť.

Keď dovŕšila osemnásť rokov, požiadalo ju o ruku niekoľko mužov. Odmietla ich. Mala väčšie plány, podobne ako jej mama.

Otec ich obidve považoval za smiešne, aj im to povedal.

„Nechápem, prečo to hovoríš,“ vyhlásila mama. „Páčia sa im Nemky. A viem, že ho budú chcieť čo najskôr oženiť.“

Mama mala pravdu. Bertha jasala – nedávno bola debutantka, a zrazu z nej bola nevesta a tancovala s manželom v tanečnej sále veľkej ako celá jej predstavivosť.

Prvé roky manželstva boli pre ňu najšťastnejšie. Takmer si nevšimla manželov nedostatočný záujem o ňu, natoľko ju zamestnávala novozískaná moc. Otec bol bohatý, ale taký bohatý ako Mullerovci nebol nikto. Našla si novú zábavu –snívať o nových spôsoboch, ako míňať peniaze. Naďalej rástla, pestovala dôležité vzťahy a oživovala bývalé. Pozývala si návštevy a druhí pozývali ju. Šatník jej všetci závideli, mala šaty šité priamo na svoju postavu. Pravidelne sa objavovala na spoločenských stránkach novín, ktoré vyzdvihovali jej pôvab, ale aj charitatívnu prácu. Pod jej menom vyrástla veľká koncertná sála a zbierka v Metropolitnom múzeu umenia. Finančne dotovala rôzne funkcie a sponzorovala školopovinné deti. Mala len dvadsaťjeden rokov, ale urobila už veľa dobrého. Rodičia boli na ňu hrdí, život žila naplno a že manžel po nej netúžil? Ešte lepšie. Umožnilo jej to ešte väčšmi pracovať na sebe, vypracovať sa na nového človeka, prerodiť sa na pani Mullerovú. Ona sa musela postarať aj o zachovanie rodu. Louisovi sa nedalo veriť. Robil všetko, čo mohol, aby zničil budúcnosť rodiny. Ona potom musela naprávať škody, a pritom si privlastnila aj meno spôsobom, akým by to on, len hrou osudu Muller, nikdy nedokázal. Na rozdiel od Louisa, Bertha musela pracovať, zaujať pozíciu, rozhodovať. Bola viac Mullerová ako on, a preto jej povinnosti siahali hlbšie ako jeho, mala na ne plnú moc. Ako ináč sa dala vysvetliť rýchlosť jej vzostupu? Niekto určite chcel, aby bola úspešná.

Zariadila aj to, aby si Louis splnil povinnosť, keď nastal čas.

Počas prvého tehotenstva jej zomrela mama. Než odišla, povedala jej: „Dúfam len, že tvoje deti sa o teba dobre postarajú.“

Prežila potom dvojnásobné sklamanie. Mala pocit, akoby odmietla splniť matkino posledné želanie. Postihnuté dieťa sa predsa o ňu nikdy nemôže postarať! A tá hanba, ktorú bude musieť vystáť! Toľká hanba! Celý život sa jej rozpadne na kusy, pružiny, prevody a pánty sa rozletia na všetky strany. Všetko dobré, čo urobila, vyjde nazmar. Kto bude poskytovať charitu, ak nie ona? Kto otvorí jesenný ples? Kto bude stredobodom pozornosti? Mala predsa voči Newyorčanom isté povinnosti.

Prízvuk, centimetre v páse, nepoddajný manžel – problémy, proti ktorým bojovala, mali vždy jasné a konkrétne riešenie. Podobne, s čistou hlavou a pevnou rukou, pristúpila aj k problému s dcérou. Bol to len ďalší problém, ktorý bolo treba riešiť, otázka znela len ako. Odpoveď jej dal ústav. Doktor Fetchett im oznámil, že také rozhodnutie nie je nič nezvyčajné; upokojila sa teďa tým, že iďe po vychodenom chodníku. Každá prekážka posúva človeka vyššie.

Na poslednom slede udalostí ju však znepokojovalo niečo iné. Mala dojem, že uviazla, alebo ešte horšie, začala sa potápať. Pochopila, že problém s dcérou sa nikdy celkom nevyrieši. Pokiaľ ľudia majú schopnosť rozmnožovať sa, problémy v rodine budú prežívať.

V auguste sa Dávid vrátil z Berlína. Zabával rodičov príbehmi z ciest a podával im správy z prvej ruky o zvyšujúcich sa politických nepokojoch. Louis, ktorý nadšene sledoval dianie, špekuloval o ich ekonomických dôsledkoch. Niekoľko vysokopostavených úradníkov v pobočke vo Frankfurte bolo vyhodených z práce, čo sa Louisovi nepáčilo. Či to boli Židia alebo nie, boli spoľahliví obchodníci a nikto aspoň s polovičným mozgom by neuveril, že zbaviť národ najkvalifikovanejších a najskúsenejších pracovníkov bude viesť k väčšej prosperite.

Keďže Bertha odišla ako malá, nijako zvlášť neprežívala pripojenie Rakúska či rozbíjanie okien na synagógach a tieto udalosti na ňu nemali nijaký priamy vplyv. Bola šťastná, že má syna doma, a mozaika života opäť zapadala do seba. V poslednom čase sa s Louisom rozprávala ešte menej ako zvyčajne a jeho tvrdohlavosť ju zlostila. Nikdy s ňou nebojoval tak urputne ako v posledných rokoch.

Najväčšmi jej vyčítal, že nechodí navštevovať dcéru. On tam chodil každé dva týždne. Zabilo by ju, keby sa tam ukázala?

Nemohla však. Mala na to veľa dôvodov. Niekto musel byť doma. Čo keby sa náhodou objavil nejaký neohlásený hosť? Nemohli byť predsa obaja preč z domu. Ľudia by sa čudovali, kde obidvaja Mullerovci odišli. Žijú moderne a to, čo robia, ovplyvňuje veľa ľudí. Budú si klásť otázky,začnú sa šíriť klebety. Aspoň jeden z nich musí byť k dispozícii a ona je ten rozumnejší výber.

Okrem toho, ako by tam pomohla? Sama bola tehotná, takže vedela, že je to veľmi individuálna forma utrpenia. Vedela len to, ako upokojiť jedinú tehotnú ženu – seba. Doktor má takých stovky, tak nech robí, čo treba.

Pravdou však bolo, že sa bála. Bála sa, že ju ovládnu city, tak ako tých pár minút v ústave a potom celou cestou späť do New Yorku. Mala strach, že jej v srdci znovu zavládne zmätok.

Zabilo by ju, keby sa ukázala?

Možno áno.

Keď raz večerali, prišla slúžka s odkazom na preloženom papieri, ktorý položila na stôl. Nech sa páči, madam. Bertha ju už chcela vyhrešiť za rušenie pri jedle, keď si všimla, že odkaz sa pootvoril a naspodu bolo vidieť meno odosielateľa: Dr. E. F. Fetchett. Pošuchla ho pod pohár s vínom.

Po večeri zaliezla do svojej izby a čítala:

Vážená pani a pán Mullerovci, láskavo Vás prosím, aby ste mi ihneď zavolali.

S pozdravom

Dr. E. F. Fetchett

Zdvihla slúchadlo a zadala číslo linky štyri, osem, nula, päť, osem v Tarrytowne.

Ozval sa lekár. V pozadí bolo počuť hlasy.

„Tu je pani Mullerová,“ predstavila sa.

„Práve sa začal pôrod. Chcel som len, aby ste to vedeli.“

Bertha naťahovala telefónnu šnúru.

„Pani Mullerová?“

„Áno, som tu.“

„Chcete byť pri pôrode?“

Pozrela na hodinky. Bolo pol deviatej. „Vydrží do zajtra rána?“

„Myslím, že nie.“

„Tak potom neprídem,“ uzavrela a zavesila.

Na druhý deň ráno si v kuchyni rozkázala kôš na piknik a s Dávidom strávila celý deň v Central parku.

Keď sa Louis neskoro večer vrátil z Tarrytownu, vyzeral, akoby prešiel celú vzdialenosť pešo. Kravatu mal dolu, košeľu premočenú od potu a chýbali na nej gombičky. Išiel rovno do svojho apartmánu a zavrel za sebou.

„Čo je otcovi?“

„Asi je chorý. Mal si sa dnes dobre?“

„Áno.“

„Ako? Nerozumela som.“

„Že áno.“

„Čo áno?“

„Áno, mama.“

„Veď preto. Kto ťa ľúbi najviac zo všetkých?“

„Ty, mama.“

„To je pravda, čo budeš robiť po večeri?“

„Hrať na husliach.“

„A ešte?“

„Čítať.“

„A čo ešte?“

„Počúvať zápas Yankee.“

„Nepamätám si, že by to bolo v pláne.“

„Mohli by sme to doň zahrnúť? Prosím!“

„Najprv musíš hrať.“

„Áno, mama. Môžem už ísť?“

„Pravďaže.“

Odloží obrúsok. Vychovaný chlapec.

„Mama?“

„Áno, Dávid.“

„Môžem ísť za otcom?“

„Dnes večer nie.“

„Prosím ťa, povieš mu, že mu želám, aby sa mu polepšilo?“

„Samozrejme.“

Keď Dávid odišiel, Bertha zostala pri stole a masírovala si spánky. Slúžka sa spýtala, či si ešte niečo praje.

„Idem za manželom a neželám si, aby nás niekto vyrušoval. Za nijakých okolností. Je vám to jasné?“

„Áno, pani.“

Vkročila do výťahu, pripravená na boj.

Keď dorazil do dediny, bolo práve najhorúcejšie. Vo vzduchu bzučali komáre, sladkasto zapáchal hnoj a polonahé deti sa špliechali vodou. Šofér šiel po rozbrázdenej ceste, potom odbočil na poľnú, čo viedla k chalupe, ktorú vybrali, teda vlastne Bertha ju vybrala. Natrafili na pastiera dobytka a bránu, pre ktorú bolo treba zastaviť, vystúpiť z auta, otvoriť bránu, prejsť cez ňu, znovu zastaviť a zatvoriť za sebou. Louis prikázal vodičovi, aby ju nechal otvorenú. Nestaral sa, či niekto vojde dnu. Nech len idú.

Keď vošiel do chalupy, prišlo mu zle a zakrútila sa mu hlava. Inštinktívne chcel chytiť za ruku svoju ženu. Od poslednej návštevy sa interiér zmenil na operačnú sálu. Kopa prestieradiel páchnucich dezinfekčným prostriedkom a telesnými tekutinami. Znepokojilo ho, že je tam ticho. Nemal by počuť plač? Keď sa Ruth narodila, ledva vydala nejaký zvuk, čo vtedy chápal ako jeden z príznakov jej stavu. Čo ak je jej dieťa také isté? Aké nevýslovné trápenie bude zase musieť podstúpiť?

Doktor Fetchett bol bledý ako mŕtvola, hoci mal preňho dobré správy. Narodil sa chlapec, srdce mu bije silno a pravidelne. Matka je takisto vo výbornom stave, vlastne v lepšom ako mnohé normálne matky po takom výkone. Bolo tam treba upratať, tak matku aj dieťa premiestnili do vedľajšieho domca, kde sa o nich postarajú sestry.

„Ako sa má? Je šťastná?“

Doktor si zamyslene pošúchal líce. „Nuž, to nikto nevie.“

Najprv sa išli pozrieť na bábätko. Bolo červené, zvraštené, zabalené v perinke a na hlavičke mu ako drôty odstávali čierne vlasy. Úplne obyčajné.

A trošku sa podobalo na Berthu.

Doktor Fetchett mu vysvetlil, že je možné, aby mongoloidná matka mala normálne dieťa. „Samozrejme, nemôžeme naisto tvrdiť, že neskôr sa neobjavia nejaké iné problémy. Nevravím to preto, aby som vás rozrušil, ale aby som vás pripravil aj na takúto možnosť.“

Louis ho chcel popestovať. Bábätko v jeho náruči bolo ľahké ako pierko.

„Má byť taký červený?“

„To je normálne.“

Najprv mu odľahlo. Je normálny, všetko je normálne! No čím dlhšie držal spiaceho chlapčeka na rukách, tým mu bolo jasnejšie, že normálnosť je to najhoršie, čo sa mohlo stať. Ak je chlapec normálny, bude mať svoj podiel na majetku a môže ohroziť Dávidovu suverenitu. Louis si nevie ani predstaviť, čo Bertha urobí.

Lekár sa spýtal, či príde aj pani Mullerová.

„Neverím, že príde,“ odpovedal Louis.

A keď ležal na dlážke svojej izby, aby uľavil ubolenému chrbtu, pozrel hore na Berthu, týčiacu sa nad ním medzi dvoma stoličkami, o ktoré sa opierala, a povedal: „Dieťa je mŕtve. Aj naša dcéra zomrela. Obidvaja pri pôrode zomreli.“

O mesiac neskôr sa Louis pod zámienkou služobnej cesty vrátil do ústavu.

„Chcem vedieť meno otca.“

Doktor Christmas blúdil pohľadom po izbe, akoby hľadal právneho poradcu.

Louis pokračoval: „Manželka nevie, že som tu. To najmenej, čo pre mňa môžete urobiť, je pomôcť mi dať tomu chlapcovi meno.“

Po chvíli doktor prešiel ku skrinke a vybral spis. Podal Louisovi fotografiu mladého muža so strapatými tmavými vlasmi a divokými čiernymi očami.

„Volá sa Cracke,“ oznámil doktor.

Louis skúmal jeho črty. „ Je to pacient?“

„Áno.“

„Nevyzerá ako postihnutý.“

„Mal však veľa iných ťažkostí. Problémový chlapec.“

Louis položil fotografiu na stôl. Mal by cítiť hnev alebo znechutenie. Necítil však nič, len bol trochu zvedavý.

„Ako sa spoznal s mojou dcérou?“

Doktor sa pomrvil. „Neviem presne. Ako iste viete, muži a ženy bývajú oddelene. Len niekedy prídu všetci do veľkej sály, napríklad na koncert. Pravdepodobne odtiaľ vykĺzli von a nikto si to nevšimol.“

Louis sa zamračil. „Chcete povedať, že s ním išla dobrovoľne?“

„Myslím si to,“ odpovedal doktor. „Veľakrát sa naňho pýtala.“

Louis mlčal.

„Už tu nie je.“

To Louisa poplietlo. „Zomrel?“

„Dal som príkaz, aby ho premiestnili.“

„A teraz je kde?“

„V inom ústave, pár kilometrov od Rochesteru.“

„Vie o tom?“

„Predpokladám, že nie.“

„Poviete mu to?“

„Nemám to v pláne.“

„Nerobte to, prosím vás.“

Keď doktor otváral Louisovi dvere auta, úlisné sa usmial a poznamenal: „Dúfam, že nebudem bezočivý, keď sa spýtam, ako sa má Ruth. Mali sme ju tu všetci celkom radi.“

„Má sa výborne.“

Doktor vystrel ruku, Louis mu však svoju nepodal.

Najal troch ľudí, na ktorých dohliadala Škótka s hranatou čeľusťou Nancy Greenová, bývalá zamestnankyňa ústavu. Bola milá k Ruth a ešte milšia k bábätku a pochopila, alebo aspoň sa tak zdalo, že je dôležité udržať všetko v tajnosti. Keby o tom niekto vedel, nevzišlo by z toho nič dobré, upozorňoval ju Louis a ona súhlasila. Napokon, veď jej dobre platil.

Prišiel rok tisícdeväťstoštyridsať. Svet sa zmietal vo vojne. Dávid začal prvý rok štúdia na Akadémii N. M. Priestleyho a Berthu znovu zvolili za prezidentku ženského klubu. Tejto funkcii venovala čoraz viac času, odkedy ich syn odišiel z domu na Piatej ulici. Pobočka vo Frankfurte bola od invázie do Poľska zatvorená a Mullerova korporácia presunula hlavné záujmy z medzinárodného bankovníctva na domáci trh s nehnuteľnosťami, čo Louis považoval za stabilnejší priestor na investovanie. Jeho inštinkty sa potvrdili, keď sa americkí vojaci začali vracať domov a dopyt po bývaní prudko vzrástol. To sa však stalo až po niekoľkých rokoch. Spočiatku sa riadil len predtuchou.

November bol vlhký a studený. Prehrmela najsilnejšia búrka za posledných desať dní a celý Manhattan po nej páchol dážďovkami. Louis sedel v kancelárii na päťdesiatom poschodí budovy Muller Courts.

Len málo ľudí vedelo číslo telefónu, ktorý mu zazvonil na stole.

Ohlásil sa. Bola to Nancy Greenová. „Pane, je veľmi chorá.“

Ihneď zrušil popoludňajšie stretnutia. Keď prišiel ku chalupe, zbadal zlé znamenie – zablatené auto doktora Fetchetta.

„Nemôžem jej zraziť horúčku. Musíme ju previezť do nemocnice.“

Napriek úsiliu lekárov sa infekcia rozšírila tak prudko, že Ruth o týždeň zomrela na zápal pľúc. Fetchett sa pokúšal Louisa utešiť tým, že ľudia s jej diagnózou mávajú krátky život, a to, že žila tak dlho a pominula sa rýchlo, je vlastne šťastie pre všetkých.

Louis ju pochoval v záhrade. Na pohrebe nebol kňaz, len sestra zaspievala žalm. Pani Greenová zostala vnútri, dávala pozor na Victora.

S Marilyn som sa nerozprával niekoľko týždňov. Keď som jej zopár dní po Novom roku zavolal, jej asistent mi oznámil, že odišla do Paríža.

„Na ako dlho?“

„To vám nesmiem povedať. Vlastne by som vám nemal povedať ani to, že je v Paríži. Takže odo mňa to neviete.“

Asi som nemal právo hnevať sa na ňu, ale zúril som. Mal som pocit, že ukrivdený som ja a ona sa nemá čo urážať. Veď som konal s jej dovolením! Reagoval som presne tak ako po matkinej smrti, tak ako vždy, keď som sa cítil naozaj zahanbený. Narcizmus nevie stráviť pocit viny. Vyvráti ho naspäť spolu so zúrivosťou. Spomínal som na všetky príležitosti, keď mi Marilyn ublížila, na všetky posmešky, čo sa mi ušli, a poníženie, ktoré som prijímal s úsmevom. Spomínal som, že sa ku mne často správala ako ku gigolovi a starala sa mi do obchodov. Ako ma nútila, aby som ju bozkával, keď mi v hlave hučalo ako v úli. K zoznamu priestupkov som pridal ešte ďalšie, ktoré nesúviseli so mnou. Označil som ju za rozbíjačku vzťahov, pomstychtivú rozvedenú ženskú, klamárku, utláčateľku. Vymazal som všetku jej láskavosť a nafúkol krutosť, až nakoniec mi pripadala taká zlá, taká skorumpovaná, že jej neochota prehliadnuť môj drobný priestupok nadobudla rozmery pretvárky. A keď som sa už dostal k tomu, že som ju bral na zodpovednosť za globálne otepľovanie a vypuknutie hystérie spojenej s písaním adries.čom, siahol som po bunde, že vyberiem mobil a nechám jej odkaz, kde jej presne poviem, čo si o nej myslím. Namiesto telefónu som vo vrecku našiel cenovku, ktorú v Barneyse zabudli odstrániť. Vrchný diel môjho oblečenia stál Marilyn osemstodeväťdesiatpäť dolárov plus osem a pol percenta daň z pridanej hodnoty.

Na moje prekvapenie som na svoj dlhý ospravedlňujúci e-mail dostal rovnako dlhú odpoveď – vo francúzštine. Keďže Marilyn vie, že neviem po francúzsky, určite ju poslala s tým, že budem potrebovať preklad. Ktovie, akému poníženiu ma zase chcela vystaviť! Chvíľu som váhal, potom som zavolal Nata.

„Po smrti kráľa Ľudovíta XIV. sa dvor vrátil z Versailles do Paríža. Na predmestí sa stavali obydlia na mieste obrábaných močiarov…“ Rýchle prebehol text pohľadom. „Tuje niečo o reštaurácii… Vieš, čo to je? História hotela, v ktorom býva. Zdá sa, že to stiahla z webovej stránky.“ Pozrel na mňa. „Má to nejaký zmysel, ktorý mi unikol?“

„Chce mi poveďať: Choď doriti!“

Snežná búrka zdržala Samanthu na ceste domov, a keď som s ňou hovoril, nástojila, aby som pokračoval bez nej. Rozhodol som sa využiť čas a riadiť sa informáciami, ktoré som zistil v obchode s papiernictvom. Niekoľko týždňov som obvolával miestne herne a šachové kluby s presvedčením, že Vietor tam hľadal súpera. Miesta najbližšie k Muller Courtsu boli vlastne v Brooklyne a bez výnimky boli plné podradných študentov, dychtivých pubertiakov so zle ostrihanými vlasmi, zázračných detí s mŕtvym pohľadom, ktoré slintali nad víťazstvami alebo sedeli na privysokých stoličkách, kývali nohami a zvierali elektronické hodinky, zatiaľ čo čakali na súpera. Chodil som popri nich po špičkách a vypytoval sa, či niekto nepozná Victora Cracka, drobného chlapíka s fúzikmi, trochu sa podobal…

„Psssst!“

Druhým miestom na mojom zozname bol šachový klub na High Street a klub hráčov dámy na Jamaica Avenue. Z odkazovača som sa dozvedel, že vo štvrtok bude turnaj v dáme, cyklická obsluha sa začne o pol ôsmej, vstupné päť dolárov, víťaz berie všetko, podáva sa sóda a čipsy.

Hoci klub bol na High Street, nezakrývalo to skutočnosť, že to bola diera, tmavá kutica nad ručiteľom na kaucie. Vyšli ste po otáčavom schodisku a dnu ste sa dostali, keď ste búchali na kovové dvere, až kým vás niekto neprišiel vyzdvihnúť. Prišiel som o pätnásť minút skôr. Žalostne chudý chlap vo flanelovej košeli a vo vyťahaných menčestrákoch zišiel dolu a chcel vedieť, či mám rezervované miesto.

„Nevedel som, že to treba.“

„Ha-ha, len si robím srandu. Som Joe. Poďte hore.“

Keď sme kráčali po schodoch, ospravedlňoval sa za komplikovaný prístup.

„Pokazilo sa nám otváranie dverí,“ vysvetľoval. Zľahka kríval, takže dosť výrazne kýval bokmi, akoby chcel zo seba niečo striasť. „Ostatným fungujú, len naše sa pobabrali. Majiteľ na to kašle. A musíme zamykať, lebo sa sem už vlámali. Niekto chytil hasiaci prístroj a postriekal koberec. Nechápem, čo z toho robia taký problém, špinavý koberec predsa nikomu neublíži.“ Vybral si vreckovku a vysiakal si nos.

„Chcel som sa vás vlastne spýtať na jedného z vašich hráčov,“ začal som.

Zastal s jednou nohou na vyššom schode. Držanie tela sa mu zmenilo, odrazu sa vystrel. „Vážne? A kto by to mal byť?“

„Victor Cracke.“

Joe zvraštil tvár a poškrabal sa na krku. „Nepoznám.“

„Myslíte, že niekto iný by ho poznal?“

Mykol plecom.

„Neprekážalo by vám, keby som sa povypytoval?“

„O chvíľu začíname hrať,“ namietol.

„Počkám, pokiaľ neskončíte.“

„To ale nie je šport určený pre divákov.“

„Tak prídem ešte raz. O koľkej skončíte?“

„Neviem presne.“ Bubnoval prstami po zábradlí. „Možno o hodinu, možno o štyri.“

„Tak budem hrať,“ rozhodol som sa.

„A viete to?“

Kto nevie hrať dámu? „Áno.“

„Určite?“

„Pravdaže.“

Znovu mykol plecom. „Tak dobre.“

Z celkového pohľadu hráči dámy z klubu na High Street, Brooklynčania, boli oblečení moderne. Z Queensu prišla pestrejšia vzorka: nervózny chlapík s mohutným afroúčesom a okuliarmi hrubými ako popolníky, obézny muž v bordových teplákoch a teniskách na suchý zips, dvojčatá, ktoré stáli pri stene, v kuse popíjali kokakolu a zhovárali sa zmesou angličtiny a španielčiny.

Joe všetko riadil. Prečítal vyhlásenie, spomenul turnaj na Staten Islande, a potom chodil dokola a zoraďoval hráčov do dvojíc. Mňa zaviedol k rozheganému stolíku, kde už sedel môj súper v bunde zapnutej až po krk, spod kapucne mu svietila okrúhla tvár. „Toto je Sal. Sal, zoznám sa s novým hráčom.“

Sal kývol hlavou.

„Môžete hrať,“ povedal mi Joe. „Bez vás by nás bol nepárny počet. Päť dolárov.“

Vybrali sme peňaženky.

„Ďakujéééém!“ Obchádzal okolo a bral nám bankovky z rúk.

Napriek tomu, že v miestnosti bolo čoraz teplejšie, Sal zostal sedieť v bunde. Na rukách mal palčiaky, takže sa mu ťažko zbierali moje figúrky, keď ich vyhral, čo sa stávalo neuveriteľne často. Zo zdvorilosti som mu ich začal podávať.

„Čo sa stane…?“ chcel som sa spýtať, no ihneď ma zastavili: „Psssst!“

„Čo sa stane, keď nastúpi nepárny počet hráčov?“ zašepkal som.

„Joe hrá naraz s dvoma. Mám dámu.“

Hra trvala asi deväť minút. Bola to etnická čistka vo forme dámy. Keď sme skončili, Sal sa vystrel a uškrnul. Pokúsil sa v triumfálnom geste založiť si ruky za hlavu, lenže nemohol si spliesť prsty, tak sa musel uspokojiť s podopretou bradou a významným pohľadom na dosku, zbavenú všetkých čiernych figúrok. V miestnosti sa hralo potichu,bolo počuť len občasné klepnutie figúrky a slovo dáma, keď ju niektorý hráč získal.

„Stretli ste sa niekedy s…?“ začal som, no nedopovedal.

„Pssst!“

Vybral som pero a vizitku a napísal otázku na zadnú stranu. Podal som ju Sáloví, ten pokrútil hlavou. Potom naznačil, aby som mu podal pero, a rukou v rukavici nemotorne napísal odpoveď: Nie, ale som tu začiatočník.

Kývol, aby som mu podal ďalšiu vizitku, tak som to urobil. Netrpezlivo mávol rukou ešte raz, dal som mu teda ešte tri. Čosi napísal a očísloval vizitky v rohoch.

1. Prišiel som sem len pred pár mesiacmi. Neviem,

2. ako sa kto volá. Joe ale pozná každého. Vedeli ste,

3. že bol celonárodným majstrom?

Vybral som ďalšiu vizitku. Zostali mi už len tri. Naozaj? napísal som.

4. Bol majstrom v deväťdesiatom treťom a je aj

5. majstrom v šachu a backgammone.

Na poslednú vizitku som napísal: Impozantné!

Potom sme obidvaja mlčali, len občas kývli na seba hlavou. Vytvorili sme si spojenie, ktoré ešte zvýraznilo našu nemožnosť komunikácie.

„Ďalšia hra,“ vyhlásil Joe.

Prehral som nasledujúcich osem hier. Najbližšie k víťazstvu som bol po pätnástich minútach jednej hry, dosiahol som to však len preto, lebo môj súper, veterán s načúvacím prístrojom v obidvoch ušiach, uprostred hry zadriemal. Na konci zostal neporazený iba Joe, Keď mal ktorýkoľvek z hráčov hrať s ním, všetci stenali, akoby ich kopli do rozkroku. Moja hra proti Joeovi bola ôsma a posledná. Posunul som figúrku do stredu dosky.

„Dvanásť na šestnásť,“ skomentoval. „Môj obľúbený začiatok.“

Hra pokračovala tak, že ma pokojnými, rozvážnymi ťahmi porazil. Pripadalo mi, že hráme každý inú hru. V istom zmysle to tak aj bolo. Ja som hral hru, ktorú som poznal z detstva, jej cieľom bolo zabaviť sa. Moje rozhodnutia preto vyzerali ako náhodné alebo nepremyslené a dosiahol som nimi len krátkodobú výhodu. Joe sa ponoril do hĺbkovej analýzy, čo je typické pre najvyšší stupeň akejkoľvek aktivity.

Keď som ho pozoroval, pociťoval som vzrušenie, aké sa ma zmocnilo, keď som po prvý raz uvidel Victorove kresby. Možno to vyznieva čudne, dovoľte teda, aby som to vysvetlil. Génius má mnoho podôb a v tomto storočí sme pochopili, aj keď pomaly, že nedostihnuteľnosť Picassa možno nájsť aj na iných, menej očividných miestach. Najlepšie to dokázal starý provokatér Marcel Duchamp, keď zanechal maľbu a sochárstvo, presťahoval sa ďo Buenos Aires a začal sa naplno venovať šachu. Šach podľa neho „má toľko krásy ako umenie, ba dokonca oveľa viac. Nedá sa s ním obchodovať, preto je oveľa čistejší“. Na prvý pohľad sa zdá, že Duchamp narieka nad všemocnou vládou peňazí, v skutočnosti však vyjadril revolučnú myšlienku. Zmazal konvenčné hranice umenia tvrdením, že všetky formy vyjadrenia, naozaj všetky, sú potenciálne úplne rovnaké. Maľovať vlastne znamená to isté, ako hrať šach, korčuľovať sa na kolieskových korčuliach či stáť pri kuchynskom sporáku a variť polievku. A zašiel ešte ďalej – všetky staré, obyčajné každodenné činnosti sú lepšie ako konvenčné umenie, lepšie ako maľovanie, pretože človek ich vykonáva bez toho, aby sa pokrytecky sám vysvätil za umelca. Istejšia cesta k priemernosti neexistuje; ako napísal Borges – túžba stať sa géniom je najzákladnejším pokušením umenia. Vychádzajúc zo spomenutého, ozajstný génius je ten, kto si svoju genialitu neuvedomuje. Podľa definície génius neuvažuje nad tým, čo robí, ako to prijmú ostatní, ani ako to ovplyvní jeho budúcnosť. Jednoducho robí to, čo robí. Realizuje svoju činnosť so zaujatosťou, ktorá mu neprospieva a často smeruje až k sebadeštrukcii. A takým človekom, podľa mňa, bol i Victor Cracke alebo Joe.

Neostýcham sa priznať, že omdlievam, keď vedľa seba cítim závan geniality, tej čudnej vlastnosti, ktorá sa vrhá na horiacu hranicu, aby sama seba obetovala.

Ktovie, či by sa na mňa niečo z nej prenieslo, keby som stál blízko ohňa. Ako som tak pozoroval Joea, keď mi vzal poslednú figúrku a položil ju na kôpku k ostatným obetiam, malým plastovým mŕtvolkám, ktoré boli mojimi vojakmi, spomenul som si, prečo vlastne potrebujem Victora Cracka. Prečo ho teraz, keď ho už neviem vytvoriť, musím naďalej hľadať. Pretože je to najlepšia šanca, možno moja jediná, aby som aspoň vzdialene pocítil to teplo, zavoňal dym a mohol sa vyhriať v sálajúcej žiare.

Rozdelenie cien, v skutočnosti súhrnnej sumy päťdesiat dolárov, ktorú odovzdal Joe sám sebe, sa odohralo bez fanfár. Jeden hráč, už dlhšie vyradený zo súťaže, odišiel po šiestej prehre za sebou. Trochu som sa preto pri svojich prehrách cítil menej opustený, ale keď ušiel, zamrzelo ma, že sa ho nebudem môcť spýtať, čo som chcel.

Ukázalo sa, že na tom vôbec nezáležalo. Victora poznali všetci ostatní. Povedali mi, že do klubu chodil pravidelne až do minulého roka. Ak však naozaj chcem o ňom vedieť viac, poradili mi, aby som sa spýtal Joea, ktorý bol v klube najdlhšie. Trochu ma to zmiatlo, keďže Joe predtým zatajil, že ho pozná. Keď som sa ho šiel spýtať, prečo to urobil, zistil som, že zmizol.

Chlapík s dredmi mi poradil, nech počkám. „Určite sa vráti.“

„Ako to viete?“

„Musí zamknúť.“

Tak som čakal. Hráči sa jeden za druhým postupne vytratili. Pozoroval som ich z okna, ako prihrbení kráčali po chodníku proti padajúcemu snehu alebo na zastávku autobusu 036. Dvaja ešte zostali a zahrali si zopár partií až do pol dvanástej, keď som zostal medzi stolmi a stoličkami sám, počúval bzučanie neónových svetiel a pozeral na roztrhnutý balíček rozmrvených maslových keksov.

Joe sa vrátil po polnoci. Musel prísť, vedel som to nielen preto, že mi to povedal chlapík s dredmi, ale aj preto, lebo ozajstný génius by nikdy nenechal predmet svojej vášne v neporiadku. Počul som dolu zaštrkotať kľúč v bráne, potom s fučaním vyšiel hore po schodoch. Vošiel do miestnosti, akoby som tam nebol, a dal sa skladať stoličky. Vstal som a pomáhal mu. Pracovali sme mlčky. Podal mi papierové utierky a sprej s čistiacim prostriedkom a poutierali sme stoly.

„Videl som vás v novinách,“ ozval sa napokon. „Usporiadali ste tú výstavu.“ Zručne urobil uzol na vreci s odpadkami. Je to tak?“

„Čiastočne preto chcem hovoriť s Victorom. Mám peniaze, ktoré mu patria.“

„A čiastočne prečo ešte?“

„Prosím?“

„Aký je druhý dôvod, prečo s ním chcete hovoriť?“

„Chcem sa ubezpečiť, že sa mu nič nestalo.“

„Pekné od vás.“

Nereagoval som.

„Koľko peňazí?“ vyzvedal.

„Slušná suma.“

„Koľko je slušná suma?“

„Dosť veľa.“

„Z akého dôvodu mi neodpovedáte?“

„Aspoň vám neklamem.“

Usmial sa. Preložil si vrece s odpadkami z pravej do ľavej ruky a jeho telo sa nachýlilo na druhú stranu. Mal strašné držanie tela a tendenciu skriviť tvár do grimasy, keď nič nehovoril, s výrazom človeka, ktorého stále čosi trápi.

Vonku snežilo. Joe hodil vrece na ulicu a pobral sa k autobusovej zastávke. Zdalo sa, že ešte väčšmi kríva, takmer ťahal nohu za sebou. Vyzeral akýsi mohutnejší než predtým, akoby sa obalil hrubou vrstvou tuku. Keď mu vietor roztvoril kabát, zbadal som pod ním druhý a spod jeho goliera vytŕčal tretí.

„Chcete sa odviezť?“ spýtal som sa.

Pozrel na mňa.

„Idem si objednať auto. Môžem vás hodiť, kde budete potrebovať.“

V diaľke bolo vidieť autobus, zabočil za roh. Pozrel naň, potom na mňa a vyhlásil: „Som strašne hladný. Vy nie?“

Tak sme šli do nočnej jedálne. Túžil som len po šálke bezkofeínovej kávy, ale keď som neopatrne povedal, že platím, Joe si objednal praženicu, slaninu, zemiakové placky a mliečny koktail. Pálila ma záha, už len keď som to počul. A keď sa čašníčka pobrala preč, ešte ju zavolal a pridal cibuľové kolieska a hlávkový šalát.

„Treba jesť všetky potravinové skupiny,“ poznamenal.

Jedol pomaly, všetko aspoň päťdesiatkrát požul, až som si hovoril, že nemôže cítiť chuť ničoho, len rozdrobenú zmes a vlastné sliny. Zapíjal to dlhými dúškami koktailu; tvár mal takú zaborenú do pohára, že keď ho odtiahol, mal na nose penu. Utrel si tvár obrúskom, pokrčil ho a hodil na zem. Po celý čas nervózne okolo seba sliedil pohľadom – raz pozrel na dvere, potom na pult, na mňa, na stôl, na čašníčku, na hraciu skriňu. Končeky prstov mal červené, plné záderov.

Spýtal sa, kedy som naposledy hral dámu.

„Asi pred dvadsiatimi piatimi rokmi.“

„To mi bolo jasné.“

„Netvrdil som, že som dobrý.“

„Vietor je výborný hráč. Bol by ešte lepší, keby trochu spomalil.“

Táto poznámka ma poplietla, pretože z nejakého dôvodu som si Victora predstavoval ako rozvážneho, aspoň vtedy, keď nekreslil. Spomenul som Joeovi, že obrazy pôsobia ako súradnice, najmä keď sa poskladajú do celku. Mykol plecom, možno nesúhlasil alebo ho to nezaujímalo, a vrátil sa k jedlu.

„Bývate tu niekde?“ spýtal som sa.

Jasné. Niekedy aj tu.“

Najprv som nerozumel, no potom som pochopil. Keď si všimol, že mi došlo, rozosmial sa.

„Raz vás pozvem. Môžeme si niekde pospať. Nepáčilo by sa vám v najväčšej posteli pod šírym nebom? Ha-ha-ha.“

Zdvorilo som sa usmial, čo ho ešte väčšmi pobavilo.

„Viete, ako sa tvárite? Akoby som vám práve vysypal smeti na koberec v obývačke a vy sa to pokúšate ignorovať. Dočerta, len som si z vás strieľal! Nebývam vonku. Už vám je lepšie?“

„Nie.“

„Prečo? Neveríte mi?“

Ja…“

„Tak teda bývam. Spávam v parku, ha-ha. Ale nie. Ale hej! Nie, nie je to tak. Čo myslíte?“

„Neviem.“

Zarehotal sa, vypil zvyšok mliečneho koktailu a zamával prázdnym pohárom na čašníčku. „Čokoládový, prosím!“

Zostali mu ešte cibuľové kolieska a celá porcia nedotknutého šalátu. Keď mu priniesli nový nápoj, vrátil sa k procesu žuvania, prehĺtania, zapíjania a utierania, až som získal dojem, že podstupuje nejaký čudný rituál, aby dojedol a dopil v rovnakom čase. Už som sa videl, ako tam s ním sedím až do východu slnka, on objednáva a znovu objednáva, až kým mu nejaká šťastná náhoda nedovolí prestať.

Možno len bol strašne, strašne hladný.

„Vidíte ho?“ spýtal sa a ukázal nosom ozdobeným čokoládovou penou na osvetlený kostol oproti cez ulicu.

„Dá sa tam spať. Lenže zamykajú o deviatej, takže keď sa večer hrá, končíme neskoro.“

Radšej som sa nespýtal, prečo dal prednosť dáme pred posteľou. Asi by som ho tým urazil. Namiesto toho som mu položil inú otázku: „Kde ste sa naučili hrať?“

Utrel si tvár nechutne premočeným obrúskom. Podal som mu ďalší; utrel sa, pokrčil ho a hodil na zem. ‚V blázinci.“

Opäť som sa zdvorilo usmial, alebo sa o to aspoň pokúsil.

„Ha-ha, smeti na koberci, ha-ha!“ Vidličkou si nabral šalát, pridržal kvapkajúce listy oproti svetlu, než si ich vložil do úst. „Zbožňujem zeleninu,“ vyhlásil prežúvajúc.

„Kedy ste tam boli?“

„Od sedemdesiateho druhého do sedemdesiateho šiesteho. Tam sa naučíte všeličo. Máte kopu času, viete. Najlepšia škola na svete! Odchodil som si v nej štyri triedy, ha-ha. Keby ste neboli cvok predtým, ako vás tam strčia, tak sa tam zbláznite od nudy.“ Zarehotal sa, napil sa a vykašľal trochu koktailu, potom si utrel bradu.

„Sal mi vravel, že ste boli majstrom sveta.“

„Veru som mohol byť, ha-ha. Vyhral som nejaké prachy, ale v dáme sa veľa nevyhráva. Teraz už majú počítač, ktorý sa nedá poraziť. Človek je nadbytočný.“ Oprel sa, potľapkal si po bruchu. Ťažko povedať, kde všetko to jedlo išlo. Na stole zostal len mliečny koktail asi na dva prsty, nevraživo naň zazeral. „Keď chcete vedieť niečo o Victorovi, kúpte mi ešte dezert.“

Kývol som na čašníčku. Joe si vypýtal koláč s kokosovým krémom.

„Nemáme.“

Pozrel na mňa. „Chcem kokosový koláč!“

„A nie jahodový?“ navrhol som.

„Zdá sa vám to adekvátna náhrada?“ vyštekol.

„Nuž…“

„Nemáte vlasový koláč?“ spýtal sa čašníčky. Tá pozrela naňho, potom na mňa, pokrútila hlavou a odišla.

„Čo je to tu za obsluha!“ zakričal za ňou. Potom mi povedal: „Dám si zmrzlinový pohár.“

Vstal som a išiel za čašníčkou.

Joe mrzuto zízal na stôl, až kým nedostal dezert. Keď ho priniesli, ani sa ho nedotkol. „Aj Victor bol v blázinci.“

„Nie.“ Zachechtal sa. „Ste ho nikdy nevideli, čo?“

„Nie.“

‚Je o dosť starší odo mňa. Zoznámili sme sa, až keď začal chodiť do klubu.“

„Kedy to bolo?“

„Hneď po tom, ako som začal robiť reklamu na turnaj. V osemdesiatom treťom. Porobil som letáky a vylepil ich na telefónne stĺpy. Raz sa ukázal s letákom v ruke, akoby to bola vstupenka. Pamätám si, že toho večera sme tam boli len traja: ja, Victor a Raul, ktorý začal niekoľko rokov predtým. Po celý čas sme hrali len my dvaja, lebo nikto nechodieval pravidelne. Vecel som, že Victor je dobrý, lebo Raula úplne rozmetal.“

„Aj vás porazil?“

Začal do seba súkať zmrzlinu. „Povedal som, že bol dobrý!“

Ospravedlnil som sa.

„Je mi to jedno. Ale keď chcete fakty, tak toto je jeden z nich.“

„Spomenul vám niekedy, kde ho hospitalizovali?“

„Niekde na severe.“

„Viete, ako sa to volá?“

„To je súkromná informácia.“

Potom už nehovoril nič, až kým nedojedol zmrzlinu a nevyškriabal lyžičkou posledné zvyšky čokoládovej polevy. Potom si odgrgol, zhlboka sa nadýchol a povedal: „Newyorský nápravnovýchovný ústav. Tak sa to volá.“

Zapísal som si to.

„Je to blízko Albany,“ dodal.

„Ďakujem.“

Kývol hlavou, utrel si ústa a hodil obrúsok na zem. Čašníčka práve prechádzala okolo, nesúhlasne cmukla a on jej poslal bozk. Potom sa ospravedlnil: „Prepáčte, musím ísť vypustiť hlavnú žilu.“

Zaplatil som a čakal, kým sa vráti. Nevrátil sa. Vyšiel zadným vchodom a skôr než som to zistil, jeho stopy už zapadli snehom.

Medzihra: 1962

Bertha ležala na najvyššom poschodí súkromnej nemocnice vo východnej časti Manhattanu. Návštevníci jej zaplnili izbu kyticami, ale pretože radšej ležala v tme, sestry jej zatiahli závesy a kvety začali vädnúť a šíriť omračujúcu vôňu, ktorá prenikala až do šiat. Napriek tomu nedovolila, aby dali vázy preč. Bola znecitlivená, mala hadičky v nose a radosť, ktorú jej prinášali kvety, pre ňu znamenala viac ako chvíľkové potešenie z návštevy. Návštevy prichádzali a odchádzali, ale ona zostávala, a keď izba páchla ako kopa hnoja, bola to len jej vec, nikoho iného. Kto vlastne boli tí návštevníci, čo sa do nej starali? Nie jej priatelia. Výbory a správne rady, čo jej posielali kvety, nemali povolený vstup. Nechcela, aby ju videli v štádiu rozkladu. Veď aj do nemocnice išla s veľkou nechuťou. Chcela zostať doma, ale Dávid ju presvedčil. Nemôže zostať doma, zomrela by, lebo by sa o ňu nemohli poriadne postarať. A čo by na tom bolo zlé? Aj Louis zomrel doma. Ale Dávid tvrdil, že keď pôjde do nemocnice, bude žiť dlhšie. A o to asi ide – zostať nažive, držať sa života zubami-nechtami.

Ako tam tak ležala, nebola si tým istá.

Hoci bola v nemocnici, aj tak umierala. Jej telo bolo ako mesto a nádory ho nahlodávali ako malé útočné hliadky z predmestia; za jednu noc obsadili pečeň, pľúca, žalúdok aj slezinu a chrbticu. Lekári najprv skúšali jeden typ liečby, potom iný. Nič nepomohlo. Lepšie by bolo odísť v obľúbenej posteli, s obľúbeným výhľadom, obklopená ľuďmi, ktorých pozná a dôveruje im. Nie chlapíkmi so záznamami a ženskými v bielych čepcoch, s injekciami. Nie stratená v džungli predstieraného súcitu. Kde je jej syn? On ju tam priviedol. Kde je? Zakričala jeho meno. „Áno, mama.“

„Chcem ísť domov.“

Nevidí ho, ako reaguje. Sedí trochu za jej hlavou, vie, že sa tam nemôže obrátiť a vidieť ho, ale aj tak vie, čo robí. Poťahuje sa za ušné lalôčiky. To isté robil aj jeho otec. „Nemôžeš ísť domov, mama.“

„Môžem a pôjdem!“ Nijaká odpoveď. „David!“

„Áno, mama.“

„Keď to dieťa bude dievča, nechcem, aby ste jej dali meno po mne. Je to morbídne.“

„Je to chlapec, mama. Dáme mu meno Lawrence. Veď to už vieš.“

„Nič také neviem. Čo je to za meno – Lawrence?“ Vzdychol si. „Už sme sa o tom rozprávali.“

„Kedy?“

„Niekoľkokrát.“

„Kedy?“

„Preď niekoľkými týždňami. Naposledy si sa ma na to pýtala predvčerom.“

„Nič také som sa nepýtala.“ Zase ticho.

„Kedy ma prídu deti pozrieť?“

„Už tu boli, mama.“

„Kedy?“

Znovu neodpovedal.

„Kedy tu boli?“ spýtala sa ešte raz a bála sa odpovede. „Včera,“ odpovedal.

„To je lož!“ Zhrozená zožmolila prikrývku. Ako je možné, že si pamätá udalosti, tváre, príbehy a celé rozhovory spred tridsiatich rokov, a nepamätá si na včerajšiu návštevu vnúčat?! Nemalo by to tak byť. Jej pamäť bola impresionistická, prchavá – čím bližšie k prítomnosti, tým menej vedela rozlúštiť. Mohla mať nos na plátne, aj tak vnímala len bodky a šmuhy. A pamäť mala pre ňu v rukáve ešte oveľa horšie triky. Staré spomienky vyskakovali odtiaľ, kde nepatrili. Niekedy oslovila Dávida menom jeho otca. Alebo počula Dávida a lekára diskutovať o prezidentovi, pridala sa a povedala svoj názor na Roosevelta. Obaja pozreli na ňu a Dávid ju opravil: „Teraz je prezidentom Kennedy, mama.“ Lekár bol mladý Žid s menom Waldenberg alebo Waldstein, Steinbergwald alebo Bergswaldstein. Bol plešatý, neslaný-nemastný a ona mu neverila. Dožadovala sa doktora Fetchetta a Dávid ju informoval, že zomrel v päťdesiatom siedmom. To je predsa nezmysel, veď doktor Fetchett bol u nej v izbe! Chodí tam každý deň, meria jej teplotu. Postaví sa k nohám postele a poľutuje ju: „Milá Bertha, ste taká bledá. Nechcete si dať za pohárik whisky?“ Akoby v poslednom čase získala iný zrak. Pred chorobou ho nikdy nevidela tak jasne. Čelo mal popretkávané modrými žilkami, tvár s enormnými pórmi a vlhké nozdry ako krava… Nebol to veľmi pekný muž, ten doktor Fetchett. A teraz videla vädnúce kvety a za ten svet si nevedela spomenúť, kto jej ich poslal, a neustále sa spytovala, prečo nemôže ísť domov.

Horšie ako zlyhávanie mysle je však uvedomovanie si toho zlyhávania. Očakávala, že jednou z mála svetlých stránok senility bude to, že hoci bude popletená, nebude o tom vedieť. Lenže videla, ako sa jej ľudia prihovárali. Používali chlácholivý tón, akým sa hovorí s deťmi a so zvieratami. Nútili ju jesť, žiadali podpisovať doklady o zrieknutí sa svojprávnosti, lichotili jej, prehovárali ju a ona ich posielala preč. Nešlo im o jej dobro. Nechcela s nimi nič mať, keď ju budú chodiť otravovať. Ale aj tak chodili – právnici s perami, notári so zmluvami, s testamentmi, so súdnymi spormi a s hypotékami. Odkazovala ich na Dávida, napriek tomu sa vracali. Boli prešibaní – počkali, kým Dávid odíde, a potom vkĺzli dnu. To by rozhodilo aj ženu slabšej nátury.

Bertha nikdy nepodliehala hnevu. Celý život sa kontrolovala. Nestala sa Mullerovou, nezostala ňou a nezachránila meno Muller pred vymretím tým, že by strácala hlavu. Bola chorá, ale ešte nie mŕtva, a kým bude vládať dýchať, neprestane veriť, že každý problém má riešenie, a nijaký sled udalostí, akokoľvek pochmúrnych, sa nedá zvrátiť a premeniť na výhodu, obrátiť hlaveň proti strelcovi. Jej pamäť sa rozhodla ísť si po svojom. Tak dobre, nech si ide. Možno si nepamätá, aký je deň, ale vie si so vzrušujúcou živosťou vybaviť detstvo. Užije si ho. Otvorila album a zaspomínala. Spomínala na prechádzky v lese a úžasne kyslé Kirschkuchen, vitálnosť otca a matkinu vôňu po mydle. Na kúpanie v malej drevenej vani, dreveného vojačika, ktorý zatlieskal, keď sa potiahol špagátik na jeho chrbte, maľovaného vĺčika vytvárajúceho jasnooranžové kruhy vo vzduchu. Gazdiná ju začala učiť šiť, ale potom ju za to pokarhali a tak sa Bertha naučila len jednoduchý rovný steh. Keď jej rodičia povedali, že sa sťahujú do Ameriky, s plačom bežala k najlepšej priateľke Elisabeth, ale nikto neotváral, takže sa s pocitom najväčšieho nešťastia cítila ešte opustenejšia. Doma plakala v maminom náručí a tá jej sľúbila, že navždy zostanú spolu a vždy sa bude o ňu starať. Povedala jej, že cesta bude dlhá, ale uvidí veľa vecí, aké dievčatá v jej veku nikdy nevideli. Bertha sa však nemohla utíšiť.

Prístav v Hamburgu, obrovské brucho lode hučiacej tak nahlas, až sa od strachu triasla. Čašníci v dlhých čiernych plášťoch, ktorí ju oslovovali mademoiselle. Vo veľkej jedálni po prvý raz jedla slimáky, chutili ako guma s maslom. Morskej chorobe sa vyhla, trpela ňou len jej mama. Opaľovali sa na súkromnej terase, mama jej čítala rozprávky z knihy a používala pre každú postavu iný hlas. Princovia mali jasný hlas, princezné nežný a strigy zneli ako štrngajúce reťaze, presne ako to malo byť. Keď slnko zapadalo, spomínala na domov a písala listy Elisabeth. Mala ich v úmysle hodiť do poštovej schránky, len čo zakotvia, ale zabudla, keď zbadala v mori utopenú ženu.

Pamätala si prvý pohľad na Central park z okna na hoteli. Bola sklamaná. Dúfala, že bude väčší. Nedal sa porovnať s parkmi a lesmi, aké poznala. Bol plný fúrikov, zákopov a vykopanej zeme. Pre ňu to nebol park, ale diera. Znovu sa rozplakala, a tak jej otec, aby ju utíšil, podal balíček mentoliek, ktoré jednu po druhej zjedla, až jej bolo zle.

Spomínala na školu, na to, ako sa jej posmievali. Spomínala na učiteľku a na to, ako predávala mušle. Kto ich všetky predal? Nikdy na to neprišla.

Stála U Bloomingdala, krajčírky jej do šiat napichali špendlíky. Nepáčilo sa jej to, ale potom uvidela šaty. Všetci okolo nej híkali, ona však nepotrebovala, aby jej potvrdili, čo sama videla – mala talent. V zelenom hodvábe zatienila aj Sochu slobody. Ako tak stála a obzerala sa pred trojstranným zrkadlom, povedala si, že by bolo strašne nespravodlivé, keby nevyužila svoje danosti na to, aby sa stala dôležitou osobnosťou.

Spomínala na.svoj debut. Všetci z nej nespúšťali oči, nielen muži, ale aj ženy, či už zo žiarlivosti, hanby alebo z neskrývaného obdivu. Pamätala si, ako schádzala po schodoch, korunku jej na hlave držalo toľko sponiek, že sa bála, aby jej hlava neodpadla a neodkotúľala sa. Tanec, šampanské, spotené ruky mladíkov pri tanci. A potom jej mama ukázala mladého muža v saku úzkeho strihu. To je Louis Muller, ten od Mullerovcov. Spomínala na svadbu.

Spomínala na letné dovolenky v Bar Harbore, žiarivo biele plachetnice a jej oblečenie, bezchybné a suché aj v ťaživej horúčave. Prezliekala sa štyrikrát denne – po raňajkách, po obede, popoludní pred čajom a potom ešte po večeri. Všade bolo veľa jedla, celé kopy tých nechutných amerických pokrmov, ktorým nikdy neprišla na chuť, ako napríklad južanský kukuričný chlieb, ktorý mal jej svokor tak rád, ale jej chutil ako žrádlo pre zvieratá. Jedla striedmo. Zalial čo ostatné ženy rozprávali o tom, že musia schudnúť, ona nosila plavky, ktoré zvýrazňovali jej poprsie. Bola najzbožňovanejším stvorením na východnom pobreží. Aspoň tak vravel jej svokor. Drahý Walter. Volal ju Bavorská ružička,neprekážalo mu, že jej rodina pochádzala z Heidelbergu. Bol do nej trošku zamilovaný, otvorene dával najavo pohŕdanie nad synovým nezáujmom. Aký úlovok sa Louisovi ušiel, aká žiarivá krása, um, šarm, a tie zručnosti! Vedela hrať na klavíri. Koľko dievčat malo postavu ako ona? Mohla by ich spočítať na jednej ruke, a ktoré z nich vedeli hrať na klavíri? Aj tie by mohla počítať na jednej ruke, ale najprv by si musela odseknúť prsty… lenže potom by nemala čím hrať, ha-ha. Walter vždy naznačoval, že keby ich vrtochy času neodtrhli od seba… Skončila však s Louisom. Ach, drahý Louis! Chcela byť k nemu milosrdná a rozhodla sa myslieť naňho s láskou.

Myslela na to, s akou radosťou jej kupoval rozličné veci, ako ju zbožňoval. V dome mala toľko diamantov, že by sa nimi dalo zaplatiť výkupné za kráľa. A kde všade s ňou cestoval! Po Dávidovom narodení bola smutná. Nevedela, kde sa ten smútok vzal, no ochromoval jej myseľ. V noci nemohla spávať a vyliezť ráno z postele pre ňu znamenalo múky. Aby ju Louis rozveselil, kúpil jej vilu v Portofine. Odvtedy tam každé leto strávili mesiac. Dieťa nechali s opatrovateľkou a Louis nepracoval. Jedávali výdatné jedlá, pili drahé vína, cestovali po pobreží až k Rímu alebo do Monaka, kde ich po kasíne sprevádzal sám princ. Hrali so žetónmi z pravého zlata. Sluhovia im nosili vedierka so šampanským a vlhké uteráky, aby si mohli schladiť krk. Cez vojnu, keď sa nedalo cestovať, jej Louis kúpil ďalšiu vilu, celý ranč na pozemku s rozlohou štrnásťtisíc hektárov v centre Montany. Rýchlo ju však omrzel. Predal ho so stratou a kúpil jej druhú vilu v Deale. Vždy urobil všetko, čo chcela. Bol jej dobrým manželom. Nemohla naňho myslieť bez toho, aby jej oči nezaliali slzy. Aké sentimentálne!

Bol to slušný človek. Dobre, že odišiel bezbolestne. Srdce sa mu zastavilo len niekoľko mesiacov pred narodením Dávidovho prvého dieťaťa. Ako sa to dievča volá? Amélia! Chvíľu to trvalo, ale silou vôle si predsa len spomenula. A jej malý braček je Edgar. Rok po narodení Edgara zomrela jej dávna priateľka Elisabeth. Elisabethin manžel bol dôstojník SS a po vojne ho zatkli. Zomrel na následky stresu a ona krátko po ňom. Aká náhoda! Vždy keď sa Dávidovi narodí dieťa, niekto zomrie. Iná žena by mu možno prikázala, aby už nemal ďalšie. Mal už syna a dcéru, tak nech prestane zabíjať ostatných. Vedela, že ak teraz niekto má odísť, bude to ona. Napriek dôsledkom sa však potešila, keď Yvette otehotnela. Bertha sa s radosťou obetuje, pretože Yvette jej pripadala ako dobrá matka, oveľa lepšia ako Dávidova prvá manželka, ktorú Bertha nikdy nemala rada a neuznávala, hoci navonok to s Louisom nedávali najavo. Na svadbe dokonca zaplatili väčšiu časť účtu. Dávid sa však škriepil, že ho mali zaplatiť celý, veď peniaze im nechýbali. Mal dvadsaťpäť rokov a to, že bol starý mládenec, ju začínalo znepokojovať. Čo ak sa uňho prejavia otcove sklony? Nikdy nepochybovala o svojej schopnosti ovládnuť Louisa, nemohla však zabezpečiť, aby perspektívna nevesta mala rovnakú silu a presvedčenie. Na ženy sa nedalo spoľahnúť. Na nikoho sa nedalo spoľahnúť, človek dnes musí všetko zvládnuť sám. Chvalabohu, Dávid sa oženil. Na jednej strane to bola úľava, na druhej neverila dievčaťu, ktoré si vybral, dcére majiteľa obchodov s odevmi niekde na stredozápade. Tvrdila, že New York je škaredý. Ako sa ho opovážila hodnotiť, ona, čo pochádzala z Clevelandu? Napriek názorom na zmeny, ktoré sa udiali v meste od jej príchodu pred mnohými rokmi, Bertha bola presvedčená, že nikto nemá právo hodnotiť miesto, kde nebýva ešte ani mesiac. Nepríjemné dievča. Bertha by si aj spomenula na jej meno, ale rozhodla sa, že netreba. S Dávidom sa pre všetko hádala, všade robila scény, pamätala si večere s napätou atmosférou, keď nikto ani neprehovoril. K tejto spomienke sa odrazu pridružili ďalšie dve – ticho, strieborné príbory, porcelán a krištáľ na obruse… a… a odkazy doručované osobne, od doktora Fetchetta. Nie, tak to nebolo! To sa nestalo. Miešala sa jej chronológia udalostí, na niektoré veci radšej nechcela myslieť. S nadľudským úsilím obrátila stranu a natrafila na ďalšiu, plnú pekných spomienok. Ďalší večer, veselá oslava. Jej svadba. Myslela na lokajov v livrejach, na úžasné dychové nástroje a tanečníkov krútiacich sa na jej počesť, na svadobnú tortu, prekrásnu vežu z maslového krému v tvare pyramídy, najväčšiu tortu, akú v živote videla. Jej fotografiu vytlačili v novinách, aj Berthinu. Svadba pána L. I. Mullera a slečny Berthy Steinholzovej bola nepochybne najpompéznejšia udalosť sezóny. Nevesta mala na sebe neobyčajne elegantnú taftovú róbu a ženích tradičný čierny oblek. Obrad sa konal v Kostole Svätej trojice, sobášil ich monsignore J. A. Moffett a svadba potom pokračovala… Nazvali ju rozprávkovou a uznala, že mali pravdu. Jej život bol rozprávkový.

Teraz však bola stará, ležala v posteli a písal sa rok tisícdeväťstošesťdesiatdva. Niektoré veci zostávajú skryté. Teraz by ju už nemali trápiť, po takom dlhom čase. Prejdú, ako keď pretečie voda pod mostom. Lenže pamäť, tá škaredá potvora, sa znova a znova vracia.

Nie, nechcela myslieť na svoju dcéru. Aj keď už spomienky na ňu tak neboleli. Nikdy však nespochybnila svoje rozhodnutie, ani teraz nie. V stávke bolo totiž priveľa, hoci Louis to nevidel. Raz jej vyčítal, že nemá srdce, to však len dokazovalo, ako hlboko nechápal svet a ako nerozumel jej. Urobila to, čo urobila, nie preto, že by nemala srdce, ale preto, lebo pridobre vedela, akí vedia ľudia byť nemilosrdní. Pamätala si, ako sa jej posmievali a v noci potom plakala do vankúša, ako roky bojovala, než získala vlastnú pozíciu a potom ju už nemohli prehliadať. Pretože bola krásna a krása sa nedá prehliadnuť.

Čo by však čakalo jej dcéru? Nekonečné trápenie. Musela by trpieť. Louisovi úplne ušlo, že Bertha vlastne konala milosrdne.

Keď mal Dávid desiate narodeniny, usporiadala slávnostný obed, objednala zabávačov a otvorila tanečnú sálu. Po dezerte David zahral hosťom na husliach. Väčšinou to boli dospelí, jej priatelia, keďže vtedy sám nemal kamarátov. Pre všetkých to bolo príjemné popoludnie, len Louis neskôr bez slov ušiel z izby. Našla ho na posteli s tvárou zaborenou do vreckovky. Bola znechutená. Tejto sentimentálnej krutosti hovorí milosrdnosť?! Netušil, čo znamená naozajstná milosť, pretože nikdy netrpel. Chovali ho ako v bavlnke, vo všetkom mu vyhoveli, odpustili mu aj tie najškaredšie priestupky. Prirodzene, predpokladal, že svet bude k ich dievčatku taký istý. Bertha však vedela lepšie. Poznala poníženie a chcela dcéru pred ním uchrániť.

Chcela naňho myslieť s láskou, ale pomaly prešla do trpkosti. Osud dcéry sa stal jablkom sváru medzi nimi a rokmi prerástol do obrovskej prekážky, akéhosi múru z tŕňov, ktorý sa postupne uzatváral, až preň úplne prestali na seba vidieť.

Spisovateľ by jednoducho napísal: Napriek tomu, že bývali v tom istom dome, prestali sa rozprávať. Bolo by to ľahké napísať, ale nebola by to pravda. Pravdou bolo, že ešte vždy cítila k Louisovi istú náklonnosť a vedela, že sa o tú náklonnosť, aj keď nie veľmi oduševnene, usiloval. Počas štyridsiatich rokov manželstva sa veľakrát nasmiali, užili si veľa potešenia, aj keď nie sexuálneho, a vychovali syna.

Keď Louis zomrel, všetko vyšlo najavo. Ich vnuk mal vtedy jedenásť rokov. Jedenásť rokov žil ako pustovník! Starala sa oňho jedna staršia žena. Bohvie, aké perverznosti sa medzi nimi odohrali! Chlapec takmer nehovoril. Tá žena, volala sa Greenová, vysvetľovala, že nikdy toho veľa nenarozprával. Bertha jej nariadila, aby mlčala a hovorila len vtedy, keď ju vyzvú.

Chcela chlapca odpratať čo najďalej, do Európy alebo Austrálie, ale doktor Fetchett bol proti tomu. V chvíľkovej nerozhodnosti ho poslúchla a poslala ho do najvzdialenejšieho miesta v štáte New York. Problém bol zasa odsunutý, tentoraz navždy.

Ale keď ležala na posteli nadopovaná liekmi, napojená na drôty, pochytil ju strach, že všetko jej úsilie vyjde nazmar. Výdavky chodili vždy rovno k nej, platila ich z osobného účtu. Čo sa stane, keď s tým prestane? Prídu ju hľadať, budú kontaktovať Dávida. S hrôzou si uvedomila, že to už možno aj urobili.

„Dávid!“

„Áno, mama.“

„Ako dlho som tu?“

„Myslíš v nemocnici? Šesť týždňov.“

Šesť týždňov bohato stačí na vypršanie splatnosti účtu. Kríza je teda už tu. David to zistí. Celá pravda vypláva na povrch, všetci sa ju dozvedia. David musí pochopiť, že ju treba utajiť. Patrí však už k inej generácii, samoľúbo sa nazývajú osvietenými bez najmenšieho tušenia, ako rýchlo môžu dostať od života poriadne zaucho, a zdedil aj niečo z Louisovej mäkkosti. Bertha zúfalo hľadala riešenie. Rozmýšľala, myseľ jej skákala tam a späť, medzi prítomnosťou a minulosťou. Rozprávala sa s manželom aj so slúžkou. Rozprávala sa s televízorom. Izba, ktorú jej David vybavil, nevyzerala ako nemocničná, skôr ako hotelová. Steny boli obložené drevom a vitrážové okno v tvare hviezdy len zľahka prepúšťalo svetlo. Úporne rozmýšľala a dopracovala sa k odpovedi: zaplatí poplatky hneď teraz, vopred. Založí nadáciu. Nejaké už založila aj predtým. Na Harvardovej univerzite, na Columbijskej univerzite aj Barnardovej vysokej škole ľudia pracujú a študujú vďaka jej štedrosti. Dala peniaze na všetky možné charity, politici ju pozývali na večierky… Sústreď sa. Objavil sa problém, musí ho vyriešiť. Zavolá do tej školy v Albany a dá riaditeľovi poriadny balík peňazí. Kde má šekovú knižku? Kde má telefón?

„Mama…“

Chytili jej ruky.

„Mama!“

„Zavolajte doktora!“

Nevolajte doktora! Je predsa mŕtvy. Zomrel v tisíc osemsto päťdesiatom siedmom. Alebo v tisíc deväťsto tridsiatom piatom. Nie, zomrel v tridsiatom prvom a zostali z neho len kosti. Jeho telo sú už len spomienky, môže ich spáliť žmurknutím jedného oka. Spomienky sú vrtkavé, chutia po dyme. Chutia ako Kirschkuchen. Všetko postupne odumrie a zostanú len kosti. Z Waltera sú kosti aj z Louisa sú kosti. Aj z nej čoskoro budú kosti. Treba len dosť peňazí a problémy sa zmenia na kosti. Rozdrví ich, rozsype do vody a navždy zostane v pamäti ľudí, ktorí ju ani nepoznali. Bude žiť v ich mysliach, tak ako spomienky žijú v jej mysli. Tak jasne, ako si pamätala záplavy, čo im zničili suterén, blesk, ktorý videla, keď stála na prove lode, bolesť pri pôrode, bolesť pri druhom pôrode, bezútešnosť pohlavného styku, mužov, čo sa ju po Louisovej smrti pokúšali získať, len si to predstavte, vráskavá stará žena a muži o tridsať rokov mladší jej nosili ruže… Spomínala, spomínala a spomínala a už to neboli záblesky zo života, ale celý vodopád udalostí jednej za druhou v rozhádzanom časovom slede, ľudia, ktorí sa nepoznali, si podávali ruky, rozhovory, len pred chvíľou jasné a zrozumiteľné, boli odrazu obklopené šumom a hučaním ako z príboja, myseľ mala nestabilnú, akoby sa prehĺbila a vytvorila šachtu, ktorou sa rieky plné špiny kľukatili do čiernej čierňavy.

„Pani Mullerová!“

„Mama!“

Pani Mullerová…

Mama…

Áno, som pani Mullerová. Mala som manžela. A som aj mama. Mám syna…

Vyžiadalo si to celé popoludnie telefonátov, než sa mi podarilo vystopovať Newyorský nápravnovýchovný ústav. Bol presne tam, kde Joe povedal: pätnásť kilometrov od Albany, fungoval pod menom Zelené záhrady. Zástupca riaditeľa Driscoll mi povedal, že v predchádzajúcej podobe to bol blázinec v pravom slova zmysle, s čalúnenými stenami a šokovou terapiou. Ako veľa podobných inštitúcií sa stal obeťou hnutia za občianske práva, jeho programy zrušili a stanovy prepracovali, aby zahŕňali láskavejší, jemnejší prístup. Zelené záhrady sa špecializovali na poranenia chrbtice. Driscoll mal evidentný pôžitok z toho, že mi to všetko vykladal. Zdalo sa, že sa považuje za neoficiálneho historika.

Spýtal som sa na karty bývalých pacientov. „Pred niekoľkými rokmi sme mali ťažkosti s kotlom na kúrenie, zišiel som teda dolu s baterkou, lozil tam, kýchal, skoro mi hlava odletela, a potkol sa o kopu listov, zdravotných záznamov a poznámok lekárov. Dvadsať rokov sa ich nikto nedotkol. Papier sa už rozpadal.“

„Takže ich stále máte?“ spýtal som sa s nádejou.

„Nie. Povedal som o tom doktorke Ulrichovej a ona ich dala skartovať.“

„A nezostali nijaké?“

„Možno jeden alebo dva, ktoré ušli našej pozornosti, ale aj tak vám nemôžem k nim umožniť prístup. Sú to dôverné informácie.“

„To je veľká škoda!“

„Prepáčte, nemôžem vám ináč pomôcť.“

Poďakoval som mu a už som chcel zložiť, keď dodal:

„Ale… viete čo?“

„Áno?“

„Ešte sa na to pozriem, ale máme tu nejaké fotky.“

„Aké fotky?“

„Teraz si asi opravíte predstavu o tom, aké boli zákony na ochranu súkromia – sú vyvesené na stenách v jednom zo starých krídel. Sú čiernobiele, čosi ako triedne fotografie. Sú na nich skupinky pacientov v sakách a kravatách, na jednej majú tuším bejzbalové dresy. Na niektorých sú aj mená, na iných nie. Neviem, či je tam človek, ktorého hľadáte, ale mohol by som vám ich ukázať. Myslím, že by sme tým neporušili nijaký zákon, veď už sú aj tak vystavené.“

„Fantastické! Ďakujem.“

„Porozprávam sa s doktorkou Ulrichovou a dám vám vedieť.“

Zavolal som Samanthe, ktorá sa už vrátila z Južnej Karolíny.

„Dobrá práca,“ pochválila ma.

„Ďakujem.“

„Tuším sa z teba stáva Columbo!“

„Vďaka.“

„Taký metrosexuálny Columbo.“

„Povedz, či aj ty máš dobré správy.“

„Mám,“ odpovedala.

„Aké?“

„To je prekvapenie.“

„Prezraď!“

„Poviem ti, keď sa stretneme.“

Dohodli sme si stretnutie na nasledujúci týždeň. Medzitým som išiel k lekárovi na kontrolu. Pozrel mi do všetkých otvorov na hlave, vyhlásil, že som už v poriadku a ponúkol mi ďalšie lieky proti bolesti. Vzal som si recept a odložil ho bokom, že ho dám Marilyn, keď sa vráti z Francúzska.

V nedeľu druhého januára som od nej dostal druhý e-mail. Tentoraz bol v nemčine. Na pomoc som si zapol internetový prekladač, výsledok bol takýto:

Dňa 24. októbra noviny Vossi napísali: V priebehu dňa včera kráľovská rodina, kráľovná, princezná a princ mali nádhernú budovu hotelových návštev a pán Adlon ich uznanie tu v prekrásnom hlavnom meste práca najúctivejším vyjadreným spôsobom.

Pochopil som aspoň to, že išla do Berlína. Potlačil som hrdosť a odpovedal druhým dlhým, ospravedlňujúcim mailom. Len čo som ho odoslal, oľutoval som to. Už som sa dosť odhalil a ponížil v prvom liste. Nevedel som, čo vlastne chcem dosiahnuť. Uzmierenie? Nebol som si istý, či ho vôbec chcem. Posledné dva týždne som bol od Marilyn úplne oslobodený, a hoci mi istým spôsobom chýbala, po prvý raz po rokoch som mal pocit, že si môžem voľne vydýchnuť. Také veci by mal človek prežívať vo vzťahu k rodičom, nie k milenke. Nie že by som bol na jedno či druhé odborníkom.

Chcel som, aby mi odpustila, aby som mal menší pocit viny z toho, že som všetko pokazil. Predpokladal som, že k tomu dospejeme. Alebo som asi chcel, aby sa rozzúrila a reagovala tak nerozvážne, že by som bez výčitiek mohol zo vzťahu vycúvať. Potreboval som bod odrazu: buď sa bude správať úplne normálne, alebo vôbec nie. Jedno i druhé by som zvládol. Nemohol som však prekonať nezáujem a presne ten mi dávala najavo. Veľmi dobre ma poznala, takže vedela predvídať účinky svojho mlčania. Zámerne ma nechávala v neistote. Rozčuľovalo ma to, hoci keď sa na to teraz pozerám, plne som si to zaslúžil.

Nasledujúci deň popoludní som mal telefonát od detektíva Truega, ktorý ma požiadal, aby som si našiel čas a prišiel na policajnú stanicu. Nevedel som sa dočkať, kedy vypadnem z galérie. Naskočil som do taxíka a po príchode ma odviedli do kancelárie, kde seďel Trueg obkolesený obalmi z Burger Kinga. Aj Andrade mal na stole obed – poloprázdnu misku s tofu a hnedou ryžou.

„Dáte si kolu?“ ponúkol ma Trueg.

„Nie, ďakujem.“

„To je dobre, lebo aj tak nijakú nemáme.“

Detektívi ma informovali, že vyšetrovanie nabralo čudný smer zhruba od času, keď sa rozhodli vypočúvať Kristjanu Hallbjornsdottirovú.

Trueg mi oznámil: „Išli sme do jej štúdia a rozprávali sa s ňou. Nehovorila nič podozrivé ani nepodozrivé, jedno ani druhé. Ospravedlnil som sa a spýtal sa, či môžem použiť toaletu. Išiel som po chodbe a hádajte, čo som uvidel? Na stenách viseli obrazy, ktoré sa čertovsky podobali na tie vaše.

Spozornel som.

Trueg kývol hlavou. „‚Veru tak. Vyvesené, aby ich videl celý svet. Prirodzene, ihneď nás to zaujalo, ale nepovedali sme ani slovo. Skončili sme tým, že sme sa jej spýtali na vzťah k vám, poďakovali sa a išli sme si po súdny príkaz.“ Nakrivo sa usmial. „Keď sa tá dáma rozzúri, akoby do nej vošlo sto čertov.“

„To si neviete ani predstaviť.“

„Museli sme zavolať chlapa, aby ju vyviedol von a upokojil.“

„Nie ste prví.“

„Čo ste jej urobili? Nebolo mi to celkom jasné.“

„Zrušil som jej výstavu,“ odpovedal som a usiloval som sa potlačiť netrpezlivosť. „Má teda tie výkresy?“

Andrade siahol do stola a vytiahol za hrsť papierov zalepených v obálkach na dôkazy. Bol to asi tucet Crackových obrazov, ľahko identifikovateľných podľa horúčkovitého štýlu, surreálnej predstavivosti, čudných mien a striedajúcich sa tvárí. Čísla na zadnej strane sa pohybovali niekde v polovici tridsaťdeväťtisíc. Keď ich Andrade predo mnou rozprestrel, uľavilo sa mi, že Kristjana obrazy nezničila. Potom mi však napadlo, že to môže byť všetko, čo zostalo z niekoľko tisíc kusov, ktoré ukradla.

„Škatuľa, ktorú som niesol, bola plná,“ ozval som sa. „Bolo v nej asi dvetisíc obrazov.“

„Nuž, toto je všetko, čo priznala,“ povedal Trueg.

„Prosím vás, povedzte, že žartujete!“

Andrade pokrútil hlavou.

„Ach, nie!“ Položil som si hlavu do rúk. „Došľaka!“

„Než sa priveľmi rozčúlite…“ začal Trueg.

„Prehľadali ste jej byt? Doriti! Neverím tomu!“

„Vydržte,“ pokračoval Trueg, „to ešte nie je koniec. To je len zahrievacie kolo.“

„Došľaka!“

„Myslím, že toto si budete chcieť vypočuť,“ ozval sa Andrade.

„Doparoma!“

„Tak sme ju doviezli sem a vypočúvali a len čo sme jej ukázali obrazy, zatvárila sa strašne urazene a vyhlásila…“ Trueg pozrel na partnera. „Povedz to. Ty to vieš lepšie.“

Andrade prehovoril so škandinávskym prízvukom: „Ale tie som urobila ja!“

Ledva som ho počul, pohrúžený do myšlienok o mojich zničených obrazoch. Keď mi to pomaly došlo, prekvapene som vyhŕkol: „Prosím?“

„Povedz mu to ešte raz,“ prikázal Trueg.

„Tvrdila, že ich nakreslila ona,“ zopakoval Andrade.

„Ale, Benny, mal si to ešte raz povedať!“

„Počkajte! Čo urobila ona?“ spýtal som sa.

„Tie obrazy,“ odpovedal Andrade.

„Aké obrazy?“

„Tieto.“ Trueg ukázal na Crackove kresby.

Nechápavo som naňho zízal. „Ale… to je hlúposť!“

„Nuž, tak to tvrdí ona.“ Vyzeral znepokojujúco vyrovnaný, rovnako aj Andrade.

„Lenže je to hlúposť! Prečo by to robila?“

„Vraví, že si niekto u nej objednal, aby urobila kópie. Viete, v štýle toho umelca,“ vysvetlil Trueg.

„Čože?!“

„Reprodukujem vám, čo povedala.“

„A kto si to objednal?“

„To už neprezradila,“ odvetil Andrade.

„Nie,“ pridal sa Trueg. „Tvrdohlavo mlčala.“

Oprel som sa o operadlo stoličky a prekrížil si ruky. „No ale… to je akési čudné.“

„Aj my sme si to mysleli,“ pripustil Andrade. „Preto sme ju požiadali, aby nám jeden nakreslila. Sedel som v izbe a sledoval ju, keď to robila. Pozrite sa sám.“

Znova otvoril zásuvku v stole a vytiahol ďalší balík vreciek na dôkazy s obrázkami, ktoré sa na pohľad nedali rozlíšiť od toho prvého. Opravujem sa – vôbec sa nedali rozlíšiť. Žmurkal som, zaostroval, opäť žmurkal, či sa mi náhodou nesníva. Najväčšmi ma miatlo to, že obrazy spolu súviseli tak ako Crackove a nielen to, nadväzovali dokonca na prvú sériu, ktorú jej skonfiškovali z ateliéru. Akoby si Kristjana dala fajčiarsku prestávku a potom sa vrátila k práci. Spýtal som sa, či sa pritom pozerala na prvú kresbu a Andrade pokrútil hlavou. Robila to spamäti. Začal som sa potiť. Spomenul som si, čo som raz povedal Marilyn: „Bývala dobrou maliarkou.“ Kristjana mala za sebou klasickú výučbu a celkom sa na ňu podobalo, že jej urobilo potešenie kopírovať prácu umelca, ktorého vystavili namiesto nej. Možno to aj pošteklilo jej zmysel pre mučeníctvo, oživilo nudnosť, pre ktorú sa jej najhoršie diela nedali tolerovať. Áno, kresby boli na nerozoznanie. Nemohol som sa však zmieriť s tým, že Victorovo dielo sa dá tak ľahko napodobniť. Bol som predsa odborník na ikonografiu Victora Cracka, mal som vedieť, čo je jeho práca a čo nie, mal som naňho poondené morálne právo, dofrasa! Dielo, na ktoré som sa pozeral, bolo presne také ako to, čo som našiel v tom špinavom zapratanom byte. Bol som presvedčený, že obidve série kresieb na stole musel urobiť ten istý človek. Dokonca aj odtieň tušu bol rovnaký, hoci na Crackových obrazoch sa na rôznych častiach diela menil. Odrazu sa mi zakrútila hlava: čo ak aj obrazy, ktoré som mal v sklade, nepatria Victorovi Crackovi? Čo ak celé dielo bolo len súčasťou nemiestneho žartu zaranžovaného Kristjanou? Čo keď je Vietor Cracke vlastne Kristjana? Bol som vykoľajený, tá predstava mi pripadala dosť absurdná, aby som jej uveril. Kristjana sa rada vyvaľovala v špine, ktorú na ňu kydali, a tak som si vedel predstaviť, aké asi dostala zimomriavky, keď som zrušil výstavu jej diela, len aby som vystavil iné jej dielo. Veď kto bol vlastne Victor Cracke? Nikto. Nikto, koho by som poznal alebo by ho poznal niekto iný. Bola to Kristjana! Všetko je od Kristjany. Mona Lísa? Od nej. Milóska Venuša? Tiež od nej. Všetko, čo si Kevin Hollister chcel zavesiť v pracovni, od Alegórie jari po Olympiu – všetko od nej! Uvažoval som, ako na ten žart nahovorila Tonyho Wexlera, a to už nespomínam Shaughnessyho, susedov, predavača ovocia, majstra v dáme Joea… Asi boli všetci agenti. Ale… rozprával som sa predsa s ľuďmi, ktorí Cracka videli, prechádzali popri ňom na chodbe, a nikto mi nevedel dať presný opis… Nebolo to však realistickejšie, nezapamätajú si ľudia práve do očí bijúce rozdiely? Ale čo ak to Kristjana vedela, a zosnovala čosi len tak naoko?

Zasa ma príšerne rozbolela hlava.

Do pocitu zmätku sa ešte primiešalo rozčarovanie z toho, že premrhala toľko času na plánovanie deštruktívnych inštalácií s tonovými morskými cicavcami, keď tak ľahko vedela vyprodukovať, čo by si ľudia radi kúpili.

Neviem, či si Andrade a Trueg mysleli, že mám akýsi výpadok, ale keď som skonštatoval: „Úplne to vyzerá ako originál,“ chápavo pokývali hlavami, akoby mali preď sebou blázna a chceli ho uchlácholiť, kým ľudia v bielych plášťoch vytiahnu z dodávky zvieraciu kazajku.

Trueg sa napokon ozval: „Počkajte, to nie je všetko. V jej byte sme ešte našli toto.“

Andrade znovu otvoril zásuvku v stole. Čo asi teraz vytiahne? Fotografiu, na ktorej Kristjana s Victorom popíjajú čaj? Podal mi ďalšie vrecko s dôkazovým materiálom. Tentoraz obsahovalo nedokončený list napísaný drobným rukopisom, takým istým, ako na dvoch listoch, ktoré som dostal od Victora. Opakovalo sa na ňom jedno slovo: Klamár.

„Prečo si myslí, že ste klamár?“ spýtal sa Andrade.

„A čo j a viem? Je šibnutá!“

„Podľa mňa, toto dodáva vierohodnosť jej tvrdeniu, že tie kresby urobila sama,“ skonštatoval Andrade.

„Vraveli ste, že tie prvé dva listy pochádzali od toho maliara?“ ubezpečoval sa Trueg.

„Myslel som si to.“

„Aj mne sa zdá, že to písal ten istý človek,“ povedal. Pozrel na Andrada. „Čo myslíš, Benny?“

„To isté.“

Trueg sa na mňa usmial. „To je názor profesionálov. Ten istý človek. Raz vás už oklamala, takže neviem, prečo by to nemohla urobiť znovu.“

„Ale…“ Vzal som list do ruky. „Veď sa mi vyhráža, prečo ju teda nezatknete?“

„Nuž,“ opatrne začal Trueg, „nie je to také jednoznačné. Priznáva, že vám poslala aj tie predchádzajúce dva listy…“

„Výborne! Tak čo potom?“

„… a chcela poslať aj ďalší. Ale podľa nej tie prvé dva poslala, lebo si z, vás chcela vystreliť.“

„To musíte…“

„A keď vás prepadli, zľakla sa, že by strhla na seba podozrenie, tak vám prestala písať. Napísala polovicu ďalšieho, ale už ho nedokončila. Je to tento.“

„Veríte jej?“

Trueg a Andrade pozreli jeden na druhého a potom na mňa.

„Áno,“ priznal Trueg. ‚Ja jej verím.“

A Andrade sa pridal: „Aj ja mám taký pocit.“

„Ponúkla sa, že pôjde na detektor lži.“

„Ale, prosím vás!“ zvolal som. „Veď to je… To je… Podľa vás je teda páchateľka, alebo nie?“

„Nevieme. Mohla niekoho najať, aby vás prepadol, ale ona to určite neurobila. O trištvrte na dvanásť bola na večierku v meste. Všetci ostatní hostia, s ktorými sme sa rozprávali, potvrdili, že tam bola od desiatej aspoň do jednej ráno.“

„Mohla ich na to nahovoriť,“ namietol som. Aj mne samému to však znelo paranoidne.

„To je pravda,“ vľúdne súhlasil Andrade. „Možno najala niekoho, kto to pre ňu urobil.“

„Aj to je pravda.“

„Neviem, čo iné si môžem myslieť,“ kapituloval som.

„Momentálne ju nemáme z čoho obviniť. Možno len z obťažovania za tie dva listy. Budem k vám však úprimný – myslím, že sa tým nikto nebude zaoberať. Kristjana tvrdí, že to bol len žart.“

„Podľa vás je toto smiešne?“ spýtal som sa a ukázal mu list.

Trueg a Andrade si vymenili pohľady.

„Stopercentne smiešne nie,“ pripustil Andrade.

„Ale tak na šesťdesiat percent,“ dodal Trueg.

Mlčky som na nich civel. Prečo im moje obavy pripadali také zábavné?

„No, možno tak na tridsať,“ opravil sa.

„V podstate sme tam, kde sme boli aj predtým. Budeme naďalej hľadať tie obrazy a vy si už môžete vydýchnuť. Myslím, že ďalšie výhražné listy už nedostanete,“ uzavrel Andrade.

Bez slova som prikývol.

„Je to poriadne zamotané,“ podotkol Trueg.

Z policajnej stanice som vyšiel ako v mrákotách a v takom stave som zotrval až do stretnutia so Samanthou. Keď ma zbadala, ihneď sa spýtala, či som v poriadku. Vysvetlil som, čo som sa dozvedel od detektívov, a ona to zhodnotila: „Fíha!“

„Presne tak.“

„To je teda zmätok!“

„Presne tak.“

Uškrnula sa. „Tak dovoľ, aby som ti do života vniesla trochu svetla.“

Oznámila mi, že našla Jamesa Jarvisa, muža, ktorý pred tridsiatimi rokmi prežil útok podobný vraždám v Queense. Býval v Bostone, kde na vysokej škole učil marketing. Samantha sa s ním rozprávala, a hoci tvrdil, že si veľa nepamätá, vycítila, že niečo zamlčuje. Po skúsenosti s mnohými obeťami sexuálneho napadnutia sa nazdávala, že z neho dostaneme viac, ak sa stretneme zoči-voči. V telefóne sa ľudia jednoduchšie vyhnú otázke alebo potlačia desivé spomienky. Keď nám na ďalší deň zástupca riaditeľa ústavu zavolal, že nám nemôže poslať kópie fotografií, aby sme teda prišli a pozreli sa na ne, rozhodli sme sa, že si so Samanthou urobíme výlet.

O dva týždne v stredu ráno sme nastúpili na ľahké lietadlo z letiska La Guardia do Albany. Predpoveď počasia z predchádzajúceho večera varovala pred vetrom zo severovýchodu, preto som očakával dlhé meškanie, možno aj zrušenie letu. Deň sa však začal jasným, bezoblačným ránom, veľké okná v hale letiska vrhali na zem dlhé obdĺžniky slnečného svitu. Po jednom z nich ku mne kráčala osvetlená Samantha. Mala na sebe menčestráky levandulovej farby, čierny pulóver a nebola namaľovaná. Cez plece si prehodila ošúchanú športovú tašku a keď zastala pred stánkom na cestovné lístky, zastrčila si palce do zadných vreciek. Trochu som poodstúpil, aby som si ju mohol obzrieť a neprerušil kúzlo, ktoré ju obklopovalo. Keď napokon prišla ku mne, pozdravila sa a usmiala, bolo ťažké nepovedať jej, ako dobre vyzerá.

Kúpili sme si lístky a nastúpili do autobusu, ktorý nás po makadamovej ceste odviezol k rozheganému lietadielku s krídlami, čo sa leskli od rozmrazovacieho prostriedku. Bolo v ňom len tridsať miest a keď sme si sadli, medzi nami ulička, Samantha ihneď upriamila pozornosť na okno, cez ktoré bolo vidieť údržbára, ako niečím strieka vrtule motora.

„Neznášam lietanie,“ priznala.

Bral som to s rezervou. Kto má dnes rád lietanie?

Ale podcenil som ju. Vždy keď sa lietadlo myklo, a v takom malom lietadle to cítite, kŕčovite zovrela operadla a na čele sa jej začal perliť pot.

Je ti zle?“

Bola bledá. „Toto naozaj neznášam!“

„Nechceš trochu vody?“

„Nie, ďakujem.“ Lietadlo prudko pokleslo a Samantha sa napla ako struna. „Vždy nie som takáto,“ poznamenala. „Začalo sa to, keď zomrel.“

Prikývol som. Rýchlo som zhodnotil situáciu a v nádeji, že som dospel k správnemu rozhodnutiu, načiahol som sa cez uličku a chytil ju za ruku. Držala sa ma až do konca letu a pustila sa, len keď bolo treba nechať prejsť vozík s nápojmi.

O Albany som veľa nevedel, iba to, že Ed Koch sa o ňom raz zmienil ako o meste bez slušnej čínskej reštaurácie. Keď sme vyšli z letiska, pochopil som význam jeho slov. Chabý zmysel pre povinnosť nás prinútil urobiť okruh okolo Capitolu, z ktorého sa vykľul krikľavý červeno-biely gýč, pokus o dôstojnosť na mieste očividne zdiskreditovanom časom. Pri spätnom hodnotení asi bolo od prvých Newyorčanov prezieravé, že si pri rozhodovaní o výbere hlavného mesta dali trochu načas. Čo vyzeralo dôležité pred tristo rokmi, napríklad prebytok ľahko získateľnej bobrej kožušiny, bolo neskôr menej dôležité ako, povedzme, svetové sídlo kultúry a financií. Ale po bitke je každý generálom.

Nápravnovýchovný ústav bol na druhej strane rieky Hudson, na Route 151. Išli sme cez štvrte s nízkymi domami, ešte ovenčenými trblietavými šnúrami, až sme došli k odbočke z diaľnice, kde na mokrom asfaltovom povrchu vedľa benzínovej pumpy stáli dvaja chlapi a pozorovali tretieho, ako kráča dozadu po pneumatike z nákladného auta. Než som Samanthu pustil za volant, musela ma ubezpečiť, že je už pokojná a vrátila sa k svojmu suchému, racionálnemu ja. Väčšiu časť cesty mi rozprávala nepríjemné zážitky zo sviatočného pobytu u mamy.

„Mama oslovila Jerryho otcovým menom.“

„Žartuješ?“

„Bodaj by.“

„Bola opitá?“

„Nie, ale on áno. Preto to asi urobila, myslím. Zrejme sa jej vrátili spomienky na to, ako kričala po otcovi. Jeny kritizoval čosi, čo uvarila, a ona odrazu: ‚Doriti, Lee!‘ Hneď nato si obiďvoma rukami zakryla ústa ako v kreslenom filme.“

„Všimol si to?“

„Jasné.“

„To je zlé.“

„Veru.“

„Nepríjemné!“

„Je to také, aké to je.“ Pozrela na mňa. „Volal si otcovi?“

Zaváhal som, potom odpovedal: „Nie.“

Kývla hlavou, nepovedala nič.

Mal som pocit, že sa musím brániť, tak som dodal: „Chcel som. Vlastne som aj zdvihol slúchadlo.“

„No a?“

„Nevedel som, čo povedať.“

„Mohol si sa spýtať, prečo chce kúpiť tvoje obrazy.“

„To je pravda.“

„Je to tvoja vec.“ Vyhodila smerovku doľava. „Už sme tu.“

Kamenné stĺpy, čo lemovali vchod do Zelených záhrad, kedysi podopierali bránu. Podobné stĺpy stáli aj pozdĺž prednej časti s hrdzavými fľakmi okolo dier po konzolách navrchu a na bokoch. Výhľad z cesty zacláňala húšťava borovíc a jelší, a keď sme ich rozhrnuli, ovládla ma čudná predtucha. Zbadal som vysoký biely dom so štítom a s vežičkami, obkolesený verandou. Zaparkovali sme, vyšli po schodoch a privítal nás chlapík s ryšavou kozou briadkou.

„Dennis Driscoll,“ predstavil sa.

„Ethan Muller. A toto je zástupkyňa okresnej prokurátorky Samantha McGrathová.“

Interiér domu bol schátraný, stuchnutý a bez kobercov, no jeho pôvodné viktoriánske prvky boli nedotknuté – príšerné tapety, tlačidlové vypínače, luster, čo visel nakrivo. V rúrkach ústredného kúrenia syčala para. Vo vestibule som zbadal strohú olejomaľbu plešatého muža s dvojitou bradou. Podľa menovky išlo o Thomasa Westfielda Wortha.

„Bol tu riaditeľom až do polovice šesťdesiatych rokov,“ vysvetlil Driscoll. ‚V tých časoch bol náš ústav celkom moderný.“ Viedol nás hore po schodoch, na medziposchodí zastal a ukázal von oknom. Za širokou, zasneženou lúkou stála druhá budova, hranatá a moderná. „Tam bývala nocľaháreň. V sedemdesiatych rokoch ju zbúrali, aby urobili miesto na hlavné rehabilitačné zariadenie. Dom je z roku tisícosemstodeväťdesiatsedem.“ Vybral sa hore na tretie poschodie. „Prekvapilo ma, že ste sa tak rýchlo ozvali. Myslím, že doktorka Ulrichová tiež neočakávala váš príchod a zrejme preto súhlasila.“

„Tak sme tu.“

„Áno.“ Prešli sme cez ošarpanú, tmavú chodbu a vyšli po ďalšom schodisku. „Táto časť domu sa veľmi nepoužíva, lebo sa nevykúri. V lete je tu zase ako v peci. Izby väčšinou používame ako sklad. Dlhodobí pacienti si tu môžu nechať batožinu, máme totiž veľa pacientov z iných štátov. Napríklad Kanaďanov, ktorých už nebaví riadiť sa podľa zoznamu čakateľov. Teoreticky by tu mohli spávať aj rodinní príslušníci, vždy však radšej odporučíme Days Inn. Už sme tu.“ Zabočili sme za roh.

„Teraz uvidíte, prečo som ich nechcel študovať sám.“

Na celej chodbe viseli stovky fotografií s popraskanými rámami po desaťročiach sezónnych zmien vlhkosti vzduchu. Tapety boli celé pokryté fotkami, až to evokovalo „obrazy obrazov“ zo sedemnásteho storočia, súkromnú galériu nejakého flámskeho arcivojvodu od dlážky po strop zaplnenú umeleckými dielami. Na niektorých snímkach boli jednotlivci, ale väčšinou to bolo tak, ako Driscoll opísal – v štýle triednej fotografie. Chovanci stáli v radoch, najvyšší vzadu, najnižší sedeli s prekríženými nohami, všetci s upreným pohľadom, vlasy mali ulízané a košele zapnuté až po krk. Všetci boli meraví a namrzení, ako sa patrí na ľudí na starých obrázkoch. Zaregistroval som v nich však aj istú dávku bezočivosti – ironické úškľabky a brady vystrčené dopredu viac, než bolo nutné. Alebo sa mi to zdalo? Možno preto, lebo som vedel, že ich sem poslali za zlé správanie. Cítil som však silnú spriaznenosť s týmito stroskotancami. Keby som sa narodil v menej zhovievavom období do menej zhovievavej rodiny, mohol som skončiť medzi nimi.

Vedomie, že niekde v tejto spleti tvárí môžeme nájsť Victora Cracka, zvyšovalo pokušenie ponáhľať sa, ale napriek tomu sme postupovali metodicky, prižmurovali oči a čítali sprievodné texty k fotografiám. Niektoré neboli označené. Nadvihol som jeden rám na stene a na druhej strane našiel dátum druhého júna tisícdeväťstopäťdesiatštyri. Toľko tvárí a mien, toľko zabudnutých duší! Kde mali rodiny? Aký život viedli predtým, ako sa sem dostali? Odišli niekedy? Akoby ma duchovia ťahali za rukáv a duše hľadali živé telo, ktoré ich odvedie preč.

Asi som očakával ohňostroj, že sme ho našli. Stalo sa však len to, že Samantha ma oslovila: „Ethan.“

Na fotografii stálo sedem mužov v jednom rade. Ukázala prstom na spodok rámu: Stanley Young, Frederick Gudrais, Victor Cracke, Melvin Latham.

Bol aspoň o desať centimetrov nižší než muži po obidvoch stranách, pod nosom mal nepravidelné fúziky, oči rozšírené a vystrašené, keď čakal na blesk fotoaparátu. Široké čelo a zaoblená brada dodávali jeho tvári vzhľad náhrobného kameňa. V porovnaní s útlym a vpadnutým hrudníkom ju mal neprimerane širokú. Možno mal hrb na chrbte. Aj podľa ostatných chlapov na fotografii, zjavne rovnako starých, priradil som mu vek okolo dvadsaťpäť rokov, hoci vyzeral predčasne zošúverený.

„Nech sa prepadnem!“ ozval sa Driscoll.

Ruky sa mi triasli, keď som preberal fotografiu od Samanthy. Cítil som všeličo – smútok, úľavu, vzrušenie – ale najväčšmi som sa cítil oklamaný. Victor najprv neexistoval. Vtedy som ho vytvoril, bol som prvý iniciátor. Potom, keď sme ho hľadali, bol som donútený postupne a bolestne vzdať sa svojich predstáv. Hovoril som s ľuďmi, čo ho poznali. Jedol som jeho jablká, išiel v jeho stopách. Bol čoraz reálnejší a reálnejší a v obave, že ho stratím, zúfalo som sa ho držal. Namiesto aby som si ho zminimalizoval, nafúkol som ho. Očakával som, že keď ho napokon uvidím, bude iný. Očakával som viac ako len napísané meno a čudnú postavičku sivej a bielej farby, viac než len smutného chlapíka s výzorom golema. Túžil som po monumentálnej postave, chcel som nájsť totem, supermana, znamenie, že patrí medzi vyvolených. Chcel som, aby mu nad hlavou svietila svätožiara alebo aby mu z čela trčali čertove rohy, hocičo, čo by opodstatnilo búrlivé zmeny, ktoré sa mi zapísali do života. Bol mojím bohom a jeho obyčajnosť ma zahanbovala.

Medzihra: 1944

V domci mal všetko, čo potreboval. Pani Greenová mu varila a prala. Učila ho čítať a jednoduché počty, mená vtákov a zvierat. Vzala veľkú knihu, posadila si ho do lona a čítala mu z Biblie. Najväčšmi sa mu páčil príbeh o Mojžišovi, ktorý uviazol na rieke v kríkoch. Predstavoval si košík na Níle obklopený krokodílmi a bocianmi. Pani Greenová rukami napodobňovala veľké čeľuste, vždy ho vystrašila hlasným plesnutím. Victor vedel, že príbeh mal šťastný koniec. Mojžišova sestra dávala na brehu pozor a nedovolila, aby sa mu niečo stalo.

Najradšej kreslil. Keď pani Greenová išla do mesta, vždy priniesla pastelky a papier, taký tenký, že musel dávať pozor, aby ho neroztrhal. Nechodila tam tak často, aby uspokojila jeho túžbu po voľnom mieste, tak kreslil po stenách. Keď to zbadala, hnevala sa. „To nesmieš robiť, Victor!“ Naučil sa teda odkladať si akýkoľvek papier, aj obálky, ktoré vybral zo smetí, a stránky z kníh, ktoré pani Greenová prečítala a odložila na policu. Raz jednu knihu vybrala, uvidela, čo urobil, a znovu sa nazlostila. Nechápal to. Veď už ich prečítala, tak o čo ide? Napomenula ho však, že to už nikdy nesmie robiť, a zbila ho.

Nebila ho však často. Zvyčajne bola k nemu milá a mal ju rád ako matku, hoci vedel, že mamu nemá. Pani Greenová nedovolila, aby jej tak hovoril. Nerozumel, odkiaľ sa vlastne vzal na svete, ale nič si z toho nerobil. Mal všetko, čo potreboval – jedlo, pani Greenovú a papier.

Keď sa prechádzali okolo domu, pani Greenová ho učila mená kvetov a on zblízka študoval ich okvetné lístky. Boli na nich včely, ale nikdy ho nijaká nepoštípala. Pozeral na každý kvet, až kým si ho dokonale nezapísal do mysle, potom sa vrátil do domu a nakreslil ho. Pani Greenová mu hovorila „čudný patrón“, ale pritom sa usmievala. „Victor, ty si taký čudný patrón. Pozri na tie narcisy. Pozri sa na púpavy, náprstníky, čakanku a ďatelinu, aké rozličné tvary majú. Si čudný patrón, to je pravda, ale s ceruzkou ti to ide.“

Mal šesť rokov. Videl ostatné deti, ako sa vozili po ceste na akýchsi čudných kolesách. Povedala mu, že sú to bicykle. Páčilo sa mu, že tak rýchlo jazdili, a preto aj on chcel bicykel. Pani Greenová však tvrdila, že nesmie opustiť záhradu. Nechcel opustiť záhradu, ale strašne túžil po bicykli.

Nedovolila mu ho.

Victor sa na ňu hneval. Počkal, kým popoludní zaspala, čo robievala často, a potom si pritiahol stoličku k stene, kde na stužke visel kľúč. Odomkol vchod aj bránu a pobral sa pešo do mesta. Už tam bol aj predtým, ale vždy sa pevne držal pani Greenovej za ruku. Vtedy sa mu mesto zdalo vzrušujúce, no potom už len hlučné. Zatrúbilo naňho auto, štekal pes. Zakrútila sa mu hlava a aby sa prebral, vbehol do obchodu. Predavač ho sledoval ako veľkého chrobáka. Začalo pršať, nemohol ísť von, tak zostal celé hodiny v obchode. Vyhladol. Chcel niečo jesť, lenže nemal peniaze, tak uchytil prvé, čo mu prišlo pod ruku. Bola to homoľa cukru. Strčil si ju do vrecka a vybehol von. Keď sa predavač za ním rozbehol, Vietor utekal najrýchlejšie, ako vedel. Predavač sa šmykol a spadol do kaluže a keď sa Vietor obzrel, chlap bol ofŕkaný blatom do hnedo-biela ako krava. Už za ním nebežal, ale kričal, a tak Victor upaľoval ďalej. Kým došiel k bráne, boleli ho nohy a v hrudi ho pálilo.

Pani Greenová nebola v izbe. Vietor sa vyškriabal na stoličku, zavesil kľúč naspäť, pobral sa do svojej izby a ľahol si na posteľ. Odfukoval a cukor držal v ruke. Už nebol hladný. Nemal rád sladkosti, mal si vziať niečo, čo má radšej. Celkovo nerád jedával, preto bol chudý a neveľmi vysoký. Vedel to, lebo keď prišiel chlapík so zrkadielkom a s drievkom na jazyk, vravel pani Greenovej, že chlapec potrebuje viac jesť, aj tak je zakrpatený. Odpovedala, či si myslí, že sa ho nepokúša nakŕmiť. Ten muž bol lekár, a keď odišiel, pani Greenová oznámila, že sa ešte vráti.

Victor vybral z vrecka homoľu cukru. Ohmatával ju, vychutnával si dotyk tvrdých a ostrých hrán a jemného povrchu. Hral sa s ňou, až kým sa mu nezačala topiť v rukách. Položil ju na stôl a pozoroval, ako sa v slnečnom svetle začala kriviť. Vzal si papier a načrtol jej nepravidelné tvary. Práve začal tieňovať strany, keď dnu vletela pani Greenová s červenou tvárou. Kričala, že vie, kde bol, a že ho hľadala. Kde vlastne išiel, čo mal v úmysle? „To už nikdy nesmieš urobiť, ty škaredý chlapec, musíš sa to naučiť!“ Šmarila cukor na zem, potom si ho prehla cez koleno a bila, až kým nezačal nariekať. „Ty škaredý chlapec!“ Schmatla jeho nedokončený náčrt a roztrhala ho na kusy.

Väčšinou však bola milá. Brala ho do kostola, kde sa mu páčili okná. Bolo na nich zobrazené zvestovanie Panny Márie, kázeň aj vzkriesenie. Svietili modrým a fialovým svetlom. Vietor si ich rád predstavoval, keď ležal v noci v posteli. Páčili sa mu farby, ale ešte väčšmi tvary. Pani Greenová ho učila modliť sa a tak v noci, keď nemohol zaspať, šepkal si modlitby ruženca.

Ešte jeden pán chodil na návštevy. Prichádzal v čiernom dlhom aute, nosil veľký plstený klobúk, aký Vietor nikdy nevidel. „Ahoj, Victor.“ Ten muž ho poznal po mene. Mal fúziky a Victor tiež chcel nosiť fúzy. Často myslel na to, aké by to bolo mať stále na tvári priateľské zvieratko. Aspoň by nebol taký opustený. Často býval sám, ale nie vždy sa cítil opustený. Lenže niekedy mu bolo strašne otupno. Nechápal, prečo to tak je.

Pán s fúzikmi chodieval dosť často. Niekedy sa prechádzali po záhrade, a keď sa vrátili, už na nich čakal, čítajúc noviny. Keď mal Victor šťastie, ten pán si pri odchode zabudol vziať noviny a Victor si ich roztrhal na pásy a odložil na horšie časy.

Mal rád jeho návštevy. Boli krátke a vždy na konci dostal nejaký darček. Naposledy mu priniesol model lode, veľkú rukavicu, loptu a vĺčika. Victor si natiahol rukavicu, ale nevedel, čo s ňou robiť. Pani Greenová mu vysvetlila, že sa ňou chytá lopta. Kto mu však bude tú loptu hádzať? Pani Greenová mu prisľúbila, že ona, ale nikdy tak neurobila.

Rukavica teda zostala nevyužitá. Loď kreslil veľmi rád a vĺčika si rozkrútil a sledoval, ako dlho sa vrtí.

Keď pán s fúzikmi chodil na návštevy, vždy si obzeral celý dom a strkal hlavu do izieb. Otváral a zatváral dvere, a keď škrípali, tváril sa kyslo. Prechádzal prstom po stoloch a potom si trel končeky prstov. A Victorovi kládol otázky: „Koľko je tri krát päť? Napíš mi svoje meno, Victor.“ Keď Victor povedal správnu odpoveď, ten pán mu dal päť centov. Keď odpovedal zle alebo nevedel, muž sa zamračil a huňaté chlpy nad hornou perou sa mu znechutene naježili. Victor sa vždy usiloval povedať čo najviac správnych odpovedí, lenže ako rástol, otázky boli čoraz ťažšie. Začal sa tých návštev báť, hanbil sa, keď nevedel. Keď dovŕšil sedem rokov, pán s fúzikmi rozhodol, že sa musí začať učiť.

Po niekoľkých dňoch prišiel ďalší pán. Volal sa Thornton a bol to učiteľ. Priniesol so sebou kôpku kníh a na Victorovu radosť a údiv ich tam aj nechal. Victor v živote nevidel toľko papiera a hneď večer sa ako posadnutý vrhol na knihy, čmáral po okrajoch a kreslil vzory, hviezdičky, tváre. Keď sa učiteľ na druhý deň ráno vrátil a uvidel, že Victor si nielenže neurobil úlohu, ale ešte zničil tri úplne nové učebnice, zbil ho, ale oveľa drsnejšie než pani Greenová. Victor kričal, lenže pani Greenová bola v meste na nákupoch. Učiteľ ho tak zmlátil po zadku, až mu tiekla krv.

Výučba však nebola zlá. Učiteľ ho naučil vážiť na váhe, pozorovať časti rastlín poď mikroskopom. Mali tvar krásnych snehových vločiek a volali sa bunky. Vietor dúfal, že učiteľ mu tam mikroskop niekedy nechá, lenže on ho vždy zbalil do koženého kufríka a pred odchodom vzal so sebou. Victor kreslil bunky spamäti. Neodvážil sa však ukázať obrázky učiteľovi, keď už raz nad nimi prejavil znechutenie.

Keď raz bola pani Greenová v meste, učiteľ prikázal Victorovi, aby vstal a dal si dolu nohavice. Victor sa rozplakal, lebo sa bál, že ho zase zbije. Veď neurobil nič zlé! Učiteľ ho schmatol a pritlačil mu ruku na ústa, až nemohol dýchať. Vietor ho chcel pohrýzť, ale učiteľ mu dal zaucho. Potom mu rozopol nohavice a stiahol ich dolu. Victor sa už pripravil na bolesť, ale učiteľ ho len hladkal po nohách a zadku a potom ešte po intímnych miestach. Potom mu prikázal, aby sa obliekol, a dali sa do štúdia gramatiky. Toto sa viackrát opakovalo.

Raz prišiel doktor a prikázal Victorovi, aby si dal dolu nohavice. Vietor začal kričať, uhryzol doktora do lakťa a behal dokola po izbe, až kým ho pani Greenová nechytila za ruky a doktor za nohy a priviazali ho o stoličku záhradnou hadicou.

„Preboha, čo to doňho vošlo?“

„Neviem.“

„Bože môj, pozrite sa naňho!“

Doktor zasvietil Victorovi do očí baterkou. „Často to robieva?“

„Nie.“

„Hmmm… hmmm…“ Zhasol baterku. „To je teda čudné!“

Odišli do vedľajšej izby, ale Victor ich počul.

„Máva nejaké záchvaty?“

„Nie.“

„A niečo iné?“

„Rozpráva sa sám so sebou. Má imaginárnych kamarátov.“

„To je u detí úplne prirodzené.“

„U chlapca v jeho veku? Rozpráva sa s nimi viac ako so mnou! Niečo tu nie je v poriadku.“

„Nečudujme sa.“

„Ale nie je ako jeho matka.“

„To nie. Lenže mentálna retardácia má veľa podôb.“

„Nie je prirodzené držať ho tu v izolácii.“

„My o tom nerozhodujeme.“

„Ja už ďalej takto nemôžem. Ako dlho to ešte bude trvať?“

„Neviem.“

„Nebudem tu predsa navždy.“

Victor sa usiluje vytiahnuť si ruky spod hadice.

„Zmilujte sa,“ prosila pani Greenová.

„Porozprávam sa s pánom Mullerom.“

„Prosím vás!“

„Poviem mu, že treba čosi urobiť.“

„A kde vlastne je? Už niekoľko mesiacov sa neukázal.“

„V zahraničí. Išiel do Londýna, stavajú tam prístav.“

„Ach, bože! Vari sa okrem mňa a vás nikto na svete oňho nezaujíma?“

„Momentálne nie.“

„To nie je správne!“

„Veru nie.“

„Ach…“

„Pani Greenová, neplačte.“

„Ach…“

„Som vám k dispozícii.“

„Áno…“

Hadica sa uvoľnila a Victor si vyslobodil ruky. Potom si rozviazal nohy a prikradol sa k dverám. Uvidel doktora a pani Greenovú, ako stoja blízko pri sebe a doktor mal ruky pod jej blúzkou. Potom išli spolu do druhej izby a boli tam dlho. Keď sa pani Greenová vrátila, neprekvapilo ju, že našla Victora sedieť za stolom a kresliť. Podala mu hrnček horúcej čokolády a pobozkala ho na hlavu. Voňala ako po kúpeli.

Krátko nato videl pani Greenovú nahú. Pozeral sa cez kľúčovú dierku, keď sa kúpala. Pre paru ju bolo zle vidieť, ale keď vyšla z vane, prsia sa jej hompáľali. Mala ich veľké a biele. Victor vydal čudný zvuk, počula ho a zakrútila sa do uteráka. Otvorila dvere, tak sa dal na útek. „Si zlý chlapec!“ Ušiel do svojej izby a schoval sa pod posteľ. O chvíľu prišla za ním; mala na sebe šaty, ktoré si obliekla naopak. Z vlasov jej kvapkala voda. Ofŕkala ho, keď ho ťahala spod postele. Škriabal nechtami po dlážke, ale bola silnejšia. „Si zlý, zlý chlapec!“ Nezbila ho však. Posadila ho na posteľ a vyhrešila ho: „Toto nikdy nesmieš, dobrí chlapci to nerobia. Nesmieš byť zlý, musíš byť dobrý!“

Chcel byť dobrý.

Prešiel nejaký čas, potom prišiel na návštevu pán s fúzikmi. Vyzeral nešťastný.

„Pane, to sa už nedá vydržať,“ posťažovala sa pani Greenová.

Muž chodil po izbe, ťahal sa za uši. „Chápem, chápem…“

Victor sa pozeral v nemom úžase. Aj on sa rád poťahoval za uši. Pani Greenovej sa to nepáčilo, vždy mu plesla po ruke a napomenula ho, aby sa poriadne správal. A teraz tu bol pán s fúzikmi a v klobúku, taký vysoký a majestátny, a poťahoval sa za uši presne tak, ako to robil Victor! Cítil sa preto pyšný.

„Musí ísť do školy, pane.“

„Uvedomujem si to. Poprosil som doktora Fetchetta, aby mu našiel vhodnejšie miesto. Nie je to také jednoduché, nemôžeme ho len tak poslať do cirkevnej školy.“ Pán s fúzikmi zastal a pozrel sa na Victorov obrázok, ktorý pani Greenová pripla na stenu. „To je celkom pekné!“

„Nemôžem s vami nesúhlasiť, pane.“

„Chcete povedať, že je to naozaj pekné?“

„Áno, pane.“

„Prepánajána, ani som netušil, že to kreslil on! Vždy som si myslel, že sú vaše.“

„Nie, pane.“

‚Je celkom talentovaný. Mal by mať farby.“

„Áno, pane.“

„Tak mu nejaké kúpme.“

„Áno, pane.“

„Čoskoro sa vrátim. Porozprávam sa s Fetchettom a nájdeme nejaké východisko.“

„Dobre, pane.“

„A čo vyučovanie? Napreduje?“

„Ani nie. Nechce si robiť úlohy, vždy ich roztrhá.“

Muž si vzdychne. „Musíte ho naučiť disciplíne.“

„Myslíte, že som to neskúšala?“

„Dávajte si pozor, ako sa so mnou rozprávate!“

„Prepáčte, pane. Som na konci so silami.“

„Chápem. Tuje niečo pre vás.“

„Ďakujem, pane.“

„A kúpte chlapcovi nejaké farby, prosím vás.“

„Áno, pane.“

„Buď dobrý, Victor.“

Toho pána už nikdy nevidel.

Prešiel nejaký čas. Dovŕšil jedenásť rokov, pani Greenová mu upiekla tortu, a keď ju priniesla na stôl, rozplakala sa. „Už ďalej nemôžem, nemôžem!“

Victor ju chcel potešiť, a preto jej ponúkol kus torty.

„Ďakujem, si zlatý. To je od teba veľmi pekné.“

A potom prišlo nové auto. Victor stál pri okne, pozoroval, ako zastavilo pred domom. Bolo sivé. Vyskočil z neho chlapík v modrom saku, prebehol k zadným dverám a otvoril ich žene s rozviatymi vlasmi, na hlave s klobúkom, vysokým a hnedým ako hríb. Pani Greenová bežala otvoriť dvere; žena v klobúku prešla popri nej, zastala uprostred izby a krčila nosom nad všetkým, čo videla. Potom sa pozrela na Victora.

„Je špinavý!“

„Hral sa vonku na dvore, pani.“

„Nič mi nehovorte! Chlapec je špinavý, to je všetko. Chceš na to niečo povedať?“

Žena ho oslovila, neodpovedal jej však.

„Nie je veľmi zhovorčivý, madam.“

„Zavrite ústa!“ Žena v klobúku chodila po izbe, brala do ruky taniere a drsne ich odhadzovala. „Všade je tu neporiadok!“

„Prepáčte, madam. Zvyčajne upratujem popoludní, po…“

„Je mi to jedno. Poumývajte ho. Beriem ho preč.“

„A kam, pani?“

„Nebudem vám vyčítať hlúpe rozhodnutia môjho manžela, ale musíte si uvedomiť, že už nie je medzi nami a teraz záleží už len a len na mne, ako rozhodnem. Rozumiete?“

„Áno, madam.“

„Teraz ho už umyte, nemôžem sa naňho dívať.“

Pani Greenová ho odviedla do kúpeľne. Nechcelo sa mu, kúpal sa deň predtým. Vzpieral sa, ale prosila ho, aby to nerobil. Zdalo sa, že sa rozplače, tak sa nechal vyzliecť a strčiť do vane.

Žena v klobúku povedala: „Auto tu bude o chvíľu.“

„Kam ho posielate, madam?“

„Do toho vám nič nie je.“

„Pri všetkej úcte… prepáčte, madam.“

„Môžete tu zostať, dokedy budete chcieť.“

„Nezostanem, madam.“

„Nečudujem sa vám. Môj manžel bol šibnutý blázon. Nemyslíte si, že toto bol idiotský plán?“

„Neviem vám povedať, pani.“

„Ale viete, máte predsa svoj názor, nie?“

„Nie, madam.“

„Ste dobre vytrénovaná. Koľko vám platil?“

„Pani…“

„Dozriem na to, aby sa o vás postarali. Zavolajte na toto číslo. Rozumieme sa?“

„Áno, pani.“

„Ten idiot! Ako dlho to chcel takto viesť?“

„Neviem, pani. Spomínam si, že chcel chlapcovi nájsť nejakú školu.“

Žena v klobúku pozrela na Victora a striasla sa. „Takže už sa stalo.“

Naložili ho do auta a viezli preč. Nikdy nebol tak ďaleko z domu. Pani Greenová sedela vedľa neho a držala ho za ruku. Nevedel, kam ho vezú, a bál sa. Rozplakal sa a pani Greenová ho napomenula: „Ale prosím ťa, Victor. Pozeraj na stromy, ako vyzerajú. Vezmi si papier a kresli.“ V natriasajúcom sa aute sa však nedalo kresliť. Pokúšal sa spevniť si ruku, ale keď konečne niečo načrtol na papier, prišlo mu zle, takže musel zavrieť oči. Chcel ísť domov. Kedy sa vrátia? Túžil po svojej posteli, šálke kakaa, vĺčiku. Znovu sa rozplakal a pani Greenová mu vravela, aby pozeral na stromy.

Boli biele, vysoké, špicaté. Vyzerali ako homoľa cukru.

Na súmraku prišli k akémusi domu. Bol väčší ako hociktorý, aký v živote videl, oveľa väčší ako jeho domov. Mal začadenú prednú fasádu a okná svietili ako žlté oči. Auto zastavilo, pani Greenová vystúpila, ale Victor zostal sedieť.

„Poď von, zlatko.“

Victor vyšiel von z auta. Pani Greenová držala v ruke malý kufrík a stála veľmi meravo. Potom si v pančucháčoch kľakla do snehu, oči mala malé a červené. „Musíš byť dobrý. Rozumieš?“

Prikývol.

„Dobre. Len sľúb, že budeš poslúchať.“

„Aha, tu máme nášho mladého muža!“ Na schodoch stál chlap s vlasmi prilepenými k hlave. Usmial sa. „Ahoj, chlapče. Volám sa doktor Worthe. Ty si určite Victor.“ Vystrel ruku, ale Vietor si schoval ruky za chrbát.

„Je veľmi unavený, pane.“

„Vidím. Ostatní chlapci už sedia dolu pri večeri. Chceš niečo jesť, Vietor?“

„Je utiahnutý, pane.“

Doktor Worthe, ktorý v ničom nepripomínal toho druhého doktora, si čupol, takže mal tvár blízko Victorovej. „Si hladný, mladý muž?“ Usmial sa. „Hmmm, vidím, že si držíš jazyk na uzde.“ Vietor nechápal, čo je to uzda.

Potom vošli dnu. Bolo tam veľké drevené schodisko a sliepňavé svetlo. Pani Greenová položila kufrík na zem. „Nemali sme čas všetko mu pobaliť. Ostatné veci mu pošlem.“

„Postaráme sa, aby mal všetko, čo bude potrebovať. Však, Vietor?“

Pani Greenová potom oznámila: „Už budem musieť ísť, Vietor. Musíš poslúchať toho pána a urobiť všetko, čo povie. Buď dobrý, pekne sa správaj. Viem, že mi nebudeš robiť hanbu.“

Pobrala sa k dverám a Victor za ňou.

„Nie, musíš tu zostať.“

„No tak, mladý muž, niečo si zajeme, dobre?“

„Musíš tu zostať, Vietor.“

„No tak, mladý muž. Veď si už veľký.“

„Victor, nie! Victor, nerob, nie…“

Nejaké ruky ho zadržali a potom zostal sám.

Doktor mu dal ruku na plece a vyviedol ho von inými dvermi. Kráčali po vydláždenom chodníku do murovanej budovy s dymiacim komínom. Vietor počul, ako naštartovalo auto, a chcel sa pozrieť, či je to pani Greenová. Doktor Worthe ho však chytil za plece a nepustil.

V druhej budove išli najprv do jedálne. Bola veľká, Vietor takú veľkú izbu ešte nevidel. Tiahla sa po celej dĺžke budovy; boli v nej stoly, lavice a chlapci aj muži rôzneho veku v bielych košeliach a hnedých svetroch s hnedými kravatami. Niektorí sa obzreli, keď sa otvorili dvere, a začali zízať na Victora. Všetci sa spolu rozprávali a Victora z toho hluku rozboleli uši. Zakryl si ich, ale Worthe mu odtiahol ruky. „Teraz ťa predstavím tvojim novým kamarátom.“ Ukázal mu, kde si má vziať jedlo: ‚Je tam okienko; podídeš k nemu s kovovou tácňou a ten pán v zástere ti dá tanier s jedlom. Potom si vezmeš tácňu a sadneš si k tretiemu stolu. Chlapci, chcem vám predstaviť nového spolužiaka. Toto je Vietor. Pozdravte sa, chlapci.“

„Ahoj!“

„Pozdrav sa, Victor.“ Vietor však vytrvalo mlčal.

„Dúfam, že budete kamaráti.“ Nebolo jasné, komu to doktor povedal.

Vietor si sadol na koniec lavice. Bola plná ľudí a sedelo sa tam nepohodlne. Všimol si, že pri inom stole je viac miesta, pobral sa teda tam.

Upozornili ho, že tam nesmie, musí sa vrátiť. Nejaký chlapík s dlhým krkom ho chytil za ruku. Victor vykríkol a pohrýzol ho. Chlap tiež vykríkol a potom už kričali všetci, až z toho Victorovi hučalo v ušiach. Na rukách bol obliaty čímsi horúcim, pálilo ho to. Krik silnel, až kým sa doktor Worthe nepostavil na stoličku a nezavelil: „Dosť, to stačí!“ Victor ležal na zemi. Keď k nemu doktor podišiel, pustil sa znovu do kriku. Worthe ho zdvihol, pridal sa k nemu ďalší muž a spolu ho odniesli, hoci ďalej kričal. Položili ho na posteľ. „Prestaň vrieskať, nikto ti neublíži!“ Doktor prikázal, aby ho obrátili. Potom už pocítil len pichnutie a zaspal.

Cez deň mával vyučovanie. Vždy si vzal ceruzku a papier a kreslil ostatných chlapcov. Kreslil ich zozadu, zboku, nakreslil aj tvár učiteľa. Niekedy si predstavoval, aké by to bolo pozerať sa na triedu z iného uhla, a nakreslil aj to. Nakreslil veľký strom pod oknom triedy s košatými konármi; pokreslil celé strany snehovými vločkami a papiere vždy vložil do zásuvky stola.

V učení sa mu veľmi nedarilo. Doktor Worthe ho napomínal, že musí študovať.

Páčili sa mu len hodiny zemepisu. Miloval tvary krajín a svetadielov na mapách. Afrika a Amerika boli ako draky, čo kývajú hlavou. Taliansko nakreslil ako čižmu, Španielsko ako chlapa s veľkým nosom, čo vykašliava ostrovčeky. Nakreslil aj Fínsko, a Cejlón ako kvapku slzy. Načrtol aj Austráliu. Učiteľ vravel, že sú tam kengury. Nevedel, čo je kengura, a tak im učiteľ ukázal obrázok. Kengura bola ako veľký potkan. Nakreslil teda učiteľa s bradou a chvostom. Vyobrazil aj chlapcov z triedy v tvare krajín, ktoré mu pripomínali. George bol Chile, Irving Nemecko. Vietor ich nakreslil a odložil do zásuvky. Jeho stôl nemal dno, zdalo sa mu, že ho nikdy nezaplní.

Starší chlapci hrali futbal, ale Victor tú hru nepoznal. Namiesto sledovania hráčov pozoroval stopy, aké nechávali v snehu ich tenisky. Sneh bol najprv hladký, no keď začali, rozširovali sa v ňom diery ako bubliny v hrnci s vriacou vodou. Na pohľad boli krásne, lenže potom sa sneh zmenil na čľapkanicu. Victor si želal, aby prestali a nekazili tie krásne vzory. Na druhý deň však znovu nasnežilo a povrch bol hladký.

Chlapci sa s ním nerozprávali. Volali ho Táraj. Victor zavše myslel na pani Greenovú. Často sa na ňu pýtal, ale učiteľ mu nerozumel. Raz si ho doktor Worthe zavolal do svojej kancelárie.

„Počul som, že ti chýba tvoja kamarátka. Vieš napísať list?“ Odpovedal, že nevie.

„Ukážem ti, ako sa to robí. Potom jej môžeš napísať, kedykoľvek budeš chcieť. Dovolíme ti písať, keď budeš priateľský k ostatným. Ako sa ti páčia kamaráti? Vieš, ako sa kto volá? Máš rád školu?“ Victor nevravel nič.

„Prirodzene, bolo to pre teba ťažké. Musíš sa však väčšmi usilovať. Keď budeš cvičiť, bude to ľahšie. Vidím, že si si neurobil domácu úlohu. To je neprípustné. Úlohy si musíš robiť. Ak budeš mať ťažkosti, popros o pomoc. Aj ja ti môžem pomôcť a toto nehovorím každému. Hovorím to preto, lebo si myslím, že si neobyčajné dieťa. Viem, že dokážeš viac, než sme doteraz videli. Chcel by som, aby si bol úspešný. A ty chceš dosiahnuť úspech, však?“

Prikývol.

„To je veľmi dobre. Teraz napíšeme ten list.“

Doktor Worthe mu ukázal, ako sa píše oslovenie. „A teraz napíš, čo chceš.“

Victor začal obhrýzať ceruzku. Nevedel, čo má robiť, tak nakreslil Belgicko.

Doktor Worthe pozrel na papier. „Toto jej chceš napísať?“

Victor prikývol.

„Myslím, že by to nepochopila. Nechceš jej povedať, ako sa máš, akých máš kamarátov? Počkaj, ja ti pomôžem.“ Doktor vygumoval Belgicko; zostala z neho len slabá obrysová čiara, cez ktorú napísal: Milá pani Greenová! Ako sa máte? Ja sa mám dobre. V škole sa veľmi usilujem, aby som bol čo najlepší. Rád sa učím. Mám tu veľa kamarátov…

„Čo by sme jej ešte napísali?“

… Včera sme mali zemiakovú polievku. Bola… „Victor? Chutila ti zemiaková polievka?“

Nejedol ju, tak pokrútil hlavou.

A doktor Worthe vyhlásil: „Tak dobre.“… Včera sme mali zemiakovú polievku. Veľmi mi nechutila, aj keď bola dobrá. Moje obľúbené jedlo je…

Doktor Worthe sa naňho spýtavo pozrel. „Victor?“

Vietor sa zľakol, cítil sa hlúpo. „Ovsené vločky!“ vyhŕkol napokon.

„Ovsené vločky! Výborne!“ Worthe sa usmial.… Moje obľúbené jedlo sú ovsené vločky, čo je šťastie, lebo ich máme na raňajky takmer každé ráno.

To je pravda. Victor za celý život nezjedol tak veľa ovsených vločiek. Neprekážalo mu to, ale mal pocit, že čoskoro ich prestane mať rád.

… Dúfam, že sa máte dobre a prídete ma navštíviť. Môžete prísť, kedy budete chcieť. Mohli by ste prísť, keď už nebude zima… Doktor Worthe prestal písať. „Chceš jej ešte niečo povedať?“

Vietor pokrútil hlavou.

„Teraz treba list podpísať. Ako by si ho chcel ukončiť? Môžeš napísať: So srdečným pozdravom váš priateľ. Tu máš ceruzu. Píš.“

Victor porozmýšľal, potom napísal: Váš prateľ.

„A podpíš sa.“

Podpísal sa.

„Dobre.“ Doktor obrátil list k sebe a skonštatoval: „Toto nie je správne. Počkaj, opravím to.“ Vzal Victorovi ceruzu. „Priateľ sa píše takto, s i. Vidíš?“

Vietor prikývol.

„Výborne. Teraz ešte napísať adresu na obálku.“

Doktor Worthe potom olízal známku a nalepil ju na obálku. „Vidíš, Victor? Hodíme ju do schránky. A už si napísal list. Uvidíme, či ti odpíše.“

Pani Greenová mu odpísala. List od nej však prišiel až po niekoľkých mesiacoch. Bol veľmi krátky, doktor mu ho dal vo svojej kancelárii.

„Čítaj, Victor!“

A tak Victor začal čítať.

„Čítaj ho nahlas, prosím ťa. Nahlas.“

Victor čítal: Milý Victor! Som veľmi rada, že si sa ozval. Často na Teba myslím. Z domu som sa odsťahovala, takže som Tvoj list dostala, až keď ma našli. Mám nový domov. Adresa je napísaná hore. A mám aj novú prácu. Pracujem u doktora Fetchetta. Pamätáš si naňho? Pozdravuje Ťa. Aj on na Teba často myslí. S pozdravom, Nancy. A ozdobným písmom dopísala: Pani Greenová.

Doktor Worthe sa potešil. „To je veľmi pekný list! Keď už máme správnu adresu, môžeme jej písať, kedy budeme chcieť. Čo jej napíšeme?“

Tentoraz nechal Victora, aby oblizol známku. Mala čudnú chuť.

Let do Bostonu meškal niekoľko hodín a do Cambridgea sme sa dostali skoro až o jedenástej v noci. Vzali sme si taxík do hotela, kde býval Tony Wexler, vždy keď prišiel na Harvard naprávať moje prešľapy. Zaplatil som za obidve izby. V kufríku som mal kópiu Victorovej fotografie na bielom papieri a cédečko so zoskenovanou kolektívnou fotografiou. Veľa som toho nenarozprával a asi som vyzeral nevľúdne, lebo keď sme nastúpili do výťahu, Samantha mi položila ruku na chrbát.

„Tuším mám nízku hladinu cukru,“ usúdil som.

„Môžeme ísť na večeru.“

Pozrel som na ňu.

Mykla plecom. „Raz môžem urobiť výnimku.“

Nepresvedčivo som sa zasmial. „Asi si objednám jedlo na izbu.“

„Zavolaj, ak si to rozmyslíš.“

V izbe som sa vyzliekol do spodnej bielizne a objednal si chlebík s tuniakom, no potom som ho nevládal zjesť. Vyložil som podnos predo dvere, ľahol si na posteľ a pozeral na neosvetlený televízny prijímač, akoby som čakal, že sa sám rozsvieti a ukáže sa na ňom Victorova tvár. Nie som nijaký špiritualista, ale vážne som očakával aspoň nejaký pokus o komunikáciu. Ak už nie cez televíziu, aspoň klopkanie na stenu morzeovkou alebo zhasínanie a zažínanie svetiel. Čakal som a čakal, ale nikto neprišiel. Už sa mi zatvárali oči a bol som napoly mimo, keď ma prebralo tiché zaklopkanie na dvere.

Natiahol som si nohavice a košeľu a pootvoril dvere. Bola to Samantha. Ospravedlnila sa, že vyrušuje.

„To je v poriadku, akurát som zadriemal. Poď ďalej.“ Odstúpil som, aby mohla vojsť. Stála však vonku a pozerala najprv na mňa, potom na nezjedený chlebík na zemi.

„Nemal som hlad.“

Pokývala hlavou a stále pozerala na zem. Uvedomil som si, že mám rozopnutú košeľu. Pritiahol som si ju k telu. „Nech sa páči, poď.“

Najprv sa zdráhala, potom prešla cez izbu ku kreslu, kde si sadla a pozerala na zelenú kupolu Eliot Housu. Postavil som sa vedľa nej a niekoľko minút sme mlčali a hľadeli na mesiac, ktorý s nami flirtoval spoza letiacich oblakov.

„Videla si, aké mal ruky?“ prerušil som ticho.

Neodpovedala.

„Mal ich ako pazúry. Videla si ich?“

„Videla.“

„Neviem si predstaviť, ako nimi niekoho škrtí.“

„Boli to deti.“

„Asi ťa to ubíja,“ dodala.

Prikývol som. Pozorovali sme oblohu.

„Ďakujem,“ povedala zrazu.

Nechápavo som na ňu pozrel.

„Za to, čo si urobil v lietadle.“

„Nemáš za čo.“

„Asi si očakával, že ťa odstrčím.“

„Prežil by som to.“

Ticho. Potom sa znovu ozvala: „Prepáč, že som k tebe bola taká chladná.“

„Ale nie, nebola si.“

Spýtavo zdvihla obočie.

„Tak možno trochu.“

Usmiala sa.

„To je v poriadku,“ dodal som.

„Už sa ďalej nemôžem takto správať. Bývala som rozhodnejšia.“ Zmĺkla, potom pokračovala: „Chýbal si mi, keď som bola preč.“

„Aj ty mne.“

A zase ticho. „Chcela by som, aby si ešte počkal. Som hrozná, že to žiadam?“

„Nie.“

„Ale áno, nie je odo mňa pekné takto ťa naťahovať!“

„Nič sa nedeje, Samantha.“

„Prosím ťa, volaj ma Sam.“

„Dobre.“

„Otec mi zvyčajne hovoril Sammy.“

„Môžem aj ja, ak chceš.“

„Stačí, keď ma budeš volať Sám.“

Odišla a ja som si ľahol do postele. Zapol som správy. Zábery na Busha, Cheneyho a Riceovú na konferencii mi nepríjemne pripomenuli Marilynin večierok, tak som prepol na platené programy.

Zazvonil hotelový telefón. Stíšil som televíziu. „Myslel som, že si chcela spať.“

„Nezobudila som ťa, alebo áno? Neprežijem to, ak som ťa zobudila!“

„Bol som hore.“

„Môžem prísť ešte raz?“

Tentoraz to bolo iné. Pozerala mi do očí a až vtedy som si uvedomil, že po prvý raz to neurobila. A viac sa hýbala. Možno to bolo tým, že manželská posteľ poskytovala viac miesta, alebo preto, že sme sa už poznali lepšie a vedeli si predstaviť, čo ten druhý cíti, alebo bola iná jednoducho preto, lebo chcela niečo cítiť.

Než zaspala, ešte prehodila: „Prepáč, že som ťa prinútila zaplatiť za dve izby.“

O štvrtej ráno som sa zobudil, svieži ako rybička. Sám mala jednu ruku prehodenú cez posteľ; visela jej dolu a prikrývku mala medzi nohami. Skĺzol som z postele, sadol si a pozoroval ju, ako zmenila polohu. Potom som sa osprchoval, obliekol a išiel na prechádzku popri rieke Charles.

V zime je rieka ako pestrofarebná prikrývka z popraskaného ľadu a jedovato tmavej vody. Cesta zaprašťala pod rýchlo uháňajúcim taxíkom. Zastal som pri lodenici, zapol si bundu a zadíval sa na svetielkujúci znak rafinérie Citgo. Na Boston som vždy mal slabosť. Imponovala mi jeho pompéznosť aj nádych anarchizmu. Práve zvláštna kombinácia puritanizmu a dekadencie má na svedomí, že Harvard je dokonalou živnou pôdou pre stretávky americkej smotánky.

Kráčal som po Plymptonovej ulici ku kupole budovy Harvardovho Larripoonu a odbočil na západ smerom ku klubu Fly. Zvnútra sa ozývala hudba. Neudržiaval som kontakt s nikým, koho som vtedy poznal, a už vôbec neplatil členské, ale iba tak z rozmaru som zastal pred vchodom a zaklopal. Už som chcel odísť, keď sa dvere prudko otvorili. Stál tam vysoký, celkom pekný muž so strapatými plavými vlasmi. Vyzeral skoro ako dieťa, bol veľmi mladý. Premeral si ma pohľadom.

„Čo si želáte?“

„Kedysi som bol členom.“

Tváril sa dosť neveriacky.

„Mohol by som vojsť?“

„Nooo…“ Pozrel na hodinky.

Zvnútra dievčenský hlas zakričal: „Danny!“

„Moment!“ zakričal naspäť.

„To nič, rozumiem,“ povedal som.

„Prepáčte.“

Zvrtol som sa a dvere sa zavreli. Po mojej ľavici bol oplotený zadný dvor, kde na jar organizovali záhradný večierok. Predpokladal som, že ho ešte robia. Život predsa ide ďalej.

Prišiel som k bráne Lowell House, kde som strávil posledné dva roky svojho štúdia. Uvažoval som, ako blízko som bol k získaniu titulu bakalára. Ktovie, či by ma ešte vzali. Videl som sa, ako som stál v rade na zápis, niesol si matrac hore cez tri poschodia, napchával sa zelenou fazuľkou v jedálni a ujúkal pri športovom zápase. Ten plavovlasý chalan by bol mojím kamarátom. Chodili by sme do klubu, túlali sa, zhulili sa spolu. Zasmial som sa a prihrbil svoj tridsaťdvaročný chrbát.

Na ceste stál kontajner na smeti. Napadla mi bláznivá myšlienka prehrabať sa v ňom, či tam nie je môj stratený Twombly. Možno po tých dvanástich rokoch ešte nevyviezli smeti.

Odratúval som okná, či nájdem svoju izbu, kde som býval v druhom ročníku. Nesvietilo sa v nej. Z parapetnej dosky som vtedy ponad strechy budov dovidel na sever na Yard a gotické veže Muller Hallu, výhľad, ktorý súvisel s mojou minulosťou.

Keď som sa vrátil do hotela, Sám tam už nebola a nebola ani vo svojej izbe. Našiel som ju v telocvični, ako cvičí na eliptickom trenažéri. Na ruke mala pripnutý MP3 prehrávač. Jedno slúchadlo mala v uchu, druhé sa hompáľalo vo výške pása a k druhej strane hlavy mala priložený telefón pripnutý o plece. Výtlačok časopisu Fitness ležal dolu hlavou neotvorený na držiaku na časopisy. V pravej ruke držala fľašu s vodou, z ktorej si odpíjala, a ľavou ťukala do klávesov minipočítača. Každá časť jej tela akoby sa hýbala iným smerom ako pri akomsi záchvate.

„Vážim si to,“ počul som ju povedať. „Ďakujem.“

„Dobré ráno,“ pozdravil som.

„Panebože, ale si ma vyľakal!“

„Prepáč.“

„Čo sa stalo? Myslela som, že si zmizol.“

„Nemohol som spať. Išiel som na prechádzku.“

„Nabudúce nechaj aspoň odkaz. Práve som dotelefonovala s Jamesom Jarvisom.“

Pozrel som na hodiny. Ukazovali štvrť na osem.

„Zavolal mi.“ V hlase jej znelo čosi nové, akoby bola šťastná. Preto rozprávala trochu rýchlejšie, napriek tomu, že odfukovala z cvičenia. „Dnes učí, ale sľúbil, že príde domov niečo po štvrtej. Vieš, kde je Somerville?“

„Päť minút cesty odtiaľto.“

„Tak máme spoločný program na tento deň.“ Spomalila a zastala, nohy stále na pedáloch. „Som spotená, ale aj tak ťa pobozkám a budeš to musieť vydržať.“

„Mne to neprekáža.“ A bola to pravda.

Somerville, chudobnejší bratanec Cambridgea, je domovom mnohých študentov. Pamätal som si ho predovšetkým ako sídlo supermarketu pre nižšie vrstvy, ktorý harvardskí študenti obľubovali, pretože sa tu dal kúpiť lacný alkohol v plastových fľašiach s rukoväťou. Podľa mňa sa tam viac platilo potravinovými lístkami ako peniazmi a zamestnanci chodili po obchode v plášťoch, čo pripomínali pohrebný rubáš. Aj preto sme obchod prezývali Truhla.

Na vzdialenosť, čo by kameňom dohodil (za predpokladu, že by ste ho hodili veľmi energicky), je Knappova ulica s krátkou radovou zástavbou. Po zazvonení sa objavil mladík v chirurgickom plášti. Predstavil sa ako Elliot a ako nás viedol do obývačky, vyčítal nám, že sme Jamesa rozrušili.

„Plakal,“ vysvetľoval Elliot. „A to sa nerozplakal, ani keď nám zdochol pes! Úplne vzlykal! Práve ste zničili účinky dlhoročnej terapie. Prosil som ho, nech sa s vami nerozpráva, ale má svoj rozum. Keby bolo na mne, ani by som vám neotvoril.“

Sám namietla: „Možno nám pomôže chytiť toho, čo to urobil.“

Elliot si odfrkol. „Ako keby na tom záležalo! O niekoľko minút bude doma.“ Odišiel a buchol za sebou dvermi.

Pozrel som na Sám. Zdalo sa, že ju to nevyviedlo z miery. Potichu povedala: „Nikdy to nie je také, ako by si čakal. Vždy skôr vybuchne otec alebo starší brat. Ženy sú pokojné, keď ich vypočúvaš. Opíšu aj najstrašnejšie podrobnosti, akoby ich čítali z telefónneho zoznamu. Istým spôsobom je to horšie. Spomínam si na jedno dievča, malo deväť rokov, ktoré znásilnil starý otec. Ani nežmurkla okom, keď som jej kládla najnepríjemnejšie otázky. Rozrušila sa až na konci, keď odrazu vyhŕkla: ‚Neposielajte ho do väzenia! Radšej tam pôjdem ja!‘“

„To je choré.“

„Ľudia sú čudní.“ Vzala do ruky časopis o architektúre a začala v ňom listovať. Bol som príliš nervózny, tak som si len klopkal prstami o kolená.

Jarvis prisľúbil, že bude doma o pol piatej. O trištvrte na päť sa znovu ukázal Elliot. Na sebe mal obtiahnuté bežecké nohavice a flisovú bundu, vlasy stiahnuté dozadu gumičkou.

„Ešte tu nie je?“

„Nie.“

Zamračil sa, vyložil si nohu a na dvakrát si zaviazal šnúrky. Bolo jasné, že má v pláne odísť a chce, aby sme odišli aj my. Všetkým sa nám ľahšie dýchalo, keď sme počuli pred domom zastaviť auto. Elliot vybehol von a zbehol po schodoch. Začul som akúsi škriepku. Podišiel som k oknu, odtiahol záclonu a zbadal ho, ako na ulici kričí na chudého, plešivejúceho chlapíka v plášti a v belasých galošiach. Predpokladal som, že to bol James Jarvis. Bol od partnera starší aspoň o pätnásť rokov, správal sa otcovsky a tváril ako človek, ktorý si už zvykol na permanentnú nevďačnosť. Nevravel nič, zatiaľ čo Elliot vykrikoval, rozhadzoval rukami a nakoniec sa zvrtol na podpätku a upaľoval preč. Ponáhľal som sa späť na pohovku v izbe.

„Prepáčte, že meškám.“ Jarvis položil tašku na zem. „Na diaľnici bola nehoda.“

„Ďakujeme, že ste si našli čas,“ povedala Sám.

„S ra… no, chcel som povedať, že s radosťou, ale to by som asi preháňal. Smiem si dať kávu, než začneme?“

„Pravdaže.“

V kuchyni naplnil kávovar a nachystal tri porcelánové šálky. „Prepáčte, ak bol k vám bezočivý.“

„Netreba sa ospravedlňovať.“

Je veľmi starostlivý.“ Jarvis zapol stroj, potom si prekrížil ruky a oprel sa o kredenc. „Má ešte v sebe mladícky elán.“

Sám sa usmiala.

„Asi by som to nemal hovoriť,“ pokračoval. „Ale pozrite sa na seba. Viete, aká bola moja prvá reakcia, keď ste zavolali? Že som už strašne starý! A to ma naozaj žerie.“ Stroj šťukol, trochu sa s ním pohral. „Žijem si tu svoje predstavy o Dorianovi Grayovi, a potom sa objavíte a pripomeniete mi, že v sedemdesiatom treťom som mal jedenásť rokov. Elliot nebol ešte ani na svete.“ Vystrúhal grimasu, potom sa smutne usmial, nalial nám kávu a položil ju na stolík v kútiku na raňajky. Otvoril plechovku s keksami. „Ponúknite sa.“

Sám mu poďakovala. „Nechcem vás obťažovať ešte väčšmi ako doteraz…“

„Ale nie, to nie je obťažovanie. Možno pár ďní bude tichá domácnosť, ale to ho prejde.“

„Aj tak ďakujeme. Mohli by sme už začať?“

Kývol rukou, akože poďme na to. Vybral som z kufríka kópiu fotografie a položil ju na stôl. Jarvis na ňu dlho hľadel s nečitateľným výrazom v tvári. Pozrel som na Sám, ona na mňa a nikto nič nepovedal. Začínal som už veriť, že sme všetko zbabrali; zmocňovala sa ma radosť zmiešaná s podráždením a už som sa chystal upozorniť ho, že nemusí Victora za každú cenu nájsť. Nemusel naňho ukázať prstom.

„Je to on.“

„Ste si istý?“ spýtala sa Sám.

„Myslím, že áno.“ Poškrabal sa na líci. „Je to ťažké rozoznať, fotka je veľmi zrnitá.“

Chcel som sa ozvať, ale Sám ma predbehla: „Máme tú fotografiu aj zoskenovanú, je to vyššie rozlíšenie. Máte počítač?“

Išli sme do pracovne na konci domu. Jarvis mal tmavé machule pod pazuchami a jeho dobrácky, prihrbený postoj bol preč. Nazlostene mykal myšou, aby oživil obrazovku. Vložil cédečko do počítača, klikol na ikonu a na obrazovke sa objavila fotografia, oveľa väčšia a šokujúce ostrá. Vietor mal na krku malé materské znamienko, ktoré som si predtým nevšimol.

„Je to on,“ potvrdil Jarvis.

„Ste si istý?“

„Som si istý!“

„V poriadku,“ chlácholila ho Sám. „Dobre.“

To bolo všetko? Nemalo sa stať niečo katastrofické? Kde bol Victorov duch? To predsa nemôže byť koniec! Totem sa začal rozsypávať a mňa chytala panika. Chcel som sa hádať. Jarvis sa mýli! Koľko si asi mohol pamätať? Nie pamätať, ale vedieť. Neboli sme na súde, preto som chcel vyššiu istotu ako dôvodné pochybnosti. Žiadal som nulové pochybnosti. Jarvisa som odrazu videl ako páchateľa, antagonistu, klamára. Bude mi musieť dokázať, že nie je len opustený chlap, čo baží po pozornosti. Bude musieť uviesť usvedčujúce dôkazy, opísať veľkosť a tvar Victorovho penisu, zopakovať útržky dialógu, spresniť, aké bolo počasie, čo mal na obed, akej farby mal ponožky, niečo konkrétne a overiteľné, čo by nám umožnilo zistiť, či jeho pamäť bola stále taká stopercentne presná, ako tvrdil.

„Keď budete pripravený, rada by som vám položila niekoľko otázok,“ požiadala ho Sám.

Zadumane prikývol. Zišiel kurzorom až na spodok fotografie, k menoslovu. Zväčšené písmená vyzerali akési neforemné. ‚Viete, kde je teraz?“

„Hľadáme ho.“

Opäť pokýval hlavou. ‚Je zvláštne, že má meno. Celé roky som mal v pamäti len tvár. Akoby ani nebol skutočný človek.“ Pozrel na Sám, potom späť na obrazovku a povedal: „Frederick Gudrais. Možno už ani nie je nažive. Alebo

Pozrel som na Sám, ktorá sa spýtala: „Prosím?“

„Teraz by mal – už asi sedemdesiat. To by ešte mohol žiť.“

Sám nechápavo pozrela na mňa.

„Tak sa nevolá,“ namietol som. Boli to prvé slová, ktoré som vyslovil, a Jarvis na mňa čudne pozrel, akoby s nevôľou. Dotkol som sa myši, pohol sa hore a ťukol na obrazovku. „To je Victor Cracke.“

„No a čo?“

„No, veď to je on.“ Znovu som pozrel na Sám. „To je Victor Cracke.“

„V poriadku. Ale to nie je ten, čo ma prepadol. Tento to bol.“ A ukázal na chlapa po Victorovej ľavici.

Medzihra:

Keď jedli, sedel vždy tam, kde mal. Už nikdy neurobil takú chybu ako v prvý večer. Ostatní chlapci si hovorili: „Aha, Táraj.“ Victor ich neznášal, ale neoponoval im. Niektorí mu chceli vziať dezert, ale pobil sa s nimi a všetkých napokon vyhrešili. Nebrali mu teda dezert, ale strkali mu doň prsty alebo si siakali nos do jeho mlieka. Vietor sa s nimi bil a zasa všetkých vyhrešili.

Doktor Worthe sa hneval: „Prečo na tej stoličke musíš vždy sedieť ty? Prestaň sa už biť! Nechcem ťa trestať, už ma to nebaví.“

Najhorší bol Šimon. Štípal ho pod stolom, zviazal mu šnúrky na topánkach dokopy, takže Vietor spadol, rozťal si peru a všetci sa mu smiali. Vietor ho chcel zbiť, lenže Šimon bol oveľa väčší, takže to nemalo zmysel. Šimon sa mu rehotal, z úst mu páchlo. „Si obyčajné hovno, Táraj!“ povedal mu. Victorovi sa to nepáčilo. „Prečo civieš do zeme? Čo ti je?“ Aj niektorí iní chlapci nerozprávali a Šimon ich tiež bil. Mal však špeciálnu záľubu vo Victorovi. „Keď budeš spať, odrežem ti gule.“ Vietor nechápal, prečo by mu to urobil, ale bál sa. V noci spával s rukou na rozkroku, a keď ho Šimon chcel udrieť, skrútil sa na zemi a kričal, kým neprišiel učiteľ. Chcel ho zdvihnúť, ale Victor po ňom chňapol a potom ho doviedli do Worthovej kancelárie, kde ho vyhrešili alebo uspali.

„Táraj, s kým sa rozprávaš? Nikto tu nie je!“

Vietor ho ignoroval. Robil si úlohu.

Šimon mu ju však roztrhal. Vietor naňho skočil a už sa váľali po zemi. Všetci naokolo ich začali povzbudzovať. Šimon sa zasa vyhrážal, že mu v noci odtrhne gule, a Victor ho pohryzol do brady. Šimon zjačal, obrátil Victora, priklincoval ho rukami a kolenami k zemi a začal ho udierať do hrude a žalúdka. Vietor sa povracal a potom prišiel učiteľ.

Odviezli ho do nemocnice. Páčilo sa mu tam, nemusel jesť ovsené vločky. Len ležal v posteli a kreslil. Kreslil stoličky a tváre, aj krajiny. Niektoré skutočné, iné vymyslené. Pohrával sa s obväzmi na nose, ale sestry mu to zakazovali. Keď sa vrátil, Šimon zúril. Potrestali ho a chcel Victora zabiť. „Veď len počkaj! Raz v noci sa zobudíš bez gulí!“

A čas plynul. Vietor mal už štrnásť rokov. Často sa bil so Šimonom, ale naučili sa to robiť v súkromí, aby ich nikto netrestal. Victora to už otravovalo. Nerád sa bil, ale ani nemal rád, keď ho trestali. Doktor Worthe by mu nedovolil chodiť do knižnice, kde môže sedieť a kresliť obrázky z kníh. Bol tam aj atlas, ktorý veľakrát preštudoval. Knižnica bola preňho veľkým šťastím, preto radšej bojoval potichu, než by mal o ňu prísť. Šimonovi však bolo jedno, či príde o privilégiá, aj tak sa chcel biť s Victorom.

Premiestnili sa k inému stolu, lebo už boli starší. Niektorí chlapci odišli, niektorí zostali za starým stolom. Ľudia prichádzali a odchádzali. Na jar prišiel do školy nový chlapec. Volal sa Frederick. Bol vysoký, vyšší než Šimon, hoci chudší. Mal čierne vlasy, dlhú úzku tvár so špicatou bradou a veľmi veľké ústa. Najprv bol ticho, len niekedy žmurkol. Nemal problém nájsť si miesto pri stole. Sadol si vedľa Šimona a ten si ihneď vypýtal jeho koláč.

Frederick mu neodpovedal a začal jesť. Šimon sa načiahol za koláčom, Frederick však odsunul tanier z jeho dosahu.

„Daj mi svoj koláč!“

Frederick prestal jesť. Pozrel na Šimona, povedal: „Dobre,“ a dal mu ho. Šimon ho vo chvíli zjedol.

Victor ležal v noci v posteli, keď počul, ako niekto kráča po izbe. Prikryl si rozkrok a pripravil sa na bitku. Čakal. Bol to Frederick, ktorý ho pošepky oslovil: „Victor!“

Victor len nemo zízal.

„Volám sa Freddy.“

Victor mlčal.

„Niečo ti poviem. Ten hajzel ťa už nechá na pokoji.“

Vietor sa opatrne vystrel.

„Vieš, o čom hovorím?“

Victor pokrútil hlavou. Freddy sa uškeril „Veď uvidíš.“

Pri večeri si Šimon vypýtal od Freddyho puding. Ten mu ho dal.

V noci bolo Šimonovi zle. Všetci počuli, ako bežal do kúpeľne, a začuli aj čudné zvuky. Učiteľ ich prišiel skontrolovať a Šimon vypľúval krv. Tak to aspoň hovorili ostatní chlapci.

„To je zlé, čo?“ utrúsil Freddy pred Victorom.

Victor sa usmial.

Freddy a Victor sa skamarátili. Freddy často robil zle, ale vždy mu to prešlo bez trestu. Bol oveľa múdrejší ako Šimon. Šimon tvrdil, že ho zabije, ale Victor videl, že sa bál. Prestal biť druhých a dal pokoj aj Victorovi.

Freddy povedal: „Vravel som mu, nech sa radšej stiahne.“

Victor bol Freddymu vďačný a nakreslil mu obrázok heliocanthusa.

„To si urobil pre mňa, Vic?“ Freddy ho volal Vic. Nikto iný mu tak nehovoril a Victorovi sa to páčilo. „Fíha, to je celkom dobré!“

Victor mu ukázal ostatné kresby. Bolo ich už toľko, že sa nezmestili do stola, tak ich ukrýval na polici v knižnici. Musel sa postaviť na stoličku, aby na ne dočiahol. Škatuľa bola ťažká; vnútri boli obrázky kvetov, snehových vločiek, ľudí a zvierat, mapy miest, ktoré nakreslil a pomenoval skombinovaním iných mien.

„Pozrime sa,“ povedal Fredďy. „Nie zlé, Vic.“

Keď často pršalo, utiahli sa s Freddym do podkrovia. Bolo zamknuté, ale Freddy mal kľúč. Sedeli pod strechou a pozorovali kývajúce sa stromy. Vietor si písal poznámky o počasí. Nechcel zabudnúť na to, čo prežil s Freddym, preto si všetko zapisoval do zápisníka, ktorý dostal na Vianoce. Pani Greenová mu každý rok poslala jeden. Keď ležali v podkroví, Freddy rozprával o sebe. Victor rád počúval jeho hlas.

„Neviem, Vic. Asi tu chvíľu zostanem. Hovoria, že keď budem mať sedemnásť, musím odísť, ale nájdem si cestu naspäť. Sú tu chalani starší ako ja, neviem teda, prečo by som tu nemohol byť. Myslia si, že som sprostý. Dali mi nejaké testy, ale neurobil som ich a vedel som, že ma pošlú sem. Viem, čo je dobré. Viac sa mi páči tu ako inde, kde som bol. Jedlo je celkom fajn. Neprekáža mi to tu, predĺžim si to, dokedy budem chcieť.“

Nikto o podkroví nevedel, chodili tam sami. Freddy rozprával o všetkom možnom a Vietor ho počúval. Čas plynul a Vietor mal už pätnásť rokov.

Raz išli do podkrovia a Freddy mu ukázal svoje intímne miesta. Vyzerali ináč ako Victorove. Freddy tam mal chlpy. „Teraz ty.“ Vietor si rozopol nohavice. Freddy sa zasmial a Vietor sa zahanbil. Chcel si vytiahnuť nohavice hore, ale Freddy ho zastavil. „Ale no, nesmial som sa na tebe.“ Odtiahol Victorovi ruky preč z rozkroku. „Vieš, ako ti narastie?“ Freddy mu tam priložil ústa a naozaj, úd sa mu zväčšil. Freddy sa spýtal: „A ešte si nevidel, ako z neho tečie, však? Ale možno ešte nie si dosť veľký. Ukážem ti. Poď sem.“ Victor sa ho dotkol ústami. „Teraz hýb hlavou.“ Vietor poslúchol. Freddy ho držal vzadu za krk, šteklilo to. Victor Freddyho miloval. Freddy povedal: „Dívaj sa.“ Tak sa díval a videl, ako Freddyho úd niečo vypľul. Mliečne kvapky mu stekali po zápästí. Niektoré preleteli vzduchom a pristáli na Victorovej nohe. Dotkol sa ich, akoby cítil olej. Victor ľúbil Freddyho. Rád s ním chodil do podkrovia. Niekedy si spomenul na svojho učiteľa, ale neprekážalo mu to. Vyzliekali si šaty a dotýkali sa jeden druhého, a keď bolo zima, objímali sa, aby sa zohriali, hoci sa na zemi zašpinili. Vietor si raz pichol klinec do nohy. Freddy ho napomínal, aby neplakal, lebo ich tam nájdu. Victor však nemohol prestať plakať. Ľúbil Freddyho a chcel prestať, ale nemohol. „Prestaň, urevanec! Prestaň!“ Freddy mu strelil zaucho a Victor zmĺkol. Na druhý deň mu už netiekla krv a Victor vedel, že Freddy urobil dobre, keď ho udrel. Už ho viac nechcel sklamať.

Jazdil si niekedy na koni?“ Vietor pokrútil hlavou.

„Ja áno, keď som bol malý. Dedko mal koňa. Celkom sa mi to páčilo. Raz kôň kopol dedka a zlomil mu ruku. Mal si to vidieť. Kosť mu trčala von. Videl si to niekedy, Vie? Kosti majú vnútri takú hmotu. Neveril by si, ale museli mu odrezať celú ruku, lebo sa mu nehojila. Aj tak to bol starý somár. Škoda, že mu kôň neodkopol celú hlavu. Kone mám veľmi rád. Sú ušľachtilejšie než my. Vieš, čo je ušľachtilý?“ Victor pokrútil hlavou.

„No, také sú kone.“ Freddy sa poškrabal po holom zadku a zívol. „Musíme ísť dolu, kým sa skončí vyučovanie. Aha, pozri. Som nadržaný. Vieš, čo s tým robiť však, Vic?“ Victor vedel, čo má robiť…

Ľudia prichádzali a odchádzali. Šimon odišiel, prišli iní chlapci. Victor si nikoho nevšímal. Videl len Freddyho, myslel len naňho. Prestal písať pani Greenovej, no aj tak mu posielala listy a knihy. Raz na Vianoce dostali všetci chlapci šach a dámu. Freddy nemal rád šach, ale dámu áno. Hrávali s Victorom dámu v podkroví. Bozkávali sa, objímali, dotýkali a hrali dámu. Vietor kreslil obrázky pre Freddyho a bol šťastný.

Keď mal Victor sedemnásť rokov, Freddy mu oznámil, že ho vykopli.

Vietor sa rozplakal. „Neboj sa, vrátim sa.“

Ale nevrátil sa. Victor naňho myslel každý deň. Písal mu listy, ale Freddy neodpisoval. Predtým, ako odišiel, dal mu kľúč od podkrovia, ale keď tam išiel, bol ešte smutnejší. Tak sa modlil. Chcel urobiť obchod s Pánom Bohom. Ublížil si a veril, že Freddy príde. Našli ho zakrvaveného a poslali ho na samotku. Znova sa poranil, tak mu dali tabletky, z ktorých mu bolo zle. Potom mu dávali elektrické šoky, aby zabudol. Aj predtým sa cítil opustený, ale toto bolo čosi nové. Chcel zomrieť. Začal kresliť mapu, lebo dúfal, že na nej objaví Freddyho. Povedal si, že ju bude kresliť, až kým ho nenájde.

Doktor Worthe si zložil okuliare a pretrel oči. „Poznáme sa už dlho, však?“

Victor čušal.

„Počul som, že nechceš jesť. Je to pravda, Victor? Zdá sa, že si schudol. Čo k tomu chceš povedať?“

Vietor však vytrvalo mlčal. Bolo mu to jedno, cítil sa ospalý. Takmer s nikým sa nerozprával, nehovoril ani prosím a ďakujem, čo predtým vždy robil, lebo pani Greenová ho naučila, že sa to patrí. Pozrieť človeku do očí a povedať čarovné slovíčka. Sníval o Freddym, budil sa so slanou chuťou v ústach. Pod prikrývkou rukou nahrádzal Freddyho ústa, ale nebolo to to isté.

Victor napokon ušiel. Podarilo sa mu to v noci, keď všetci spali. Bol už starší, spával v izbe len so štyrmi chlapcami, nie v tej veľkej, kde spali všetci mladší. Počkal, kým všetci zaspali, potom si obul topánky a potichu zišiel dolu schodmi. Bolo leto. Vonku v oranžovom svetle bzučal hmyz. Prešiel cez zadný trávnik. V dome sa svietilo a v okne zbadal siluetu muža, ktorý dvíhal činky. Bol to učiteľ telocviku pán Chamberlain. Nepozeral smerom k Victorovi, ale ten pre istotu vkĺzol do tieňov pri plote. Došiel až k bráne. Málokedy cez ňu prechádzal, len keď ich zobrali na prechádzku. Raz išli na bejzbalový zápas, druhýkrát do cirkusu. Viezli sa autobusom.

Brána bola zamknutá. Preškriabal sa cez plot a spadol do kríkov. Poškriabal si ruku a ako kráčal po ceste, nechával za sebou stopu z kvapiek krvi. Vyzul si ponožku a obviazal si rameno. Potom si obul topánku a pokračoval v ceste.

Freddy býval v meste Yonkers. Vietor ho našiel v atlase, ale nevedel, ktorým smerom sa má vydať. Kráčal celé hodiny, až sa mu na nohe bez ponožky urobili pľuzgiere. Odviazal si zakrvavenú ponožku. Bola stvrdnutá od krvi. Rana ešte bolela, ale už nekrvácala. Natiahol si ponožku na nohu a kráčal ďalej, až došiel k mostu. Prešiel cezeň, voda pod ním bola čierna a kalná. Všimol si hviezdy a videl veľa čudných a príťažlivých vecí, ale nemal čas, musel ísť ďalej.

Keď sa obloha rozjasnila, prešli okolo neho náklaďiaky. Míňal domy, obchody a zaparkované autá. Zavoňal pečúci sa chlieb a rozbolel ho žalúdok. Chlapec išiel na bicykli s košíkom plným novín. Vietor videl aj muža, čo spal v aute. Zaklopkal na okno a chlap sa strhol. Utrel zarosené okno, zažmúril na Victora, potom stiahol okienko.

„Kade sa ide na autobusovú stanicu?“ spýtal sa Vietor.

Chlap mu ukázal cestu. Potom si všimol Victorovu ruku a súcitne sa zaškľabil.

Vietor sa poďakoval a pobral sa preč.

Autobus do Yonkers išiel až o štvrť na deväť; kúpil si teda lístok, sadol si a čakal. Na hodinách bolo len šesť štyridsaťpäť. Vietor si spočítal peniaze, zostalo mu dvadsaťdva dolárov a devätnásť centov. Boli to peniaze, ktoré si rokmi našetril, dary od pána s fúzikmi, a od pani Greenovej, čo mu poslala na narodeniny. Bol rád, že ich minul na lístok ku Freddymu. Po prvý raz po mesiacoch cítil, že žije. Potom ho ovládol hlad. Cez ulicu uvidel obchod, kďe ľudia raňajkovali. Bolo na ňom napísané U Pipa. Vietor vyšiel zo stanice, prešiel cez ulicu a sadol si tam. Ľudia čosi prečítali z papiera a žena im potom priniesla jedlo. Prišla aj za ním a pozerala mu na ruku.

„Čo sa vám stalo?“

Neodpovedal.

Čudne naňho pozrela. „Čo si dáte?“

Nevedel, čo povedať.

„Počuj, mladý, nemám čas len na teba!“

Vzal do ruky papier a ukázal.

„Na raňajky chceš steak?“

Vycítil, že urobil chybu. Tak ukázal ešte raz.

„Hneď to bude.“

Priniesla mu misku ovsených vločiek. Pozeral na ňu, prehŕňal sa v nej lyžičkou, no nezjedol ani hlt. Vedľa sedeli dvaja chlapi, objednali si vajcia na slanine. Keď Victor zavoňal ich jedlo, oľutoval svoju objednávku.

„Čo je?“

Pozrel na ženu.

„Nie je to dobré?“

Ukázal na vedľajší box.

Žena mykla plecom. „Chceš, aby som to odniesla?“

Odstrčil misku. Odniesla ju a vrátila sa s vajíčkami na slanine.

Nikdy v živote nič také dobré nejedol. Vychutnal si každý kúsok. Slanina bola mastná, ale vajíčka mu pripomínali Freddyho ústa. Keď to zjedol, vypýtal si ďalšiu porciu vajíčok. Priniesla ich, vypýtal si aj tretiu.

„Ale, ale, akí sme hladní!“

Pri štvrtom tanieri s vajíčkami si spomenul na autobus a vybehol von bez platenia. Bežal cez ulicu, čašníčka za ním čosi kričala.

Na stanici sa spýtal na autobus do Yonkers. Práve odišiel, ďalší pôjde až popoludní.

Vietor sedel na lavičke a držal si hlavu v dlaniach. Urobil strašnú chybu. Je sprostý, všetci to hovoria! Keď prišiel čas obeda, bál sa ísť nazad do jedálne. Želal si, aby Freddy bol s ním a pomohol mu. Prerátal si peniaze, stále mal dvadsaťdva dolárov a devätnásť centov.

„To je on!“

Objavil sa pri ňom policajt, doktor Worthe aj nejakí iní ľudia z domova. Vzali ho so sebou, hoci sa bránil. Strčili ho do dodávky a hneď nato zaspal.

Prebudil sa na samotke. Pokúšal sa zliezť z postele, bol však pripútaný. Začal kričať, dobehli ošetrovatelia a potom znovu zaspal.

Keď sa druhýkrát zobudil, pri jeho posteli sedel doktor Worthe.

„Čo s tebou budeme robiť, chlapče?“

V tej izbe bol dosť dlho, no potom ho dali do jeho izby. Spolubývajúci ho privítali: „Vitaj doma, Táraj.“

Ušiel ešte raz. Vzali mu peniaze, aby nemohol ísť na autobus, rozhodol sa teda stopovať. Freddy mu spomínal, že chodil stopom, aj jeden spolužiak sa chválil, že raz stopoval na Miami aj späť. Vietor išiel pešo na diaľnicu, vystrčil palec a prvé auto, ktoré mu zastavilo, bolo policajné. Vietor sa dal do behu, preskočil okraj cesty a skryl sa na poli v akejsi kôlni. Našli ho rýchlo a doviedli nazad. Pichli mu nejaké injekcie, podali tabletky a elektrošoky. Strčili ho do samotky. Už nikdy sa nepokúsil utiecť.

A čas plynul.

Keď mal Vietor devätnásť rokov, Freddy sa vrátil. Victor plakal od šťastia – jeho modlitby boli vyslyšané!

„Viďíš,“ povedal Freddy. „Hovoril som ti.“

Victor prerušil práce na mape, ktorú kreslil, vždy keď nebol ospanlivý od liekov. Život bol zase krásny. S Freddym choďili do podkrovia, na prechádzky po záhrade a nachádzali si tiché miesta, kde sa skryli a objímali sa. Freddy bol vždy veľmi nežný, len niekedy poškriabal nechtami Victora na stehnách. Bolelo to, tiekla mu krv, ale neprekážalo mu to.

Freddy raz vyhlásil: „Nabudúce ma sem už nepošlú. Chcú ma dať do basy.“

Dni leteli, až Victor dovŕšil dvadsať rokov. Potom dvadsaťjeden, dvadsaťdva a dvadsaťtri. Odfotografovali ich a Freddy stál na fotografii vedľa neho. Fotograf chcel, aby povedali: „Sýýr.“

Ale keď mal dvadsaťpäť rokov, všetko sa zmenilo.

Doktor Worthe oznámil: „Victor, máš návštevu.“

Victor toho chlapa nikdy nevidel. Volal sa pán Wexler. Nebol oveľa starší od Victora, ale mal na sebe kravatu a oblek, tmavé oči a ovisnutú tvár, a keď uvidel Victora, zašepkal: „Panebože!“

Pán Wexler kládol Victorovi rôzne otázky o domove. Zdalo sa, že nie je spokojný s tým, ako sa k Victorovi správali. Doktor Worthe sa ospravedlňoval, ale pán Wexler viackrát zopakoval: „S tým je koniec.“

Victorovi sa tie slová nepáčili. Počul ich aj predtým a nechcel, aby bol niečomu koniec.

Doktor Worthe mu povedal, že mu bude chýbať. „Bol si tu dosť dlho, chlapče. Želám ti všetko najlepšie.“

Vietor nechcel nikam odísť. Zdôveril sa s tým doktorovi, ale ten ho odbil: „Pán Wexler sa o teba postará.“

Vietor nechcel, aby sa oňho starali. Mal svoju izbu, podkrovie, obrázky a knižnicu, a najmä Freddyho, ktorého mu už raz vzali, ale vrátil sa. Oveľa horšie, ako stratiť niekoho, koho ľúbite, je stratiť ho dvakrát. Boh s ním hral čudnú hru. Vietor ho znenávidel, ale aj tak sa modlil. Odriekal ruženec a vyjednával. Ak mi dovolíš zostať tu, budem… Ak si ho budem môcť vziať so sebou, budem… Ak si to rozmyslíš, budem…

Odviezli ho v jedno jesenné ráno. Celú cestu pozeral von oknom na kopy horiaceho lístia. Občas si poplakal. Keď auto spomalilo, chcel vyskočiť von. Zadržalo ho však to, čo mu Freddy pred odchodom prisľúbil. „Neboj sa, Vie. Keď odtiaľto odídem, prídem za tebou. Uvidíš. Nič nepodnikaj, narobíš si len problémy.“

Vietor si nevedel predstaviť, že sa niečo zmení k lepšiemu, tak zle to všetko vyzeralo. Veril však Freddymu a ten mu poradil poslúchať toho pána.

Pán Wexler sa volal Tony. Viezol sa v aute s Victorom a vysvetlil mu, že idú do New Yorku. Išli dlho. Stromy vonku boli zlaté a oranžové, Vietor však videl len ich tvary, rozkonárené koruny a jemné ihličie. Túžil ich ukázať Freddymu. Mal v pláne nakresliť ich, aby ich Freddy neskôr uvidel. Bude si musieť zohnať papier. Dúfal, že v New Yorku ho budú mať.

V New Yorku to hučalo. Vietor v živote nič také nevidel. Budovy veľké ako hory a ulice plné áut s ľuďmi, oslepujúce neónové nápisy, černochov, chlapcov, čo palicou odrážali loptu, mužov v tvrdých klobúkoch. Videl, ako sa vlak stratil pod zemou. Tony sa ho spýtal: „Išiel si niekedy vlakom?“ Vietor bol voči nemu podozrievavý, lebo Tony sa s ním rozprával ako s deckom. Nebol už predsa decko, ale chápal, že je hlúpy a vždy aj bol. Tým sa odlišoval od iných detí. Chcel to Tonymu vysvetliť, ale nevedel nájsť správne slová.

Prešli cez most a Tony oznámil: „Toto je Queens.“ Naokolo chodili chlapi v modrých kabátoch a žlto-čierne autá, čo vyzerali ako chrobáky. Išli po ulici plnej ľudí, ktorí tlačili vozíky s papierovými taškami. Chlapi stáli na chodníkoch a fajčili a ulice boli zahalené v hmle. Vietor bol ako omámený. Pamätal si mesto zo svojho detstva, aj Albany, kam ušiel, ale ani jedno nebolo také ohromujúce ako New York.

Odbočili z hlavnej ulice na malý kopec; prešli popri parku, kde sa deti hojdali na hojdačkách. Došli k vysokým tehlovým budovám, bolo ich tam veľa, zatieňovali jasnú modrú oblohu. Tony oznámil: „Tuje tvoj nový byt.“

Vietor si taký velikánsky dom ani nevedel predstaviť. Bol oveľa väčší ako jeho domov, možno aj stokrát. Zľakol sa. Nechcel bývať v takom obrovskom dome. Potom však videl, že tam vchádzajú a vychádzajú ľudia, a upokojil sa. Možno je to ako v jeho domove. Niektoré veci si jednoducho nevedel vysvetliť, udialo sa toho v krátkom čase príliš veľa. Mal chuť ľahnúť si a položiť si hlavu Freddymu do lona. Freddy by ho chápal a vedel by to vysvetliť.

Tony ho viedol labyrintom pomedzi domy. Boli také vysoké, až sa zdalo, že sa nakláňajú k sebe, akoby sa chceli pobozkať. Vietor bol stratený. Chcel mapu, svoje obrázky. Spýtal sa na ne, ale Tony nerozumel. Odpovedal, že kufre mu prinesú neskôr. Lenže čo jeho škatuľa v knižnici? Pokúšal sa to rozpovedať Tonymu a ten vyhlásil: „Ak si tam niečo zabudol, zavoláme doktorovi Worthovi, aby nám to poslal.“ Ale Victora tým neupokojil.

Tony mu ukázal tabuľu s nápisom: KARNEOL. „Tu budeš bývať.“ Victor vedel, čo je karneol, čítal o ňom v ročenke. Tony mu otvoril dvere, a keď boli vnútri, Tony stlačil gombík na stene a dvere sa otvorili ako čarovné ústa. Vietor také nikdy predtým nevidel, bol vystrašený a začudovaný.

„Poď dnu,“ vyzval ho Tony. „Vari nechceš ísť jedenásť poschodí pešo!“

Dvere sa zavreli, podlaha akoby sa zdvihla; Victor cítil, že má ťažké nohy. Potom zazvonil zvonček, ústa sa otvorili a Tony poznamenal: „Už sme tu.“

Chodba bola tichá. Bol na nej koberec a steny namaľované nabielo. Tony mu otvoril ďalšie dvere. Izba za nimi bola asi taká veľká ako izba v domove, lenže v nej namiesto štyroch postelí bola len jedna. Na parapetnej doske stál kvet v kvetináči a v stene bola zabudovaná plochá kovová doska. Okrem toho tam bolo ešte umývadlo a záchod. Všetko bolo pokojné a čisté.

Tony ukázal na okno. „Odtiaľto vidieť most. Nie je tu krajšie?“

Krajšie ako kde? Vietor pozrel na zem dolu, kde ľudia vyzerali ako mravce.

„Budeš tu spokojný. Tuje telefón, keď budeš niečo potrebovať, môžeš mi zavolať. Toto je moje číslo, hneď príďem. Pýtaj si, čo ti treba. Tu sú nejaké peniaze, o pár týždňov ti pošlem viac. Budeš sa mať dobre, sľubujem ti. Čo by si chcel? Si hladný?“

Vrátili sa späť „do úst“ a Vietor pozoroval, ako ich má používať. Musel sa veľa naučiť.

V obchode, ktorému hovorili reštaurácia, si objednal vajíčka. Tony si dal kávu. Vajíčka chutili vynikajúco.

„Je to pre teba určite veľká zmena,“ začal Tony a pozrel naňho. Potom pokračoval: „Všetko zariadime. Budeš si môcť robiť, čo len chceš. Môžeš ísť von, do múzea alebo do parku, aj na bejzbalový zápas. Budeš mať všetko, na čo si spomenieš.“

Victor si vypýtal ešte jednu porciu vajíčok.

„Koľko len chceš.“ Tony si odpil z kávy. „Tu blízko je obchod. Čo potrebuješ?“

Victor sa zamyslel a odpovedal: „Papier.“

„Na konci tejto ulice je obchod. Teraz majú asi zatvorené, ale aspoň ti ukážem cestu, aby si si mohol kúpiť, čo chceš. Dám ti aj nejaké peniaze. Máš chuť na dezert?“

Išli pešo do obchodu. Na ulici nejaký chlap predával oriešky z vozíka. Voňali úžasne, až sa Victorovi zbiehali sliny v ústach. Zatúžil po nich, ale nechcel prerušiť Tonyho, ktorý mu opisoval všetky možnosti, aké sa mu otvárajú. Zapamätal si, kde stojí predavač s orieškami, v duchu si načrtol mapu. Neskôr si ju chcel aj nakresliť.

Papiernictvo bolo zatvorené, ale vo výklade bolo vidieť štósy papiera a ceruziek. Nevedel, koľko peňazí mu Tony nechal, ale dúfal, že to bude dosť.

Prechádzali sa po štvrti a Tony mu ukazoval, kde si môže kúpiť jedlo. Stmievalo sa, začínalo byť chladno a Vietor sa striasol. Tony skonštatoval: „Potrebuješ nový kabát.“

Potom sa pobrali domov a Vietor chcel vojsť do nesprávnych dverí. Tony ho upozornil: „To nie sú naše.“ Victor pochopil, že dom je predsa len ako jeho domov. Bol sklamaný a chcel vidieť ostatné spálne.

Tony ho zaviedol do jeho izby a Vietor sa usiloval zapamätať si cestu. Na druhý deň si chcel kúpiť ceruzky, papier, perá a obálky, aby mohol napísať Freddymu.

„Zvládneš to tu večer?“

Prikývol.

„Zajtra prídem zase. Keď budeš niečo potrebovať, len zavolaj.“

Vietor osamel. Pozeral von oknom a myslel na Freddyho. Vytiahol si šatstvo z kufra a pekne ho poukladal do skrine. Napustil si vodu do pohára a napil sa. Bol veľmi smädný, tak sa napil ešte raz.

Potom sa vyzliekol a ľahol si do postele. Myslel na Freddyho, dotýkal sa svojich intímnych miest a potom zaspal.

Zvyčajne vstával pri východe slnka, na druhý deň ráno však spal dlho. Zobudilo ho až búchanie na dvere. Vstal, obliekol si nohavice a košeľu a počul v dverách zaštrkotať kľúč. Bol to Tony. Vyzeral ustarostene, bol zadychčaný.

„Prečo si neotvoril?“

Victor neodpovedal.

„Je ti niečo?“

Pokrútil hlavou.

„Victor, takto ma nesmieš strašiť!“

Victor nechápal, čím Tonyho nastrašil.

Tony mal pod pazuchou zložený kabát. „Skús si ho.“

Vietor si ho obliekol, rukávy mu siahali až po končeky prstov.

„To dáme upraviť. Jedol si niečo?“

Vrátili sa do reštaurácie. Victor si dal vajíčka, Tony kávu.

„Vidím, že máš rád vajíčka.“

Victor nepovedal nič, mal plné ústa. Pani Greenová ho učila, že s plnými ústami sa nerozpráva.

„Naučím ťa, ako si urobiť vajíčka doma. Potom si ich môžeš dať, kedy budeš chcieť. Chceš sa to naučiť?“

Tony mu ukázal, ako používať varič. Pripravili vajíčka, ktoré neboli také dobré ako v reštaurácii, ale Victor nechcel byť netaktný a pekne sa poďakoval. Bol však netrpezlivý, potreboval ísť do papiernictva, než tam zavrú. Nechcel čakať ďalší deň.

„Keď doješ, umyješ panvicu. Učili ťa umývať riad?“

„Áno.“

Tony však trval na tom, že tam bude stáť a dívať sa, ako to Victor urobí. Potom ho pochválil, akoby bol malé decko. Vietor si v duchu povedal, že Tonymu nebude dôverovať. Len čo odišiel, Vietor bežal do obchodu.

Spočiatku za ním Tony chodil často. Vždy priniesol nejaký darček či peniaze alebo prišiel len tak. Zaviedol Victora k doktorovi. „Zakašlite,“ vyzval ho doktor.

Vzal ho do obchodu, aby kúpili šaty a topánky, veci, o ktoré Vietor nestál. Rozprával mu o zaujímavostiach New Yorku, vzal ho na Sochu slobody, do prírodovedného múzea a do parku. Vietor sa vždy poďakoval, ale v duchu túžil po tom, aby mohol sedieť v pokoji doma so svojimi obrázkami a výhľadom na most. Vonku bol samý buchot a trúbenie, až ho z toho bolela hlava a zatvárali sa mu oči. Výlety s Tonym trpel len preto, lebo mal dohodu s Bohom – keď si dosť vytrpí, Pán mu privedie Freddyho. Preto neprotestoval a tešil sa zo samoty.

Čoskoro nastala vonku veľká zima. Tony prichádzal poredšie, tvrdil, že chce, aby bol Vietor nezávislý. Namiesto toho mu telefonoval. Telefonáty bol krátke: „Haló.“

„Haló, zdravím vás.“

„Potrebuješ niečo?“

„Nie, ďakujem.“

Raz nemohol otvoriť dvere. Boli na nich dve zámky, ktoré sa mali otočiť každá iným smerom. Nech sa ako usiloval, dvere nešli otvoriť. Zľakol sa, že sa pokúša vojsť do zlej izby. Ale nie, bola to jeho izba, pamätal si číslo. Nevedel, čo robiť, no napokon sa mu to podarilo. Vošiel do izby, sadol si na posteľ a bol taký vystrašený, že celú noc sa neprestal triasť.

Väčšinou však všetko zvládal. Niekedy sa na chodbe stretával s inými ľuďmi, ktorí naňho čudne pozerali. Chodieval na prechádzky okolo domu, kupoval si ceruzky, papier, perá. Kúpil si aj fixky a zistil, že sa mu celkom páčia. Predavač za pultom mu núkal farby a skicáre, ale Vietor slušne poďakoval a odmietol. Mal rád veľké balíky papiera. Kúpil si ich päť a predavač sa ho spýtal, či píše knihu. Cestou do obchodu a nazad si vždy kupoval oriešky.

Chodil aj do reštaurácie. Chcel vedieť, prečo jeho vajíčka chutia ináč ako tie v reštaurácii, tak sedel za pultom a sledoval kuchárov v papierových čiapkach, keď krájali cibuľu a na čelách sa im perlil pot. Všimol si, že do vajíčok pridávajú mlieko. Kúpil si teda mlieko a skúsil to tak isto. Vajcia sa však pripiekli a mlieko po niekoľkých dňoch začalo smrdieť. Spláchol ho do záchoda a radšej chodil do reštaurácie.

Každé dva týždne mu prišiel list od Tonyho. Odovzdával mu ho pán pri vchode. Boli v ňom peniaze. Kupoval si za ne, čo potreboval, ale veľa mu aj zostávalo. Peniaze sa hromadili, šetril si ich.

Písal listy Freddymu. Posielal mu obrázky, na ktorých bol most, rieka, vtáky a kvety. Freddy nikdy neodpísal, ale Vietor vedel, že jeho úsilie nebolo márne. Vycítil moment, keď Freddy dostal jeho list, nech bol akokoľvek ďaleko. Dokonca počul, ako otvára obálku.

Ročné obdobia sa menili. Pani Greenová mu už neposielala zápisníky, kúpil si teda nový a zapisoval si doň počasie. Zapisoval si všetko, čo chcel Freddymu povedať, keď príde. Povie mu: „Toto všetko som videl, kým som na teba čakal.“ Modlil sa, chodil do kostola, vymýšľal dohody a spovedal sa. Prešiel dlhý čas. A potom mu jedného dňa pán pri vchode odovzdal dve obálky. Jedna bola smotanovobiela, akú posielal Tony, druhá tenká, modrastá.

„Milý Victor. Konečne prídem.“

Victor bol bez seba od radosti. Rozhodol sa, že kúpi Freddymu darček. Vzal si peniaze a išiel do obchodu. Dlho tam stál a uvažoval, čo má Freddy rád. Niekedy rád hádzal sklenené fľaše do stromov a počúval, ako sa rozbíjali. Ale čo ešte? Rozmyslieť si, čo kúpiť Freddymu, bola najťažšia vec, akú v živote urobil. Predavač v obchode sa ho spýtal: „Čo si prajete, pane?“

A Victor odpovedal: „Darček.“

Chlapík mu začal ukazovať dámske rukavice, zrkadielka, šály. Victor odišiel, nekúpil nič.

Celé dni sa túlal po meste a pozeral do výkladov. Bol veľmi nervózny. Nevedel, kedy Freddy príde, v liste to nespomenul. Musel nájsť darček čo najskôr, chcel byť doma, keď sa Freddy objaví. Chodil z obchodu do obchodu, prechádzal ich celé, ignoroval predavačov, keď ho chceli obslúžiť. Už takmer vybral vlnený klobúk, keď odrazu zbadal najlepší dar – koňa zo zlata a striebra. Ligotal sa a hlavu mal zaklonenú v ušľachtilej póze. Vietor sa spýtal na cenu.

Predavač sa zatváril nedôverčivo a odpovedal: „Stopäťdesiat dolárov.“ Victor zaplatil, vzal si koňa a pobral sa preč.

Keď Freddy prišiel, obdivne zahvízdal. „Hej, pozrime sa na to!“ Položil si kufor na zem a podišiel k oknu. Vietor sa celý chvel. Mal chuť načiahnuť ruku a dotknúť sa ho, ale neodvážil sa. „Kristapána, Vie! To sa ti podarilo!“ Žmurkol na Victora a ten pocítil kŕč v slabinách.

„Vraj máš nejakého bohatého bratanca alebo čo. Nikdy si o nijakom zazobanom príbuznom nehovoril. Čo ešte máš? Kúpil ti aj auto?“

Vietor pokrútil hlavou.

„No, ale aj tak máš bohovské šťastie. A ja tiež, nie?“ Zarehotal sa. „Čo tak civieš, Vie? Chýbal som ti? Poď sem. Ukáž – pánajána, veď ti stojí!“ Freddy sa rozrehotal.

Victor bol najšťastnejší v živote. Všetko, čo si vytrpel, stálo za to. Mal vlastnú izbu, jedlo a papier a najmä mal Freddyho. Ráno sa zobúdzal a pozoroval, ako sa Freddymu dvíha a klesá hruď. Mal na nej jemné chĺpky. Victorove boli husté a čierne. Keď Freddy spal, kreslil ho. Niekedy sa obrátil alebo zobudil a Vietor nestihol dokončiť obrázok. Keď sa zobudil, chcel, aby sa ho Vietor dotýkal ústami. Často to chcel aj uprostred noci, budil Victora a vravel mu, aby si to rozdali. Victorovi to však neprekážalo, miloval ho.

Prešiel nejaký čas. Freddy býval u Victora, aj keď uňho nespal každú noc. Niekedy zmizol aj na dva, tri dni a Victor si robil starosti. Modlil sa, vyjednával. Stalo sa aj to, že Freddy odišiel na týždeň alebo na mesiac a Victor upadol do hlbokej beznádeje, horšej ako predtým, lebo už zažil šťastie. Freddy odmietal vysvetliť, kde chodil, a Victora vopred varovať. Raz bol doma, inokedy nebol. Victor prišiel domov z parku, kďe si kreslil stromy, alebo z reštaurácie či obchodu, kde bol kúpiť chlieb na obed, a v byte bolo ticho, iné ako vtedy, keď Freddy len tak vybehol na prechádzku alebo kúpiť si fľašu piva či whisky. Victor vybuchol. Nadával, hoci inokedy to nerobil, trhal vankúše, rozbíjal šálky. Keď ho to prešlo, bol vyčerpaný, v byte bol neporiadok a Freddyho nikde. Vietor sa teda pustil do modlitieb a začal zase vyjednávať s Bohom.

„Prečo ťa zaujíma, kde chodím? Vždy sa vrátim. Tak sa nestaraj, doboha! Prestaň sa vypytovať, serieš ma. Mám ťa plné zuby, vieš?!“ Keď Freddy takto hovoril, Victor sa bál. Nechcel, aby bol Freddy nešťastný. S radosťou by si odťal obidve ruky aj nohy, len aby ho potešil. Aj gule by si odrezal.

„Pozri sa, ako to vyzerá!“ Freddy chytil obliečku z vankúša a ukázal na tmavú mastnú škvrnu, kde si Victor každý večer kládol hlavu. „Mohol by si to oprať!“

Victor nevedel prať. Fredcy ho zaviedol do práčovne s automatmi. Hodí sa tam päť centov a prášok. „Teraz už nemusíš žiť ako zver!“ vyčítal mu s rehotom. Victorovi poskočilo srdce, keď počul Freddyho smiech, ale často nevedel, čo má cítiť. Na jednej strane chcel, aby sa Freddy smial, na druhej sa cítil tak úboho, že pocit šťastia ho rýchlo opúšťal. Bol z toho celý popletený, ako vravievala pani Greenová. Keďže boli po celý čas spolu, spávali v jednej posteli, jedávali spolu, dýchali ten istý vzduch, Vietor si na Freddym všimol veci, ktoré predtým nevidel. Náladovosť, dlhé jedovaté hádky, a hneď nato sčista-jasna lichôtky. Victor to nechápal. Usiloval sa vymyslieť ďalší darček, aby Freddyho potešil.

Freddy nechcel chodiť ani do kostola. Vietor ho nemohol presvedčiť, tak chodil sám a modlil sa za obidvoch.

Čas plynul, menili sa ročné obdobia. A menili sa aj iné veci. Freddy prichádzal a odchádzal, Victor ožíval a umieral. To napätie ho bolelo. Chcel, aby Freddy zostal s ním a už nikdy neodišiel. Dni sa menili na noci a tie zasa na dni, a Victor mal uplakané oči.

„Prestaň revať! Tak už prestaň!“

Vietor však nemohol.

„Niekedy si horší ako cundra! Čo ti je, doriti? Prisahám bohu, raz ťa tak nakopem, že pochopíš, čo hovorím! Zavri tú hnusnú papuľu, lebo sa neudržím, ani nevieš ako rýchlo! Nemusím tu zostať ani o minútu dlhšie. Poznám kopu ľudí, ku ktorým môžem ísť! Myslíš, že poznám len teba? Veľké hovno! Nemáš ani šajnu. Niekeďy si naozaj totálne sprostý. Ako môžeš byť taký tupý?! Nevieš nič o svete, nevieš, čo sa ti deje rovno poď nosom! Len tu sedíš ako šimpanz a čmáraš. A nedávaj mi tie svoje čmáranice! Nechcem ich. Serieš ma s nimi. Aj teraz ma serieš! Prisahám, raz ti ten ksicht rozbijem! Daj to sem! Daj mi to!“

Victor vyhodil fľašu von oknom. Zletela na zem a vybuchla.

„Tak teraz si ma nepraj! Toto si zlizneš. Si nula, keby som ťa teraz vyhodil von oknom, ostane z teba len fľak na chodníku a umyli by ťa rýchlejšie ako holubíc hovno. Myslíš, že si urobil múdru vec, čo?! Ešte som s tebou neskončil, ty sviňa!“ Freddy ho zvalil na zem a kolenami mu pritlačil ruky. Rozopol si nohavice, úd mu vypadol von a Victor ho chcel vziať do úst. Freddy ho však udrel po tvári. „Nedotýkaj sa ho!“ Potom sa ho dotýkal sám a vykrikoval neslušné slová, až bol Vietor odrazu celý lepkavý. Freddy sa upokojil, červeň sa mu stratila z tváre a zabrblal: „No dobre.“

Vietor mal dvadsaťsedem rokov. V tom týždni bolo štvrtého júla a letná búrka spôsobila, že papierová výzdoba vo farbách červenej, bielej a modrej popadala do odtokov. Vietor stál pri okne. Freddy bol preč dva dni a Victor sa už neusiloval hádať, kedy sa vráti. Dážď stekal po okne a on sa pripravoval na dlhý, opustený víkend.

Vtom v dverách zaštrkotal kľúč a zastal v nich Freddy, kvapkalo z neho. „Daj mi uterák.“

Nasledujúce dni bol Freddy tichší ako zvyčajne. Takmer celý deň ležal v posteli. Victor si povedal, že to bude teplom a daždom. Počasie si stále zapisoval. Robil si záznamy každý deň, raz už začal a nemienil s tým prestať. Pomáhalo mu to oddeľovať jeden deň od druhého.

Dážď ustal a Freddy sa posadil na posteli a oznámil, že ide von.

O hodinu a pol sa vrátil s novinami. Victor ho pozoroval, keď ich čítal. Netrpezlivo obracal strany, potom ich hodil na zem a zaspal.

Nasledujúci deň zasa išiel von a vrátil sa s novinami. Tentoraz zastal na jednej strane a utrúsil: „Doriti!“

Victor sa pozrel do novín. Bola tam fotografia chlapca, volal sa Henry Strong. Mal krátke vlasy, tvrdé ako drôty a trochu vyzeral ako veverička.

„Až taký silný zase nebol,“ poznamenal Freddy a zarehlil sa. Potom pozrel von oknom. „Zase prší. Asi to chvíľu potrvá.“

Victor prikývol.

Freddy si zhlboka vzdychol a ľahol si do postele.

Victor si uchoval v pamäti podobizeň toho chlapca.

O mesiac Freddy znovu prišiel domov s novinami. Victor sa chcel pozrieť, ale odsotil ho so slovami: „Nečítaj mi ponad plece!“ Victor nevedel, čo je na tom zlé, ale poslúchol. Ráno, keď Freddy ešte spal, Victor sa išiel pozrieť. Zbadal ďalšieho chlapca, volal sa Eddie Cardinale. Aj toho si zapamätal.

Leto sa prehuplo do jesene, jeseň do zimy. Freddy občas priniesol noviny a Victor ich čítal. V San Franciscu niekto zavraždil ženu, v Hanoji zhadzujú bomby. Freddy často mával zlú náladu. Chodil von neskoro v noci, prechádzal sa celé hodiny, vracal sa, keď slnko vyšlo spoza tehlových budov. Vietor ho často počul odchádzať a nemohol znovu zaspať. Sedával pri okne, až kým neuvidel, ako Freddy prechádza cez dvor. Až potom zavrel oči.

Chcel Freddyho sledovať, kde chodí na prechádzky, ale neodvážil sa. Vedel si predstaviť, čo by mu povedal. „Vráť sa! Choď naspäť, ty zasraný tupec!“ Keď mal Freddy zlú náladu, používal škaredé slová. Nevšímal si, aké rany tým uštedruje Victorovmu srdcu. Keď bol Victor smutný, Freddy zúril. Victor nevedel nájsť slová, ktorými by opísal, čo sa medzi nimi deje. Ale veľa sa zmenilo. Smutne spomínal na staré časy, keď spolu ležali celé hociny a Frecdy mu rozprával o tom, čo urobil, ako koho oklamal a oklame. Victor sa už štítil Freddyho aj telesne. Prestal sa ho dotýkať, a keď sa Freddy pomrvil v posteli a roztiahol nohy cez matrac, Victor sa radšej zošuchol a spal na zemi.

„Ty sprostý idiot! Debilný tupec!“

Freddyho slová sa pomaly stávali jeho vlastnými a jeho hlas mu znel neprestajne v hlave. Stále mu hovoril, že je hlúpy a že robí niečo zle. Hoci ho tie slová zraňovali, dával im prednosť pred tichom.

Raz v noci Freddy prišiel aj s ďalším chlapom. Bol nízkej postavy a mal veľké červené pery. „Aha, koho som priviedol!“ Freddy sa rehotal ako kôň a ten chlapík mu vyzliekol košeľu. Začali sa bozkávať a Victor len sedel na posteli a pozeral. Potom si muž kľakol pred Freddyho a rozopol mu nohavice. Freddy zastonal. Victor sa však nepozeral. Chlap odišiel a Freddy začal zúriť. „Čo je zase? Niečo sa ti nepáči? Máš nejaký problém, ty zasraný teploš?“ Dal mu zaucho, potom sa zarehotal a padol do postele. Victor si podložil vankúš poď hlavu.

Po niekoľkých týždňoch prišiel Freddy domov v nezvyčajne dobrej nálade. Ukázal mu plechovku s ovsenými vločkami. „Pamätáš? Každé ráno sme ich mali na raňajky. Neveril by som, koľko som ich pojedol! Dajme si ich, aby sme si pripomenuli staré časy, dobre?“

Victor nič na svete neznášal tak ako ovsené vločky. Ale Freddyho mal radšej, tak si varili vločky na raňajky. Trvalo to asi týždeň, potom Freddy vyhlásil: „Vieš čo, mám po krk toho svinstva!“ Plechovku zahodil a ovsené vločky už nikdy nejedli.

Čoskoro opäť prišiel s novinami. Ukázal Victorovi fotografiu chlapca s jemnými plavými vlasmi a hranatým nosom. Volal sa Alexander Jendrzejewski. Victora rozbolela hlava už len pri pohľade na to meno.

Freddy prichádzal a odchádzal, Victor ožíval a umieral. Ešte dvakrát mu ukázal fotografie chlapcov a Victor si ich všetky zapamätal. Chcel sa Freddyho spýtať, čo znamenajú, ale chápal, že sú ako darček – majú v sebe čosi zvláštne, tak nechcel pokaziť prekvapenie. Trochu na chlapcov žiarlil.

Freddy o nich veľa rozprával. Kto vlastne sú? Victor to chcel vedieť, ale nespýtal sa.

Jedného dňa Freddy povedal: „Potrebujem prachy.“

Victor vybral zo škatule peniaze, ktoré mu Tony posielal. Minul z nich tak málo, že mu zostala hrsť veľká ako päsť. Všetky ich dal Freddymu, ktorý zostal ochromený od údivu.

A už sa nevrátil. Prešiel mesiac, dva, šesť mesiacov, rok, dva roky. Victor prosil, žobral, spovedal sa. Ubližoval si, modlil sa, vyjednával s Bohom. Keď ho vrátiš, tak budem… Čas však plynul ďalej. Osamotenosť ho ťažila ako balvan. Bol taký opustený, že vykrútil telefónne číslo.

„Prosím, Tony Wexler.“

Victor mlčal.

„Haló?“

Victor položil.

Potom sa odvážil k najväčšej obeti. Podal si ruku s Bohom a odniesol všetky kresby, škatuľu za škatuľou, dolu do pivnice, kde ich napchal do pece. Nariekal pritom, ale aj tak to urobil. Všetko, čo za päť rokov nakreslil, išlo do ohňa, až napokon nič nezostalo. Odviezol sa výťahom do izby a čakal, kedy Pán splní svoju časť dohody.

Lenže Freddy neprišiel.

Victor bol stratený. Nejedol, nevychádzal z bytu, ochorel. Mal ťažké sny. Videl Freddyho nastupovať na autobus a cestovať preč, pričom sa naňho ani nepozrel. Zobúdzal sa spotený. Ten istý sen sa mu sníval tri týždne každú noc. Napokon vstal, osprchoval sa a išiel do reštaurácie. Vo vrecku mu zostalo ešte jedenásť dolárov, ktoré zabudol dať Freddymu. Jedol pomaly, bolel ho žalúdok. So zvyšnými peniazmi sa vybral do obchodu a nakúpil papier, fixky a ceruzky. Všetko si odniesol do bytu. Bolo to dosť ťažké, pretože zoslabol. Ale podarilo sa a potom si sadol a pokúsil sa nakresliť novú mapu.

Keď píšem detektívny príbeh, hoci tým nie som si celkom istý, verím, že prídem k tej časti knihy, kde dám dokopy všetky súvislosti a ubezpečím vás, že spravodlivosti bolo učinené zadosť. Tí z vás, ktorí očakávajú strhujúci záver, budú však zrejme trochu sklamaní. Ospravedlňujem sa. Neprečítali ste predsa taký kus, aby ste nemali právo dočkať sa záverečného ohňostroja. Želal by som si, aby na konci bola nejaká streľba a výbuchy, alebo aspoň súboj na nože. Vážne som rozmýšľal, že niečo také vymyslím. Vidíte, tak veľmi vás chcem potešiť. Hoci nie som spisovateľ, vedel by som dať dokopy nejaký akčný koniec. Lenže, keď už o mne viete to, čo viete, vedeli by ste si ma predstaviť, ako sa váľam po zemi a strieľam naraz z dvoch pištolí? Asi nie.

Podstatné je, že sa vás usilujem zaujať, ale zároveň to všetko píšem, aby som odhalil holú pravdu, a ak som aj niečo skrátil, v ničom som neklamal.

Teraz, aby som udržal líniu príbehu (veru netušíte, aké ťažké je nezamotať sa), zostalo nám niekoľko nezodpovedaných otázok. Otázka, kto na mňa skočil a ukradol mi obrazy, keď nie Kristjana. Druhá otázka, ako sa to skončilo s Marilyn a ako so Sam, ďalšia o Frederickovi Gudraisovi a nakoniec je tu otázka, kam sa podel Victor Cracke. Poďme teda jednu za druhou a začnime vrahom.

Mal záznam v trestnom registri, a veru nie krátky.

„Napadnutie, napadnutie, týranie zvierat, sprostredkovanie sexuálnych služieb, nemravné správanie sa na verejnosti, požívanie alkoholu na verejnom priestranstve, sodomia, napadnutie.“ Sám na mňa pozrela. „A to je len rané dielo.“

„Predtým, ako sa dostal pod vplyv Moneta.“

Milo sa na mňa usmiala. „Si protivný, vieš o tom?“

„Kde je teraz?“

„Posledný raz ho usvedčili,“ prelistovala zopár strán, „v osemdesiatom prvom. Viacnásobné sexuálne napadnutie. Odkrútil si šesť rokov z dvanásťročného trestu. No a toto je do neba volajúca hanba! Vtedy už odoberali aj vzorku DNA, prikazoval to zákon. Zrejme v posledných dvadsiatich rokoch spomalil alebo bol ešte šikovnejší… To sú však len špekulácie. Najprv zistime, či ešte vôbec žije. Mám jeho poslednú známu adresu v Staten Islande aj meno kurátorky.“

Na poslednej policajnej fotografii sa Gudrais naširoko usmieval. Ten zlovestný úškľabok by ma prenasledoval, aj keby som nevedel, kto to je. Narodil sa jedenásteho mája tisícdeväťstotridsaťosem, takže na fotografii mal čosi vyše štyridsať rokov. Pleť mal prekvapujúco hladkú, akoby ho v živote nič netrápilo. Preskenovali sme ju a poslali Jamesovi Jarvisovi, ktorý znovu potvrdil, že máme pravého páchateľa.

Keď sme sa rozprávali s Gudraisovou kurátorkou, vyskočila na jeho obranu: Zaprisahávala sa, že Freddy už celé roky seká dobrotu, že je zamestnaný a žije slušne na adrese uvedenej v registri. Prezradila nám aj niečo, čo nás prekvapilo: Gudrais mal dcéru.

„Chápem to tak, že nemajú veľmi dobrý vzťah,“ uviedla.

V tej chvíli som sa nazdával, že víťazoslávne vpadneme do jeho bytu. Sám však bola obozretnejšia. Pre začiatok, s Jarvisovým svedectvom sme si veľmi nepomohli. Nedalo sa použiť. New York mal v tých časoch pri znásilnení päťročný limit, čo bol jeden z najkratších v krajine a vhodný zdroj nespokojnosti feministiek, ktorým sa podarilo nasledujúci rok tento zákon zmeniť. Keď Sám začala dávať prípad dokopy, musela uznať, že Jarvisovi sa už nedá pomôcť. Okolnosti boli už uzavreté, koniec. Napadlo mi, že by sme ho mohli prizvať aspoň ako svedka, ale namietla, že nech by povedal čokoľvek, zamietli by to ako nepodstatné alebo špekulatívne.

„Tak na čo je to všetko dobré?“

„Na to, aby sme dôležitých ľudí prinútili konať.“

Staten Island nemá dobrú povesť. Na jeho obranu chcem uviesť, že most Verrazano je naozaj prekrásny, môj kandidát na najatraktívnejší mestský most. V istom svetle a pod istým uhlom pripomína Golden Gate, čo je samo osebe dosť veľké uznanie. Ak si odmyslíte smetiska a obchodné centrá, podstatná časť ostrova má vidiecky ráz – malebné tehlové domčeky, bejzbalové ihriská lemované inovaťou, rockwellovská vízia ozajstnej Ameriky. Zmienil som sa o tom Sam, keď nastavovala ventilátory kúrenia za volantom, aby si zohriala skrehnuté prsty.

„Je to Staten Island,“ odbila ma.

Bol posledný februárový týždeň, pol siedmej ráno nepríjemného, studeného dňa, posledného výkriku zimy. Slnko vyšlo nad prebúdzajúcimi sa obytnými štvrťami. Zababušené deti čakali na školské autobusy a zopár športovcov sa statočne pokúšalo o džoging na šmykľavých chodníkoch. Predné sklá áut bolo treba oškrabať, psí moč stuhol na trávnikoch. Najprv sme zamierili na hlavnú policajnú stanicu blízko zastávky trajektu, kde nás privítal poručík, ktorý Sám podal ruku a vyjadril poľutovanie nad smrťou jej otca. Zdvorilo prikývla, ale videl som, že sa musela premáhať. To, že sa ešte po piatich mesiacoch rozľútostila, zrejme neprekvapuje väčšinu ľudí, ktorí prišli o rodiča, mne to však len pripomenulo, ako málo istoty som v živote mal.

Poskytli nám neoznačené auto a policajta Jordána Stuckeyho. Všetci traja sme sa vybrali do štvrte na juhovýchodnom okraji ostrova, kde býval Gudrais. Sivý, rozbúrený Atlantik lemoval sivý piesok. Pozdĺž pláže sa tiahol tyčkový plot, na mnohých miestach deravý alebo povykrúcaný Miestna architektúra pozostávala z prízemných domov. Tá štvrť mi pripomínala Breezy Point, ale vycítil som, že Sam zaregistrovala tú istú podobnosť, preto som sa radšej zdržal komentára.

O pol ôsmej sme zaparkovali pred nízkou bytovkou a nechali sme zapnuté kúrenie. Presunuli ma na zadné sedadlo a musel som sa uspokojiť s hláseniami Stuckeyho, ktorý ďalekohľadom pozoroval vchod do Gudraisovho bytu.

Bola to hra na čakanie. Podľa kurátorky Gudrais pracoval v obchode s bicyklami, asi dva kilometre pešo po ceste, kde opravoval spadnuté reťaze a podobné poruchy. Po zatknutí sme ho mohli prinútiť, aby odovzdal vzorku DNA, ale zádrh bol v tom, že sme museli nájsť niečo hmatateľné, za čo by sme ho zatkli. Zákon dovoľoval vziať hocičo, čo by odhodil, a my sme dúfali, že to nájdeme – napríklad cigaretový ohorok, šálku od kávy, vreckovku – čo by nám poskytlo použiteľný profil. Dôležité zároveň bolo, ako tvrdila Sam, udržať nepretržité zabezpečenie dôkazu, aby sme dokázali, že DNA patrí Gudraisovi a nikomu inému.

O pol deviatej, keď sa nám už minula všetka káva, Sám pri pohľade cez ďalekohľad skonštatovala: „Na svoj vek vyzerá dobre.“

„Počkaj, pozriem sa!“

„Neťahaj ma!“

Pustil som jej lakeť.

„Podľa mňa si farbí vlasy,“ usúdila. Škodoradostne podala dalekohľad Stuckeymu, ktorý dunivým barytónom dodal: „No, prezidentom klubu krásavcov nie je, ale členom určite.“

„Prepáčte,“ hlásil som sa zo zadného sedadla. „Haló, aj ja ho chcem vidieť!“

„Vydrž,“ uzemnila ma Sám.

Tak som len nahnevane zavrčal. Pokiaľ som videl, Gudrais bol vysoký, kráčal rezkým krokom a hoci mal na sebe hrubý kabát, bolo vidieť, že je dobre stavaný. Koniec belasého šálu za ním vial, keď išiel sklonený proti vetru.

„Do práce zrejme chodí pešo,“ poznamenal Stuckey.

„A v snehu. Obidve trasy hore kopcom,“ dodala Sam.

Z diaľky sme ho sledovali, Sam s ďalekohľadom na očiach. Stuckey si to pomaly šinul, a keď bolo treba, zastal. Gudrais mal ruky vo vreckách, podľa podrobného hlásenia, ktoré podávala Sám počas jeho dvadsaťdvaminútovej cesty do práce: „Teraz si pritiahol kabát k telu, teraz naťahuje krk, teraz pozerá cez ulicu… jááj, kýchlo sa mu.“ Želala si, aby mal nádchu, aby si vysiakal nos a odhodil vreckovku, najradšej na chodník. Ale okrem toho jedného kýchnutia bol obrazom dobrého zdravia, a kým došiel do práce a stratil sa vnútri, nemali sme absolútne nič.

Dopoludnie sa pomaly vlieklo.

„Mohol by ísť na obed.“

Doviezli im pizzu.

Uprostred popoludnia vyšiel von a chcel prejsť cez ulicu, no potom si to rozmyslel a vrátil sa do práce.

„To je nuda!“ posťažoval som si.

„Veru tak.“

Na ceste domov sa Gudrais zastavil v obchode na trhovisku a vyliezol s jedným igelitovým vreckom. Išiel rovno do bytu a o chvíľu sme zbadali, že zasvietil a zapol televíziu.

Sám mi podala ďalekohľad. „Uži si to.“

„Strašne ti ďakujem.“

A tak uplynul aj ďalší deň. Ak by ste ho chceli prežiť so mnou, vráťte sa na predchádzajúcu stranu a prečítajte si to ešte raz.

Na konci nášho druhého dňa venovaného špehovaniu sme trčali pred bytovkou, ja s ďalekohľadom, Sám a Stuckey vymýšľali, ako by sme si to uľahčili.

„Piatok je odvoz smetí.“

„To asi bude náš najlepší deň.“

„Hmmm…“

„Aspoň máme zajtra voľno.“

„Ale vieš čo, myslím si…“

„Hej, počúvajte,“ oslovil som ich.

„Myslím si, že…“

„Vychádza von!“

Ihneď som prišiel o ďalekohľad. Zahrešil som, ale Sám sa už sústredila na Gudraisa, ktorý dlhými krokmi kráčal na autobusovú zastávku.

„Výborne,“ potešila sa. „Niečo z toho bude!“

Išli sme za autobusom po Hylan Boulevard, okolo Great Kills parku do New Dorpu. Gudrais vystúpil a išiel pešo tri bloky do kina na Milí Road. Len čo vošiel dnu, bežali sme k okienku, kde sedel pubertiak s unudeným výrazom a žuval žuvačku. Sam si vypýtala tri lístky na to isté, na čo si kúpil ten pán pred nami.

„Tridsať dolárov.“

„Dúfam, že si aspoň vybral niečo dobré,“ poznamenala Sám.

Musel som sa zasmiať, keď sme dostali tri dospelé lístky na pol piatu, na predstavenie za všetko môže Winn-Dixie.

Keď sme šli popri barovom pulte, zbadal som na konci radu Gudraisa a zmocnilo sa ma vzrušenie. Musel som sa zo všetkých síl sústrediť, aby som sa neobrátil a nezízal naňho či nevybavil si to s ním hneď na mieste. Na krátku chvíľu som mal pri ňom pocit vlastníctva, akoby som po tom, čo som stratil Victora Cracka, potreboval využiť svoje kreatívne úsilie na manipuláciu a zatknutie pedofila. Cítil som hnev aj pomstu, znásobené víťazoslávnym vzrušením z toho, že viem niečo, čo on nevie. Nešlo o normálny pocit. Najlepšie slovo, aké mi zišlo na um, je fanatizmus. Uvedomoval som si, že je môj.

Potom však, tak náhle, ako ma ten pocit ovládol, sa hneď aj vytratil a nahradilo ho znechutenie. Toto predsa nie je inštalačné umenie, ale realita. Ten chlap bol skutočný a aj scéna, prekúrené kino, neslávna naháňačka, Sám, to všetko bolo skutočné. Obecenstvo tvorili predovšetkým skutočné deti, a keď som si všimol výraz na tvári Sam, jej myšlienky mi preskočili do hlavy. Freddy Gudrais si nevybral film z rozmaru alebo náhodne. Až desivo sa hodil k jeho podstate. Bol tu pre ľudí v okolí. Bol taký skutočný, ako len mohol byť, taký skutočný, že by mohol aj niekoho zaškrtiť.

Vytriezvel som a robil som, čo som mohol, aby som sa neprezradil.

Potrebovali sme ho mať pod dohľadom, tak sme sa všetci rozdelili – ja dozadu, Stuckey do stredu a Sám dolu k ľavému východu. Nebolo to dokonalé riešenie, ale muselo stačiť. Náš hlavný cieľ bol nevyplašiť Gudraisa a nechať ho, nech si vychutnáva kolu.

Vošiel, keď sa skončili reklamy. V kine sa zotmelo a videl som jeho postavu vkĺznuť do prázdneho radu na pravej strane kina, najbližšie ku mne. Sedel trochu za mnou, takže sa mi naňho ťažko pozeralo, aby ma nevidel. Usiloval som sa byť nenápadný, obzrel som sa a potom pozrel bokom. Keď bol mimo môjho zorného poľa, predstavoval som si všetky strašné možnosti. Myseľ mi zaplnili staré čiernobiele fotografie zohavených mŕtvych tiel.

Film bol veľký hit, bolo tam veľa smiechu aj sĺz. Nemôžem vám opísať zápletku, lebo celých stošesť minút som kontroloval hodinky, kedy sa už môžem zase obzrieť. Gudrais sa postupne skĺzol na sedadle, až som mu videl len vrch hlavy. Vlasy mal čierne a také lesklé od pomády, že sa mu v nich odrážali pohybujúce sa farby z plátna. Racionálne som vedel, že nemôžem nič urobiť, lebo som naňho poriadne nevidel, nevidel som mu ruky, iba ten polmesiac vlasov. Dúfal som však, že moja prítomnosť vyžaruje niečo, čo ochráni rodiny sediace okolo neho.

Išli titulky – keď som sa obzrel, bol preč. Čakal som, kým som neuvidel Stuckeyho vstať, a potom sme sa všetci pobrali uličkou k jeho miestu.

Ako sme dúfali, nebol vzorným občanom. Nechal tam voskový pohár s rozpusteným ľadom a prázdnu misku od pukancov vnútri s pokrčenou vreckovkou. Sám radostne zvýskla. Stuckey vyšiel von a priniesol z auta pomôcky. Natiahol si rukavice, čupol si a začal všetko hádzať do vrecka. Potom si pričuchol k miske od pukancov a pinzetou zdvihol vreckovku. „Fuj, no teda!“

„Čo je?“

„Privoňajte si.“

Zacítil som kukuricu, margarín, ale predovšetkým čosi, čo pripomínalo špinavú plaváreň páchnucu potom a chlórom.

„Tak to je ejakulát,“ vysvetlil Stuckey.

Do leta som sa už úplne vzdal nádeje, že sa nájdu ukradnuté obrazy, takže ma príjemne prekvapilo, keď mi zavolal detektív Trueg.

„Nuž, našli sme tie vaše veci,“ oznámil.

„Kde?“

„Na portáli eBay.“

Trueg sa priznal, že to nie je len jeho zásluha. Odkedy jeho druhý syn začal chodiť do školy, manželka mala priveľa voľného času a z nudy sa stala závislá od aukcií. Truega už nebavilo, že vyhadzuje peniaze na hrnčeky a svetre z bazára, a tak jej zadal prácu. Dostala kópie chýbajúcich obrazov a prikázal jej, aby ich hľadala. Medzi nami, urobil to len preto, aby sa cítila užitočná a aby nekupovala haraburdy. Za tri roky nikdy nič poriadne nenašla, ale čuduj sa svete, vyhrabala akési podozrivé Crackove práce pod indexom Umenie/Obrazy/Súčasné (1950 – doteraz).

Identifikátor predajcu bol pps 2764 a bol z New Yorku. Otáčajúca sa fotogaléria zobrazovala pol tucta obrazov spolu s vybranými zábermi zblízka.

Päť originálnych obrazov od slávneho umelca Victora Cracka. Strany sa k sebe hodia. (Jeden záber zblízka ukazoval medzeru medzi dvoma obrazmi.) Crackovo dielo zaberá prázdne miesto medzi expresionizmom a abstrakciou, aj keď ani náhodou nejde o čistú rekapituláciu otrepaného modernizmu, ale skôr o zámernú štylistickú brikoláž, ktorá zahŕňa najohromujúcejšie prvky popu a súčasnej tvorby.

Odsek ďalej pokračoval bezútešným tónom a končil sa textom: Ak máte záujem, mám ich na predaj viac.

To, čo ma na opise najväčšmi trápilo, nebol jazyk ani nič nehovoriaca znôška umeleckých fráz. Znepokojovalo ma, že ich autorom som bol ja. S výnimkou prvých dvoch a posledných viet celý text pochádzal doslovne z katalógu, ktorý som napísal na Victorovu výstavu.

A urazila ma cena, ktorú pýtali. Zatiaľ len jeden človek prejavil záujem o ponuku, a keďže na aukciu už zostávalo len šesť hodín, zdalo sa, že jeho ponuka stopäťdesiat dolárov potrvá celý deň.

Prinajlepšom ho hocikto mohol kúpiť za päťsto dolárov.

Rozhodol som sa, že Kevinovi Hollisterovi o tom radšej nepoviem.

Trueg povedal: „Prvé, čo by som chcel urobiť, je získať tie obrazy a potvrdiť, že sú skutočné.“

„A že ich nenakreslila Kristjana.“

„Veru, to som chcel povedať aj ja. Bolo by od nej dosť hlúpe, keby ešte robila kópie. Poslednýkrát, keď sme sa s ňou rozprávali, bola dosť vystrašená.“

Poznamenal som, že si nemyslím, že by sa prezentovala na eBay.

Trueg sa zasmial. „Majte na mysli, že sa môže objaviť aj tretia strana. Neviete si spomenúť na niekoho, kto by prichádzal do úvahy?“

Takmer som navrhol, aby zavolal Jockovi Steinbergerovi. Nebol to však jeho štýl. Bol skôr typ, ktorý sa ľutuje. Pravdaže, kopa ľudí sa na mňa hnevala a títo všetci vedeli kresliť. Nie tak dobre ako Kristjana, ale v tej chvíli som si nebol ničím istý. „Naozaj si myslíte, že by sa objavil ešte ďalší falšovatel?“

„A čo ste mysleli, že bude len jeden?“

Uznal som, že má pravdu.

„Povedzme, že ho vystopujeme a bude sa nám zdať dostatočne reálny, takže ho budeme chcieť spoznať. Skontaktujeme sa s ním, budeme sa tváriť, že chceme kúpiť aj niečo iné, a tak ho dostaneme. Ak to zlyhá, môžeme ísť po informáciách o jeho účte, hoci to bude trvať dlhšie, lebo budeme musieť použiť legálne postupy.“ Zmĺkol, potom pokračoval: „Dúfam, že si uvedomujete, aké máme šťastie. Väčšinu z toho, čo hľadáme, nikdy nenájdeme. Naozaj by ste mali poďakovať Bohu, že ten chlapík je taký blbec.“

Chcel som prijať ponuku za päťsto.

„Nenamáhajte sa,“ upozornil ma. „To som navrhol ja.“

Skupinka, ktorá sa dostavila ku dverám bytu Freddyho Gudraisa jedného popoludnia na konci mája, sa skladala z dvoch uniformovaných policajtov zo Staten Islandu, zo Sám, z detektíva Richarda Sota a zo mňa, hoci len v pozadí. Dovolili mi pridať sa k nim, aj keď si to vyžadovalo húževnaté lobovanie. Nikto veľmi netúžil po tom, aby sa im ďo práce miešal obchodník s umením.

„Nie je to bezpečné,“ zdôvodňovala Sám.

„A čo je na tom nebezpečné?“

„Máme do činenia s neznámymi okolnosťami.“

„Čoho konkrétne sa bojíš?“

Neodpovedala. Asi som mal vedieť, že niečo sa zmenilo, že jej mlčanie znamenalo začiatok novej fázy vyšetrovania. V tej chvíli som bol taký vzrušený zo zatknutia páchateľa, že som nepochopil, že na scénu nastupujú profesionáli a mňa pomaly odstavujú.

Zaštrkotal kľúč, dvere zavŕzgali a zastal v nich – chudý starý chlap v pokrčenej pracovnej košeli, s prepadnutými, nedoholenými lícami, s jednou hrčovitou rukou na okraji dverí a druhou na zárubní. Ľavý necht na palci mu chýbal, mal ho zarastený jazvovitým tkanivom. Zblízka už nevyzeral taký zachovaný. Prezrel si nás od hlavy po päty, potom sa usmial a ihneď bolo vidieť výraznú zmenu. Rozprával sa s nami, akoby sme boli skupinka starých priateľov, kamoši z rybačky alebo koľkárske družstvo na stretnutí. „Budem potrebovať kabát?“ spýtal sa.

„To závisí od toho, či rýchlo prechladnete,“ odpovedal Soto.

Policajti nasledovali Gudraisa do bytu, ktorý bol tmavý a prekúrený. Sám, Soto a ja sme tiež vošli dnu a zostali stáť pri dverách, akoby sme sa báli, že keď pôjdeme ďalej, otrávime sa vzduchom v byte. Oproti hojdaciemu kreslu stál televízor. Na zemi ležal podnos s obitou šálkou a kolieskami od kávy. Bola to smutná izba.

Keď Gudraisa viedli von, vyhlásil: „Možno skôr zomriem. Napadlo vám to niekedy?“

Sám na to zareagovala: „Keď si nabudúce vypijem, dám si na vaše pevné zdravie, Freddy.“

S Marilyn som sa nerozprával niekoľko mesiacov po jej návrate z Európy. Bola taká zaneprázdnená, že bolo nemožné dostať ju k telefónu, alebo to aspoň bolo nemožné pre mňa. Som presvedčený, že istí ľudia nemali ťažkosti spojiť sa s ňou. Po tom, čo som jej poslal tých niekoľko e-mailov, uvedomil som si, že moje prosby všetko len zhoršujú. Nebála sa o nič žiadať, takže ak by chcela počuť ospravedlnenie, dala by mi vedieť.

Neskôr toho leta, asi dva týždne po Gudraisovom procese, ktorý figuroval v novinách, mi zazvonil mobil. „Prosím, zostaňte na linke pre Marilyn Wootenovú,“ požiadal hlas na druhom konci. Tak sa to robí, keď volá prezident.

Bol najnevhodnejší čas na to, aby ma pozvala na obed. Stál som v galérii s vyhrnutými rukávmi a dozeral na inštaláciu dvaapolmetrovej sochy vrecka organického šalátu. Chcel som ju požiadať o neskorší termín, ale dovtípil som sa, že ak nepôjdem teraz, možno ju už nikdy neuvidím.

Nat celkom zapadol do samosprávy, v poslednom čase riadil galériu z môjho poverenia. Presunul som naňho velenie, skočil do sprchy a odviezol sa taxíkom do reštaurácie s vínnou pivnicou na okraji mesta. Bolo to známe miesto, ďaleko od Chelsey a možnosti na niekoho naraziť.

Z taxíka som vystúpil ako omámený. Sprcha mi veľmi nepomohla, akurát som sa znovu začal potiť. Pravdaže, Marilyn bola vyčesaná, namaľovaná, suchá, štíhla a hladká. Pobozkala ma na líce a ihneď som zavoňal santalové drevo a jazmín. Povedal som, že ju rád vidím a že dobre vyzerá. Bola to pravda. Bol som rád, lebo som už po nej netúžil, nechýbala mi, neľúbil som ju – čokoľvek chcete. Pointa je, že náš vzťah bol už dávno preč, aby evokoval pocit nostalgie.

Väčšinou sme sa rozprávali o tom, kto je hore a kto dolu, prebrali sme posledné škandály. Ako vždy, väčšina informácií pochádzala od nej. Poslúžil som ako ich obal, oživoval som príbeh prikyvovaním a komentármi. Už dávno som nebol v spoločnosti, takže som jej nemohol konkurovať. Medzi jednotlivými príbehmi zhltla steak aj hranolčeky a pri dezerte si zapálila cigaretu, ktorú jej čašník panovačne prikázal zahasiť. Odfrkla a zadusila ohorok na tanieri od chleba.

„Gratulujem,“ povedala.

Pozrel som na ňu.

„K vyriešeniu tvojej záhady.“

Mykol som plecom. „Ďakujem.“

„Prečo sa jednoducho nepriznal?“

„Zrejme sa spoliehal, že ho omilostia pre vek.“

Zachichotala sa. Jeho právnik zrejme zabudol, že žijeme v kultúre, ktorá uctieva mladosť. Bol si na procese?“

„Všetkých desať dní.“

„Naozaj? Prečo o tebe nepísali?“

„Bol som v obecenstve.“

„Nepredvolali ťa, aby si svedčil?“

„Nebolo treba. Moje meno sa vlastne ani nespomenulo.“

„Ani raz?“

„Ani raz.“

„No teda, to je hanba,“ skonštatovala.

Pokrčil som plecami. ‚Je to také, aké to je.“

„Takže nijaké štátne vyznamenanie pre teba.“

„Zrejme nie.“

„Budeš sa teda musieť uspokojiť s dobre vykonanou prácou.“

Kývol som hlavou.

„Mne osobne to nikdy nepripadalo hodné toľkého úsilia. Bolo to aspoň zaujímavé?“

„Väčšinou veľmi rutinné.“

„Takže potom nič zvláštne.“

„Ani nie.“ Klamal som, ale nie so zlým úmyslom, ale preto, lebo som vedel, že to, čo bolo zaujímavé pre mňa, by ju ťažko zaujalo. A dozvedel som sa aj pozoruhodné veci. Freddy Gudrais mal veľkosť nohy jedenásť, takej istej veľkosti bol aj odliatok, čo urobili na mieste vraždy Alexa Jendrzejewského. Dozvedel som sa, že krátko po poslednej vražde Abieho Kahna Freddyho Gudraisa zatkli z iného dôvodu. Odkrútil si štyri roky a prepustili ho asi osemnásť mesiacov pred útokom na Jamesa Jarvisa. A dozvedel som sa aj to, že čiastočný odtlačok prsta bol dostatočný na usvedčenie, ako aj to, že priemerný porotca považuje profil DNA za podstatne presvedčivý dôkaz.

Krátko po druhom pobyte vo väzení v polovici sedemdesiatych rokov sa Freddy stal otcom dieťaťa, niekedy v čase, keď som sa narodil. Na súde som zaregistroval prítomnosť ženy s rovnými vlasmi a úzkymi perami, v ruke s kabelkou z umelej kože. Dosť sa podobala na Gudraisa, mala takú istú špicatú bradu a široké ústa. Okrem médií a mňa bola jediná, čo prišla na proces každý deň. Gudrais na ňu niekoľkokrát pozrel, ale ona sa tvárila stále rovnako, a keď ho uznali za vinného v štyroch bodoch obžaloby z vraždy a v jednom za nevinného, vstala a odišla.

Jediná vec, ktorá sa na súde nevysvetlila, bol vzťah medzi Victorom a Freddym. Keď Soto robil výsluch Gudraisa, spýtal sa na to. Bolo treba zvážiť aj možnosť, že Victor mu pomáhal a podporoval ho. Freddy však vyhlásil: „Nevidel som ho celé roky.“ Potom ešte raz akoby mimochodom spomenul, že si za peniaze od Victora kúpil auto. Soto sa spýtal, prečo mu Victor dal peniaze, a Freddy, ktorého nič nevykoľajilo, ani úder kladivka sudcu, sa zarehotal a odpovedal: „Lebo som si ich pýtal.“

Toto všetko ma zaujímalo, ale nebolo to nič pre Marilyn. Všetci máme osobné dôvody na veľa vecí a úlohou osoby, ktorá nás miluje, je predstierať, že jej na tom záleží. Marilyn však už nebola tou osobou.

„Nebolo to také ako v televízii,“ dodal som. „Hmmm… A čo tá právnička? Má sa dobre?“

„Áno.“

„To rada počujem.“

„Aj ja som rád.“

Usmiala sa. „Nemienim sa s tebou pretekať v poklonách, zlatko.“

„Niekedy na jeseň chcem ísť do írska.“ Odporučila mi hotel a povedala, že sa môžem na ňu odvolať.

„Ďakujem.“

„Tak sa tam majte pekne.“ Prikývol som.

„A vieš, že aj ja idem na dovolenku?“

„Myslel som, že už si bola.“

„Taká dlhá dovolenka si žiada ďalšiu, krátku. Idem s Kevinom na týždeň do Vailu.“

Musel som sa zasmiať. „Len vy dvaja?“

„No, bude mať so sebou dosť veľkú družinu. Ale v niektorých kľúčových momentoch budeme spolu sami.“ Nemohol som si pomôcť, rozosmial som sa. „Buď dobrý!“ napomenula ma. Potom sa však aj ona začala smiať. Keď sme sa prestali smiať, dal som jej zvyšok svojej jahodovej peny, ktorý spratala na tri hlty. Potom si znovu zapálila cigaretu. „Rozhodla som sa zastupovať Kristjanu.“

Spýtavo som na ňu pozrel.

Mykla plecom. „Na Kevinovu žiadosť.“

„Nevedel som, že sa poznajú.“

„Jasné. Už dosť dlho preňho niečo robí.“

„A čo robí?“

„Veď vieš, tie jeho veľké diela. Potom, čo Jaime Acosta-Blanca zmizol z mesta, Kevin potreboval nájsť niekoho iného, tak som navrhla ju. Požiadal ju, aby urobila kópie Crackových výkresov a to, čo nakreslila, naňho urobilo dojem, tak si ju najal. A celkom sa zblížili. Podľa mňa ju aj pretiahol… Ale to nie je podstatné.“

„Kristjana je lesba,“ namietol som.

„To hovoríš ty. Nech je, ako chce, ich vzťah je veľmi srdečný.“

„Madam!“ Čašník zadržiaval hnev, nakláňal sa nad stolom a významne pozeral na napoly vyfajčenú cigaretu. „Prosím vás!“

„Zaplatíme,“ odpovedala, podala mu kreditnú kartu a mávnutím ruky ho odohnala. Keď odišiel, potiahla si posledný raz a hodila dymiaci ohorok do pohára s vodou. Vzdychla si. „Ničia moje mesto, Ethan.“

„Neuvedomil som si, že máš od neho kľúče.“

„Ale, drahý. Ja predsa tie kľúče vyrábam!“

Detektív Trueg takmer tri mesiace pátral po pps 2764 z New Yorku. V novembri ho konečne našli.

„Niekedy sa nám podarí nájsť svojho človeka,“ skonštatoval. „Poznáte pána Patricka Shaughnessyho?“

Chvíľu mi trvalo, kým som to meno zaradil. „Z Muller Courtsu?“

„Presne toho.“

„Ale… on je správcom budovy,“ namietol som, akoby na tom záležalo.

„Mali ste vidieť, ako sa tváril, keď som mu ukázal odznak. Ako keby dostal kladivom po hlave! Najprv tvrdil, že tie obrazy od niekoho dostal. Čoskoro však priznal, že to bol on, ale vraj si len vzal, čo mu právom patrilo. Že ste ho obabrali, pretože tie obrazy mal prvý. Neprekvapilo by ma, keby to dal všetko na súd.“

Pravdaže, o niekoľko týždňov dorazil do galérie súdny doručovateľ. Zavolal som Sam, ktorá sa ponúkla, že mi odporučí dobrého právnika.

Cestovanie a stresy s ním spojené sú ako lakmusový papierik na otestovanie životaschopnosti vzťahu, a preto asi nikoho neprekvapí, že krátko po tom, čo sme sa vrátili z Dublinu, so Samanthou sme sa rozišli. Zrejme ju napokon prestal baviť môj narcizmus. Okrem iného mi povedala, že som stratený prípad a potrebujem nájsť sám seba.

Keď ma prešiel hnev, pochopil som, že v niečom mala pravdu. Môj život bol akýsi rozptýlený, bez ohľadu na vzťah s ňou a na spomínaný prípad. Keď z neho jedno i druhé odišlo, zostala mi len práca a nič iné.

Bojoval som, aby som sa dostal nazad do hry. Tak dlho som si vymýšľal výhovorky, aby som nemusel ísť do práce, že všetci umelci, ktorých som zastupoval, boli na mňa nazúrení. Jocka po jeho odstúpení nasledovali niektorí ďalší. Nemohol som si zohnať nových, pretože tí najlepší sa odklonili a ostatných varovali, že sa na nich vykašlem z jedného dňa na druhý. Celé hodiny som telefonoval a nad drahými jedlami sa usiloval dať dokopy poškvrnenú povesť, no na Nový rok dvetisícšesť som mal na konte siedmich a, úprimne povedané, nie celkom najlepších.

V priebehu rokov, keď som predával obrazy, naučil som sa jednu vec – že prítomnosť trvá krátko. Ceny nehnuteľností vyleteli hore, cena, akú som mohol dostať za galériu, bola až neslušná. Pomohol som Ruby a Natovi nájsť novú prácu, každému som vyplatil ročný plat plus bonus a vypustil som chýr, že odchádzam zo scény.

„A čo budeš robiť?“ pýtali sa ma. Nevedel som odpovedať. Pokúšal som sa to zdôvodniť filozoficky a tvrdil som, že galériu som mal päť rokov a nadišiel čas na zmenu. Bez toho, aby som vedel, čo mám v pláne, väčšinou som odpovedal, že idem ďalej. Nechcel som špecifikovať. Okrem peňazí v banke by som ťažko vedel charakterizovať, čím sa môžem preukázať. To asi o niečom svedčí. Marilyn by tvrdila, že to svedčí o všetkom. Nemôžem sa s ňou hádať. Každý vidí, aká je šťastná.

Skončím tým, čím som začal – priznaním: nie som, nikdy som nebol, ani nikdy nebudem génius. A pravdepodobne ani vy. Musím to zdôrazniť, lebo chvíľu mi trvalo, kým som pochopil svoje vlastné hranice, keďže v dnešných dňoch nám vtĺkajú do hláv, že každý máme nekonečný potenciál. Krátky záblesk triezvej reflexie rýchlo odhalí, že ide o milosrdnú lož navrhnutú na učičíkanie tých, čo majú nízke sebavedomie.

Obyčajnosť nie je niečo, za čo by sme sa mali hanbiť. Nemá nijakú morálnu hodnotu. Neverím, že géniovia majú väčšiu cenu v nejakej kozmickej Modrej knihe. Dostáva sa im viac pozornosti, pretože ich je málo – jeden z milióna alebo ešte menej. Pre nás ostatných to znamená, že niekto z tých zostávajúcich deväťstodeväťdesiatdeväťtisíc duší musí byť prvý a čím sme vyššie, tým bližšie sa dostaneme k výhodnej pozícii génia.

Aby sme to dosiahli, škriabeme sa hore, načahujeme končeky prstov v nádeji, že sa aspoň obtrieme o povrch – viete si predstaviť originálnejšie úsilie? Lepšiu metaforu pre našu presýtenú éru, než je túžba stať sa prezidentom fanklubu? Hrdinom nášho času je Boswell – obdivovateľ slávnych.

Ani ja nie som bez viny. Bol som obdivovateľom geniality, priťahovala ma a keby som mal talent, mohol som si ju len tak vyzdvihnúť z kopy. Na talente som si postavil kariéru a postupne som uveril, že aj ja sám sa stanem géniom. Veril som, že či už génius žije dobre alebo zle, určite žije intenzívnejšie. To som vnímal aj v obrazoch Victora Cracka. A po tom som túžil. Hľadal som to prostredníctvom svojho zástupcu, nazdával som sa, že to môžem mať, ale nikdy nebudem.

Nikdy som ho nenašiel. Než sme sa so Samanthou rozišli, navrhla mi, nech ďalej hľadám, a keďže som mal čas, začal som sa s tou myšlienkou pohrávať. Ale neuskutočnil som ju. Obrazy som zaniesol do skladu, lenže poplatky už začali byť neúnosné. Nemal som ich kde dať, tak som ich odniesol do Muller Courtsu, v duchu si hovoriac, že je to len dočasné a že nebudem platiť nájomné za jeho byt donekonečna. Ale bolo to možné. Mal som ich nechať tak, ako boli.

Medzihra: Súčasnosť

Vo veku, keď sa väčšina manhattanských chlapcov určitej vrstvy predovšetkým zaujímala o vyhadzovanie vreciek s vodou z balkónov rodičovských bytov na vysokých poschodiach, Dávida Mullera by ste takmer každé popoludnie našli v priestrannej obývačke domu na Piatej ulici, ako si potichu číta Wall Street Journal. Nemal nijaké zákerné nápady, alebo možno len nemal nikoho, s kým by kul pikle. Keď ste si odrátali služobníctvo, učiteľa huslí a francúzštiny, holiča, krajčíra, učiteľa rétoriky, a museli by ste ich odrátať, lebo neboli platení za to, aby hádzali vrecká s vodou, tak bol po celý čas sám. Vždy býval sám. Samota z neho urobila muža, akým je teraz. Rozhodnutie rodičov (presnejšie povedané, matkino rozhodnutie) vzdelávať ho doma až do veku štrnásť rokov mu nikdy nepripadalo nesprávne, ani dodatočne, hoci záleží na tom, čo kto pokladá za nesprávne. Jeho vzdelanie bolo nepochybne špičkové – fyziku ho učil fyzik, kreslenie dekan národnej akadémie. Ak je cieľom vzdelávania skutočne niečo naučiť, potom si Bertha vyberala múdro, čo dokazoval fakt, že keď začal chodiť do normálnej školy, bol tak popredu pred svojimi spolužiakmi, že nepreskočil jednu či dve, ale hneď tri triedy. Začal študovať na strednej škole a v tom istom roku skončil ako maturant. Možno by urobili lepšie, keby ho tam neposielali vôbec, pretože ten rok bol strašný. Pozostával z osamotených presunov medzi triedami a čítaním cez obed. Čo si mama myslela, že sa stane? Že sa odrazu vynorí obklopený celou kopou priateľov? Štrnásť a osemnásť rokov sú dve rozdielne obdobia a chlapci nie sú ako dievčatá. Dievčatá si budujú priateľstvá podľa potreby a zbavujú sa ich, keď si to vyžadujú podmienky. Priateľstvá chlapcov sú pomalé, podozrievavé a večné. Než sa Dávid objavil na scéne, každý každého poznal, vedeli, komu veriť a kto je zradca, kto je dobrý za dolár a kto vyštartuje po tvojom dievčati. Všetky úlohy boli rozdelené a pre malého, hanblivého votrelca, ktorý chodil do školy limuzínou, nezostala žiadna, dokonca ani úloha vyvrheľa. Bol neviditeľný.

Možno čudným spôsobom chcela, aby sa naučil jednu vec, na ktorú príde len málo ľudí, a mnohí až na smrteľnej posteli – že môžete mať okolo seba plno ľudí, a predsa budete sami. Osamotenosť je základné rozpoloženie človeka. Človek sa rodí sám, umiera sám a to, čo je medzi rým, je len prostriedok na utíšenie bolesti zo samoty. Ak aj jej výchova bola krutá, nemôžeme ju za to viniť. Konala podľa vlastnej skúsenosti a verila, že tak je to najlepšie. Preto radšej, než by sa Dávid mal hnevať na to, čo sa nedá zmeniť, rozhodol sa brať svoje detstvo ako zaťažkávaciu skúšku, ktorá mu dodala silu.

Na Harvarde to nebolo o nič lepšie. V prvom ročníku sa nerozprával s nikým, len s profesormi a dekanmi. Profesori ani dekani však s ním nechodili na biliard ani ho nepozývali na obed. Spolubývajúci by možno pomohli, ale nemal nijakých. Budova, v ktorej býval, pomenovaná po jeho rodine, mala na treťom poschodí apartmán, ktorý celý patril jemu. Rodičia si zrejme mysleli, že mať vlastnú izbu je luxus, ale Dávida to netešilo. Neznášal aj „kamoša“, ktorého najali, aby naňho dával pozor. Volal sa Gilbert a býval v druhej spálni, tej, v ktorej mohol byť spolubývajúci. Gilbert ho všade sprevádzal: do triedy, kde sa nenápadne hrbil vzadu v miestnosti, do jedálne, kde mu nosil jedlo. Bolo nemožné normálne sa s niekým pozhovárať, lebo dokonca aj v banke úradník blúdil pohľadom ponad Dávidovo plece na tichý tieň v plstenom klobúku.

Prvá zima ho takmer zabila. Zababušený v kašmíre sa presúval do triedy i z nej a dúfal, že Gilbert sa čarovné vyparí. Dávid zúfalo túžil po kontakte s iným človekom a zároveň sa ho hrozil. Po večeroch chodil na prechádzky na Mount Auburn, zastavoval pred študentskými klubmi a počúval džez a smiech vnútri.

Raz sa v náhlom záchvate rozhodol zaklopať. Keď sa dvere otvorili, než stihol utiecť, odrazu pochopil, akému poníženiu sa chystá vystaviť. Na krátky, jasný, otrasný okamih zbadal, čo asi videl človek na druhej strane prahu –chlapca na prahu puberty s motýlikom na krku a zamračeného mumáka, čo stál za ním. Mysleli by si, že je niečí mladší brat alebo skaut, ktorý predáva pamätné známky. Chcel ujsť, ale vo svetle uvidel všetko, čo nemohol mať –izbu s plyšovým nábytkom a asi pol tucta študentov bez saka, s vyhrnutými rukávmi; ďalší piati hrali poker, bolo cítiť dym z cigár, napudrované vysokoškoláčky z Radcliffovho inštitútu polihovali na pohovkách, výbuchy dievčenského smiechu, vyhrávajúci gramofón, nakrivo zavesené obrazy starých lodí, poháre s pivom, odkopnuté topánky, zrolované koberce a schody, čo viedli do záhadných a tmavých miest presahujúcich aj jeho predstavivosť.

Chlapík, ktorý otvoril dvere, si nevšímal Dávida, ale Gilberta, ktorého evidentne považoval za policajného dôstojníka alebo člena správy školy. Spustil, že o čo ide; vždy keď sa chcú zabaviť, niekto im to musí pokaziť, vari už súkromné večierky neexistujú? Pri zvuku jeho hlasu sa Dávid zľakol a zvrtol sa na odchod. Ťahal Gilberta za sebou ako kačičku na šnúrke a nechal chlapca uprostred tirády, ktorá sa zakončila výkrikom: „Tak dobre!“

Keby nebolo matematiky, možno by odtiaľ odišiel. Bol v nej dobrý, jej presnosť a logika ho upokojovali. Okrem toho, aj ostatní študenti boli trošičku iní, čo ho ubezpečilo, že je ďaleko od najprominentnejšieho magora na škole. Zistil, že nie je v jeho veku jediný. V úvode do geometrie sa blysol chlapec, ktorý sa volal Gilbert – nemali nič spoločné – a ktorý šušlal, býval u rodičov a dochádzal z Newtonu autobusom. Na teórii potenciálu bol zasa chlapec s prevísajúcimi viečkami v okuliaroch s hrubými rámami, ktorý bol tiež sám. S Dávidom sa takmer celý semester obchádzali a formálne sa zoznámili až v apríli, keď si ten chlapec prisadol k Dávidovi a ponúkol mu oriešky z malého vrecka. Predstavil sa – volal sa Tony.

Vďakabohu za hormóny. V druhom ročníku mu hlas zhrubol, nabral na seba otcove kilogramy a prastrýkove svaly, aj brada mu už narástla, možno hustejšia, ako chcel, a otravovala ho. Najdôležitejšie však bolo, že Gilbert dostal kopačky. Dávid a Tony sa zblížili, obaja sa dali na squash. Tony sa postupne vypracoval na kapitána tímu Lowell House. Dávid hrával v komornom orchestri a Tony sedával v prvom rade. Chúlili sa k sebe na zápasoch, jedávali spolu v jedálni. Dokonca párkrát mali spolu aj rande. Keď‘ dievčatá vo vysokoškolských kluboch zistili, že Dávid Muller je z tých Mullerovcov, rýchlo sa s ním zblížili. Testoval ich charakter tak, že trval na tom, aby doviedli niekoho aj pre Tonyho. To prečistilo zhruba polovicu potenciálnych žiadateliek. Keď sa dozveďeli, že buďú musieť presvedčiť niektorú chuderu kamarátku, aby sa celý večer rozprávala s nie veľmi bohatým osemnásťročným matematickým židovským zázrakom, väčšinou sa vyhovorili na veľa domácich úloh.

Ak sa však nejaké dvojité rande uskutočnilo, nebolo nič nezvyčajné, keď obidve dievčatá skončili s Tonym. Mal v sebe vrodený šarm a Dávid radšej sedával vzadu a žal aspoň okrajové úspechy.

Po promócii Tony išiel do Princetonu na doktorandské štúdium. Dávid sa vrátil do New Yorku pracovať u otca. Pred rozlúčkou sa Dávid spýtal, či sa tam Tony tiež nebude chcieť vrátiť. Wexlerovci bývali na hornom západnom konci Manhattanu, matka bola domáca, otec poisťovací agent. Jedna z prvých vecí, ktorú sa o sebe chlapci dozvedeli, bolo, že vyrastali blízko seba, asi tri kilometre jeden od druhého.

„Uvidíme,“ povedal vtedy Tony. Chcel sa stať profesorom. Prečo nie? Mal na to všetky predpoklady mladého akademika a vyučujúci o ňom hovoril ako o „jednom z najlepších mozgov storočia“. Ani Dávid s ním nevládal držať krok. Musel úlohy vypracovávať, zatiaľ čo Tony len pozrel do papiera a hneď videl aj odpoveď.

Písali si niekoľkokrát týždenne. Dávid chcel vedieť, aký je Princeton a či Tony už videl Einsteina. Tony odpovedal, že je tam veľa stromov a že jeho všeobecný dojem z veľkého muža je, že sa potrebuje dať ostrihať. Vídali sa, keď Tony prišiel domov na návštevu, čo nebývalo často, keď sa ponoril do výskumu. Raz sa tam Dávid odviezol vlakom a užili si víkend ako za starých čias. Tony vravel, že s dievčatami je to ľahšie, keď je človek postgraduálnym študentom. Len škoda, že ich nebolo viac. Na internáte to bolo ako v kláštore.

David sa zdržal komentára. V tých časoch netúžil po spoločenských príležitostiach. Jeho matka, asi vystrašená, že mu nedopriala kamarátov, doslovne každý víkend usporadúvala večierky v úsilí nájsť mu manželku. Pochopil, že viera v rýchlu nápravu bola matkina osudová chyba. Nevšímala si dejiny, nedbala na dôsledky, nevidela nič, len problém, ktorý jej momentálne zamestnával myseľ. Čím bol problém menší, tým väčší narástol, až sa ním stala posadnutá. Z pozorovania svojho otca Dávid vedel, že najlepšia taktika je tichý súhlas. Keď chcela, aby trávil voľný čas mimo domu, tak dobre.

V roku tisícdeväťstopäťdesiatjeden Tony dostal funkciu na dobu neurčitú a toho istého roku bol svedkom na Dávidovej prvej svadbe. Túto úlohu si zopakoval aj na nasledujúcej o šesť rokov. Po tretí raz Dávid vyhlásil, že Tony mu priniesol smolu a Edgar už mal deväť rokov, takže tú funkciu mohol zastať on.

„Chcem skončiť,“ oznámil Tony.

„To len tak hovoríš?“

‚Je to otrasný život. Susan sa už z toho ide zblázniť. Nerobí nič, len číta časopisy a túži po deťoch.“

„Tak majte dieťa.“

„Hovoríš to, akoby mi to nenapadlo.“

„Môžete si ho adoptovať.“

„Tak som to nemyslel.“

„Tak ako?“

„Daj mi nejakú prácu.“ Tony sa usalašil vo veľkom koženom kresle, prekrížil si nohy a preplietol prsty na bruchu. Prišiel čašník a priniesol nápoje, obidva však zostali nedotknuté. Roztopený ľad ničil výbornú whisky.

Tony pokračoval. „Už dvakrát mi odmietli žiadosť.“

„Máš tridsaťdva rokov.“

Tony pokrútil hlavou. „Ver mi, Dávid. To sa nestane. Nie je to pre mňa.“

„To nemôžeš vedieť.“

„Mám to od niekoho, kto sa to dozvedel od Tuckera.“

„Nemienim sa zbaliť a presťahovať do Wisconsinu alebo Texasu. Už mám toho dosť. Celé roky sa ma pýtaš, kedy sa vrátim do New Yorku. Nuž, tak som tu. Jediné, čo mi v tom bráni, je, že nemám prácu.“

Dávid si predstavil, aké by to bolo, keby Tony pracoval preňho. Preňho? S ním! Nemohol očakávať, že začne niekde dolu. „Pozriem sa, či…“

„Pozrieš sa? No tak, Dávid. Daj mi nejakú poondenú robotu!“ Hodil do seba škótsku. „Už som dal výpoveď.“

Dávid zostal prekvapený. „To bolo dosť trúfalé!“

„No a čo, mám predsa dobrého priateľa.“

Očakával, že Tony sa bude nudiť, ale bolo to naopak: úloha pravej ruky, človeka, ktorý všetko vybavoval, akoby v ňom prebudila základné schopnosti, toho veselého a úctivého chlapca, ktorý ochotne zohral zápasy squashu s Dávidom, keď hrozila totálna porážka. Už ho nefrustroval plat asistenta profesora, a tak si kúpil byt na trinástom poschodí na Park Avenue, asi pol kilometra od Piatej ulice. Išli na výlet s manželkami do Miami a Paríža. Istý čas, po Tonyho rozvode a predtým, ako sa Dávid zoznámil s Nadine, boli obidvaja slobodní a prežili zopár vzrušujúcich víkendov v Atlantic City, po ktorých zostali vyšťavení, celkom zdrvení vekom.

Tony postupne prebral zodpovednosť za všetky stránky Dávidovej práce, ktoré Dávid nerád robil, a zostal pri tom až do konca jeho života. Tony zariaďoval prijímanie a prepúšťanie ľudí, rokoval s tlačou, vybral darček pre Berthu na jej šesťdesiate piate narodeniny a stál pri jej hrobe, keď ju Dávid pochovával. A keď vyšlo najavo to strašné tajomstvo, Tony šiel do Albany, aby dal všetko do poriadku.

Dávid nástojil na samostatnosti. Tonymu tvrdil, že v tom spočívajú korene problému – jeho rodičia pokladali Victora za neschopného postarať sa o seba, lenže práve jeho umiestnenie do ústavu spôsobilo, že sa stal závislým od iných. Musel sa naučiť spoliehať sa len na seba, vynášať vlastné rozhodnutia, starať sa o nákupy a upratovať si byt. Pravdaže, spočiatku ho budú kontrolovať. Cieľom však bolo postupne sa tejto úlohy zbaviť. Dávid sa pokladal za osloboditeľa a podvedome podliehal mravným základom toho obdobia. Vychvaľoval myšlienku, že treba žiť a zomrieť na základe vlastného výberu, a preniesol štýl svojho opusteného detstva na niekoho, kto asi nebol vybavený na to, aby to zvládal. Lenže to si uvedomil až neskôr. A nevšimol si ani rozporuplnosť celého plánu – vyhlasoval Victora za nezávislého, a pritom mu kúpil byt, pravidelne mu dával peniaze a zabezpečil aj bezpečnostnú sieť v podobe Tonyho Wexlera, ktorý sa mal držať bokom, pokiaľ nezistí, že Victor hladuje alebo behá nahý po ulici.

Bol tu aj iný rozpor: aký význam malo vytiahnuť Victora z ústrania, keď ho len premiestnili do ďalšieho? Dávid pykal za hriechy svojich rodičov, ale pritom ich opakoval. To tajomstvo bolo takmer štvrť storočia predmetom hanby a klamstva. Naozaj veril, že keď dovlečie Victora do Queensu, ukončí cyklus? Čo vlastne chcel – priehľadnosť či tajnostkárstvo?

Keby ste v roku tisícdeväťstošesťdesiatpäť požiadali Dávida, aby sa opísal, určite by použil slová pokojný, rozvážny, úplný opak impulzívnosti, akú tak neznášal u svojej matky. Pravda však bola, že v strednom veku, keď už bol dosť bohatý, aby sa spoliehal na iných, že zaňho zvládnu bežné povinnosti, sa stal jej synom. Nebol schopný strpieť názor, že jeho rýchle rozhodnutie mohlo byť nesprávne, a potom sa mu nechcelo angažovať do realizácie a dotiahnuť ho do konca. V štyridsiatke neznášal a nebál sa ničoho väčšmi ako „logistiky“, ako tomu hovoril, a celý svoj život prispôsoboval tomuto strachu. Keď sa nechcel niekomu pozrieť do očí a oznámiť mu, že už uňho nepracuje, nemusel to spraviť. Keď sa nechcel zaoberať so zariaďovaním toho, aby sa Victorova totožnosť držala v tajnosti dokonca aj pred správou Muller Courtsu, kto ho mohol prinútiť? Tony sa staral o všetko a nikdy sa nesťažoval. Dávid prijal tento modus operandi a postupne sa zmenil na despotu, a hoci všeobecne jeho nariadenia vychádzali bez zádrhov, v ničom sa netrafil vedľa tak tvrdo ako v prípade Victora Cracka a vo vzťahu s najmladším synom, ktorý sa mu nechcel podriadiť.

Jeho prvé tri manželstvá boli absolútna pohroma, a keď sa na charitatívnom večierku zoznámil s Nadine, urputne sa bránil štvrtému. Písal sa rok šesťdesiatosem, bol od nej o dvadsaťdva rokov starší, vetchý, nevľúdny, medzi ženami známy ako neokrôchanec. Ona bola krásna, šikovná a šarmantná, čiže vo všetkom iná ako on. Nakoniec ho však prinútila na sobáš – jedného z najbohatších mužov New Yorku! – hoci spočiatku bol zámerne chladný. Povedala nevinný žartík, odstránila mu nitku z chlopne saka a prebudila v ňom silnú túžbu, ktorá pretrvávala, až kým jej onkológ nepotvrdil, že už sa nedá nič robiť.

Dávid, nezvyknutý na neúspech, s ňou lietal po celom svete a hľadal špecialistov, a hoci sa tomu prispôsobila, po jej odchode si vyčítal, že ju tak vyčerpal. Mal ju nechať odísť v pokoji… Zatrpkol, bol urážlivý a ubezpečenia ľudí o tom, že postupne to prejde, chápal ako znak toho, že nevedeli, čo preňho znamenala. Ako im to však mohol vysvetliť? Je to pocit, ktorý sa nedá obsiahnuť slovami, a Dávid to už dupľom nevedel. A ani nechcel nikomu nič vysvetľovať. Nebolo treba. Najlepším dôkazom toho, čo preňho znamenala, živým dôkazom, bol ich syn.

Pôvodne nechcel viac detí. Považoval ich za dôvoď zániku svojich prvých troch manželstiev. Dieťa by malo človeku rozšíriť obzor šťastia. Dávid vnímal šťastie ako hru, kde sa rovnako dáva a berie. Deti však tú rovnováhu úplne prevrátili hore nohami a čo bolo najhoršie, zostali, hoci manželky ušli a pripravovali ho o energiu, peniaze aj duševné zdravie. Nikdy nevedel, ako sa s nimi rozprávať. Pripadalo mu smiešne kľaknúť si a klásť otázky, na ktoré vedel odpoveď. Jeho nechali, aby sa vychovával sám. Prečo nemohli urobiť to isté? Keď Amélia, Edgar alebo Larry niečo chceli, prikázal im, aby mu to dali písomne.

Napriek jeho pokusom sa z nich však v dospelosti stali nevýrazní ľudia. Matky ich rozmaznávali a kým sa mohol prejaviť ako otec, zvyčajne už bolo neskoro. Chlapci len prikyvovali, nemali nápady, nevedeli urobiť nič, len plniť príkazy vyslovené prísnym hlasom. Urobil z nich teda viceprezidentov a Amélia vedela len pracovať v záhrade. Ešte dobre, že žila v zámorí.

Mal už dosť problémov, prečo teda pridávať ešte ďalší?

„Som už starý.“

A Nadine odpovedala: „Ale ja nie.“

„Som nanič otec.“

„Tentoraz budeš lepší.“

„Prečo si to myslíš?“

„Pomôžem ti.“

„Nechcem byť lepším otcom. Som spokojný ako zlý otec.“

„To nemyslíš vážne.“

„Ale áno.“

„Nemyslíš!“ odporovala.

„Nadine,“ oslovil ju, „mám dosť skúseností, aby som vedel, že sa nehodím na výchovu detí.“

„Čoho sa tak bojíš?“

Nebál sa ničoho. Strach cítite, keď tušíte, že sa niečo môže stať, ale on vedel, že sa to určite stane. Cítil ruku osudu. Toto už zažil.

„Ľúbim ťa,“ povedala. „Veľmi to chcem. Prosím, nehádaj sa so mnou.“

Neodpovedal.

„Prosím…“

Nemohol jej odporovať navždy. Stačilo len, aby ho o to prestala žiadať.

Na jej žiadosť sa dokonca pokúsil byť dobrým otcom. Žiadala ho, aby so synom chodil von. Dávid však nevedel, kde má ísť, a Nadine mu odmietala pomáhať. Vraj nech použije vlastnú predstavivosť. Lenže on ako trojročný začal čítať, vedel už držať husle a nemal predstavu, čo robia normálne trojročné deti.

Vzal ho k sebe do kancelárie a pokúšal sa ho zaujať plastickými modelmi budov, ktoré sa mali postaviť. Ukázal mu projekt nábrežia v Toronte. Zaviedol ho do dvoch nákupných centier v New Jersey. Myslel si, že mu to celkom ide, kým ho sekretárka neupozornila, že dieťa sa zrejme na smrť nudí. Na jej návrh ho Dávid vzal do prírodovedného múzea. Hoci tam mal miesto v riadiacom výbore, stál v rade ako normálny otec a kúpil tri lístky – pre seba, pre chlapca a pre pestúnku, ktorá sa s nimi mlčky ťahala celé predpoludnie. Dávid ukázal synovi kostru dinosaura a dieťa sa rozplakalo. Usiloval sa ho rozptýliť inými exponátmi, lenže hrádza sa už pretrhla a chlapček plakal a plakal a nedal sa utíšiť. Vrátili sa teda domov na Piatu ulicu a Dávid odovzdal syna matke. „Nech sa páči, vezmi si ho.“

To bolo naposledy, čo sa usiloval byť lepším otcom.

Nadine sa však až priveľmi oddala materstvu a všetko, čo tušil, že sa stane, sa aj stalo. Cítil, ako sa mu vzďaľuje, a nemal silu, aby ju zastavil. Nevravel jej to? Varoval ju. Ona to nevedela, lenže on áno, a varoval ju! Mal si tvrdšie stáť na svojom. Mal jej povedať, nech počká päť rokov a uvidí, či bude stále cítiť to isté, či ešte vždy bude chcieť všetko ohroziť.

Nadine priniesla svetlo do domu, a keď navždy odišla, začala Dávida pohlcovať tma, v ktorej žil dosť dlho, keď aj nie šťastne, ale aspoň sa nesťažoval. Aj najmenší rozruch mu spôsoboval neznesiteľné migrény, také silné, že si musel ľahnúť, kým neprešli. Vyvolávalo ich všetko možné, od náhleho hluku, zlej správy až po myšlienku na niečo stresujúce.

A pravdaže, jeho syn. Nechcel sedieť ticho, mával záchvaty zúrivosti, bol tvrdohlavý a zákerný. Veril absurdným hlúpostiam, hoci mu Dávid miliónkrát vysvetlil, že sú to do očí bijúce nezmysly. Jeho povery Dávida dráždili, takže sa zlostil, alebo ešte horšie. Keď sa chlapec vypytoval na mamu, jednoducho ho ignoroval. Schoval sa za noviny a čakal, kedy ho to prejde. Bol pristarý na to, aby hral komédiu. Nechcel rozprávať o neskutočných veciach – skutočný život bol dosť zlý. Často sa chytal za hlavu a prosil pestúnku, nech ho odvedie preč, preč, preč.

Hlava ho po čase prestala bolieť, ale chlapcovo správanie sa ešte zhoršilo. Poslali ho do školy, o niekoľko mesiacov ho vyhodili. Užíval drogy, kradol. Dávid o tom nechcel nič počuť, a keď sa ho Tony pokúšal informovať, vždy len odsekol: „Vybav to.“ Tony hovoril, že chlapec je stratený a potrebuje pomocnú ruku. Dávid však vyhlásil, že do toho nebude zasahovať. Ako vždy veril, že silná osobnosť si vybuduje zmysel života a vydláždi vlastnú cestu.

Ako sedemdesiatsedemročný si už zvykol na život a na myšlienku, že jeho dcéra je povrchná, prví dvaja synovia sú slabosi a tretí je nezvládnuteľný a zlomyseľný. So všetkým sa zmieril bez výčitiek či ľútosti. Chcel už len žiť, pracovať a potom zomrieť.

Raz si sadol za stôl pri popoludňajšej schôdzi výboru a rukou mu zalomcovala bolesť. Potom už len cítil, že ho akási neuveriteľná sila vymrštila do výšky; chvíľu sa vznášal asi dva a pol metra nad stolom a pozeral dolu na svoje nevládne telo ako na obraz potupy. Akýsi polointeligent sa ho pokúsil oživovať a zlomil mu rebrá. Chcel protestovať, ale nevyšiel z neho ani hlások. Potom zavrel oči, a keď ich otvoril, izba bola plná lekárov a sestier a pípajúcich prístrojov. Aj Tony tam bol. Podal mu ruku a Dávid ju chytil. Jeho najlepší, jediný priateľ, jediný človek, ktorý ho nikdy neopustil. Stisol mu ruku najsilnejšie, ako vedel, no bol to slabý stisk. Srdce mu vypovedávalo, cítil to. Či už to bolo od zlého používania, nesprávneho životného štýlu či génmi, srdce sa mu natrvalo preformovalo.

Pre muža v jeho veku a v jeho stave dokázali urobiť oveľa viac ako pre Nadine. V priebehu mesiaca už chodil, akoby sa nič nestalo. Fyzicky bol na tom dobre, hoci bol neustále mrzutý a cítil sa stiesnene. Bol iná generácia, mohol sa už venovať iba liečbe a oddychovať. To však nebolo mullerovské. Zavolal Tonyho a oznámil, že odteraz musia zaviesť isté zmeny.

Pozval si dcéru aj starších synov. Amélia bola zaskočená, ale priletela. Edgar a Larry tiež prišli a doviedli svoje deti. Keď sa všetci zhromaždili v jeho kancelárii, začal s tým, že chce, aby vedeli, že preňho všetci znamenajú veľmi veľa. Každý prikývol, ale pozerali do stropu, na predmety na kozubovej rímse, na kamenné obloženie ohniska, všade, len nie naňho. Prikyvovali do odpadnutia, v rozpakoch z náhleho prejavu citov, v obavách, že by ho urazili. Mysleli si, že aj tak zomrie, tak si chceli zabezpečiť každý svoj podiel.

Lenže on vyhlásil: „Nechystám sa zomrieť.“

Amélia odpovedala: „Dúfam, že nie.“

Kedy začala rozprávať takýmto hlasom? Kto sú títo ľudia? Jeho deti – banda cudzích ľudí.

A Larry dodal: „Sme radi, že sa cítiš lepšie, oči.“

„Áno,“ pridal sa Edgar.

„Ešte ma neodpisujte.“

„Nebudeme.“

„Rozprávali ste sa niekto so svojím bratom?“

Nikto neodpovedal.

Potom sa ozvala Amélia: „Naposledy som ho videla vlani.“

„Naozaj?“

Prikývla a pokračovala: „Prišiel do Londýna na výstavu.“

„Ako sa má?“

„Asi dobre.“

„Povedala by si mu, aby ma prišiel navštíviť?“

Amélia pozrela bokom. „Môžem to skúsiť,“ zaševelila.

„Povedz mu, že je so mnou veľmi zle. Môžeš preháňať, ak bude treba.“

Lenže syn, tvrdohlavý ako vždy, neprišiel. V Dávidovi vzkypela krv. Chcel použiť tvrdú ruku. V zriedkavom okamihu nesúhlasu mu Tony oponoval. Je dospelý muž.“

Dávid naňho zagánil. Aj ty?

„Chcem len podotknúť, že v jeho veku si už riadil spoločnosť. Je schopný vynášať vlastné rozhodnutia.“

Dávid mlčal.

„Išiel som do Queensu, ako si ma požiadal,“ pokračoval opatrne Tony.

„A čo?“

Tony zaváhal, potom dodal: „Nemá sa dobre.“

„Je chorý?“

„Asi áno. Nemôže tam bývať. Je to tam ako na smetisku. Tony sa nervózne pomrvil. „Ale spoznal ma.“

„Si si istý?“

„Oslovil ma pán Wexler.“

„Panebože,“ vzdychol si Dávid, potom sa spýtal: „Čo navrhuješ?“

„Opatrovateľský ústav. Niekde, kde sa nebude musieť o seba starať sám.“

Dávid sa zamyslel. „Mám lepší nápad.“

Mal pokrivenú chrbticu, na rukách mu ovísala koža. Keď ho odviedli k lekárovi, vážil len štyridsať kilogramov. Vyzeral skôr ako Dávidov strýko, nie synovec. Dali mu najesť, umyli ho a nasťahovali na tretie poschodie domu na Piatej ulici, do Dávidovej detskej izby.

Keď sa ho ponáhľali vypratať z bytu, nepozreli sa do škatúľ. Tony sa domnieval, že sú v nich odpadky, no potom mu začali chodiť hlasové odkazy od niekoho, kto sa rozprával s kýmsi, kto býval v Karneole, akýsi chlapík menom Shaughnessy. Tony sa teda vybral do bytu a obzrel si obsah škatúľ. Potom zavolal Dávidovi a po dlhej diskusii si vybojoval povolenie zatelefonovať do Mullerovej galérie.

Papiere boli staré, krehké, rozdelené na jednotlivé panely. Dávid stál pri posteli, keď sa v nich Vietor prehŕňal a dlhšie pozeral na kresbu s tancujúcimi anjelmi a hviezdou. Dávid sa ho spýtal, či je už spokojný. Namiesto odpovede vstal z postele, krívajúc prešiel k oknu s výhľadom na Deväťdesiatu druhú ulicu. S námahou otvoril okno, chytil kresby a jednu po druhej ich trhal a hádzal dolu na ulicu. Trvalo desať dlhých minút, kým všetky zničil, a Dávid sa musel veľmi ovládať, aby sa mu v tom nepokúsil zabrániť. Bolo mu jasné, že asi dostanú pokutu za to, že vysypali odpadky na ulicu. K tomu si mohol pridať takmer dva milióny dolárov, ktoré ho tie obrázky stáli. Ale boli to len peniaze. Keď Victor skončil, vyzeral spokojne ako ešte nikdy. Po prvý raz po niekoľkých týždňoch pozrel Dávidovi do tváre, potom vliezol nazad do postele a zapol televíziu.

Victor si rýchlo zvykol na televíziu. Ustavičné rozprávanie akoby ho upokojovalo. Nezáležalo na tom, kto bol na obrazovke. Dávid ho často našiel sledovať reklamy a pošepky sa rozprávať so sebou alebo s ľuďmi v televízii, ktorých uprednostňoval pred skutočnými. Váha sa mu upravila, hoci stále jedol len vtedy, keď mu priniesli jedlo. Dávidove pokusy viesť rozhovor odbíjal mlčaním. Podarilo sa mu však dosiahnuť spriaznenosť pri hre dámy. Hrávali raz, dvakrát denne a Victor sa vždy usmieval, akoby si spomínal na nejaký vtip.

Keď jeho kresbu vytlačili v novinách, Dávid mu ich priniesol ukázať. Keď však Victor uvidel fotografie, zbledol. Pustil na zem misku s polievkou, schmatol stránku, pokrčil ju, potom si ľahol na bok a stiahol si deku na hlavu. Odmietol odpovedať na Davidove otázky a nechcel sa odokryť. Dva dni nejedol. Dávid pochopil svoju chybu a dal Victorovi sľub, ktorý ho trochu prebral k životu. Zavolal Tonyho a prikázal mu za každú cenu zohnať obrazy naspäť.

V tejto jednej veci ho Tony sklamal, kompletne v nej zlyhal hneď na začiatku. Najmladší syn mu nikdy nenapísal ďakovný list a nikdy nezavolal. Dávid pochopil, že tak to má byť – musel zožať to, čo zasadil. Narodil sa sám, sám aj zomrie.

Ale aspoň mal Victora. Prišiel na to, že sú si podobní.

A mal aj dom na Piatej. Istým spôsobom to bol jeho najstálejší spoločník, ak nie najgeniálnejší. Odkedy ho Dávid Muller zdedil, mal štyri ženy, štyri deti a nespočetné množstvo služobníctva. V dome bol stále prievan a ako vždy bol neustálym zdrojom nepríjemností – potrubie rozožrané hrdzou, padajúca omietka, okná, ktoré nikdy nezostali čisté dlhšie ako niekoľko dní. Len pretrvávajúca vernosť rodinným tradíciám mu zabránila zmeniť ho na múzeum, a keď zomrie, želal si, aby sa tak stalo.

Lekár mu odporučil, aby cvičil, tak prestal chodiť výťahom a používal schody. Trikrát denne vybehol hore a dolu, z vrátnice a galérie s rodinnými portrétmi do tanečnej sály a Victorovej spálne, a potom do svojho apartmánu, ktorý býval otcov.

Niekedy sa zastavil na chodbe, kde ako chlapec počul zvuk rozbíjajúceho sa skla. Na piate poschodie už nikdy nešiel.

„Volal Ethan,“ oznámil Tony. Dávid zdvihol zrak od novín. „Chce prísť.“

„Kedy?“

„Zajtra.

Dávid chvíľu mlčal, potom sa spýtal: „A čo chce?“

„Chce vrátiť zvyšné kresby.“

Ticho.

„Myslíš si zrejme to isté čo ja,“ poznamenal Tony.

Nasledujúci deň Dávid vstal skoro, osprchoval sa, obliekol a zišiel dolu schodmi, aby privítal syna, ktorý prišiel taxíkom a vyzeral rozorvaný. Podali si ruky a chvíľu sa skúmavo obzerali. Dávid už chcel navrhnúť, aby išli hore do pracovne, keď sa ho syn spýtal, či si môže pozrieť rodinné portréty.

„Samozrejme.“

Je tam Šalamún Muller s láskavým úsmevom a vedľa neho jeho bratia: Adolf so splošteným nosom, Šimon s bradavicami a Bernard so strapatými vlasmi po bokoch hlavy. Dedko Walter, ktorý sa tváril, akoby zjedol priveľa koreneného jedla, a otec s dlhou, tenkou postavou, ktorá sa nezmestila do rámu. Bertha je jediná žena medzi Mullerovcami a jej portrét je o niečo väčší. Je tam ešte miesto na Dávidov portrét a dva panely, ktoré zostali voľné. Čo logicky vyvoláva otázku, hoci nevypovedanú: kde…

Akoby na vlastnú obranu vyhŕkne: „Svoj tam nechcem!“

„Možno si to ešte rozmyslíš.“

„Nerozmyslím.“

Dávid hľadí na syna, ako nazlostene gáni na dosky z hrčovitého javora, a po prvý raz chápe, aké preňho musí byť ťažké stáť tam.

Vyjdú na druhé poschodie a Dávid hovorí o tom, ako priviedol Nadine do domu a ako reagovala, keď uvidela tanečnú sálu.

„Vykríkla od radosti.“ Usmeje sa. „Naozaj bola nadšená.“ Otvorí dvere do rozľahlej, tmavej miestnosti, s drevenou dlážkou, čo pripomínala zamrznuté more. Ich kroky sa ozývajú. Nad hlavami sa im mĺkvo vznáša pocit viny, dopadá na pódium pre hudobníkov. Mal by tu trochu viac vykúriť.

„A potom sme tancovali,“ pokračuje. „Nebola tu hudba, no aj tak sme tancovali asi hodinu. Mama bola úžasná tanečnica, vedel si to?“

„Nevedel.“

„Veru bola.“ Dávid potláča zvláštnu chuť objať syna a zatancovať si s ním valčík po sále. „Preberieme si, prečo si prišiel?“ navrhne.

Rokovanie netrvá ani päť minút. Jeho syn nechce nijaké peniaze.

„Ale aspoň niečo. Veľa si sa na tom nadrel, sú tvoje…“

„Neurobil som nič, akurát som ich vyvesil na stenu.“

„Chápem, že máš pocit…“

„Nehádaj sa so mnou, prosím.“

Dávid si zamyslene obzerá syna. Ako dospel, väčšmi sa podobá na Nadine. Nikdy by nezaprel, že bola jeho manželkou, prečo teda doteraz zapieral svojho syna? Má chuť škriepiť sa s ním, chce priznať chyby, ktorých sa dopustil.

„Ako chceš.“

„Tak to chcem.“

„V poriadku.“

„Zaniesol som ich do Karneolu. Predpokladám, že Tony to vybaví.“

„Áno.“

„Tak potom je všetko tak, ako má byť.“

Nastane ticho, potom sa Dávid ozve: „Nechcem ťa zdržiavať.“

„Nikam sa neponáhľam.“

„V tom prípade ti chcem niekoho predstaviť.“

Dvere sú mierne pootvorené, ale Dávid aj tak zaklope. Vstúpia dnu. Muž v posteli drieme, pod dvoma hrubými perinami ho takmer nevidieť. Posadí sa, keď začuje návštevníkov. Oči mu slzia, zmätene sa pohybujú, bádajú, a keď Ethan prejde ďalej a vysloví slovo, ktoré Dávid tak dlho nepočul a ani si nepamätá, že by niekedy vyšlo z jeho úst, slovo otec, Victor zaostrí zrak.

Poďakovanie

Chcem sa veľmi poďakovať ľuďom, ktorí poskytnutím informácií či osobnými odporúčaniami umožnili, aby táto kniha vznikla. Sú to: Ben Mantell, Jonathan Steinberger, Nicole Klagsbrunová, Loretta Howardová, Stewart Waltzer, Ješ Handleyová, Catherine Laibleová, Barbara Petersová, Jed Resnick a Saul Austerlitz.

Ako vždy chcem vyjadriť obrovskú vďačnosť Lize Dawsonovej a Chrisovi Pepemu. Ďakujem aj Ivanovi Heldovi, Amy Broseyovej a všetkým vo vydavateľstve Putnam.

Veľká vďaka patrí aj mojim rodičom a súrodencom.

Nemohol by som nič napísať bez nápadov, podpory a rád, ktoré mi dennodenne nezištne poskytuje moja manželka. Jej meno patrí na obálku spolu s mojím.

Jesse Kellerman GÉNIUS

Z anglického originálu (G. P. Putnam’s, New York 2008)

preložila Zuzana Dudíková.

Redigovala Elena Stuppacherová.

Obálku navrhlo 3H Creative štúdio.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava

v roku 2010 ako svoju 3150. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán 3H Creative štúdio,spol. s r. o., Bratislava. Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-2262-5

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai