Claire Kendal

Deník mého stínu

A tenhleten malý klíček je od pokojíku na konci té velké galérie u dolejších pokojů;

všechno si zotvírejte, všude se podívejte, ale do tohoto pokojíku vám zakazuji vstoupit.

Vezměte si ten zákaz k srdci: vkročíte-li tam, stihne vás to nejhorší,

čeho jsem schopen, když se rozhněvám!

Modrovous, Charles Perrault

1. týden

Přadlena

Pondělí

Pondělí, 2. února, 7.45

Jsi to ty. Samozřejmě že jsi to ty. Někdo mě dohání, a když se otočím, vidím tebe. Věděla jsem, že to budeš ty, ale přesto uklouznu na zmrzlém sněhu. Vrávoravě vstávám. Na kolenou mám na punčochách mokré fleky. Palčáky mám celé promáčené.

Každý rozumný člověk by za takového mrazivého rána zůstal doma, kdyby měl na vybranou. Ty však ne, ty jsi ven ku na procházce. Vztáhneš ruce, abys mě zachytil, zeptáš se, jestli se mi nic nestalo, ale já ustoupím a podaří se mi přitom znovu neztratit rovnováhu.

Vím, žes mě musel sledovat od té chvíle, co jsem vyšla z domu. Neovládnu se a zeptám se tě, co tu děláš, i když je mi jasné, že tvá odpověď nebude pravdivá.

Znovu ti zacukají víčka. Stává se to, když jsi nervózní.

„Jen jsem se byl projít, Clarisso.“ Co na tom, že bydlíš na vesnici, která je odsud osm kilometrů. Zbělejí ti rty. Kousneš se do nich, jako bys uhádl, že zbledly ještě víc než normálně, a snažíš se, aby do nich znovu proudila krev. „V pátek ses v práci chovala divně, Clarisso, když jsi odešla z té schůze. Všichni to říkali.“

Chce se mi křičet, jak pořád opakuješ mé jméno. Tvé se mi už zošklivilo. Snažím se je zapudit z hlavy, jako bych tě tím nějak mohla odstranit ze svého života. Ale přesto se stále vtírá. Vměšuje se. Jako ty. Zas a znovu.

Druhá osoba v přítomném čase. Přesně to jsi. V kaž dém ohledu.

Mé mlčení tě neodrazuje. „Celý víkend jsi nezvedala telefon. Odpověděla jsi mi jen na jednu z esemesek, a ještě ne přátelsky. Proč jsi dneska ráno venku, Clarisso?“

Vidím jen krátkodobý cíl. Musím se tě zbavit. Musím ti zabránit, abys mě sledoval na nádraží a zjistil, kam jedu. Když si tě nebudu všímat, nedocílím výsledku, který teď potřebuju, protože rady z brožurek ve skutečném životě nefungují. Pochybuju, že existuje něco, co na tebe zabere.

„Jsem nemocná.“ To je lež. „Proto jsem v pátek odešla.

Musím být v osm u doktora.“

„Jsi jediná žena, jakou znám, která vypadá krásně, i když je nemocná.“

Opravdu se mi začíná dělat špatně. „Mám horečku.

Celou noc jsem zvracela.“

Zvedneš ruku k mé tváři, jako bys chtěl zjistit, jestli ne mám teplotu, a já před tebou ucuknu.

„Půjdu s tebou.“ Tvá ruka stále visí ve vzduchu, trap ná připomínka tvého nevhodného pohybu. „Neměla bys být sama.“ Ta slova zdůrazníš tím, že necháš ruku ztěžka klesnout podél těla.

„Nechci tě nakazit.“ Navzdory tomu, co říkám, nejspíš nezním moc ohleduplně.

„Dovol mi, abych se o tebe postaral, Clarisso. Je pod nulou, v tomhle počasí bys neměla být venku, a máš mok ré vlasy. To pro tebe nemůže být dobré.“ Vyndaváš mobil.

„Zavolám nám taxíka.“

Znovu jsi mě zahnal do úzkých. Za mnou je černé že lezné zábradlí, takže už před tebou nemám kam ustou pit. Nechci uklouznout a propadnout dírou – je tam skoro metrový sráz na silnici. Ustoupím stranou tam, kde jsem stála předtím, stále se však nade mnou tyčíš. V té své šedé péřovce vypadáš obrovitě.

Lemy na nohavicích džínů máš zmáčené, jak jsi je vláčel sněhem – ani ty o sebe nedbáš. V lezavé zimě ti zrudly uši i nos. Mně určitě taky. Hnědé vlasy máš zplihlé, i když jsou pravděpodobně čerstvě umyté. Tvá zavřená, zachmuřená ústa nikdy nepovolí.

Pomalu tě začínám litovat, jakkoli se před tebou mám na pozoru a štítím se tě. Taky asi nemůžeš spát. Mluvit nehezky, dokonce i na tebe, je v rozporu s laskavostí, které mě učili rodiče. Hrubost stejně nezpůsobí, že zmizíš. Až příliš dobře vím, že mě stejně budeš sledovat a dělat, žes mě neslyšel, a to je to poslední, co chci.

Vyťukáváš čísla do mobilu.

„Ne. Nevolej.“ Tvé prsty se zastaví při té úsečné přík rosti v mém hlase. Snažím se tě ještě víc přesvědčit. „Dok tor je nedaleko odsud.“ Vyjádřím se jasněji: „Nenasednu s tebou do taxíku.“

Stiskneš červené tlačítko a strčíš telefon do kapsy. „Na piš mi svoje číslo na pevnou linku, Clarisso. Asi jsem ho ztratil.“

Oba víme, že jsem ti ho nikdy nedala. „Nechala jsem si ji odpojit. Teď používám jen mobil.“ Další lži. V duchu děkuju bohu, že jsi to číslo nějak nezjistil a nezapsal sis ho, když jsi byl u mě doma. Udivuje mě, žes nevyužil takovou příležitost. Nejspíš si teď za to nadáváš. Měl jsi tehdy ale plno práce.

Ukážu na kopec. „Když jsi na procházce, měl by ses zkusit projít tamhle nahoře.“ Spoléhám na tvou touhu zavděčit se mi. Bezohledný tah, ale jsem zoufalá. „Je to jedna z mých oblíbených tras, Rafe.“ Udělám příliš dlou hou pauzu, než se mi podaří ze sebe vypravit tvé jméno, ale řeknu ho, a to je jediné, čeho si všimneš. Nenapadne tě, že jsem ti tenhle pamlsek hodila jen proto, abych tě odlákala pryč.

„To bych rád, jestli se ti tam opravdu líbí, Clarisso. Ne chci nic jiného než tě učinit šťastnou, vždyť víš. Jen kdybys mi to dovolila.“ Pokusíš se o úsměv.

„Sbohem, Rafe.“ Přinutím se opět říct tvé jméno, a když je tvůj úsměv širší a upřímnější, divím se, že tak průhledný trik zabral, a cítím se trochu provinile.

Skoro se neodvažuju uvěřit, že jsem vyvázla. Opatrně scházím dolů z kopce a pravidelně se ujišťuju, že vzdále nost mezi námi se zvětšuje. Pokaždé se ohlédneš a zved neš ruku, takže se musím přinutit, abych ti v odpověď váhavě zamávala.

Odedneška si budu každé ráno brát na nádraží taxíka a dávat si pozor, jestli mě nesleduješ. Až se s tebou příště střetnu, budu mít na paměti dlouhodobý cíl a budu se řídit pokyny v brožurkách. Nebudu s tebou mluvit nebo ti po milionté naprosto jednoznačně řeknu, abys mi dal pokoj. Dokonce i moje matka by připustila, že takové okolnosti opravňují k neslušnému chování. Ani ve snu by mě však nenapadlo, že bych svým rodičům přidělávala starosti tím, že bych jim o tobě pověděla.

Drkotají mi zuby, když stojím na nástupišti a bojím se, že se tam náhle objevíš, zatímco poslouchám omluvná hlášení o zrušených a zpožděných spojích z důvodu ne příznivého počasí.

Opřu se o zeď a co nejrychleji si zapisuju do svého no vého notýsku. Je to můj první zápis. Notýsek je maličký, abych ho všude mohla nosit s sebou, jak doporučují rady v brožurkách. Stránky jsou linkované, spojené kroužkovou vazbou. Desky jsou matně černé. Lidé na linkách pomoci říkají, že potřebuju úplný záznam. Prý nesmím nic vynechat a měla bych se snažit psát co nejdřív po každé příhodě, bez ohledu na to, jak byla bezvýznamná. Tvé příhody však nikdy nejsou bezvýznamné.

Třesu se zimou tak prudce, že lituju, že jsem si nevysu šila vlasy. Vrhla jsem se ke dveřím, abych nepřišla pozdě, poté co jsem zaspala kvůli špatným snům – o tobě, vždyc ky o tobě. Měla bych bývala čas si je vyfénovat, i když to jsem nedokázala předvídat tak dokonale, jako předvídám tebe. Připadá mi, že místo vlasů mám ledový rampouch, který mi vede chlad přes kůži až do žil, kouzlem, jež pro měňuje tělo ve zmrzlý kámen.

Určitě musel existovat svět, kde on není, a říkala si, že do něj možná konečně vstoupila. Na zdi naproti mramorovému schodišti visely portréty přísně vyhlížejících soudců. Když Clarissa stoupala do prvního patra, připadalo jí, že ji pozorují. Nemohla se však vzdát naděje, že by toto mohlo být místo, kde ji nebude špehovat, místo, kde by se ho mohla zbavit.

Předložila porotnímu úředníkovi svůj pas a růžové předvolání a potom se posadila na jednu z modrých čalouněných židlí. V místnosti bylo báječně teploučko. Roztály jí prsty na nohou. Uschly jí vlasy. Připadalo jí to jako kouzelné místo, daleko od jeho očí. Směli sem jen porotci, a než se vůbec dostali do dveří, museli vyťukat kód na klávesnici.

Vymrštila se, když zapraštěl mikrofon porotního úředníka. „Žádáme následující osoby, aby se laskavě dostavily k této přepážce ve věci dvoutýdenního soudního řízení, které bude zahájeno v soudní síni číslo šest.“ Celých čtrnáct dnů v bezpečném útočišti soudní síně.

Celých čtrnáct dnů pryč z práce a od něj. Zrychleně jí tlouklo srdce v naději, že uslyší své jméno. Zklamaně si znovu sedla, když se neozvalo.

V době oběda se přinutila opustit azyl soudní síně – věděla, že potřebuje na čerstvý vzduch. Váhavě postávala těsně před otočnými dveřmi a křižovala zrakem ulici. Měla obavu, že se možná schovává mezi dvěma dodávkami vazební služby, zaparkovanými o kus dál na ulici. Rychle kolem nich proběhla se zatajeným dechem. Když uviděla, že na ni nečíhá za nárazníkem, s úlevou si oddechla.

Chodila po pouličním trhu, dívala se, jak si místní zaměstnanci kupují u stánků hotové obědy připravené ze zdravých surovin nebo podle receptů různých světových kuchyní, zahlédla advokáty, jak sedí kolem velkého stolu v drahé italské restauraci.

Ohlédla se přes rameno a zmizela do obchodu se šicími potřebami, kde se cítila jako doma. Jako vždycky ji nejvíc přitahovaly látky na dětské oblečení. Na jedné z nich se bezstarostně vznášely mořské panny a za nimi očarovaně plavaly malé holčičky. Představila si selské dětské šatičky se zvlněnými kanýrky, střídavě v barvách švestkově modrého a fuchsiově růžového moře.

Henrymu by se vůbec nelíbily. Přeslazené, řekl by. Sentimentální, příliš roztomilé, neoriginální. Nejlepší jsou tlumené barvy, tvrdil by. Možná bylo jen dobře, že se spolu rozešli, když se jim nepodařilo mít dítě.

Zaměřila se na vystavené barevné nitě a potom hledala v kabelce ústřižek mechově zelené látky poseté karmínovými květy. Našla ho, vybrala nejlepší odstín nití k podkladové barvě a vyrazila k pokladně se dvěma špulkami.

„Co budete šít?“ zeptala se jí pokladní.

Clarissa viděla oční víčka vibrující pod světlehnědými řasami, pohled, jemuž nemohla uniknout, oslintané rty: záblesky jediné noci s Rafem v její posteli.

Vyžene ho odtud. „Nové ložní prádlo,“ řekla.

Ta látka jí bude moc příjemná na kůži. A překvapila ji legrační jiskřička zvědavosti, kdo by s ní někdy pod těmi karmínovými kvítky mohl spát.

Pondělí, 2. února, 14.15

Snažím se všechno poskládat dohromady. Zaplnit prázdná místa. Vybavit si věci, které jsi udělal ještě předtím, než jsem si všechno začala zaznamenávat. Nechci opominout ani jediný důkaz – nemůžu si to dovolit. Takhle to však musím znovu prožívat. Takhle zůstáváš se mnou, což je přesně to, co nechci.

Pondělí, 10. listopadu, 20.00

(před třemi měsíci)

Je to onen večer, kdy udělám tu obrovskou chybu, že se s tebou vyspím. Jsem v knihkupectví. Je otevřeno pouze pro pozvané hosty, na křest tvé nové knihy o pohádkách. Přišlo jen pár tvých kolegů z katedry anglistiky. Povzbuzeni mou přítomností si jedovatě špitají o Henrym. Dělám, že je neslyším. Beru do ruky knížky a tvářím se, že mě nesmírně zajímají, i když slova jsou zpřeházená a rozumím jim asi tak, jako by byla v řečtině.

Stále si nejsem jistá, proč jsem sem vlastně přišla nebo co mě to popadlo, že míchám červené a bílé víno, které mi vnucuješ. Nejspíš osamělost a ztráta: Henry se právě odstěhoval z Bathu, aby vzal profesuru Cambridgi, o kte rou celý život usiloval. Svou roli také sehrává soucit – po slal jsi mi tři pozvánky.

Nemůžu odejít dřív, než skončí tvé čtení. Konečně se usadím do zadní řady a poslouchám, jak předčítáš z kapi toly „Zkouška opravdové nevěsty“. Dočteš a hrstka tvých kolegů ti klade zdvořilé otázky. Nejsem člen akademické obce, a tak nic neříkám. Jakmile dozní chabý potlesk, proplétám se ke dveřím, abych unikla, ale zastavíš mě a žadoníš, abych ještě neodcházela. Proplížím se k oddílu s knihami o umění a posadím se na sešlapaný béžový koberec s monografií o Munchovi. Obrátím stranu na Polibek, na ranou verzi, kde jsou milenci nazí.

Zjevně sebou trhnu, když na stránku dopadne tvůj stín a tvůj hlas protne opuštěné ticho v prvním patře knihku pectví. „Kdybych tě nenašel, mohla bys tu zůstat zamče ná celou noc.“ Stojíš nade mnou, shlížíš z výšky, která mi připadá ohromná, a usmíváš se.

Rychle zavřu knihu o Munchovi a odložím ji stranou.

„Snad by to nebyl zas tak strašlivý úděl, spát s umělci.“ Mávnu tvou bichlí jako herečka, která přehnaně zachází s rekvizitami. Rozbolí mě z toho zápěstí. „Tohle je úžasné. Bylo od tebe moc laskavé, žes mi věnoval výtisk. A skvěle jsi četl. Ta pasáž, kterou jsi vybral, se mi moc líbila.“

„Mně se moc líbil ten obraz, co sis vybrala, Clarisso.“ Postavíš přecpaný kufřík, který neseš v jedné ruce, a dvě sklenice s vínem, které se snažíš udržet v druhé.

Zasměju se. „Máš v tom kufříku mrtvolu?“

Letmo mrkneš na zámeček kufříku, jako by ses chtěl ujistit, že je řádně uzamčený, a mně bleskne hlavou, že máš tajemství, která si chceš nechat pro sebe. Ale taky se zasměješ. „Jenom samé knihy a papíry.“ Vztáhneš ke mně ruku. „Vylez z úkrytu. Dovol mi, abych tě dopro vodil domů. Je moc tma na to, abys byla venku sama.“

Dovolím ti, abys mi pomohl vstát. Nepouštíš mou ruku. Jemně ji odtáhnu. „Budu v pohodě. Copak nemáte do mluvenou večeři, pane profesore?“

„Nejsem profesor.“ Zachvěje se ti oční víčko. Několi krát zavibruje, rychlými, opakovanými záškuby, jako by se uvnitř ukrýval nějaký hmyz. „V roce, kdy jsem si zažádal o profesuru, ji dostal Henry. Proti básníkovi ověnčenému literárními cenami jsem neměl moc šanci. Taky mu neu škodilo, že byl vedoucím katedry.“

Henry získal profesuru naprosto zaslouženě, ale to samozřejmě neřeknu. Řeknu: „To mě mrzí.“ Po chvilce trapného mlčení dodám: „Musím domů.“ Vypadáš tak zdrceně, že tě chci utěšit. „Je to opravdu zajímavá kniha, Rafe.“ Snažím se zmírnit svůj blížící se odchod. „Měl bys být hrdý.“

Znovu zvedneš víno a nabídneš mi sklenku. „Přípitek, Clarisso. Než odejdeš.“

„Na tvou krásnou knihu.“ Cinknu svým bílým o tvé červené a napiju se. Vypadáš, že tě ta drobnost potěšila. To mě dojímá a rozesmutňuje. Ten okamžik si budu v příš tích pár měsících až příliš často v duchu přehrávat, ačkoli bych ho nejradši vypustila.

„Vypij to.“ Hodíš do sebe celou sklenici, jako bys mi chtěl ukázat, co mám dělat.

Následuju tvůj příklad, i když víno chutná jako nějaký slanosladký lék. Nechci však zkalit tvou už beztak nani covatou oslavu.

„Dovol mi, abych šel s tebou, Clarisso. Radši odejdu s tebou, než bych šel na nějakou nudnou večeři.“

Za chvíli už jsme venku na studeném pozdně podzim ním vzduchu. Dokonce i ve své ovíněné lehkomyslnosti zaváhám, než vyslovím následující slova: „Přemýšlíš ně kdy o Modrovousově první manželce? V pohádce se o ní konkrétně nemluví, ale musí to být jedna z těch mrtvých žen, které visí v zakázané komnatě.“

Tolerantně se usměješ, jako bych byla jedna z tvých studentek. Jsi oblečený jako konzervativní americký pro fesor – takhle obvykle nevypadáš. Tvídové sako, hnědé manšestrové kalhoty, košile s tenkými modrobílými prouž ky, tmavomodrá pletená vesta. „Vysvětli to,“ poručíš mi nesmlouvavě, tak jak to určitě děláš na svých seminářích anglické literatury.

„Kdyby tajná komnata existovala od samého počát ku a on by té úplně první paní Modrovousové poručil, že do ní nesmí vkročit, tak by tam žádné zavražděné man želky ještě nebyly. Netekl by tam proud krve, do kterého by upustila klíč, ani by tam nebyly skvrny, které by ji prozradily. Jaký tedy měl důvod poprvé zabíjet? To mi nikdy nešlo do hlavy.“

„Třeba tu místnost vymyslel až pro manželku číslo dvě. Třeba manželka číslo jedna provedla něco, co je ještě ne odpustitelnější než vstoupit do té komnaty. Nejhorší forma neposlušnosti: třeba mu byla nevěrná jako sultánova první manželka v Tisíci a jedné noci, a proto ji zabil. Potom po třeboval vyzkoušet každou z těch dalších, aby zjistil, jestli obstojí. Až na to, že ani jediná z nich neobstála.“ Říkáš to nezávazně, žertem.

Mělo mi být hned tehdy jasné, že nežertuješ. Nikdy nic nemyslíš nezávazně. Kdybych nepřijala tu třetí skleni ci vína, možná bych to pochopila a zamezila bych všemu, co následovalo.

„Zníš, jako by sis myslel, že si to zasloužila.“

„Samozřejmě že ne.“ Mluvíš příliš rychle, příliš důraz ně, známka toho, že lžeš. „To si samozřejmě nemyslím.“

„Ale použil jsi slovo neposlušnost.“ Skutečně se začí nám nějak motat, nebo se mi to jen zdá? „To je strašlivé slovo. A vůbec to nebyl spravedlivý slib. Nemůžeš přece po nikom chtít, aby nikdy nevstupoval do místnosti, která je součástí jeho vlastního domu.“

„Muži potřebují tajná místa, Clarisso.“

„Opravdu?“ Došli jsme až k bathskému opatství. Zá padní průčelí budovy je osvětlené, ale nějak nedokážu zaostřit na mé oblíbené padlé anděly, vyvedené s hlavami dolů na Jákobově žebříku. Závrať, která na mě jde, musí být jako ta jejich, svět obrácený vzhůru nohama.

Uchopíš mě za paži. „Clarisso?“ S úsměvem mi mávneš rukou před očima. „Probuď se, dřímalko.“

Pomůže mi to, abych si vzpomněla, co jsem se snažila říct, i když se musím pekelně soustředit, abych dala do hromady věty. „V té místnosti musela být opravdu strašlivá tajemství. Bylo to místo, kde uskutečňoval své fantazie.“ Míjíme římské lázně. Představuju si sochy císařů, místodržících a válečných vůdců, jak na mě zachmuřeně shlížejí z vysoké terasy a chtějí mě utopit ve velkém zeleném ba zénu pod sebou. V ústech mám pachuť síry, jako minerální voda z ozdobného pítka v lázeňské dvoraně.

„Rozumíš ‚Modrovousovi‘ líp než kdejaký kritik, Cla risso. Měla bys být profesorka. Měla sis dodělat ten dok torát.“

Odmítavě zavrtím hlavou. I když má hlava se zastaví, svět se stále komíhá ze strany na stranu. O tom nedo dělaném doktorátu jsem skoro nikomu neřekla. Nejasně přemítám, jak to, že o něm víš, ale rázem se zarazím, pro tože mou pozornost upoutá prstýnek za výlohou. Je to proplétaný platinový kroužek, na kterém se třpytí diaman ty. Snila jsem o tom, že takovým prstýnkem mě jednoho dne překvapí Henry, ale nikdy to neudělal. V drahokamech se mihotají a blyští pohyblivá světýlka jako odlesky slun ce na modrém moři. Výloha je lemovaná bílými a zlatými elektrickými svíčkami, které mě oslňují.

Odtáhneš mě od skla a já zamrkám, jako bys mě prá vě probudil. Jakmile projdeme kolem zavřených obchodů v tmavozlatých georgiánských budovách, už nejsem s to jít rovně. Máš ruku kolem mého pasu a vedeš mě správ ným směrem.

Skoro si nepamatuju, jak jsme prošli podchodem, ale už stoupáme do strmého kopce a sotva popadám dech. Tiskneš mě k sobě, tlačíš mě nebo táhneš, napůl mě ne seš. Znovu se vracejí záblesky z diamantů a žároviček, drobounké tečky před mýma očima. Jak se stalo, že už jsme přede dveřmi toho starého domu, kde bydlím v hor ním patře?

Zlehka se kymácím jako legrační hadrová panenka. Navalí se mi krev do hlavy. Pomůžeš mi najít klíče, vy jít do schodů, zasunout další dva klíče do dveří od bytu. Omámeně tam stojím a nevím, co mám udělat dál.

„Ty mě nepozveš na kávu?“

Tenhle tvůj úskočný apel na mou zdvořilost nemůže nezabrat. Pomyslím na pitomou Sněhurku, která otevřela dveře zlé královně a prakticky jí vytrhla otrávené jablko z ruky. Pomyslím na Jonathana Harkera, který svobodně a o vlastní vůli překročil Drákulův práh. Znovu pomyslím na Modrovouse a jeho krvavou komnatu. Přenesl každou další nevěstu přes práh do svého hradu poté, co mu šťast ně skočila do náruče? Potom následovala mučírna, o níž neměla nejmenší tušení.

Snažím se usmát, ale připadá mi, že můj obličej se nehýbe tak, jak by měl. „Samozřejmě. Samozřejmě po zvu. Určitě pojď dál na kafe, aby ses zahřál, než ti zavo lám taxíka. Bylo od tebe moc hezké, že jsi mě doprovodil domů, i když máš dneska svůj velký den.“ Blábolím. Vím, že blábolím.

Stojím před dřezem a nechávám napustit vodu do kon vice. „Promiň.“ Moje slova zní nejasně, jako by byla v řeči, kterou skoro neznám. „Nějak se mi motá hlava.“

S obrovskou námahou se držím na nohou. Připadám si jako dětská káča. Nebo se otáčí ta místnost? Jako by celé moje tělo bylo tekuté. Teču dolů, nohy se pode mnou úhledně skládají, až najednou zjistím, že sedím na břid licových dlaždicích ve své kuchyňce. Konvici mám stále v rukou, z její hubice cáká voda. „Mám hroznou žízeň.“ I když mi voda šplouchá na šaty, nedokážu si představit, jak ji mám dostat do pusy.

Najdeš sklenici a napustíš do ní vodu. Klekneš si vedle mě, dáváš mi napít, jako bych byla dítě, které pije z dět ského hrníčku. Otřeš mi ukazováčkem kapku z brady a pak si ho přiložíš ke rtům. Stále rukama svírám konvici.

Znovu vstaneš, abys odložil sklenici a zastavil vodu. Předkloníš se, abys mi vzal konvici. „Bolí mě pomyšlení, že mi nevěříš.“ Cítím tvůj dech ve vlasech, když mluvíš.

Zvedneš mě na nohy a podpíráš mě. Nohy mi vypoví dají službu, když mě vlečeš k ložnici. Posadíš mě na kraj postele a dřepneš si přede mě, zapřeš se o mě, abych ne přepadávala dopředu. Nedokážu udržet rovná záda. Pláču.

„Neplakej,“ zašeptáš. Uhladíš mi vlasy a tiše říkáš, že jsou tak hebké. Slíbáváš slzy, které se mi řinou po tvářích.

„Pojď, uložím tě do postele. Přesně vím, co s tebou mám udělat.“

„Henry…,“ snažím se říct. Mluvení mi připadá příliš složité, jako bych ztratila řeč.

„Nemysli na něho.“ Zníš rozzlobeně. Pohlédneš na mě tak pronikavě, že musím zavřít oči. „Ten Munchův obraz. Vím, že jsi myslela na nás, představovala sis, jak jsme spo lu. Oba jsme si to představovali.“

Jsem naprosto ochablá. Připadám si, jako bych byla celá z vln. Propadám se dozadu. Nechci nic jiného než si lehnout. Šumí mi v hlavě, je to jako moře. V uších mi něco burácí, zní to jako bubnování, moje vlastní srdce, stále hlasitější.

Tvé ruce jsou na mém pase, na mém břiše, na mých bocích, na mém kříži, pohybují se po mně, když mi roz vazuješ zavinovací šaty.

Těch šatů se měl dotknout jen Henry. Ušila jsem si je na svou narozeninovou večeři, na které jsme spolu byli před sedmi měsíci. I když už jsme oba věděli, že mezi námi je skoro konec, nechtěl, abych v den svých osmatřicátých narozenin zůstala sama. Náš poslední společný večer. Ve čeře na rozloučenou, se sexem na rozloučenou. Tyhle šaty nikdy nebyly určeny pro tebe.

Pokouším se tě odstrčit, ale jsem bezmocná jako malé dítě. Rozhrnuješ mi šaty a stahuješ mi je z ramenou. Potom se pokoj překotí a vše, co následuje, je mlhavé. Roztříště né obrazy ze zlého snu, na který se nechci rozpomenout.

Byla natolik zabraná do psaní, že se při zaskřípění mikrofonu porotního úředníka tak vyděsila, že jí propiska vystřelila z ruky a přelétla přes půlku poklidné místnosti, kde seděla. „Žádáme následující osoby, aby se laskavě dostavily k této přepážce ve věci soudního řízení, které bude zahájeno v soudní síni číslo dvanáct.“ Její jméno bylo vyvoláno jako první, což jí způsobilo elektrický šok. Hodila notýsek do tašky, jako by to byl usvědčující důkaz, se kterým nechtěla být viděna.

Za dvě minuty už s ostatními spěchala za soudním zřízencem. Masivní dveře se prudce otevřely a ocitli se ve skrytých útrobách budovy. Vystoupali několik pater po betonovém schodišti, kde táhlo, přešli po linoleové podlaze malé, příliš zářivě osvětlené čekárny a potom prošli dalšími dveřmi. Několikrát zamrkala, když si uvědomila, že jsou v soudní síni. Znovu vyvolali její jméno a ona se posadila do zadní řady.

Henry by odmítl přísahat na bibli, ale Clarissa si ji od soudního zřízence bez zaváhání vzala. Každé slovo přísahy myslela vážně, i když její hlas skoro nebyl slyšet.

Vedle ní seděla roztomile baculatá tmavovláska, která měla náhrdelník se svým jménem vyvedeným písmeny z bílého zlata: Annie. Clarissa jako skrze mlhu pohlédla dále doprava, kde pouhý kousek od nich sedělo pět obžalovaných. Z každé strany je hlídaly policejní stráže. Annie si ty muže prohlížela s nelíčeným zájmem, jako by je vyzývala, aby si jí všimli.

Soudce oslovil porotce. „Tento proces potrvá sedm týdnů.“

Sedm týdnů. Ani se jí nesnilo o tom, že by měla takové štěstí.

„Jestliže existují závažné důvody, proč nemůžete zasedat v porotě, předejte prosím před odchodem zprávu soudnímu zřízenci. Zítra obžaloba pronese úvodní řeč.“

Popadla tašku, uhladila si sukni, když vstala, aby se ujistila, že se jí nevyhrnula, a vyrazila za ostatními. Když míjela lavici obžalovaných, viděla, že kdyby ona a nejbližší obžalovaný vztáhli ruku, téměř by se vzájemně mohli dotknout.

Jakmile nastoupila do vlaku, stáhla si rukavice, našla poslední volné místo a vyndala mobil. Projela jí vlna nevolnosti. Čtyři textové zprávy. Jedna od matky, ostatní od Rafea. Vlastně to na něj bylo zdrženlivé, že se zastavil na třech.

Neusmála se, jako by se obvykle usmála, když si přečetla matčinu esemesku: Káva k snídani nestačí. Nic ji nedokázalo přimět, aby uvykla jeho krátké sérii, jakkoli mohla navenek působit neškodně.

Doufám, že spíš. Doufám, že se ti o mně zdá.

Pořád se dovolávám do tvé hlasové schránky. Zavolám ti později.

Budeš potřebovat džus, ovoce a vitamíny. Přijdu za tebou domů.

Chtěla mít kamarádku, které by se mohla svěřit, ukázat jí ty zprávy. Chtěla mít kamarádku, která by jí řekla, co má dělat. Dřív mívala kamarádky: předtím než její život ovládl Henry a snahy o umělé oplodnění, než souhlasila, aby kvůli ní ženatý muž opustil manželku, než jí ostatní ženy přestaly věřit, než jí začalo připadat příliš těžké pohlédnout do jejich nesouhlasných tváří a vidět, jak se v nich zrcadlí její vlastní úžas nad tím, co provedla.

Její kamarádky se s Henrym nestýkaly, ale přesto měla najít nějaký způsob, jak dodržet základní pravidlo, které praví, že člověk by nikdy neměl dopustit, aby ho vztah připravil o přátele. Nyní byl Henry pryč a Clarissa se příliš styděla, než aby se pokusila získat své kamarádky zpět. Ani si nebyla jistá, jestli si je zaslouží nebo jestli by jí vůbec kdy odpustily.

Myslela na svou nejdávnější přítelkyni Rowenu, kterou už dva roky neviděla. Jejich matky se seznámily v porodnici, chovaly svá novorozeňata a přitom se z oken horního patra porodnice dívaly na moře. Holčičky si spolu od útlého věku hrály. Společně vychodily celou školu. Jenomže Rowena byla další kamarádka, která s Henrym nevycházela. Stejně se však s Rowenou časem hodně odcizily – možná že Henry jen urychlil rozkol, k němuž by tak jako tak došlo.

Snažila se setřást sebelítost. Bude se muset víc snažit, aby si udělala nové přátele. A pokud v současné chvíli neměla nikoho, s kým by se mohla poradit, aspoň měla linky pomoci. Jejich informační brožurky dorazily poštou v sobotu, pouhý den poté, co jim poprvé zavolala. Odpověděla mu. Nechoď. Nechci tě vidět. Velmi nakažlivé.

Jakmile stiskla „odeslat“, litovala toho, protože si vzpomněla na radu, která se v každé z brožurek opakovala na bezpočet způsobů. Je-li to možné, nemluvte s ním. Nenechte se zatáhnout do žádného rozhovoru. Věděla, že její ztracené přítelkyně by jí řekly totéž.

Přála si, aby mu bývala nedala svoje číslo na mobil. Onoho rána po křtu jeho knihy ale nic jiného nezabralo, aby se ho zbavila. Ani hlasité zvracení v koupelně. Ani spolknutí tří prášků proti bolesti hlavy před jeho očima. Dokonce ani její viditelný třes jej nepřiměl pochopit, že je jí tak zle, že by měl odejít. To číslo bylo úplatek, k němuž se uchýlila jako k poslední možnosti, jak ho donutit, aby odešel – kéž by bývala byla prozíravá a vymyslela si falešné číslo, místo aby použila skutečné, aby ho odbyla. Jenomže jí bylo tak špatně, že nedokázala jasně přemýšlet.

Zavolala Garymu. Závažné důvody, řekl soudce. Jaké by asi tak mohly být? Možná těhotenství. Nebo kojení. Žádné závažné důvody neměla. Úsekový ředitel, kterému její nepřítomnost způsobí drobné potíže, není závažný důvod.

Clarissa se snažila znít zkroušeně, jako by se jí přihodilo něco šokujícího. „Myslela jsem, že to bude jen devět dní. Nanejvýš dva týdny. To se píše ve všech těch lejs-trech, co nám poslali, ale kdovíproč mě vybrali na sedmitýdenní proces. Moc mě to mrzí.“

„Copak ti nedali příležitost říct, že nemůžeš? Jsi pro tuhle univerzitu nepostradatelná.“

Nemohla si pomoct a zasmála se. „Nejsem. Na rozdíl od lékařů nebo pedagogů. Ale ani oni se z toho nevyvléknou. Dokonce ani soudci. Sekretářka děkana fakulty je sotva klíčová pracovnice – i když si samozřejmě vážím toho, že mě považuješ za tak důležitou.“

„Ale neodpověděla jsi mi na otázku.“ Při vzácných příležitostech se Garymu podařilo nasadit opravdový šéfovský tón. „Copak ti nedali příležitost se z toho vyvléknout?“

Nedělala si z té lži žádné výčitky. „Ne,“ řekla. Už byla doma, vlak přijížděl do Bathu. Cítila mravenčení po celém těle, což bylo obvykle neklamné varování, že je sledována, ale věděla, že Rafe ve vagonu není. Neviděla ho ani na nástupišti. „Ne, nedali.“

Úterý

Z výfukových plynů ji pálily oči. Šla pěšky z bristolského nádraží Temple Meads k soudu a ulice byly tak široké a vzájemně se podobaly, že si říkala, jestli nezabloudila. Snažila se soustředit se na trasu, matně povědomé záchytné body – tuhle fialovou stěnu napravo si přece určitě pamatuje ze včerejška –, ale všechno ostatní jako obvykle vytlačoval Rafe.

Pátek, 30. ledna, 10.00 (před čtyřmi dny)

Je to můj poslední den v práci před nástupem do poroty. Můj poslední den, kdy musím odvracet tvé útoky. V pon dělí zmizím v soudní budově a nebudeš vědět, kde jsem. Dokumenty a materiály položím na jedno z upevněných dřevěných sedadel ve velké posluchárně, tašku na druhé. Posadím se mezi ně, doufám, že ty malé hradby tě odra dí od toho, aby sis ke mně přisedl. Na kohokoli jiného by takový vizuální signál, že chci mít vlastní prostor, zabral.

Na tebe však ne. Samozřejmě že na tebe ne. Na tebe nic nezabírá.

Stojíš nade mnou a říkáš: „Ahoj, Clarisso.“ Přitom od suneš moje papíry na zem a posadíš se. Jsem nespravedli vě, iracionálně naštvaná na Garyho, protože trval na tom, abych na tu schůzi šla místo něj. Sedíš na místě hned ved le uličky, což mi znesnadňuje únik – byla jsem hloupá, že jsem to nepředvídala.

Upřeš na mě oči, není se před nimi kam schovat. Chci si zabořit obličej do dlaní, zahalit se. Zrudnou ti tváře, pak zbělejí, potom opět zrudnou, s jednoznačností blinkrů u auta. Protiví se mi vidět tak jasný důkaz mého účinku na tvé tělo.

A tvého účinku na mé. Zaplavuje mě horko a na hrudi cítím takovou bolest, že mám strach, že přestanu dýchat. Možná přede všemi omdlím nebo se pozvracím. Určitě mám panickou ataku.

V posluchárně je vysoký strop. Zářivky jsou poseté vy sušenými mušími mrtvolkami. Ačkoli mám světla vysoko nad hlavou, propalují mi lebku. Mouchy přežívají v tep lém prostoru pod střechou budovy i v zimě. Slyším, jak jedna syčí a smaží se, nedokáže uniknout z pasti lampy, v níž se ocitla. Mám strach, že na mě spadne. Ale lepší moucha než ty.

Dotkneš se mé paže a já se odtáhnu s co nejmenší prudkostí, jaké jsem schopna. Zašeptáš: „Víš, že miluju, když máš takhle vyčesané vlasy, aby ti byla vidět šíje. Máš tak nádhernou šíji, Clarisso. Učesala ses tak kvůli mně, viď? A taky oblékla. Víš, jak tě miluju v černé.“

Už to prostě dál nedokážu vydržet. Vyletím, jako když bouchne papiňák, nechám tam svá lejstra, zakopnu o tvé nohy. Využiješ toho – jak by ne, jako vždycky –, položíš mi ruce kolem pasu a předstíráš, že mi pomáháš, abych nespadla. Praštím tě přes prsty a je mi jedno, jestli urazím prorektora, který přeruší svou úvodní řeč, když se všechny hlavy v místnosti otočí a pozorují, jak prchám pryč. Chce se mi brečet, protože vím, že to vypadá, jako bych se ne ovládala já, a ne ty.

Nějak uprchnu z univerzitního areálu a dostanu se do centra Bathu. Téměř automaticky se dopotácím do muzea módy situovaného v prostorách bývalých společen ských salonů. Nesejdu jako obvykle po schodech do spoře osvětleného suterénu, kde jsou vystaveny historické dámské róby, protkané stříbrnými a zlatými nitkami, vyšívané třpytivým hedvábím a ozdobené drahokamy. Místo toho projdu přímo přes šalvějově zelenou vstupní halu, mezi mramorovými sloupy barvy světlého medu a zastavím se těsně před Velkým oktagonem.

Místnost je zavřená. Na ceduli je napsáno, že se tam dnes večer bude konat soukromá akce. Já však proklouznu mezi dvoukřídlovými dveřmi, jako bych na to měla právo, a zavřu je za sebou. Mezi osmi stěnami je ticho a klid, skr ze okenní tabulky na mě dopadá měkké světlo. Vyndám mobil, zhluboka se nadechnu a vytočím 999.

„Tady tísňová linka policie.“ Operátorka mě zvesela vítá zpěvavým hlasem, jako by pracovala v módním butiku a já jsem byla potenciální zákaznice.

Nevím, co mám říct. Vypravím ze sebe „Dobrý den“, i když ztěžka dýchám. Určitě zním jako někdo, kdo jen otravuje.

„Kvůli čemu voláte, prosím?“

Královna Charlotta na mě z portrétu na zdi upírá svůj mírný pohled, jako by mi chtěla dodat odvahy. „Dnes ráno v práci… Jeden kolega…“

„Došlo u vás na pracovišti k nějakému incidentu?“ Snažím se to vysvětlit. Sedl si vedle mě na schůzi, přestože jsem nechtěla. Vyzývavě šeptal. Narušil můj tělesný prostor. Rozrušil mě.

„Ano. Je ten muž nyní s vámi?“

Oči královny Charlotty mě znepokojeně pozorují, když obcházím místnost. „Ne. Ale neustále mě sleduje. Nemů žu se ho zbavit.“

„Ublížil vám fyzicky?“

Rodina Drakeových s dokonale vzornými dětičkami si spokojeně hoví v ozdobném zlatém rámu, zasazená do pečlivě upravené dobové krajiny. „Ne.“

„Stalo se někdy, že vás fyzicky zneužil nebo týral?“ Tohle by to roztomilé Drakeovic děťátko, které sedí mamince na klíně, nemělo poslouchat. „Ne,“ odpovím znovu, po dlouhé odmlce.

„Stalo se někdy, že by vás přímo ohrožoval?“

Opět zaváhám. „Ne, přímo ne. Ale způsobuje, že se cítím v ohrožení.“

„Nacházíte se v této chvíli v nebezpečí?“

Zakloním hlavu a pohlédnu vysoko nahoru, nad ele gantní ozdobný vlys z propletených úponků. Kapitán Wil liam Wade pózuje v červeném ceremoniářském kabátci a nesouhlasně na mě hledí. „Ne.“

„Je mi jasné, že jste velmi rozrušená, a to je pochopi telné. Ale nejedná se o věc ohrožení života. Linka tísňo vého volání je určena pouze pro naléhavé případy, kdy jde o život.“

Připadá mi, že místnost se zmenšuje, jako by se vkus ně tlumené žluté stěny sestupovaly k sobě. „Omlouvám se.“ Vysoký strop už mi nepřipadá tak vysoko. Není tu dost kyslíku.

„Nemusíte se omlouvat. Ale myslím, že byste si doká zala lépe pomoci, kdybyste se uklidnila.“ Zjevně si myslí, že jsem hysterická.

Ve Velkém oktagonu jsou čtvery hnědé dvoukřídlo vé dveře. Jedny se prudce otevřou. Dovnitř vrazí turista ve středním věku, pohlédne na mě a rychle zase vycouvá ven. Zavře za sebou dveře.

„Já jsem klidná.“ Moje slova znějí jako pisklavé za skřehotání.

„Je mi jasné, že jste zavolala v dobré víře.“ Zjevně si myslí, že jsem pomatená a zdržuju ji.

Mám rudý a rozpálený obličej. „Nevěděla jsem, na koho jiného se mám obrátit. Myslela jsem, že od toho jste tady vy.“

„Zjevně jste v tísni. Napadlo vás, že byste zašla za svým praktickým lékařem?“ Zřejmě si myslí, že jsem prostě ma gor.

Přitisknu spánek k reliéfnímu štuku na jedné z krbových říms. „Můj praktický lékař ho nedonutí, aby mi dal pokoj.“ Její hlas je klidný, téměř omluvný. „Policie nemůže jed nat, pokud nejsou důkazy, že byl spáchán trestný čin. Pod le toho, co říkáte, k žádnému trestnému činu nedošlo. Neříkám, že vám nevěřím, ale nemáte důkazy. A jakkoli bych vám ráda pomohla, nehrozí vám smrtelné nebezpečí, takže k vám za těchto okolností nemohu nikoho poslat.“

Jiří III. se vyhýbavě dívá stranou. „Říkáte, že mi nejdřív musí ublížit, než mi pomůžete?“

„Říkám, že v této fázi nelze nic dělat. Existují specializo vané organizace a linky pomoci, kde vám mohou poradit, jak dokumentovat neodbytné obtěžování od člověka, kte rý vás pronásleduje. Budete muset aktivně shromažďovat důkazy, pokud chcete zamezit tomu, co dělá. Zavolejte jim. Je to ten nejlepší postup, jaký teď můžete zvolit.“

Stisknu „ukončit hovor“ a pár minut sedím na ošou pané dřevěné podlaze. Nade mnou visí obrovitý křišťálový lustr. Pomyslím si, že by mi klidně mohl spadnout na hlavu. Postavím se, mám ztuhlá a bolavá kolena. Vrhnu poslední pohled na královnu Charlottu a spěchám pryč z Velkého oktagonu, než mě tu najdou a vyhodí odsud.

Ulevilo se jí, když ji z tohoto vzpomínání vytrhl pohled na soudní budovu. Nějak se jí sem podařilo dorazit, přestože ji ty špatné vzpomínky tak pohltily, že zapomněla zabočit doleva a dvacet minut šla dál, než pochopila, že se musí vrátit. Byl to teprve druhý den, ale měla obavy, že soudce by mohl být kvůli pozdním příchodům tak přísný, že by ji vyhodil z poroty ještě dřív, než proces vůbec začne. Opět v podstatě doklopýtala na lavici poroty.

Na stole, který měla společný s Annie, ležel šanon. Společně jej otevřely a četly listiny, na kterých byli uvedeni obžalovaní a jejich obvinění. Únos. Nezákonné zadržování. Znásilnění. Spolčení za účelem opatření drog třídy A. Šokující, dramatická slova. Slova, nad kterými si říkala, jak je možné, že se ocitla na takovém místě.

Žalobci bylo nanejvýš padesát. Vrásky pod očima svědčily o usměvavé povaze, ale když se pan Morden obrátil k porotcům, vypadal smrtelně vážně. „Budu vám vyprávět příběh,“ začal. „Pravdivý příběh. A ne hezký. Je to příběh Carlotty Lockyerové, a to, co se jí stalo, není žádná pohádka.“

Čtyři z pěti obžalovaných svědomitě hleděli k zemi, jako by se zdvořile snažili neodposlouchávat rozhovor, který s nimi nemá nic společného.

„Před půldruhým rokem poslední sobotu v červenci se Samuel Doleman jel projet s několika kamarády.“

Doleman upíral své šedé oči přímo před sebe jako voják, ale v obličeji celý zbledl. Zrzavé vlasy měl ostříhané tak nakrátko, že mu Clarissa viděla kůži na hlavě. Působilo to zranitelným dojmem. Stejně jako jeho pihy.

„Vezl je z Londýna do Bathu dodávkou. Byli na honu.

Jejich kořistí byla Carlotta Lockyerová.“

Clarissa si přesně pamatovala, co v ten den dělala. Napadlo ji, jestli si to dokáže vybavit ještě někdo jiný v soudní síni, kromě obžalovaných. Právě dokončila svůj čtvrtý pokus o umělé oplodnění. Dvacátého osmého července bylo datum jejího posledního neúspěšného těhotenského testu. Vybavila si, jak v sobotu časně zrána celá napjatá jela s Henrym do Londýna, aby jí v laboratoři odebrali krev. Možná dokonce jeli za tou dodávkou po dálnici, když se onoho odpoledne vraceli do Bathu. Clarissa se zdrceně rozplakala, když jí z kliniky zavolali na mobil, Henry byl zadumaný a zamlklý.

„Jestliže se obrátíte k obrazovkám, uvidíte obžalované na záběrech průmyslové kamery, pořízených před vchodem do bytu slečny Lockyerové.“

Clarissa se pokusila přimět, aby se znovu začala soustředit, a snažila se ovládnout, aby jí tak rychle nebušilo srdce. Ten byt znala. Ta budova byla deset minut chůze od jejího domu. Kdyby ji Rafe včera ráno dohnal o pár minut dřív, stáli by přímo před ní.

Přestože záznam byl trhaný a zrnitý, rozpoznala muže, kteří nervózně popocházeli kolem, nahlíželi přes skleněné dveře, bušili do nich pěstmi a lomcovali klikou.

Představovala si, jak tohle dělá Rafe s jejími dveřmi. Slečna Nortonová by mu dala co proto, kdyby se opovážil. Slečna Nortonová byla drobná stařenka, která bydlela v přízemí. V celém domě bydlely jen Clarissa a slečna Nortonová: první patro bylo věčně prázdné, investiční nemovitost vlastněná jedním bohatým Australanem, který ji málokdy využíval.

„Slečna Lockyerová zjevně není doma. Naneštěstí pro ni se pan Doleman a jeho přátelé nenechají tak snadno odradit.“

Totéž by se dalo říct o Rafeovi. Rozmrzele se napila své ranní kávy.

„Hledali ji. Našli ji. Sledovali ji a přepadli. Zavlekli ji na děsivou cestu z Bathu do Londýna, do temnoty svého sadistického světa.“

Znovu si představila, jak jde na policii a stěžuje si na něj. Znovu jí bylo naprosto jasné, co by se stalo, kdyby to udělala: nakonec by si pomysleli, že si za to může sama.

Řekl by, že jí jeho pozornost byla příjemná. Řekl by, že přišla na jeho večírek a chtěla se s ním vyspat. Řekl by, že ho pozvala k sobě domů. Nejspíš existoval záznam průmyslové kamery, jak spolu v onen večer jdou do kopce a on ji objímá.

Znovu pomyslela na výstrahy v informačních brožurkách o nebezpečném pronásledování, o stalkingu. Jestliže nastanou jakékoli pochybnosti o tom, zda říkáte pravdu, může to poškodit váš případ a snížit vaši důvěryhodnost. Když však došlo na pravdu, bylo to její slovo proti jeho.

Vybavila si vzpomínku, kterou obvykle nechávala zasutou. Jak jednou šla s Rowenou ze školy domů, když jí bylo patnáct. Na tu cizí holku na nábřeží, která ji praštila do břicha, popadla její tašku, a než utekla, srazila ji k zemi. Všechno se to seběhlo jakoby naráz. Clarissa dokázala jen zalapat po dechu, když si k ní Rowena dřepla a objala ji.

Rodiče ji odvedli na policii a donutili, aby tu příhodu nahlásila. Nevrlá policistka si ale zjevně myslela, že jde jen o hádku mezi studentkami, která nestojí za to, aby s ní ztrácela čas, a neustále se Clarissy ptala, čím mohla tu druhou vyprovokovat. Předváděla se? Vytahovala se cennostmi před dívkou, která byla z chudších poměrů? Pohádaly se o kluka? Clarissa odešla z policejní stanice s rudými tvářemi a rozpáleným obličejem a připadala si jako zločinec.

Náhodný násilný čin. Tak to nazvala Rowena, když ji potom držela za ruku. Jenomže Clarissa si nebyla jistá. Muselo na ní být něco, čím tu holku upoutala. A něco, čím také upoutává Rafea. Na něm rozhodně nebylo nic náhodného.

Rozbolely ji oči. Krátce je pevně zavřela. Měla ztuhlá ramena. Muž, který seděl před ní, byl otravně vysoký, hodně přes metr osmdesát, a ona musela neustále natahovat krk, aby viděla na obličej pana Mordena přes jeho hlavu s nakrátko ostříhanými hnědými vlasy. Včera to bylo stejné. Po sedmi týdnech bude potřebovat chiropraktika.

Muž vstal, lehce na ni kývl a nechal ji, aby ze soudní síně vyšla před ním. Zaujalo ji jeho držení těla: pevný postoj s lehce rozkročenýma a přesně souběžně postavenýma nohama, s váhou přenesenou na paty, s rukama překříženýma na prsou. Nikdy neviděla nikoho, kdo by stál tak zpříma a zároveň tak uvolněně.

Jakýkoli výraz díků mohl být na scéně soudní síně číslo 12 pouze zdrženlivý, ale v takové společnosti jí připadalo důležité lpět na drobných zdvořilostech. S lehkým pokývnutím hlavy a pousmáním vyšla před něj a na jeho veřejný projev dobrých mravů odpověděla nápodobně.

Úterý, 3. února, 18.00

Nevydrží to. Samozřejmě že to nevydrží. Je vůbec s po divem, že ta lež o nemoci mi koupila byť jediný den, kdy jsem nebyla pod tvým dohledem. Bylo to pouhých třicet čtyři hodin, ale přesto je to za celé týdny nejdelší doba, kdy jsi mi dal pokoj.

Řekl bys, že je to milostné psaníčko. Já tomu říkám nenávistný dopis. Ať se tomu říká jakkoli, je to opřené na poličce v nevinně vyhlížející hnědé obálce, kterou tam úhledně vystavila bedlivá slečna Nortonová.

Žádný jiný muž Ti nedokáže udělat to co já. Žádný jiný muž Tě nebude milovat jako já.

Pro tentokrát chci, aby se tvé předpovědi splnily.

Středa

Středa, 4. února, 8.00

Když otevřu venkovní dveře, stojíš tak blízko, že cítím vůni tvého mýdla a šamponu. Voníš svěžestí a čistotou. Voníš jablky, levandulí a bergamotem – tahle vůně by mi byla příjemná, kdybys tak nevoněl ty.

„Je ti lépe, Clarisso?“

Slušnost není něco, co bys chápal. Není to chování, které by sis zasloužil. Přesto se zachovám slušně a napo sledy s tebou promluvím, předtím než s tebou už jednou provždy mluvit odmítnu. Dnešní ráno bude velmi odlišné od toho pondělního.

Hovořím s tebou klidně, zdvořilým hlasem. Zdaleka to neříkám poprvé. „Nechci, aby ses ke mně přibližoval. Ne chci tě vidět. Nechci s tebou mít nic společného. Kontakt v žádné podobě. Žádné dopisy. Žádné dárky. Žádné tele fonáty. Žádné návštěvy. Už nikdy nechoď ke mně domů.“ Moje řeč je dokonalá. Přesně taková, jakou jsem si na cvičila. Rychle odcházím pryč, nedívám se na tebe, i když tě v duchu vidím natolik jasně, abych poskytla přesný svědecký popis.

Měříš metr osmdesát a jsi mohutné postavy. Míval jsi ploché břicho, ale nejspíš teď víc piješ, protože už ploché není. Za minulý měsíc jsi taky přibral přes boky. Tvůj nos obvykle zaniká v nevýrazném, odulém, kulatém obličeji, který pozbyl pevných rysů.

Víc než cokoli jiného jsi bledý. Bledý na mysli. Bledý na duši. Bledý na těle. Máš tak bledou pleť, že se snadno červenáš, jednu chvíli jsi bílý, a vmžiku zbrunátníš. Máš krátké, rovné světlehnědé vlasy, na muže nezvykle hebké a jemné, a ani trochu neplešatíš. Máš plavé obočí. Světlé, vodnatě modré oči. Jsou malé. Máš tenké rty. Taky jsou bledé.

Dotkneš se mé paže. Setřesu tě a jdu po cestičce k če kajícímu taxi.

„Přišel jsem zjistit, jestli jsi v pořádku,“ řekneš, jako bych předtím vůbec nepromluvila. „Máš pořád vypnutý te lefon,“ dodáš. „Mám obavu, když se ti nemůžu dovolat.“ S tebou po boku mi to připadá jako dlouhá procházka po cestičce lemované zazimovanými růžemi slečny Norto nové, ale už jsem u taxíku a zjevně jsem tam došla rychle.

Otevřu zadní dveře a nasednu. Snažím se je za sebou zavřít, ale než se mi to podaří, zachytíš je.

„Poposedni si, Clarisso. Pojedu s tebou.“ Skláníš se. Hlavu a trup máš uvnitř. Cítím tvou zubní pastu, silnou mátovou vůni. Pravděpodobně jsi použil i ústní vodu.

Vyrovnanost, kterou jsem si tak pečlivě nacvičila, se roz plývá. „Tenhle muž se mnou nejede,“ řeknu řidičce, téže, která mě vyzvedla včera ráno. „Nechci, aby nastoupil.“

„Přestaňte ji otravovat. Koukejte vypadnout z mýho auta, nebo zavolám policajty,“ pohrozí mu taxikářka.

Matka mi celý můj dospělý život říká, že taxikáři po važují ochranu klientů za součást své práce. Vědí, že prá vě proto si ženy platí taxislužbu. Moje matka často mívá pravdu, a tentokrát mám kliku. V matčiných předsta vách jsou taxikáři jako hrdinní zachránci vždycky mohut ní a urostlí.

Tohle je však taxikářka, čtyřicátnice malé, ale zavalité postavy. Působí drsně a nebojácně a má krásně na ježka ostříhané šedivé vlasy. Jsem si jistá, že by ji ani ve snu ne napadlo, aby si je obarvila. Má na sobě džíny a chundelatý svetr z oranžové vlny. Neprojevuje ti laskavost ani bodrost, kterou mě zahrnula během včerejší krátké cesty. Otevře dveře a dává ti najevo, že svá slova myslí vážně.

Vycouváš ven a já přibouchnu dveře před nosem. Ři dička s třísknutím zavře ty svoje.

Bušíš pěstí do střechy. „Jak se ke mně můžeš takhle chovat, Clarisso?“

Řidička stiskne knoflík, aby otevřela okénko u spolu jezdce, výhružně na tebe zavolá a odjede.

„Clarisso? Clarisso! Tohle si nezasloužím, Clarisso.“ Stále se na tebe odmítám podívat. Strašně moc se snažím postupovat podle pokynů, chovat se správně. Peri ferním viděním zahlédnu, že běžíš vedle taxíku na konec ulice, narážíš do stromů a kandelábrů, když je míjíš. Sly ším, jak voláš mé jméno. Řidička brblá něco o tom, jaký jsi totální magor. Omlouvá se za svůj slovník a já za to, že dělám takové potíže. Obě si vzájemně řekneme, že se nemusíme omlouvat, i když vím, že ona je jen slušná, a já se omluvit musím. Poděkuju jí, že je tak laskavá.

Než vystoupím z taxíku, vezmu si od ní vizitku: případ ně by mohla proti tobě svědčit.

Přestože mi i v ranním chladu po zádech a po čele stéká pot, byl to celkem úspěšný start do dnešního dne, pokud jde o to, jak se mi tě podařilo zvládnout.

Když omámeně procházím po nádraží, zapípá mi nový telefon a oznámí, že mám emailovou zprávu. Pohlédnu na displej jako malá holčička, která se za tmy odváží po dívat do zrcadla, ale bojí se, že se objeví obličej strašidla. K mému úžasu je to zpráva od Roweny, která se už hrozně dlouho neozvala. Dnes večer bude v Bathu a chce, abych se dostavila do jedné francouzské restaurace, kde jsem ještě nikdy nebyla, ale o které Henry kdysi řekl, že je pří šerná. Odpovím jí: Budu tam, a dvě pusinky. Potom vypnu mobil a nastoupím do vlaku do Bristolu.

Lavice svědků byla zjevně umístěna tak, aby potenciální svědek stál přímo čelem k porotě. Přesto však ta žena působila velmi vzdáleně. Před porotci bylo orchestřiště s dvanácti obhájci v parukách a talárech. Clarissa musela přes ně všechny hledět, aby svědkyni viděla.

Byla nesmírně hubená, téměř znepokojivě křehká. Vysoké lícní kosti. Rovný nosík. Našpulené rty. Jemná bradička. Lehce klenuté obočí. Lasturové oči jako víla. Plavé vlasy měla stažené do krátkého culíku.

Čím pozorněji se však Clarissa dívala, tím více viděla, že éterická krása té ženy je poškozená. Její pleť byla příliš tenká, příliš průsvitná. Pevně sevřené rty a vrásky kolem obrovských zelených očí byly v rozporu s Clarissiným odhadem, že jí ještě není třicet. Něco ji nepřirozeně poznamenalo.

„Vypadá jako ty,“ zašeptala Annie. „Jen by si měla nechat narůst trochu delší vlasy a považovali by vás za dvojčata. Ale ona je ta, která je za drsňačku. Je tvrdá.“ A nejspíš o deset let mladší než já, pomyslela si

Clarissa.

Žena se napila ze sklenice vody, kterou jí nalil soudní zřízenec, a poděkovala mu chabým kývnutím hlavy. Měla tak bezkrevnou pleť, že byla sotva tmavší než bílá gázová halenka, kterou měla na sobě. Halenka nebyla dost teplá, žena pravděpodobně měla husí kůži. Třásly se jí ruce, když je pokládala na bibli. Když skládala přísahu, chvěl se jí hlas.

Soudce promluvil. „Nevyvozujte žádné závěry o obžalovaných na základě přítomnosti modré plenty, která je odděluje od slečny Lockyerové. Ta je u soudu zcela běžná a slouží pouze k tomu, aby se svědkové cítili příjemněji. Nic jiného to neznamená.“

Clarissa přikývla směrem k jeho vysokému stolci. Viděla, že ostatní otočili hlavu doleva, aby učinili totéž. Nicméně si nebyla jistá, že mu věří.

„Svědkyně bude každých pětačtyřicet minut potřebovat přestávku,“ oznámil soudce.

Žena na něj vděčně kývla a potom už opravdu začalo soudní líčení. Jako by jedinou osobou v soudní síni byla Carlotta Lockyerová. A ačkoli hovořil rovněž pan Morden a kladl jí otázky, vypadalo to, jako by on i všichni ostatní zmizeli. Zůstal jen hlas slečny Lockyerové.

Předloni v létě jsem začala prodávat pro Isaaka Sparklea, abych zaplatila svůj drogový návyk. Do týdne jsem ale vyhulila všechno sama a byla jsem na mizině. Myslela jsem, že když si toho nebudu všímat, budu se mu snažit vyhýbat, tak to zmizí.

V sobotu dvacátého osmého července jsem šla pěšky domů. Byla jsem krást v krámě, ale nepodařilo se mi nic šlohnout. V mý ulici stála bílá dodávka, částečně zaparkovaná na chodníku. Když jsem k ní došla, z předních dveří vystoupil jeden ze Sparkleových poskoků, Antony Tomlinson. Sparkle vystoupil vzadu s jedním ze svých dealerů, Thomasem Godfreyem.

Sparkle řekl: „Naložte ji kurva do tý dodávky.“ Popadli mě a násilím mě vtáhli dovnitř.

Na zadním sedadle seděla Sally. Je to šlapka, taky bere. Dodávka asi za pět minut zastavila. Godfrey řekl Sally: „Vypadni kurva vodsuď.“ Vzadu nešly otevřít dveře. Sally musela prolízt mezi předníma sedadlama, přes Tomlinsona, a potom ven předníma dveřma. Křičela jsem a prosila je, ať mě taky pustí, ale oni vyrazili po dálnici.

Godfrey mi řekl, ať koukám držet hubu. Uhodil mě ze strany po hlavě. Potom vyndal takovej ten zelenej jednorázovej zapalovač. Měl ho nastavenej na vysokej plamen. Přiložil ho k mý pravý náušnici. Cítila jsem, jak se kroužek rozžhavuje, fakticky to pálilo. Brečela jsem. Prosila jsem ho, ať toho nechá.

Cestou jsme se zastavili, abysme přibrali ještě jednoho člověka. Nastoupil do dodávky a řekl: „Dostali jste ji. Dobrý.“ Ten řidič dodávky, Doleman, prohlásil: „Někdo by jí měl vymrdat prdel. Dát jí co proto.“

Vzali mě do nějakýho bytu v chudinský části Londýna. Bez elektriky. Děsná kosa. Jediný světlo bylo od pouliční lampy před oknem obýváku. Ten kluk, kterýho přibrali, pouštěl z mobilu muziku. Vřískali: „Svlíkni se a tancuj.“ Prosila jsem je, ať mě nenutěj. Godfrey mi dal ránu do břicha. „Udělej to.“ Brečela jsem, ale ne normálně, protože mi vyrazil dech.

Svlíkla jsem se a tančila jsem. Nedokážu popsat, jak jsem se cítila poníženě. Jako bych byla zvíře, který pro ně vystupuje. „Se mnou to nic nedělá,“ tvrdil Godfrey.

„Však my tě naučíme sekat dobrotu, tak jako mě můj fotr,“ prohlásil Sparkle.

Musela jsem stát na jedný noze, s napřaženýma rukama. Furt jsem byla nahá. Skandovali jako na fotbale. Hele, jak se jí třesou cecky. Koukněte, jak má chlupatou kundu. Chtěla jsem se zakrýt, schoulit se, ale kdyby mi poklesly paže nebo kdybych postavila nohu na zem, zmlátili by mě smetákem.

Strašně jsem chtěla svoje oblečení. Aby se na mě přestali koukat. A taky proto, že už jsem byla dýl než obvykle bez heroinu nebo cracku, a když si nedáte dávku, je vám ještě větší kosa.

Řekli mi, že si musím oblečení zasloužit tím, že budu nahatá dělat kliky. Za každých deset kliků dostanu jednu věc, ale budu mít jenom deset vteřin, abych si ji oblíkla. Společně odpočítávali a vykřikovali čísla. Musela jsem hned začít dělat další kliky, jakmile napočítali do deseti. Dostala jsem podprsenku a kalhotky, triko a džíny. Neměla jsem ale čas si je pořádně oblíknout.

Tomlinson s Dolemanem odešli pařit. Mě posadili na židli. Godfrey a ten kluk, kterýho nabrali cestou, šli spát na gauč, Sparkle na druhou židli. Dveře byly zamčený. Neodvažovala jsem se pohnout.

Byly asi tři ráno, když se vrátili Tomlinson s Dolemanem. Tomlinson mě popadl v podpaží a Doleman mě vzal za nohy a odnesli mě do ložnice. Hodili mě na matraci a Tomlinson mi přidržoval dole ruce a hrudník, zatímco Doleman mi svlíkal džíny a kalhotky. Pořád jsem říkala ne a prosila je, ať toho nechaj. Jenže nenechali. Znásilnili mě.

Doleman do vaginy a Tomlinson do pusy. Potom si to prohodili. Doleman řekl, že mě pořeže nožem v obličeji, jestli ho kousnu. Donutil mě, abych to spolykala, když se udělal. Celou dobu mě násilím drželi.

Když byli hotoví, řekla jsem, že musím na záchod, a Tomlinson řekl, dobře, tak jdi. Tomlinson se mi udělal do obličeje. Otřela jsem si to o džíny a o tričko – tričko mi nesundali. Pálilo mě při čurání. Nebyla tam teplá voda, mýdlo ani ručník. Omyla jsem si pochvu studenou vodou a místo ručníku jsem použila džíny.

Moje kalhotky začaly být lepkavý a mokrý, jakmile jsem si je oblíkla. Byla tam tma, takže jsem to neviděla, ale měla jsem strach, že je to krev, a kdyby mě donutili, abych se znovu svlíkla, a uviděli by ji, posmívali by se mi. Stála tam skříň, tak jsem za ni ty kalhotky schovala. Natáhla jsem si džíny a doufala jsem, že už mi žádná další krev nepoteče a oni nic neuvidí.

Slečna Lockyerová si zakryla obličej rukama. Třásla se jí ramena. Už ani nehlesla.

Soudce je na zbytek dne poslal domů. „Prosím, odveďte obžalované z lavice obžalovaných, aby svědkyně mohla odejít,“ řekl.

Clarisse velmi rychle tlouklo srdce, jako by právě zhlédla nesnesitelně napínavou scénu v hororovém filmu. Věděla, že musí být rudá v obličeji. Do očí jí vhrkly slzy, ale neotřela si je, protože nechtěla, aby si toho někdo všiml.

Šla rovnou do šatny, aby se vysmrkala, popadla ze skříňky kabát a spěchala ze schodů a ven otáčivými dveřmi, s obličejem nastaveným vstříc závanu mrazivého větru. Ušla jen pár kroků, než zpoza soudní budovy pomalu vyjelo auto. Zastavilo a zatarasilo chodník, zatímco řidič čekal, až bude volno, aby mohl zahnout doleva.

Něco Clarissu přimělo, aby nahlédla dovnitř. Na zadním sedadle seděla opřená o okénko Carlotta Lockyerová a plakala. Její oči se setkaly s Clarissinýma a zdálo se, že se v nich mihlo jakési nechápavé poznání, a potom se auto tiše rozjelo.

Středa, 4. února, 20.00

Obejmu Rowenu těsně před vchodem do restaurace a její ňadra se ode mě odrazí a přitom se ani trochu nezmáčk nou. Jsou neskutečně vysoká a připadají mi o dvě čísla větší.

První slova, která mi řekne, jsou odpovědí na mou ne vyslovenou otázku. „Ano. Nechala jsem si zvětšit kozy.“ Dekolt se jí mihotavě blyští, je posypaný třpytivým pud rem. „Svoje tělo nosíš každý den. Musíš s ním být spo kojená.“

Rowena má vlastní firmu, v které pracuje jen ona. Je diskurzivní analytička. Zkoumá každé programové pro hlášení, reklamu a logo, které podniky vytvoří. Potom jim vysvětlí, co tím doopravdy říkají. Třeba pracovala pro ně jakého plastického chirurga a nechala se zlákat jeho re klamními prospekty, které měla kritizovat.

„Jen proto, že je nám osmatřicet, přece nemusíme na svůj věk vypadat.“ Zkoumá svůj obličej v kapesním zrcátku a vypadá tak ustaraně, že pomyslím na královnu ze Sněhurky a na její strašlivé zrcadlo. Rowenino čelo je zářivě hladké – na rozdíl od brady a okolí úst.

Chci, aby Rowena nevypadala tak smutně a ustaraně, a tak se jí zeptám, čím to je, že je taková svěží a rozzáře ná. Trochu škádlivě, ale taky s láskou.

„Silou vůle se umím přinutit, abych vůbec nezvedala obočí a abych omezovala výrazy své tváře. Pohyby ti způ sobují vrásky.“

Není moc inteligentní, tvrdil Henry.

Jsou různé druhy inteligence, oponovala jsem.

Henry mě taky pronásleduje, ale ne tolik jako ty. Rychle ho předbíháš.

Přestože dnes večer mrzne a na chodnících je ledov ka, Rowena má na sobě tmavofialové sametové šaty bez rukávů a s hlubokým výstřihem a na nohou boty s vyso kými podpatky. Připadá mi to trochu zvláštní, protože mi na Rowenu nesedí, že by vynaložila takové úsilí jen kvůli mně. Řeknu jí, že má krásné šaty.

„Spousta žen se obléká jednotvárně,“ prohlásí a já jsem si docela dost jistá, že tím myslí mě.

Je to ta Rowena, která mi tajně půjčovala své oblíbené oblečení, kdykoli jsem si na sebe chtěla vzít něco, co mi neušila matka?

Zahlédnu svůj odraz v zrcadle. Vlasy mám vyčesané na horu a sepnuté stříbřitými geometrickými sponami, i když se mi uvolnilo pár blonďatých pramenů kolem obličeje a na šíji. Živůtek a rukávy antracitových šatů mi pevně obepínají hruď a ruce, sukně je jako obrácená číška vinné sklenky, sahá mi těsně nad kolena.

Rowena pohlédne na svá ňadra. „Není to jen kvůli chla pům.“ Emoce za poslední větou je příliš silná: chvějí se jí ústa, jak se přemáhá, aby se nemračila. „Dělám to kvůli sobě. Dlužím si to. A tyhlety nový kozy se ani nehnou. Jsou tak šik a čupr, že ani nepotřebuju podprdu.“

Pomyslím na to, jak se obžalovaní posmívali slečně Loc kyerové. Hele, jak se jí třesou cecky.

Šik a čupr, to nejsou Rowenina slova. Kdy je začala používat?

Rowena pokračuje, jako by potřebovala přesvědčit spíš sama sebe než mě. „Ženské ve fitku se mě furt ptají: ,Kdo ti dělal fasádu? Kdo ti dělal kozy?‘“ Mluví, jako by si části jejího těla mohl kdokoli koupit jako nové šaty nebo ka belku.

Obžalovaní říkají cecky. Rowena říká kozy. Já říkám ňadra. Nevím, co říkáš ty. Nechci to vědět. Vím ale, že na těch rozdílech záleží.

„Je to obrovský kompliment. Měla bys zkusit botox, Clarisso. Přinejmenším. Jestli brzy něco neuděláš, jednou ráno se probudíš a budeš vypadat jako vyfouknutý balon.“

Vždyť na tebe ani není hodná, řekl Henry.

Nedělá jí problém být ke mně upřímná, tvrdila jsem.

Nemáte nic společného, stál na svém.

Několikrát prudce zamrkám, jako by mi to mělo pročis tit zrak, aby se mi vrátila ta Rowena, kterou jsem si mysle la, že znám. Tahle její verze by nejspíš Henrymu poradila, aby si nechal transplantovat vlasy. Dokážu si představit, co by jí odpověděl, kdyby se opovážila: jak by beze slo va opovržlivě, nevěřícně zvedl obočí. Myslím, že Henry je krásný takový, jaký je, i když už není můj a neměla bych o tom přemýšlet.

„Zkusím se nad tím zamyslet. A jinak se máš dobře?

Zotavila ses po těch operacích?“

„Jedinou nevýhodou je, že už vůbec necítím bradav ky.“ Rowena to říká posměšně, jako někdo, kdo drží di etu a přestal jíst čokoládu, která mu stejně nikdy moc nechutnala. Snažím se nedat najevo, že je mi jí líto a že jsem zděšená, jak takhle zmrzačila sebe samu i svou vlast ní slast. „Ty jizvy jsou dost strašné. Ale můj chirurg doufá, že se to zlepší.“

Je to ta Rowena, která se se zavřenýma očima necha la nadnášet mořskými vlnami, tiše si broukala a hrála si na mořskou pannu?

Představuju si, jak má bradavky přišité jako knoflíky, kolem každé z nich tmavý dvorec. Na chviličku mi připa dá, že mě pálí a brní moje vlastní bradavky. „Určitě ano. Nejspíš to jen nějaký čas potrvá.“

Zkoumá můj obličej. „Máš kruhy pod očima. Měla bys je zamaskovat. Nenapadlo tě uvažovat o operaci víček? Je to velmi omlazující. Měla bys ze sebe mnohem lepší po cit. Když tvoji spolupracovníci vidí, že vypadáš unaveně, budou si myslet, že jsi unavená. Budou si myslet, že nejsi v práci výkonná, že jsi neprofesionální.“

Mnoha ženám se nechce vyprávět druhým, co se jim děje.

Kousnu se do rtu. „Poslední dobou moc dobře nespím, Roweno. Kvůli tomu muži.“

Špatně mě pochopí. „Chci se o něm všechno dozvědět.

Ale nemůže to počkat?“

Je tohle ta Rowena, která spěchala z Edinburghu do Londýna, abych se jí mohla vyplakat v náruči, když se se mnou v druháku na vysoké rozešel můj tehdejší přítel?

„Samozřejmě,“ odpovím.

Neustále mluví jen sama o sobě. Vůbec ji nezajímáš, tvrdil Henry.

Jenomže já jsem jí neřekla ty nejdůležitější věci, bránila jsem se, ve snaze, abych si ji udržela. Jak se o mě může zajímat, když jsem jí zatajila ty nejdůležitější věci ze svého života?

Oba Rowenini manželé řekli, že nechtějí mít děti, a po tom ji opustili, aby je měli s jinými ženami. Nikdy mi neod pustila, že jsem Henryho přebrala jeho manželce. Někdy jsem si dokonce říkala, jestli moje vina z toho, co jsem provedla, nějak nezpůsobila, že jsem nemohla otěhotnět. Naše pokusy o dítě by Rowenu dozajista ještě víc rozzuřily.

Henry to věděl a pomáhal mi to zamaskovat, i když pořád mlel o tom, jak je to jednostranné přátelství.

Znovu se zkoumavě prohlédne v kapesním zrcátku, a já si uvědomím, že tomuto kultu plastik pravděpodobně tak podlehla kvůli svým nevydařeným manželstvím. „Udělala jsem se svým obličejem tu správnou věc?“ Přepudruje si čelo nad obočím, které mi připadá výš, než si pamatuju.

„Udělala jsi naprosto správně. Vypadáš jako hvězda z amerického televizního seriálu.“ To jí vyloudí úsměv na rtech, které, jak jsem si právě všimla, jsou o něco plněj ší. „Jestli jsi z toho spokojená, sebevědomější, tak na tom záleží. To je vidět.“

S nadšeným souhlasem přikývne. „Je to pevnější, mla distvý a vymodelovaný vzhled.“ Henry by se nad tím ušklí bl, ale já ne.

Číšník nás dovede ke stolu v rohu. Na stěnách restaura ce visí obrazy aktů imitující styl art deco. V tlumeně osvět lené místnosti je lze snadno přehlédnout. Jeden z nich odvede mou pozornost, je na něm tanečnice. Znovu mi připomene ty muže na lavici obžalovaných, a jak slečnu Lockyerovou přinutili, aby se svlékla a zatančila jim. „Proč jsi vybrala zrovna tohle místo?“

„To jsem nevybrala já.“

„A kdo tedy?“

Přejde mou otázku. „Myslíš, že to vypadá přirozeně?“ V jejím hlase se ozve rozechvění, z kterého se mi souci tem sevře srdce.

V mihotavém světle svíčky nabude Rowenin strnulý obličej iluzi expresivity, i když mě znepokojuje, jak má teď vymodelované tváře, a děsí mě, že jí do nich kosmetičky napíchaly něco, co by jí mohlo uškodit. „Myslím, že ano. Jako by člověk byl v opravdu dobrých lázních.“

Je to ta Rowena, která si hrávala s mými vlasy a šimrala mě, když jsme u sebe přespávaly, a potom jsme si vyměnily místa, abych ji taky mohla povískat a polechtat?

„Jsem přesvědčená, že každý z nás je povinen vypadat v každém věku co nejlépe.“

Kdo jsi a co jsi provedla s Rowenou? zeptám se jí v duchu.

Vezmu ji za ruku ověšenou šperky, abych upoutala její pozornost. „Potřebuju s tebou mluvit. O něčem hodně špatném.“

Pohlédne směrem ke dveřím do restaurace, a je to, jako by někdo zmáčkl vypínač: rázem se jí na rtech ob jeví oslnivě bílý, filmový úsměv. Vůbec se ho nepokouší ovládnout.

Sleduju její pohled a málem se zadusím douškem vody, který jsem právě upila. Trylkující francouzský jazz jako by náhle zesílil a tlumeně osvětlená místnost se téměř ponoří do tmy. Udělali snad něco, aby tu bylo ještě horší osvětle ní? Protože nedokážu uvěřit vlastním očím.

Na vlastní oči vidím tebe. Kráčíš ke mně, jako by to byla ta nejnormálnější věc na světě.

Když jsem odcházela z domu, nikde jsem tě neviděla. Ani když jsem vystupovala z taxíku. Až doteď jsem tě ni kde neviděla. Jak jsi zjistil, že jsem tady? Věděla to jenom Rowena.

Radostně se usmíváš. Vypadáš rozzářeně a šťastně, tak šťastně, že mě ohromí drobné zahlodání smutku, že jsem ta, která ti musí překazit tu tvou bláznivou radost. Něco, co mě nutíš neustále opakovat. Copak nevíš, jak je to vy čerpávající? Copak tě to taky neunavuje?

Pohybuješ ústy, říkáš slova, kterým nerozumím. Stojíš vedle Roweny. Skláníš se, abys ji políbil na obě tváře.

„Nenenedotýkej se jí.“ Nikdy jsem netrpěla koktavos tí, ale na pár vteřin se zakoktám. „Běběž pryč.“

Rowena na uvítanou odsune židli vedle sebe. „Rafe si k nám přisedne.“

Jak to, že ví, jak se jmenuješ? Nic z toho nedává smy sl. „To nejde.“

„Pozvala jsem ho.“ Rowena položí svou ruku na tvou. Odtáhneš se jako první, ale ona si toho zjevně nevšimne.

„Posaď se, Rafe.“

Moje stresová reakce útěku mě málem zvedne ze žid le, ale nechci s tebou nechat Rowenu samotnou, a ona nevypadá, že by se mnou v dohledné době hodlala odejít.

„Když myslíš.“ Přehodíš si kabát přes opěradlo židle a odmítneš nabídku číšnice, že ti ho pověsí na věšák. Jsem si jistá, že máš po kapsách něco, u čeho nechceš risko vat, že by to někdo objevil. Taky jsem si jistá, že chceš mít své věci po ruce, abys je rychle mohl popadnout, až se za mnou vyřítíš, když uteču.

Dívám se jen na Rowenu, jako by byla záchranné lano, kterého se musím držet. „Nechápu.“

„Chtěli jsme tě překvapit.“ Rowena si urovná pečlivě namelírované hnědé vlasy.

Přinutím se používat mozek a použiju ho rychle. Při jdu na to, jak sis se mnou Rowenu spojil. Muselo to být na tom předávání cen pro podnikatelky před osmi lety. Rowena tehdy zrovna měla období mezi dvěma manžely, tak jsem šla s ní. Když vyvolali její jméno, tleskala jsem tak silně, že mě pálily dlaně. Smála jsem se od ucha k uchu, až mě rozbolela čelist. Vyfotili mě s ní a naše jména byla uvedena v titulku pod fotkou. Je to jediný odkaz, který se objeví, když se zadá moje jméno do internetového vy hledávače.

„Mysleli jsme, že budeš nadšená, že se známe.“ Ro wena zní ukřivděně, ale moje hrůza z tebe je ještě silnější než můj obvyklý sklon uklidňovat ji a ujišťovat.

„Jak?“ V téhle nemožně tmavé místnosti vidím neostře.

„Jak se znáte?“

„Poprvé jsme se osobně setkali dneska na obědě. Ale už dva měsíce si píšeme emaily. Je úžasné, jak se lidi mů žou sblížit, když si vzájemně píšou.“ Mávnutím odežene přicházející servírku. „Rafe sleduje můj blog. Doporučuje svým studentům, aby ho četli, a zvýšili si tak svou zaměst natelnost. Všiml si odkazu na mé kreativní ambice v mém profilu a ozval se mi. Radí mi s tou mou životopisnou kni hou, kterou jsem vždycky chtěla napsat.“

Cítím, jak mi tepe krev za očima. „Takže tě špehoval po internetu.“

„To je přepjaté. A paranoidní.“ Omluví se ti. „Clarissa to tak nemyslela.“

„Ale myslela.“ Všechno je v přítmí. Několikrát zavrtím hlavou, abych si ji pročistila, a potom se přinutím soustředit na tebe, což je přesně to, co nechci. „O psaní životopis ných knih vůbec nic nevíš. Jsi jen literární kritik.“ Posled ní dvě slova vyslovím, jako by to byla ta největší urážka.

„Mám různé vlohy a zájmy, které jsi ještě neobjevila, Clarisso.“

Už zase si vedeš svou. Každou větu tím svým úchylným způsobem prošpikuješ mým jménem. Proč Rowena nechá pe, jak je to ujeté? Z hrdla se mi vydere vzlyk dřív, než ho dokážu zadržet. „Nepotřebuješ ho, Roweno. Můžeš chodit na kurzy psaní. Využívá tě, aby mě dostal.“

„Všechno není jen o tobě. To je tak neuvěřitelně aro gantní. Nemluvě o tom, že je to směšné. S Rafem jsme teprve před pár týdny zjistili, že tě oba známe.“

Pevně stisknu oči a pak je zase otevřu. Je mi jedno, že to nejspíš vypadá podivně. „To je ale náhoda.“

„Viď, Clarisso,“ řekneš.

„Oběma nám na tobě záleží,“ tvrdí Rowena.

„Moc,“ souhlasíš.

„Řekl ti o dnešním ránu? Když čekal u mě před do mem? Když mu taxikářka musela pohrozit policií? Když věděl, že nechci, aby tam byl?“

Kroutíš hlavou a předvádíš pantomimu, jak jsi ublíže ný a nepochopený. Tvoje divadýlko je průhledné dokonce i v kalných výparech téhle odporné místnosti. „Clarisso,“ řekneš. „Ach, Clarisso. Jak jsi mohla takhle uvažovat?“

Málem se neovládnu, abych ti do obličeje nevchrstla ledovou vodu ze džbánu, který mám po ruce.

Rowena se dotkne tvé paže. „Rafe si o tebe dělá sta rost. Proto jsem sem přišla.“

Neujde mi ta ironie, že se mi po dvou letech mlčení ozvala jenom kvůli tobě.

Zklamaně se na mě dívá. „Řekl mi, že poslední dobou nejsi ve své kůži. Že ses v práci chovala divně. Poprosila jsem ho, ať na tebe dává pozor, dokud se mi sem nepo daří dostat. Ani ve snu mě nenapadlo, že na něj budeš tak protivná.“

Začne mi tepat žíla na čele, když mi dojde, jak sis dal záležet, abys to celé zinscenoval, kolik času jsi strávil tajný mi přípravami a manipulací, kolik sis toho musel předem naplánovat, jakou trpělivostí a kázní ses musel obrnit při čekání na dnešní večer. Rowena pro tebe byla ideální terč. Je zjevně zraněná, nová ňadra a nový obličej jsou jasným důkazem její zranitelnosti a zoufalství. Zpracoval jsi ji. Na prosto jsi ji zmanipuloval. Vlastně jsi ji okouzlil.

Jestliže máte společné přátele, může je poštvat proti vám, když bude zlehčovat vaše obavy nebo tvrdit, že jste se k němu chovala nerozumně.

Jako by sis taky přečetl ty brožurky s pokyny, jak se za chovat při stalkingu, a používal všechny jejich rady proti mně. Nemáme žádné společné přátele, a tak jsi proti mně popudil Rowenu.

Svírá se mi hrdlo, ale začínám vidět ostře. „Takhle to nebylo.“

Teď se ušklíbáš a bavíš se: přehadují se o tebe dvě ženy. Dostal jsi mě do situace, kdy s tebou musím mluvit, dívat se na tebe a věnovat ti pozornost. Už jsi mě přinutil poru šit rozhodnutí mlčet, které jsem učinila teprve dnes ráno.

„Přece mi nemůžeš nevěřit, Roweno.“ Jestliže moje vlastní kamarádka věří víc tobě než mně, jestliže si oprav du myslí, že jsi věrohodný, pak není žádná naděje, že mě kdy policie bude brát vážně. A stejně tak neexistuje ani žádná naděje pro slečnu Lockyerovou.

Cucáš olivu a díváš se na mě. Pomalu, smyslně si vy jmeš z úst pecku. Na rtech se ti leskne olej. Otřesu se od porem a odtrhnu od tebe oči. Přeju si, aby se mi takhle nezostřilo vidění.

Rowena mě lehce pohladí po ruce. „Pojďme změnit téma, Clarisso, ať si nezkazíme celý večer. Vždycky jsi mě povzbuzovala, abych byla kreativní, a Rafe mě podnítil, abych začala psát o svém dětství. Myslela jsem, že tě to potěší. Vyprávěla jsem mu, co všechno jsme spolu v do spívání zažily. Napsala jsem o tom, jak tě jednou na ná břeží zbila ta holka. Vzpomínáš, jak se k tobě potom ta policajtka hrozně chovala?“

Na zdi za mnou je horké topení, ale přesto se ve svých vlněných šatech celá třesu. Na pažích mi naskakuje husí kůže. Osoba, s kterou nechci mít nic společného, teď zná každou podrobnost příběhu, který nechci vyprávět. Otevřu ústa, abych promluvila, ale nic se neozve.

Rowena je příliš rozrušená, než aby si toho všimla. „Je to všechno explicitně popsané – to se ze mě Rafe snaží do stat. Pamatuješ si, jak jsem tě dovedla domů a umyla tě?“

„Pamatuju,“ řeknu tiše. „Nikdo by mi nedokázal po moct tak jako ty.“

„Je to skvělý příběh. Clarissa na tebe bude hrdá, až si ho přečte.“

Nakopla bych tě pod stolem, ale nechci se tě dotknout ani botou a nehodlám tě nechat Roweně dokázat, že jsem nevyrovnaná. K mému úžasu vstaneš. Na vteřinu opravdu bezhlavě zadoufám, že odcházíš. Ale samozřejmě neod cházíš. Jen zamíříš k baru.

Jsem na nohou, připravená odejít, ale téměř okamžitě se opět posadím. Nedokázala bych s tebou o samotě zane chat ani svého nejhoršího nepřítele, natož svou nejdávnější kamarádku, i když zrovna teď se Rowena chová spíš jako ten nepřítel. Ať už je Rowena jakákoli, já jsem dcera svých rodičů. Vštěpovali mi, jak je důležité zachovávat věrnost přátelům a rodině, dokonce i tehdy – zvláště tehdy –, když je tato věrnost podrobována zkouškám. Rowena, kterou jsem měla ráda, tam stále někde uvnitř musí být, i když teď je zasutá tak hluboko, že nevím, jestli ji ještě vůbec někdy dokážu najít, nebo jestli se o to vůbec chci pokusit. Je to, jako by ti udělala komentovanou prohlídku své ho šuplíku se spodním prádlem. Vím však, že musím znít klidně, jestli vůbec mám mít nějakou šanci, abych se k ní dostala. „Nechci, abys s ním o mně mluvila. Prosím, nedělej to.“

„Je to můj příběh. Jen ses v něm náhodou ocitla. Ne máš právo mi nic diktovat.“

„Možná chceš, aby tu byl, ale já ne. Řekla jsem to jas ně. Každý normální muž by moje přání respektoval. Co pak to nechápeš?“

Neodpoví. Na okamžik mi připadá, že to chápe. Ro weně vždycky zčervenají uši, když zneklidní, a přesně to se teď stane. Díky tomu zčervenání si všimnu jizev těsně před nimi a pohlédnu stranou, aby neviděla, že jsem je zahlédla.

„Vylákal mě sem lstí. Věděl, že bych nikdy nepřišla, kdybys mi řekla, že se k nám přidá. Nemyslíš, že je divné, že tě požádal, abys mi to neříkala?“

Zaváhá, přemýšlí, ale popere se s jakýmikoli pochyb nostmi, které v ní mohou o tobě začít klíčit, a vychrlí ze sebe: „Ne!“

Nechci říct to, co mi vzápětí vyjde z úst, ale vím, že musím. „Vůbec ho nezajímáš.“

Roweniny rty se sevřou v nevěřícném hněvu. „Ne každý chlap na zeměkouli je zamilovaný jen do tebe. Nemůžeš je všechny mít jenom pro sebe.“ Možná uhodla, jak to bylo s Henrym. Možná jsi jí to vlastně řekl. Možná jen tak mi mochodem, když jste mluvili o něčem jiném. Přesně něco takového bys udělal.

„To, co dělá, vůbec není láska. Je to pravý opak lásky.“ Mluvím jemně, tiše, nejněžněji, jak umím. „Je to, jako by se mě pokoušel ukrást. A teď mě krade tobě.“

„Nejsem tvoje, aby ti mě mohl ukrást. Celé roky jsi ke mně nebyla upřímná. Máš tolik všelijakých tajemství, že už tě skoro ani neznám. Copak ti nedochází, jak moc mi to ublížilo?“ Při poslední větě jí selže hlas.

Položím svou ruku na její, v dojetí nad tím zábleskem staré Roweny, která mě potřebuje. „Já vím. A lituju toho. Ale právě teď se snažím, aby ti ten člověk neublížil. To je jediný důvod, proč tu sedím, i když nechci nic jiného než odsud utéct. On to ví. Proto to celé narafičil.“

Odtrhne ode mě ruku. „To je od tebe opravdu moc vel korysé a nezištné.“ Její hlas je chladný, úsečný. „Nechceš ho. Tak ho přenechej mně.“

„Je opravdu nebezpečný. Dělá mi ze života peklo. O tom jsem s tebou chtěla mluvit. Je pro mě těžké se s tím někomu svěřit. Hned bych na něj zavolala policii, ale ty bys mě nepodržela, kdybych to udělala, viď, že ne?“

„Chováš se hystericky. Je to pozvaný host. Vlastně si myslím, že jsi nemocná. Dobře jsem ho za tu dobu po znala.“

„Nemáš tušení, co je zač. Jen tě využívá, aby mě špe hoval.“

„Jsi ta nejsobečtější ženská, jakou jsem kdy poznala.“ Už jsi zpátky a s tebou i tvůj úšklebek. „Broskvové Bellini,“ oznámíš hrdě. „Dnešní specialita. Je tady skvělý barman. Proto jsem tenhle podnik navrhl.“

Rowena se znovu rozzáří. „Zbožňuju Bellini.“ Oprav du se jí líbíš.

Snažím se tě vidět tak, jak tě vidí Rowena. Henry si o tobě myslel, že jsi kašpar, ale připustil, že studentky se do tebe občas zabouchnou. Dnes máš na sobě černé džíny a přes ně tmavomodrou košili. Je to můj oblíbený odstín modré. Půlnoční modř. Vlastně se mi líbí, jak se oblékáš.

Napadne mě, že takhle se někdy oblékal Henry a ty ho úmyslně napodobuješ.

Postavíš na stůl ty koktejly a pro sebe lahvičku fran couzského piva. „Pojďme se teď všichni bavit.“ Ale ty už se bavíš: nejvíc od té doby, co jsme spolu byli v listopadu.

„Doufám, že máš taky ráda Bellini, Clarisso.“ Pohlédneš na mě a potom na tu nahou ženu na zdi nad stolem.

Sedí na stoličce, s koleny u sebe, aby nevypadala příliš vyzývavě. Má na sobě podvazky, punčochy, boty s vyso kým podpatkem a nic víc. Na klíně jí leží jezdecký bičík. Pokyneš směrem k obrazu a vyloudíš v obličeji výraz faleš ných rozpaků. „Omlouvám se. Zapomněl jsem, jaká je tu výzdoba.“ Oba však moc dobře víme, že tě tohle veřejné porno rajcuje: když mě vidíš obklopenou těmito obrázky. Právě proto jsi tohle místo vybral.

„Myslím, že je krásná. Vkusná.“ Rowena sáhne po své sklenici.

Znovu pomyslím na to víno, kterým jsi mě napájel v lis topadu. „Nepij to.“ Popadnu ji za ruku, ale ucukne s ní. Zkusím to znovu, ale ona mě silně plácne přes zápěstí a zvedne sklenici. Po absurdním zápolení rozliju její brosk vový koktejl na oschlé plátky bagety v košíčku.

„Ty ses naprosto pomátla, Clarisso,“ zvolá. „Nedokážu uvěřit tomu, žes to udělala.“

„Myslím, že Clarisse není dobře.“ Podaří se ti zatvářit se truchlivě. „Potřebuje naše pochopení a péči.“

„Potřebuje odbornou pomoc,“ prohlásí Rowena. Zvednu další broskvový drink. Nechci ho nechat na sto

le, když jsem teď způsobila, že Rowena je tak odhodlaná ho vypít. Seberu z opěradla židle svou tašku a kabát. Jako ty – kvůli tobě – mám ve zvyku mít své věci stále při sobě, abych mohla rychle uprchnout. Uvažuju, že bych se vyřítila ven z restaurace, ale vím, že bys mě pronásledoval a nako nec bych se s tebou ocitla sama na temné ulici. Napadá mě jen jediné místo, odkud si můžu zavolat taxíka a schovat se, než přijede. A mám plán, který se v matných obrysech vynořil teprve v posledních pár vteřinách. Znamená to, že se s tebou ještě jednou střetnu o samotě, ale je to celkem bezpečné a kvůli Roweně nevidím žádnou jinou možnost. Začneš vstávat a moje ruka varovně vylétne, jako bych byla policista, který řídí dopravu. „Neopovažuj se jít za mnou.“ Můžu se spolehnout, že budeš moje přání ig norovat. Jako vždy. Mluvím tak hlasitě, že na nás zírají lidé od okolních stolů. Rozloučím se s Rowenou, ale neodpoví mi. Spěchám ke kovovým točitým schodům, které vedou do suterénu, kde je toaleta.

Tady dole je další pornoobraz ve stylu art deco, těsně před toaletou. Zobrazuje muže i ženu, aby bylo jasné, že toalety jsou společné. V souladu s ostatními zdejšími umě leckými výtvory jsou oba dva nazí. On stojí a shlíží na ni. Ona před ním klečí na kolenou. Je vyobrazena zezadu, její hlava zakrývá střed jeho těla.

Toalety jsou tak spoře osvětlené, že si opět připadám slepá. Zamířím do kabiny a cestou vyliju broskvový drink do umyvadla. Dveře od kabiny nemají nahoře ani dole žádné štěrbiny, takže pod nimi nemůžeš podlézt ani přes ně nahlížet horem. Zavolám si taxi. Operátorka mi řekne, že řidič tam bude za deset minut. Mám v plánu zůstat prvních devět z nich zde za dveřmi.

Když vyjdu ven, stojíš tam, přesně jak jsem očekávala. Zatarasil jsi východ. Z ulpívavé vůně vonných tyčinek, které tady pálí, se mi těžko dýchá a ty zastiňuješ poslední zbytek světla. Třeští mi hlava, možná z toho, jak napínám zrak, nebo proto, že se dusím z otrávené mlhy ze syntetické ho jasmínu. Připomenu si, že taxikář každou chvíli vejde do restaurace a bude se po mně ptát. Než jsem sem sešla, spočítala jsem si, že sem určitě někdo musí přijít, takže nemyslím, že budeš riskovat něco příliš nekontrolovaného. Přesto tady nechci být uvězněná tak dlouho, abych zjisti la, co máš za lubem. Zinscenovala jsem ten střet s tebou co nejpřesněji a ponechala jsem jen to nejmenší možné množství času, abych ti řekla to, co potřebuju, aniž by mě slyšela Rowena.

Jdu rovnou k věci. „S Rowenou už se nebudu vídat. Klidně se s ní stýkej, jak chceš, je mi to jedno. Nepomůže ti to dostat se ke mně.“ Znám tě. Vím, že Roweně od tebe nebude hrozit žádné skutečné nebezpečí. Rowena se ti vnucuje. Ženy, které o tebe opravdu stojí, tě nezajímají. Zajímají tě jenom ty, kterým jsi zjevně lhostejný.

„Záleží mi na tom, na čem záleží tobě, Clarisso. Chci, aby tvoji přátelé byli mými přáteli. Chci pomoct Roweně. Kvůli tobě, Clarisso. Zajímám se o ni jen proto, že se o ni zajímáš ty. Nebuď žárlivá…“

„Nejsem vůbec…“ Tvůj poslední argument je tak neho rázný, že ho začnu popírat, ale nějak se mi podaří spolk nout konec věty. Začnu znovu, snažím se znít jinak a chlad ně. „S Rowenou jsme se odcizily. Už je to moc dávno, už mě nezajímá. Ani ji už nemám ráda.“

Jakmile tuhle vynucenou zradu vypustím z úst, chci ji popřít. Ale nemůžu, přestože mě kvůli Roweně zachvá tí smutek. Je nemožné, abych se jí snažila pomoct jako opravdová přítelkyně. Nebo ona mně. Ne teď, když ses jí zmocnil. Můžu pro ni udělat jen to, že řeknu tyhle věci: potřebuju se ujistit, že ti není k ničemu užitečná. Jenomže ona mi za to nepoděkuje.

Popojdu ke dveřím. „Uhni mi z cesty.“ Nehýbeš se.

„Jestli mi neuhneš z cesty, tak tě k tomu přinutím.“ Moje slova zní směšně. Oba dobře víme, že tě nedokážu k ničemu přinutit.

Shovívavě se usměješ. „Jsi půvabná, když se zlobíš, Clarisso.“

Moje ruka sevře dávkovač mýdla, vyrobený z matného skla. Je těžký. Je stejně bizarní jako všechno ostatní na té hle údajně stylové, nesnesitelně módní unisex toaletě.

„Těší mě, že jsi žárlivá, Clarisso. Chci ti vyndat z vlasů ty sponky, prohrábnout ti je prsty a políbit tě. Chci vidět, co máš pod těmi šaty.“

Zvednu dávkovač mýdla, jako by to byla zbraň. Nahlas se zasměješ. „Nikdy bys mi nedokázala ublížit,

Clarisso. Znám tě.“

Ruka mi vypoví službu. Dávkovač mi vyklouzne z prstů, roztříští se jako bomba na černobílých dlaždicích, právě když do tebe narazí hlavní dveře, které rozrazila Rowena. Zavrávoráš a pak uklouzneš na rozlitém mýdle a rozbitém skle. Nespadneš jen proto, že se chytíš umyvadla. Celý ten večer byl jako surrealistický zlý sen, ale nezamýšlená choreografie způsobená Roweniným příchodem je přímo jako z filmové grotesky.

„Musím jít, Roweno.“

Vypadá, že neví, co má dělat. Na okamžik jí zjihne obli čej a oči se jí zalijí slzami, které se jí podaří zadržet. Potom řekne: „Nikdo ti nebrání.“

Vypotácím se nahoru po točitých schodech, vyjdu ven z restaurace a nastoupím do čekajícího taxíku. Na rtech cítím chuť soli, protože pláču. Uvědomím si, že jsem si je asi hryzala, protože slzy mě pálí. O Rowenu jsem přišla. Přišla sama o sebe. Pochopila jsem to za prvních pár mi nut, které jsem s ní strávila. Ještě předtím, než jsi dorazil ty a udělal jsi to, co jsi udělal.

Čtvrtek

Čtvrtek, 5. února, 8.02

Dnes ráno je tu další obálka od tebe, čeká na mě na ro hožce uvnitř za hlavními dveřmi. Musel jsi ji prostrčit štěr binou časně zrána, aby unikla pozornosti slečny Nortono vé. Spěchám po cestičce k taxíku, s úlevou, že tu aspoň nejsi osobně.

Zatímco taxík sjíždí po klikaté silnici z kopce, vytočím číslo Rowenina hotelu. Dnes se vrací zpátky do Londýna. Z tvého dosahu, jak doufám, ale též z mého.

Zvedne telefon a zahuhlá: „Co je?“

„To jsem já.“

„Není tu, jestli voláš proto. Zůstal v restauraci jen na tolik dlouho, aby mi sdělil, že už mi nemůže dál pomáhat s mým psaním ani se mnou mít cokoli společného. Prý se nebude stavět mezi dvě dlouholeté kamarádky.“

Jenomže už jsi to udělal. Rowena praští sluchátkem a na druhém konci se rozhostí ticho.

Aspoň vím, že je v bezpečí. Aspoň jsi ji nechal být, jak jsem předvídala. Dostal jsi, cos chtěl. Dostal jsi z ní všech no, co ti o mně mohla říct.

Roztrhnu tvou obálku. Je v ní lístek na balet, dnešní představení. A dopis.

Určitě jsi ve stresu, Clarisso. Vím, že se ke mně nechceš chovat nelaskavě. Ty kruté věci, které jsi mi řekla, jsi určitě nemyslela vážně. Chci Tě jen učinit šťastnou. Chtěl jsem Ti včera udělat hezký večer a dát Tě dohromady s Tvou starou kamarádkou, ale teď je mi jasné, že jsem to neodhadl dobře.

Slibuji, že už se s Rowenou nikdy neuvidím. Dovol mi prosím, abych Ti to vynahradil tím, že Tě pozvu do divadla. Jenom Tebe. Jenom my dva. Nikdo nám nebude dělat křena. Vím, že budeš nadšená z Prokofjevovy Popelky. Máme toho tolik společného, Clarisso. Sejdeme se v sedm ve foyer. Nezapomeň si vstupenku! Předtím si dáme něco k pití. A potom pozdní večeři.

Líbá, Rafe

Ani nevím, kde začít, abych roznesla na kopytech šílen ství tvého dopisu. Copak neslyšíš, jak ti zas a znovu říkám: ne, ne a ne? Asi ti to nedochází: jsi v zajetí jakéhosi vyši nutého uvažování, ba dokonce jakési děsivé upřímnosti.

Hrabal ses mi v cédéčkách a dévédéčkách, když jsi byl u mě doma? Protože jsi správně uhodl, jak moc ten balet zbožňuju. Ale nedokážeš si představit, jak strašně nerada bych na něj šla s tebou. Od jiného muže by to mohlo být milé gesto. Mohlo by to být romantické. Ale ne od tebe. Od muže, který využil mou nejstarší přítelkyni a poštval ji proti mně. Od tebe je ten lístek urážka, ne dárek. Určitě přece musíš ve skrytu duše vědět, že dnes večer nebudeš v divadle sedět vedle mě?

Nedokážu však ze sebe setřást hrůzu z toho, co udě láš, až se zvedne opona, a já tam nebudu. Nedokážu se ubránit představě, jak stojíš na dlážděné podlaze, díváš se na sebe do zrcadla v bohatě zdobeném pozlaceném rámu, čekáš, a když nedorazím, máš zlost a cítíš lítost, muž v po kladně si tě všimne a uhodne, žes čekal zbytečně.

Kdysi jsi býval malé dítě. Co se ti asi stalo, že jsi teď takový?

„Jste schopná dnes ráno pokračovat, slečno Lockyerová?“ Pan Morden vypadal smutně a ustaraně, hlas měl mírný a zdvořilý.

Všichni obžalovaní hleděli s bezvýrazným pohledem před sebe, nehybně seděli v boxu z naleštěného dřeva, na židlích potažených stejným látkovým čalouněním v odstínu královské modři jako židle porotců a advokátů. Bylo tam velmi modro, až na soudcovo tmavohnědé kožené křeslo.

„Jsem v pořádku. Děkuju.“ Mluvila, jako by rozhovor probíhal jen mezi nimi dvěma. Clarissa tak pochopila, že může mít hezký hlas, za jiných okolností.

„Vím, že včerejšek byl pro vás velmi náročný.“

Slečna Lockyerová měla vlasy svázané do dvou nízko posazených culíků jako malá holčička. Zatáhla za jeden z nich.

„Můžete prosím porotě sdělit, co se stalo potom?“ Její hlas zněl rozhodně a bez ostychu. „Šla jsem zpátky do ložnice. Vím, že to může působit zvláštně, že jsem si šla lehnout zpátky do postele k těm dvěma mužům, kteří mě právě znásilnili. Ale říkala jsem si, že když to neudělám, začnou mě hledat a to by bylo ještě horší. Schoulila jsem se v rohu postele do klubíčka a objímala jsem se. Vůbec si nedokážete představit, jaká v tom bytě byla zima. Leželi na přikrývce, takže jsem přes sebe mohla přetáhnout jen kousíček. Bála jsem se, že když za ni moc zatahám, tak se probudí. Dřímala jsem, byla jsem unavená, ale pořád jsem se budila. Pak bylo ráno a přišel Sparkle a postavil se do dveří a pokynul mi, abych za ním šla do obýváku.“

Úterý, 11. listopadu, 9.00 (před třemi měsíci)

Je ráno po křestu tvé knihy. Probírám se ze zlého snu, zmítám se, abych se vyprostila z jakéhosi velmi temného místa. Ležím na boku ve své posteli, zády k tobě. Tiskneš se ke mně celým tělem a já cítím tvou erekci. Ruku máš položenou na mém prsu, je k němu přilepená jako přísav ka. Líbáš mě na šíji a šeptáš, že ses na mě díval, když se mi něco zdálo. Svíráš mě tak pevně, že musím vynaložit velké úsilí, abych se vykroutila z tvé náruče. Popadnu z podlahy šaty, hodím je na sebe a řítím se do koupelny, abych se po zvracela. Když se vyzvracím, přidržím se umyvadla, abych nespadla, a pohlédnu na své tělo. Mám zaschlé skvrny od krve na vnitřní straně stehen, kde jsou i červené otis ky, o kterých raději nechci přemýšlet. Druhý den se změní v pohmožděniny. Mám odřené rty, zápěstí a kotníky. Vlasy mám slepené a rozcuchané. Hrozně mě bolí oči. Zhasnu světlo. Stojím ve tmě pod horkou sprchou, šamponuju si vlasy a mydlím si každý kousíček kůže. Pálí mě, když se myju mezi nohama. Vyčistím si zuby kartáčkem i zubní nití. Bolí mě čelist. Poslední věc, kterou si dokážu vybavit, je, že jsi mi svlékl šaty. Potom mám jenom černo. Zamkla jsem za sebou dveře do koupelny. Nevšímám si tvého opa kovaného klepání a znepokojených dotazů zvenčí. Ještě v ten den v podvečer musím dojít na pohotovost, aby mi předepsali antibiotika na infekci močových cest. Potom jsem tři dny nemocná. Třeští mi hlava a bolest stále nepře chází. Zvracím a zvracím, až už ze mě nevychází nic než žluč, a pak spím a spím. Bez ohledu na to, jak moc spím, se nemůžu probrat.

Slečna Lockyerová začala těžce oddechovat. Náhle prudce zbledla. Bylo to dobře vidět v jasném světle, které se linulo přes prosklenou kupoli na stropě soudní síně číslo dvanáct a přes řadu oken na zdi za Clarissou –

jediných oken v celé místnosti a příliš vysoko na to, aby se z nich dalo vyhlédnout ven. Mohl by to být taneční sál. Možná kdysi dávno opravdu býval.

„Potřebuju přestávku. Omlouvám se. Potřebuju přestávku.“ Slečna Lockyerová si zakryla obličej.

Seděli v malé čekárně bez oken, těsně vedle dvanáctky.

„Ta už se nevrátí,“ řekla Annie. Clarissa ji tiše ujistila: „Určitě se vrátí.“

Annie protočila své jen zdánlivě mírné hnědé oči, pohodila lesklými černými vlasy a nafoukla růžové tvářičky. V umělém osvětlení byla její smetanová pleť lehce nažloutlá.

„Nejspíš máš pravdu,“ rychle dodala Clarissa. „Celou dobu se díváš. Já moc píšu. Dělám si příliš mnoho poznámek. Možná mi něco uniká, když se nedívám.“

Annie měla srdcovitý obličej, vypadala jako andílek. Zdálo se, že její andělské rysy trochu zjihly. Několikrát si poklepala ukazováčkem na roztomilou bradičku. „Co si myslela, že se stane, když jim šlohla ty drogy?“

Clarissa vyndala knihu japonských střihů. Byl v ní střih na noční košili s překříženým výstřihem, která se jí moc líbila – měla doma kus hedvábí ve vínové barvě, který na ni použije. Ušije dvě a jednu pošle Roweně, až se jí podaří bezpečně zbavit Rafea.

„Moje žena taky šila.“

Majitel hlasu si musel všimnout, na co se dívá. Zrudla v obličeji, když knihu kvapně zaklapla. Na židli naproti ní seděl ten vysoký muž, kterého měla před sebou na porotní lavici. Líbily se jí jeho tmavohnědé vlasy, ostříhané tak nakrátko, že si říkala, jestli není u armády. Za poslední dva dny strávila hodně času pohledem na ně – pomyslela si, že budou pichlavé na dotek.

„Už nešije?“ zeptala se.

Jeho čelisti – silné, hranaté a tolik nepodobné Henryho – téměř neznatelně ztuhly. Měla dojem, že uvažuje, co jí má říct, i když odmlka jí pravděpodobně připadala delší, než ve skutečnosti byla. „Zemřela. Přede dvěma lety.“

„Ach. To je mi moc líto.“

Jmenoval se Robert. Také mu řekla, jak se jmenuje, když se otevřely dveře do síně číslo dvanáct a soudní zřízenec je pozval zpátky. Postavila se do řady s ostatními, ale Robertův hlas ji vzápětí přiměl, aby se otočila.

„Tohle jste nechala na židli.“ Vztahoval k ní ruku, ve které držel tu knížku s japonskými střihy. Noční košile, kterou si prohlížela, moc hezká, ale trochu odvážná, byla na obrázku na obálce, pověšená na dřevěné skříni. Obrázek zakrývala jeho velká ruka.

Lehce se hryzla do rtu a v ironických rozpacích zavrtěla hlavou. Zároveň ji překvapilo, že si všimla, jak má symetrické rty a že jsou dokonalé: ani moc velké, ani moc malé, ani moc červené, ani moc bezkrevné, ale přesně akorát. Jeho oči měly tu nejzářivější safírovou modř, jakou kdy u člověka viděla. Pomyslela si, že by mohla oslepnout, kdyby se na ně dívala příliš dlouho. Přestože měl výrazné rysy, jeho obličej byl neutrální, možná téměř bezvýrazný. „Myslím, že máte pravdu,“ řekl. „Myslím, že se vrátí.“

Skutečně se vrátila, ačkoli měla zarudlé oči, a když mluvila, musela několikrát ztěžka polknout.

„Donutili mě, abych si lehla na zem. Přehodili přese mě přehoz. Začali… do mě kopat, mlátili mě. Byla jsem schoulená do klubíčka, snažila jsem se chránit si prsa, hlavu. Myslela jsem si, že mě fakt zabijou a že mi předtím zakryli obličej, aby se na mě nemuseli koukat, zatímco to budou dělat. Začala jsem křičet, že zavolám dědovi, že mi ty peníze dá.

Sparkle ze mě stáhl ten přehoz a podal mi můj mobil.

,Volej,‘ poručil mi. Řekla jsem dědovi, že jsem zoufalá, že potřebuju patnáct set liber, ale řekl ne. Myslela jsem, že mě znovu začnou mlátit, ale Sparkle prohlásil, že mu to můžu splatit, když pro něj budu prodávat. Dal mi matroš za tři sta liber, abych mohla začít. Potom mě odvezl na nádraží a pustil mě.“

Čtvrtek, 5. února, 20.30

V půl deváté zazvoní domovní zvonek. A zvoní a zvoní a zvoní. Už od rána jsem věděla, že po mně půjdeš za to, že jsem se na tebe vykašlala s tím baletem. Samozřejmě neotvírám. Nicméně experimentuju. Vyvěsím domovní telefon, což však nezablokuje bzučák. Ba co hůř, nepře tržitě teď slyším tvůj hlas. Beze slova zavěsím sluchátko a už ho nezvednu.

Jdu do ložnice a popadnu telefon. Jednou stisknu de vítku. Stisknu ji podruhé. Vzpomenu si, jak jsem minulý pátek mluvila s operátorkou linky tísňového volání, a za razím se, než ji stisknu potřetí.

Znovu je mi patnáct a oznamuju krádež školní tašky. Po licistka mě bombarduje dotazy a já si přeju, aby moji rodiče seděli vedle mě, a ne venku v čekárně s Rowenou a křičí cími příbuznými zlodějů. Opravdu mi tu tašku ukradli? Co když jsem ji jenom ztratila a bála se říct rodičům pravdu? Určitě by jim vadily ty výdaje a nepříjemnosti, které by ta ková neopatrnost způsobila: nechat vyměnit zámky, koupit mi nové učebnice, dát mi další týdenní kapesné na obědy? Řekla jsem, že mým rodičům by takové věci nikdy nevadily. Řekla jsem, že se jich vůbec nemusím bát. Řekla jsem, že jim jde jen a jen o mou bezpečnost. Připadalo mi, že čím víc mluvím, tím víc mi ta policistka nedůvěřuje. Podařilo se mi ji přesvědčit, aby Roweně umožnila jít dovnitř. Po važovala ji ale za nespolehlivou svědkyni, protože to byla moje věrná kamarádka a jejímu potvrzení mého příběhu se nedalo důvěřovat.

Tu holku, která mě přepadla, nenašli. Bodejť by ano.

Pochybuju, že po ní vůbec kdy pátrali.

Policie nemůže jednat, pokud neexistují důkazy, že byl spáchán trestný čin.

Místo třetí devítky stisknu červené tlačítko a odhodím telefon na postel. Je mi jasné, že ještě nemůžu jít na po licii. Stále nemám dost důkazů. A než by sem přijeli, byl bys pryč – pak by mě nebrali vážně. Nejsi tak pitomý, aby ses od nich nechal načapat před mými dveřmi. Možná by mě dokonce obvinili z plýtvání časem policie, protože jsem znovu nepatřičně použila tísňovou linku pouhých šest dnů po prvním volání. Mysleli by si, že jsem si tě vymyslela, stejně jako tu holku, která mě tenkrát praštila na nábřeží. V devět hodin už to nekonečné vyzvánění nedokážu vydržet. Zvednu domovní telefon, ale nic neřeknu. Čekám na tvůj hlas, jelikož vím, že to nebude dlouho trvat.

„Clarisso?“ řekneš. „Clarisso? Čekal jsem na tebe, Cla risso. Stalo se něco, Clarisso? Jak jsi na mě mohla být tak ošklivá, Clarisso? Myslel jsem, že tě bude mrzet, jak ses ke mně zachovala včera večer, a teď tohle.“

Dřív jsem mívala své jméno ráda. Nechci, abys mě při pravil i o ně. Nemůžu to dopustit, i když se ošívám pokaž dé, když ho opakuješ.

Způsob, jakým kolísáš mezi starostlivostí a zlostí, usmi řováním a spíláním, mi nahání takový strach, že se obejmu rukama a začnu se kolébat zepředu dozadu.

Jdu do koupelny a zavřu za sebou dveře, i když to skoro vůbec nepomůže odclonit ten hluk. Otočím kohoutkem až na doraz. Pomůže to, ale úplně tě to nepřehluší. Nasy pu do vany levandulovou sůl do koupele: Garyho vánoční dárek, který je každý rok stejný, což nás vždycky oba roze směje, když mi ho předává. Právě teď mi ale zrovna moc do smíchu není. Shodím ze sebe šaty na podlahu, a jakmile je vana dostatečně napuštěná, aby mi voda sahala nad uši, s nemotorným šplouchnutím do ní vlezu.

Tohle dokonale zabere. Teď tě vůbec neslyším. Jenomže koupelová sůl mi vůbec nepomáhá uvolnit se a za pou hých pár minut jsem celá zesláblá a malátná z toho horka a pára mi znemožňuje dýchání. Vůbec nic neslyšet je dě sivé zase jinak. Mám špetku naděje, že až se znovu vyno řím nad hladinu, bude ticho, ale samozřejmě tam stále jsi a nezmlkl jsi. Příliš rychle vylezu ven a zamotá se mi hlava. Hezkým slovem by ses dal označit jako metodický. Ob sedantně kompulzivní je horší výraz, který sis ale opravdu vysloužil. Nikdo ho neztělesňuje líp než ty. Stiskneš bzučák přesně na šedesát vteřin pronikavého zvonění, potom mi necháš přesně dvě minuty vzácného ticha, než ten cyklus zase zopakuješ. Nejspíš máš v té své brašně s nářadím taky stopky. Je dobře, že slečna Nortonová je skoro hluchá, cho dí brzy spát a před spaním si sundává naslouchátko. Jsem vděčná, že nejsem na veřejném místě, kde mě můžeš napadnout ze zálohy, jako jsi to udělal s Rowenou.

Zabalím se do osušek a jdu do ložnice. Znovu zavřu dve ře a opět to skoro vůbec neztlumí vřeštění zvonku. Pustím rádio. Hrají Chopinovo Preludium. Pustím zvuk na plné pecky, takže skoro vůbec nejsi slyšet, až na pomlky mezi klavírními notami. Úplně zmizíš teprve tehdy, když zalezu pod přikrývky a přetáhnu si je přes hlavu.

Zanedlouho mě však rozbolí uši z něčeho jiného. Ta hle hudba nemá hrát tak hlasitě. Navždy jsi mi Chopina znechutil. Mít ho puštěného takhle nahlas a absurdně soutěžit s tvým prstem na bzučáku způsobuje, že ta hud ba zní ošklivě a necivilizovaně – nikdy neměla být použi ta jako zbraň. Znovu se dusím, s prošívanou dekou přes nos nedokážu dostat do plic dostatek vzduchu a musím rychle opustit i tenhle provizorní floatační tank. Znovu mi probodneš ušní bubínky.

V deset už nedokážu vydržet ani o minutu déle. Popad nu domácí telefon. Znovu vítězíš. Je nemožné dál mlčet.

„Nikdy tě nepustím dovnitř. Nechci s tebou nikam cho dit. Ten lístek jsem po tobě nechtěla a do té restaurace bych včera večer nikdy nepřišla, kdybych věděla, že tam budeš.“

Říkáš: „Nechci tě rozrušovat, Clarisso.“ Řekneš: „Jen tě chci učinit šťastnou, Clarisso.“ Říkáš: „Nic víc nechci. Ale ublížila jsi mi, Clarisso.“ Říkáš: „Vím, že jsi sama, Claris so. Já jsem taky sám.“ Říkáš: „Jen se nám snažím oběma pomoct, Clarisso.“ Říkáš: „Vím, že máš zlomené srdce, Clarisso. Já taky. Znovu a znovu za to můžeš ty.“ Říkáš:

„Teď odcházím, Clarisso.“

V tísni zavěsím sluchátko do vidlice tak prudce, že vy padne a visí k zemi, takže ho musím zavěsit znovu. Nová bezhlučnost je tak tichá, že mi způsobuje lehké hučení v uších. Nemůžu se však zbavit úzkosti, že tam stále stojíš.

Pátek

Bylo těžké soustředit se na Azarolova advokáta, poté co v noci skoro nespala.

„Prosím potvrďte svůj popis muže, kterého podle vaší výpovědi přibrali do dodávky cestou do Londýna.“ Pan Williams Clarisse připomínal herce v soudním dramatu, který se řádně naučil všechny repliky a pohyby.

„Řekla jste: ,Asi metr pětasedmdesát vysoký, smíšeného rasového původu, štíhlý, s dlouhými copánky.‘“

Azarola se předklonil. Měřil hodně přes metr osmdesát. Měl nazlátlou pleť, oříškové oči a rovné, krátké, husté kaštanové vlasy. Pod vypasovaným černým svetrem, který vypadal draze a kvalitně a nejspíš byl z kašmíru, měl široká ramena a hrudník, jako Robert. Připomínal jí španělskou popovou hvězdu.

„Ano. To byl můj popis,“ řekla slečna Lockyerová. Její popis vůbec neseděl. Mohla by se Clarissa taky takhle zmýlit, kdyby měla takový strach, že by se neodvážila pořádně podívat? Nebo policie zatkla nesprávného muže?

Tomlinsonův advokát vypadal jako ostřílený shakespearovský herec. „Pan Tomlinson měl s vámi konsenzuální pohlavní styk. Vůbec nešlo o žádné násilí, jak jste vylíčila. Byla to chladnokrevná obchodní transakce kvůli drogám. Jste profesionálka, slečno Lockyerová. Dokonce jste panu Tomlinsonovi dala kondom.“

Clarissa se otřásla. Nedokázala si z té listopadové noci zapamatovat tolik, aby věděla, jestli měl Rafe kondom. Jak ho znala, nejspíš neměl. Nevýslovně se jí ulevilo, když za týden dostala menstruaci jako obvykle. Byla to pro ni nová zkušenost, přát si, aby nebyla těhotná. Co by pan Belford říkal, kdyby na té svědecké lavici seděla ona?

Clarissa tiše hovořila s Annie, když si braly kabáty a pomalu odcházely z budovy. „To se stane, když vzneseš obvinění, když podáš trestní oznámení. Prostě tě ještě jednou znásilní a řeknou, že jsi prostitutka.“

„Jenomže ona byla prostitutka, Clarisso,“ řekla Annie. „Nikdo jí dost dobře nemůže věřit, když říká, že nebyla.“

Clarissa si nacpala do tašky ohmataný výtisk Keatsových Sebraných básní. Knížka byla pozůstatkem po jejím nedodělaném doktorátu a uchylovala se k ní vždycky, když jí okolní svět připadal obzvlášť temný a surový. Vyhlédla z okna vlaku. Po nástupišti rázně přešel Robert a zmizel na schodech. Nedošlo jí, že taky jel vlakem. Nenapadlo ji, že by rovněž mohl bydlet v Bathu. Nějak se mu podařilo vystoupit a téměř se dostat pryč z nádraží, dřív než ostatní cestující vůbec začali vystupovat.

Zkoumala, jestli na peronu není Rafe, rozhlížela se po davu, který ji unášel směrem ke schodům. Z celodenního sezení ji bolelo tělo. Chtěla na čerstvý vzduch. Chtěla se hýbat. Už se musela rozloučit se svými ranními pěšími cestami na nádraží. Nechtěla přijít ještě i o cestu domů. K jejímu rozhodnutí přispěl fakt, že fronta na taxi byla tak neskutečně dlouhá, ale zároveň byla ráda, že je kolem tolik lidí.

Přesto cítila nervozitu, když vstoupila na viadukt za nádražím. Zastavila se, aby nahlédla do podchodu:

Rafe nikde. A na most, než na něj vstoupila, aby přešla přes řeku. Opět tam nebyl.

Ale někdo tam, uprostřed mostu, přece jen byl. Postava zachumlaná do hromady omšelých dek a obklopená prázdnými plechovkami od piva, v ruce svírala lahev laciné kořalky. Kolem ní leželo několik igelitek s jejím ubohým jměním.

Normálně by tu ženu Clarissa obešla velkým obloukem. Tentokrát se k ní přiblížila, i když musela přemoct záchvěv stejné směsice strachu a lítosti, kterou v ní vyvolávala slečna Lockyerová. Pevněji sevřela svou tašku. Žena měla tak slepené a mastné vlasy, že Clarissa nepoznala, jakou mají barvu. Na vyzáblé postavě jí plandala roztrhaná a špinavá šusťáková bunda. Vrásčitou kůži měla tak drsnou, rudou a šupinatou, že ji musela bolet. Na první pohled vypadala jako stařena, ale pravděpodobně jí nebylo víc než čtyřicet. Bude tohle jednoho dne slečna Lockyerová? Kolem ní se šířil zakyslý puch, nezaměnitelná směsice potu, výkalů a nemytých genitálií, z kterého se Clarisse zvedal žaludek. Snažila se dýchat ústy a doufala, že si ta žena ničeho nevšimla.

„Peníze na ubytovnu?“ Žena vztáhla ruku, promodralou chladem. Clarissa si stáhla rukavici a vyndala dvacetilibrovou bankovku, i když věděla, že pravděpodobně bude použita ke koupi dávky cracku a heroinu. „Požehnej vám pámbu,“ řekla ta žena.

Clarissa si stáhla druhou rukavici a obě jí nabídla. Nevěděla, jestli bude mít o matčiny pletené výrobky zájem. Žena zaváhala, ale potom si je vzala a pomalu a nemotorně si je natáhla. „Požehnej vám pámbu,“ řekla znovu, ale nepodívala se Clarisse do očí. Clarissa šla dál a zanořila své nyní mrznoucí pěsti hluboko do kapes teplého kabátu, který si ušila, když s ní ještě byl Henry.

Henry se tehdy nepatrně usmíval, se sklenicí vína a novinami v ruce, zatímco ona klečela na podlaze v obýváku, skláněla se nad indigově modrou vlněnou látkou, kterou předtím prošila do kosočtverců, a nyní hloubala, co z ní ušije. Henry sršel energií, i když se nehýbal. Každé ráno si ve sprše holil těch pár vlasů, které mu zbyly, takže byl naprosto holohlavý. Byla to spíš volba stylu než nechtěný úděl a jen další důkaz o jeho neomylném estetickém úsudku. Henry je nyní v Cambridgi, ve světě na hony vzdáleném téhle ženě i Clarisse. Clarissa spěchala dál, chtěla se dostat co nejrychleji domů. Za pár minut došla ke starému hřbitovu. Slečna Lockyerová jej musela nesčetněkrát míjet, včetně onoho dne, kdy ji unesli. Jestlipak si někdy všimla toho jediného náhrobku, který nebyl vyvrácený? Místo, kde ležela těla, označoval šedivý kamenný kvádr o velikosti velkého lodního kufru, celý zezelenalý plísní. Před mnoha staletími tu býval les. Bylo to další z Clarissiných oblíbených míst. Ráda si představovala, že je pro ni zdrojem kouzel a že jednoho dne se ta kouzla uskuteční, i když se to zatím nestalo.

V polovině devatenáctého století tam byla pohřbena žena s dvěma dětmi. Tři úmrtí za dva roky. Clarissa ve tmě nápisy neviděla a vyrytá písmena stejně pozbývala obrysy, ale znala je zpaměti.

Matilda Bournová, zemřela dne 21. srpna 1850 ve věku 4 měsíců

Louisa Bournová, zemřela dne 16. září 1851 ve věku 6 týdnů

Jana Bournová, matka obou dětí, zemřela dne 22. prosince 1852 ve věku 43 let a 6 měsíců

Clarissa si vždycky představovala ta dvě děťátka v matčině náruči pod syrovou zemí a matku konečně šťastnou, že je může k sobě přivinout. Byly to její jediné děti? Nejspíš měla spoustu dalších, to bylo pravděpodobnější. Asi měla podlomené zdraví z příliš mnoha těhotenství, která následovala příliš rychle po sobě – to mohl být důvod, proč zemřela. Clarissa by to mohla zjistit, ale vlastně to ani vědět nechtěla. Měla raději příběh, který si vyprávěla, v němž se bezdětná žena dlouho nemohla dočkat dětí, po kterých toužila. Potom jako zázrakem měla děti po čtyřicítce, což je věk, kterého Clarissa dosáhne za půldruhého roku, jen aby o ně záhy přišla.

Nebyla tam žádná zmínka o jejím manželovi. O otci dětí. Jako by záleželo jen a jen na vztahu mezi mrtvou matkou a jejími mrtvými dětmi. Někomu však byli natolik drazí, že vztyčil tento náhrobek.

Clarissa měla podobné příjmení jako ony, ale věděla, že to není důvod, proč s nimi cítí tak mocné spojení. Kdykoli ten hrob míjela, vykonala téměř pověrčivý rituál, při kterém se za ně – a k nim – modlila. Někdy přelezla přes železnou bránu na vzdáleném konci, aby odklidila zmačkané plechovky nebo mastné obaly od rychlého občerstvení.

Dnes tam byla tma jak v pytli. Lidé, kteří šli z nádraží stejným směrem jako ona, se nějak vypařili, aniž si toho všimla, protože příliš dlouho otálela u té ženy na mostě. Teď litovala svého rozhodnutí vykašlat se na frontu na taxi a uvažovala, že se vrátí. Rychle si však spočítala, že by jí to nepomohlo. Byla by stejně sama a izolovaná, kdyby se vracela ve svých stopách, jako kdyby šla pořád dál.

Snažila se přesvědčit, že Rafe o jejích každodenních cestách do Bristolu nic neví. Neměl důvod domnívat se, že se po večerech bude vracet pěšky domů z nádraží. Přesto si však stále představovala, jak se plíží stíny podél zdí, kde jsou opřené všechny staré náhrobky. Ti, kteří nad nimi plakali, jsou už dávno po smrti. Nejspíš je nikdy ani nenapadlo, že budou vyrvány ze svých míst. Vyrazila vpřed, a jen proto, že by mohla uklouznout na zledovatělé cestičce, se ovládala, aby se nerozběhla. Byla si jistá, že jí najednou zatarasí cestu, vynoří se z bezhvězdné tmy.

Začala volně dýchat, teprve když došla do své ulice. Už nikdy nepůjde sama pěšky po setmění. Nikam. Bez ohledu na to, jak dlouho bude muset čekat na taxi. A pokud půjde, pak pouze na místa, kde určitě bude spousta lidí.

Pátek, 6. února, 18.15

Na poličce ve společné vstupní hale na mě čeká malá polstrovaná obálka. V ní je maličká krabička. Zabalil jsi ji do zlatého raženého papíru a pečlivě ozdobil zakudrna cenými stříbrnými stužkami. Přiložil jsi masivní blahopřání na krémovém papíře, s obrázkem růže. Všímám si, co máš ráda. Nos ho pro mne.

Třesou se mi ruce, když jdu po schodech nahoru a ces tou roztrhnu tu krabičku. Zakopnu v mezipatře, když spat řím ten prstýnek, který mě tehdy večer v listopadu zaujal, jako by mě očaroval. Nikdy bys mi ho nekoupil, kdybys býval věděl, že jsem myslela na Henryho, když jsem se na něj dívala. Nemyslela jsem na tebe. Na tebe ne. Na tebe nikdy. Mé představy o tobě jsou jen temné.

Bláznivě si pomyslím, že mi začnou krvácet bříška prstů, když přejedou přes ten drobný kroužek z chladné platiny a přes drobné diamanty, kterými je posázený. Ten prstýnek ke mně přilétl jako zlověstný bumerang.

Jakmile vejdu do bytu, strčím všechno včetně přá ní zpátky do polstrované obálky. Přelepím ji izolepou, nalepím nové známky a nadepíšu tvoje jméno a adre su na univerzitu a přeškrtnu svou vlastní. Především ne můžu dopustit, aby sis myslel, že jsem od tebe přijala něco tak cenného. Hned zítra ráno ti to pošlu poštou zpátky.

Ale jakmile si začínám balíček strkat do tašky, abych ho měla připravený, strne mi ruka při vzpomínce na jeden z pokynů v brožurce o stalkingu.

Schovávejte si všechny dopisy, balíčky a předměty, i když jsou pro vás děsivé nebo znepokojivé.

Musím si ten prstýnek nechat, bez ohledu na to, kolik jsi za něj utratil peněz. Je to koneckonců dar. Jenom v ji ném smyslu, než jsi zamýšlel. Přidám ho do své rozrůstající se sbírky důkazů. Je to neutěšená kolekce, ale stále ještě nestačí jako nezvratný důkaz.

2. týden

Ohnivý tanec

Pondělí

Clarissa pozorovala Roberta. Listoval soudním spisem. Zastavil se u fotky vnitřku dodávky, bedlivě si ji prohlédl a zapsal si poznámku, kterou předal soudnímu zřízenci, aby ji odnesl soudci.

Pan Belford pochybovačně hleděl na slečnu Lockyerovou. „Údajně systematické bití a týrání a násilné činy znásilnění a neoprávněného zadržování,“ prohlásil. „Ale na oběti po nich není skoro žádná známka.“

Soudce se svou obvyklou formální zdvořilostí přerušil líčení a požádal je, aby si prohlédli Robertovu fotku. Za sedadlem řidiče si na zamaštěném a zmačkaném obalu od rychlého občerstvení hověl zelený jednorázový zapalovač.

Pan Morden se na Roberta zářivě usmíval. Nikdo si toho zapalovače předtím nevšiml. Podle popisu slečny Lockyerové přesně odpovídal tomu, kterým jí Godfrey v dodávce podpaloval náušnici.

Byla to další z řady přestávek způsobených tichým dohadováním mezi panem Mordenem a panem Belfordem. Clarissa seděla na svém obvyklém místě. Robert se posadil naproti ní v rohu nepřirozeně jasně osvětleného, oslnivě bílého předpokoje.

„Chudák holka,“ konstatoval Robert. Ani v nejmenším se neobával přímo vyslovit svou soustrast.

Clarissa si říkala, kolik mužů by se takhle ozvalo před nimi. „Ano,“ souhlasila s mírným přikývnutím a posmutnělým výrazem. „Chudinka.“ A potom: „To je neuvěřitelné, že jste našel ten zapalovač. Jste snad povoláním detektiv?“

„Jsem hasič.“ A skromně to zlehčil: „Většina lidí nehledá potenciální příčiny požáru. Já to dělám už od dvaceti let. Půlku života.“

Soudní zřízenec už byl zpátky a vybízel je k návratu. Clarissa si vzala kabelu a propínací svetr. Žádného hasiče ještě nikdy nepotkala. Obklopovala se vysokoškolskými pedagogy, i když se rozhodla, že sama se akademické dráze věnovat nebude. Ale neušlo jí, že jednomu přímo padla do náruče, i když Henry byl hlavně básník. Pomyslela si, že to, co Robert dělá, je zajímavé a důležité.

„Je to jen práce,“ řekl, jako by jí četl myšlenky a opravoval je. Mluvil věcně, ale přátelsky a vyrovnaně. „Každý z nás má svou roli.“

„Vy sama jste rovněž schopna násilí, není-liž pravda, slečno Lockyerová?“

Slečna Lockyerová na otázku pana Belforda zavrtěla hlavou, jako by nebyla hodna odpovědi. Pan Morden se vymrštil, aby v naprostém rozzuření vznesl námitku, a porota znovu vypochodovala ze soudní síně.

Clarissa opět seděla v malém předpokoji proti Annie a Robertovi.

Vzpomínala na středeční večer. Jak jí vyklouzl z ruky ten dávkovač na mýdlo a místo o Rafeovu lebku se roztříštil o dlaždice na toaletě.

Nikdy bys mi nedokázala ublížit, Clarisso. Znám tě.

„Nevím, jestli bych dokázala ublížit jinému člověku,“ řekla, „ale začínám si přát, abych to svedla.“

Robert na Clarissu upřeně hleděl. „Někomu ublížit není o fyzické síle. Nikdy jste zatím nebyla v situaci, kdy jste musela. Každý je schopen násilí, Clarisso. Ujišťuji vás, že byste to dokázala i vy, kdybyste potřebovala.“

„A co vy, Roberte, vám už se to někdy stalo?“ zeptala se Annie.

Jeho obličej byl bezvýrazný. Neodpověděl.

„Ani jsem se nemusela ptát,“ řekla Annie. „Samozřejmě že stalo.“

Pan Belford působil dojmem, že v době nepřítomnosti poroty nespustil ze slečny Lockyerové oči. Jako poštolka, která krouží nad hrabošem a čeká na svou příležitost.

„Je to tak, že váš bývalý partner má novou přítelkyni?“

Clarissa ustaraně pohlédla na Annie, kterou právě opustil manžel kvůli jiné ženě. Pomyslela též na Rowenu. A na Henryho manželku.

Slečna Lockyerová zírala na své ruce.

Clarissa přemítala, jak by jí bylo, kdyby si Henry našel někoho jiného. Určitě by jí bylo nepříjemné, přestože by s tím bojovala, kdyby se mu s novou přítelkyní podařilo umělé oplodnění. Ne že by se do něčeho takového hned znovu vrhal. Henry chtěl, aby si o něm lidé mysleli, že je pořádný chlap. Přinutil Clarissu, aby nikdy nikomu neřekla, že ta hrstka jeho zdeformovaných spermií má pět hlaviček a deset ocásků, přiblble plave pořád dokolečka a vzájemně do sebe naráží.

Pan Belford vybídl stále mlčící slečnu Lockyerovou:

„Vyhrožovala jste jí, že ji zabijete?“

„Samozřejmě že ne.“

Zavrtěl hlavou a dal jasně najevo, že její odpovědi jsou tak absurdní, že nestojí za to s ní dále hovořit.

Tolik se soustředila na slečnu Lockyerovou a zapisování poznámek, že se ani nepodívala na veřejnou galerii, kde její pozornost upoutal jakýsi pohyb v zadní řadě.

Z místa, kde si opíral bledou hlavu o nevýraznou stěnu, se předklonil bledý muž a hleděl jen na Clarissu. Nutil ji, aby si všimla, že se na ni dívá.

Když se Robert zastavil, aby ji při odchodu z lavice porotců pustil před sebe, zakopla. Zahořely jí tváře, zrychlil se jí dech a srdce jí bušilo tak rychle, že muselo být vidět, jak jí tluče pod šaty.

Pondělí, 9. února, 17.55

Sedím v místnosti porotců a předstírám, že jsem zabraná do četby a ani jsem si nevšimla, že všichni ostatní odešli. Porotní úředník se na mě dívá a hlasitě si balí věci. Nako nec mi řekne, že místnost je nutné na noc vyklidit, a mně je jasné, že setkání s tebou už dál nemůžu odkládat.

Jak očekávám, čekáš na mě přímo před soudní budo vou. Projdu kolem tebe na konec ulice a zabočím doleva. Chovám se, jako bys byl vzduch.

„Clarisso.“ Dohnal jsi mě. „Je od tebe trapné, že se mnou nemluvíš, Clarisso.“

Zastavím se před stánkem s kávou, který je už pro dne šek zavřený, stejně jako všechno ostatní. Nikdy jsem ho neviděla takhle ztichlý, ale kolem ještě postává pár lidí. Stále mi poskytuje bezpečí veřejného prostoru.

„Miláčku, prosím, mluv se mnou.“

Nemůžu si pomoct. Příkazy v brožurkách vyzývající k mlčení nelze dodržet. „Nejsem žádný tvůj miláček.“ Přistoupíš blíž. „Nepřibližuj se ke mně.“ Mám pronikavý hlas. Pokouším se ho ztišit. „Opovaž se tady ještě jednou ukázat. Neměls na to právo.“

„Je to veřejná galerie.“

Pokud ti nezabráním v tom, abys ještě někdy přišel, nedokážu znovu usednout na lavici porotců a pokračo vat v procesu. Ze soudní síně číslo dvanáct se stane past, místo, kde jsem nemilosrdně vystavená tvým očím. Uvě domuju si, jak moc mě ten soudní proces zajímá, jak moc mi na něm záleží, že jsem vlastně nesmírně hrdá, že jsem členkou poroty – vždycky jsem doufala, že se mi to někdy podaří. V hlavě mi dokonce i v tvé přítomnosti hlasitě znějí otřepané fráze o veřejné službě a občanství.

„Jestli sem ještě jednou přijdeš, řeknu jim, že tě znám. Můžou celý proces odvolat. Nechtějí, aby porotce vyrušo vali lidé, které znají. Potřebuju se soustředit.“

„To svědectví tě znepokojilo, Clarisso, viděl jsem to.“ Máš pravdu. Je mi nepříjemné, když se ve mně nemý líš. Je mi nepříjemné, že jsem ani nevěděla, že mě pozo ruješ. Je mi nepříjemné, že vlastně nevím, co bych byla dělala, kdybych si všimla, že tam jsi, dřív než v posledních chvílích líčení.

„Není protizákonné, aby na veřejné galerii seděli přá telé porotců.“

„Ty nejsi můj přítel.“

„Máš pravdu.“ Souhlasíš a opravíš se: „Milenec.“

„Nejsi…“ Kousnu se do rtu. Vypadáš tak smutně, že by tě jeden politoval.

„Myslel jsem, že mě ráda uvidíš.“

„To ses zmýlil.“ Není tak těžké být zlá. Skoro se třesu zlostí. Moje matka si nikdy nedokázala představit muže, jako jsi ty.

„S Rowenou už se nestýkám.“

„Je mi fuk, s kým se stýkáš nebo nestýkáš.“

„Jsi krutá, Clarisso. Měl jsem o tebe starost. Byla jsi nemocná.“

„Lhala jsem, nebyla jsem nemocná. Nechtěla jsem, abys mě tehdy ráno sledoval. Nechtěla jsem, abys mě našel.

Nechtěla jsem, abys věděl, že jsem tady. Mám právo, abys nevěděl, kde jsem. Je mi nepříjemné, že mě špehuješ.“ Tohle je lepší: neoblomně a upřímně.

„To od tebe bylo ošklivé. To jsem si o tobě nemyslel.“

„Je mi fuk, co si o mně myslíš. Nechci, abys na mě vů bec jakkoli myslel.“

„Pořád nemáš zapnutý mobil.“

„Změnila jsem si číslo. Změnila jsem si ho kvůli tobě. Nechci s tebou mít nic společného. Už jsem ti to řekla milionkrát.“

„Obešel jsem všechny soudní síně v celé budově, než jsem tě našel.“

Pomalu kroutím hlavou ze strany na stranu. „Copak nechápeš, že to není normální?“

„Ne, nechápu. Ukazuje to, jak moc mi na tobě záleží.“ Vztáhneš ke mně ruce, jako bys očekával, že ti padnu do náruče, a já ucouvnu. Jak si můžeš představovat, že bych to chtěla? „Líbil se ti ten prstýnek, Clarisso?“

„Ne.“

„Ale nechala sis ho. Určitě se ti líbí.“

„Už mi žádné věci neposílej. Chci, abys mi dal pokoj.“ Když začnu odcházet pryč, popadneš mě za paži. Vytrhnu se ti. „Nedotýkej se mě. Je mi z tebe zle. Je mi zle z věcí, které děláš.“

„Nemůžeš se se mnou jen tak vyspat a pak si to roz myslet. Nemůžeš ve mně vyvolat takové pocity, které jsi vyvolala, a pak si mě nevšímat.“

Zaútočí na mě věta z jedné brožurky o stalkingu.

Jedna třetina všech pronásledovatelů byla předtím se svou obětí v důvěrném kontaktu.

„Byla to jen jedna noc, nic to pro mě neznamenalo. Byla to ta největší chyba, jakou jsem kdy udělala, a neu dělala bych ji, kdybych nebyla opilá. Nebo něco horšího? Bylo to snad něco horšího?“ Pro tentokrát nemáš co říct.

„Proč si nic z toho nepamatuju?“ Pořád nic. „Proč jsem měla podlitiny?“ Pro tentokrát mám víc co říct než ty.

„Proč mi potom bylo tak špatně?“

Konečně promluvíš, ačkoli si přeju, abys znovu mlčel, jakmile ti ta slova vyjdou z úst. „Vášnivě jsi po mně šíle la, Clarisso. Vůbec ses neovládala. Jak jsi reagovala, co jsi po mně chtěla, abych ti dělal.“

„Byla jsem v bezvědomí.“ Svírám svou tašku a snažím se, aby se mi přestaly třást ruce. Dere se mi z krku káva, kterou jsem vypila během oběda. Znovu ji spolknu. „Na sypal jsi mi něco do vína?“

„Teď zníš šíleně. Chtěla jsi mě, Clarisso. Chtěla jsi mě, tak jako jsem já chtěl tebe. Proč se to pokoušíš popřít? Ohromně sis to užívala.“

„Nechtěla jsem tě. Ne tehdy a rozhodně ne teď.“

Zkroutí se ti ústa. Máš zaťaté pěsti. Povolíš je, zatneš a znovu povolíš. „Kurvo.“ Obličej máš svraštělý nenávis tí, ale snažíš se ho znovu uvolnit. „Nemyslel jsem to tak, Clarisso. Promiň. Příliš jsi mě rozrušila. Řekni, že mi to od pouštíš. Nevěděl jsem, co říkám.“

Znovu na mě zaútočí ty brožurky.

Každý měsíc končí pro osm žen ve Velké Británii domácí zneužívání smrtí.

Přeju si, aby na mě pořád neútočily ze zálohy. Nechci na ty brožurky myslet. Nechci si představovat, že mohou mít pravdu. Jsou jako přátelé, kteří mi šeptají nepříjem nou pravdu, kterou nechci slyšet. Chci si myslet, že tyhle statistiky jsou jen vymyšlené. Každý měsíc zemře osm žen.

„Teď už jdu. Jestli mě budeš sledovat, půjdu rovnou do soudní budovy a řeknu to bezpečnostní ostraze. Ještě neodešla.“

„Řekni, že mi odpouštíš, a já půjdu.“

„Nikdy ti neodpustím. Jestli tě ještě jednou uvidím v té soudní síni, udám tě soudci.“

„Nemyslel jsem to vážně, Clarisso, když jsem ti tak řekl.“

„A taky řeknu v práci, žes to udělal. Že jsi mě sem sledoval, že jsi mě tak rozrušil, že jsem nemohla dál po kračovat v tak důležité činnosti.“ Jsem nemilosrdná. Už se netřesu a přešla mě nevolnost. Vím, co musím říct, abys už nechodil do soudní síně číslo dvanáct. „Podám oficiální stížnost na osobní oddělení. Své povinnosti vůči zaměstnancům, kteří slouží v porotě, berou vážně.“ To je naprostá pravda. „Chápu, že nechceš, aby v práci věděli, co děláš.“ A to je taky pravda. Bleskne ti v očích, což po tvrzuje, že se nemýlím – nikdy mi neposíláš emaily přes univerzitní systém.

„Ty jsi fakt kurva. Nejsi žena, za kterou jsem tě pova žoval.“

„Máš pravdu. Nejsem, vůbec mě neznáš. Prostě mě nech na pokoji. Nic víc od tebe nechci.“

Jdu pryč a tentokrát mě nesleduješ.

V brožurkách se píše, že člověk nemá mluvit vyhýbavě. Píše se tam, že má jednat přímo a pevně. Píše se tam, že se nikdy nemá snažit zmírnit ránu. Píše se tam, že „Ne!“ je jednoslovná věta. Píše se tam, že se má říkat důrazně. Píše se tam, že „ne“ se nikdy nemá rozvádět.

Úterý

Clarissa čekala, až vlak vyjede z Bathu, když do něj nastoupil Robert. Stihl to tak tak, než se zavřely dveře, ale nevypadal, že by nějak spěchal. Seděla na místě u uličky a dívala se, jak jde k ní. Pomyslela si, jak je nevídané, když někdo kráčí tak jistým krokem v kymácejícím se vagonu.

Sedadlo přes uličku od ní bylo prázdné. Posadil se a s úsměvem ji pozdravil přes úzký průchod. „Rád vás tu vidím,“ řekl. „Jedete dělat něco zajímavého?“

Zatvářila se záhadně. „Možná.“

„Asi jste na cestě do práce?“

„Říkala jsem si, že bych dnes práci vypustila. Jen mě to tak napadlo. Vlastně jsem se rozhodla, že ji vypustím na příštích šest týdnů.“

„Já taky,“ řekl.

„To je ale náhoda,“ podotkla.

„Vážně.“ Natáhl dlouhé nohy do uličky, uvolněný, leč pozorný. Věděla, že kdyby někdo potřeboval projít, uhne mu z cesty dřív, než by ho o to dotyčná osoba musela požádat. „Víte, že jsem hasič. Nemýlím-li se, vy přednášíte na vysoké? Zaslechl jsem, jak Annie říkáte, že pracujete na univerzitě.“

Zavrtěla hlavou, jako by ji ta představa šokovala nebo vyděsila. „Málem ano, ale ne. Pracuju v administrativě.“ Odmlčela se a pak pokračovala. „Otec chtěl, abych se dala na akademickou dráhu. Byl učitel, učil angličtinu, než odešel do penze.“ Sama sobě se zasmála. „Na skutečnou zpověď je ještě moc brzy.“

„Na to není nikdy moc brzy. Ale zajímá mě, proč jste tak radikálně změnila svou zvolenou cestu.“ Zdálo se, že mu to vrtá hlavou. „Pokaždé když vás vidím, tak si čtete. Nebo něco píšete.“

Přikývla. „Vysokoškolský pedagog má věčně plno práce. Po nocích… o víkendech… Pořád musí hodnotit nějaké eseje, psát články, studovat materiály, vyplňovat formuláře nebo psát e-maily studentům. Nemluvě o učení a schůzích. Pořád něco. Někteří lidé tenhle život milují, ale já jsem si při té představě připadala jako v pasti. Na konci dne si s sebou netoužím brát práci domů. A chci, aby moje představivost patřila mně – nechci ji muset odůvodňovat druhým lidem.“ Kousla se do rtu, samotnou ji překvapilo, že mu to říká. „Takže jsem nedodělala doktorát.“

„O čem jste psala?“

„Jak prerafaelité reagovali na romantickou poezii. Henry – můj bývalý přítel – si myslel, že prerafaelité jsou nemožní. Nejspíš měl pravdu, ale když já je prostě zbožňuju.“

„Měli jste s Henrym rádi nějaké stejné básníky?“

„Ano,“ řekla tiše. „Díky Henrymu jsem se zamilovala do Yeatse.“ Neřekla, že Henry jí v posteli šeptem recitoval celé jeho básně.

„Nepřipadáte mi jako někdo, kdo vzdává rozdělané věci.“

Nechtěla ho nudit příběhem o otcově operaci srdce, kterou prodělal, když druhým rokem studovala na doktorát, a jak jí vědecké bádání připadalo nesmyslné, poté co matce pomáhala o něj pečovat. Věděla však, že otcovo blízké setkání se smrtí u ní jen urychlilo nevyhnutelné přiznání, že není stvořena pro život zasvěcený abstrakci a sterilitě, pro nekonečné přemýšlení o myšlenkách a slovech jiných lidí v jazyce, který jí není vlastní, a z akademických konferencí a časopisů ji bolela hlava. Raději se dívala na obrazy a četla si básně, než aby je teoreticky rozebírala. A potřebovala používat ruce, vlastnoručně něco vyrábět.

„Ti prerafaelité fakt namalovali pár úžasných šatů,“ řekla. „A látek. Ráda šiju, víte. Takže jsem veškerý čas trávila tím, že jsem vytvářela ty šaty, místo abych psala doktorandskou práci.“

„Chápu to pokušení,“ řekl, čímž ji rozesmál. „Měla jste si místo toho udělat doktorát z textilní tvorby. Existuje vůbec něco takového?“

„Asi ano. Myslím, že dneska si člověk může udělat doktorát v podstatě z čehokoli.“

„Z dějin hasičských vozů?“

„Skoro určitě,“ odvětila. „Ale to není dobrý příklad k žertování – je to totiž něco důležitého.“

Vlak dojel do Bristolu. Robert měl před sebou na zemi položený tmavomodrý batoh. Vypadal obrovitě a těžce, ale zvedl ho jednou rukou jako peříčko a oba zamířili ven.

Těsně za turnikety stál muž převlečený za kuře. Clarissa si vzpomněla na tu feťačku na mostě a hodila mu do kelímku ohmatanou a lehce natrženou pětilibrovku. Byla to veškerá hotovost, kterou s sebou měla. Robert přidal dalších pět liber.

Pan Tourville byl brunátný a zavalitý. Paruku měl nasazenou nakřivo a zdálo se, že se mu sveze z hlavy, když si otíral čelo. Dolemanovy světlé oči byly přilepené na zádech jeho rádoby spasitele, který dával kolovat novinový ústřižek.

Carlotta Lockyerová seděla mezi pampeliškami na trávě barvy jejích očí. Na sobě měla zvonové džíny, kecky a splývavou fialovou blůzku. Na ramena jí spadaly rozpuštěné blond vlasy zahrnuté za uši. Půvabnou bradičku měla skloněnou a oči zvednuté do objektivu. Mhouřila je v jarním slunečním světle a trochu se mračila, jako by zvážněla poté, co tak tak vyvázla z nějaké nebezpečné situace. Nebyla to image, jakou by podle Clarissiných představ chtěl propagovat Dolemanův obhájce.

Podívala se na titulek: Mladá žena unikla ďábelskému sexuálnímu vrahovi.

Podívala se na datum – téměř před třemi lety, koncem dubna.

Přečetla si popisek pod tou fotkou: Carlotta Lockyerová (nahoře) se téměř stala obětí Randolfa Mowbraye.

Potom začala číst samotný článek.

Častá návštěvnice zábavních podniků Carlotta Lockyerová jen o vlásek unikla osudu Rachel Herveyové (19), kterou vloni v srpnu zavraždil nepříčetný sexuální surovec Randolph Mowbray (26). Půvabná Carlotta (25) se se sadistickým násilníkem a vrahem seznámila v jednom londýnském nočním klubu. Připouští, že rafinovaný, ješitný a záludný Mowbray ji okouzlil. „Jsem udivená a zděšená, když pomyslím, jak snadno jsem souhlasila, že ho navštívím, ale na poslední chvíli jsem onemocněla a nemohla jsem přijít. Později jsem zjistila, že to byl ten víkend, kdy zavraždil tu dívku. Mohla jsem to být já.“

Mowbray, který tehdy psal dizertační práci o literárních postavách sériových vrahů, byl Rachel posedlý několik měsíců, než ji znásilnil, týral a nakonec uškrtil. Potom její tělo ukryl pod podlahou ve svém domě, kde leželo schované deset dnů. Zmizení anglické studentky vyvolalo celostátní pátrání a televizní rekonstrukci jejího posledního známého pohybu. Trýznivá muka rodiny slečny Herveyové během pětitýdenního soudního procesu ještě zhoršilo Mowbrayovo zcela nepravdivé tvrzení, že Rachel po něm vyžadovala zvrhlé konsenzuální sexuální hrátky, které, jak prohlašoval, nešťastnou náhodou způsobily její smrt.

Detektiv superintendant Ian Mathieson případ popsal jako jednu „z nejstrašlivějších a nejtragičtějších věcí, jakými jsem se za své pětatřicetileté působení u policie musel zabývat. Mowbrayův obzvláště brutální a znepokojivý zločin zákeřně připravil o život nadanou a krásnou mladou ženu. Racheliny poslední chvíle byly plné temnoty, hrůzy a bolesti“.

„Slečna Lockyerová přitahuje potíže,“ zašeptala Annie.

Clarissa přikývla, i když Annie skoro neslyšela. Vzpomněla si, že o tom případu svého času četla. Při procesu s Mowbrayem se mluvilo o tom, že Rachel na něj pár týdnů předtím, než zmizela, podala oznámení na policii, ale neměla dostatek důkazů, aby proti němu policisté mohli zakročit.

Temnota, hrůza a bolest.

Chtělo se jí plakat. Představovala si Rachelino pohmožděné a zkrvavené tělo pod prkny v podlaze, její zoufalé rodiče, kteří beznadějně doufají, že se vrátí.

Pan Tourville zlostně hleděl na slečnu Lockyerovou.

„Prodala jste svůj příběh a svou fotku novinám.“

„Nezaplatili mi ani penci. Stačilo takhle málo,“ stiskla palec a ukazováček, aby to předvedla, „a ten kluk by mě zavraždil.“

„Zneužila jste tragické znásilnění a vraždu Rachel Herveyové, abyste ukojila svou touhu být středem pozornosti.“

„O takovou pozornost jsem nikdy nestála. Bylo mi krajně nepříjemné, jak o mně napsali. Nebylo to fér. Všechno překroutili.“

„Říkáte, že jste byla znásilněna. Ostatní muži byli ve vedlejší místnosti, když k tomu údajně došlo. Proč jste nekřičela o pomoc? Proč jste se nebránila?“

„Drželi mě. Doleman mi vyhrožoval nožem. A ti ostatní by mi asi sotva přispěchali na pomoc, ne?“

„Prosím vás. Vždyť víte, že žádný nůž nebyl. Říkala jste si o to. Moc se vám to líbilo.“ Jeho podání bylo tak vulgární a záštiplné, že Clarissa nevěřila vlastním uším.

„Ne.“ Byl to spíš vzlyk než jednoslovná odpověď.

Pan Tourville bez mrknutí odrazil pobouřený pohled slečny Lockyerové, nadmul hruď a trochu se rozkročil, jako by právě řekl něco velmi odvážného, co si nikdo jiný netroufl říct.

Když seděla v čekárně, v hlavě jí pořád dokola zněl Rafeův hlas. Vášnivě jsi po mně šílela, Clarisso. Vůbec ses neovládala. Jak jsi reagovala, co jsi po mně chtěla, abych ti dělal. Chtěla jsi mě. Moc se ti to líbilo.

„Clarisso?“ Ucítila lehký dotek na rameni a pohlédla na Annie. „Je čas jít domů.“ Ostatní vstávali, aby sešli ze schodů za soudním zřízencem. Bylo teprve půl třetí, ale dnes je pustili dřív, aby se soudce mohl věnovat soudním záležitostem.

Robert se na ni zahleděl. „Nevypadáte dobře. Není vám něco?“

„V pohodě.“ Pokusila se usmát. „Jen se mi chce spát.“

„Dnes odpoledne si dejte dlouhou procházku,“ řekl.

„Nadýchejte se čerstvého vzduchu. V těchto dnech k tomu nemáme moc příležitostí.“

„Ano,“ přitakala. „Myslím, že to udělám.“

Úterý, 10. února, 16.30

Jakmile dorazím domů, odhodím své věci a rychle si na táhnu dvoje vlněné ponožky a obuju gumovky. Hned vyjdu znovu ze dveří, stále ještě zachumlaná do kabátu, čepice a rukavic.

Nedá mi to a rozhlédnu se po ulici, jestli tam nejsi. Ni kde tě nevidím, což je přesně tak, jak by to mělo být. Ná hodou vím, že trčíš v Londýně na konferenci pro postgra duální studenty angličtiny. To je jedna z výhod mé práce, že Gary mi dal za úkol, abych tě na ni přihlásila.

Potřebuju být na místě, kde můžu přemýšlet, na jed nom z mých nejoblíbenějších míst. Potřebuju předstírat, že vrazi mučí ženy a schovávají jejich těla pod podlahou jen v novinách. Ne ve skutečném životě. Potřebuju předstírat, že je normální jít v podvečer na procházku, i když obloha už potemněla. Když tohle všechno budu dostatečně ur putně předstírat, mohlo by se to splnit.

Jdu po zledovatělém chodníku co nejsvižněji, až dojdu do parku.

Park má kruhový tvar. Představuju si ho jako obrovský ciferník. Černá železná brána u hlavního vchodu se na chází na místě šestky. Projdu dovnitř a vydám se ve směru hodinových ručiček, směrem k devítce, držím se na ces tě, která opisuje obvod parku. Vždycky si představuju, jak je po ní rozmístěno dvanáct čísel jako na hodinách, a na každém místě podle nich odhaduju svou polohu. Cesta obklopuje obrovský travnatý ostrov uprostřed par ku. Na trávě teď leží vysoké závěje sněhu, bylo by obtížné se přes ně přebrodit.

Došla jsem až k osmičce. Po levici mám cestičku podél srázu. Pod ní je strmý les a můj oblíbený pohled na Bath. Opatství brzy zaplaví modravé světlo.

Cesta je posypaná štěrkem, takže můžu jít rychle, ra dovat se, že se mi rozproudila krev a obličej mi ovívá lehký vánek. Za soumraku je tu nezemský klid. Dítě by si mys lelo, že ten travnatý pahorek zavátý sněhem je zakleté království. Slyším jen křup, křup, křup, jak mi pod botami křupají suché klacíky. Park mi připadá jako má soukromá zahrada, v té zimě jsou všichni zalezlí doma.

Jsem na dvanáctce, v půli cesty, nejdál od vchodu do parku. Na prázdném dětském hřišti tiše zavrže hou pačka, jako by ji postrčil duch.

V tu chvíli se objevíš.

„Ahoj, Clarisso.“

Jsem naprosto ochromená.

„Nebylo mi dobře. Musel jsem se na tu konferenci vy kašlat.“

Na pár vteřin zapomenu dýchat.

„Říkám, že mi nebylo dobře, Clarisso. Copak je ti to jedno? Nemáš o mě starost?“

Položím si ruce na uši a pevně je stisknu, abych se při nutila přemýšlet.

„Zklamalas mě.“ Smutně pokýveš hlavou. „Zastavil jsem se u tebe doma. Ale viděl jsem tě, jak jdeš směrem k parku.“

Musíš mít to špehování fakt vymakané, být natolik blíz ko, abys mě neztratil z dohledu, aniž bych uhodla, že tam jsi. Vůbec jsem to netušila. Neviděla jsem tě. Neslyšela jsem tě.

„Chvíli jsem myslel, že ses mi ztratila. Zmizela jsi, ale zase jsem tě našel.“

Vždycky mě najdeš. Vždycky. Kdy mě už konečně jed nou nenajdeš? A tentokrát je to moje chyba. Jen a jen moje. Jen a jen kvůli tomu, že jsem podlehla tomu hlou pému nutkání, že se přece kvůli strachu z tebe nenechám uvěznit.

Vrať zpátky tu noc. Boj proti sexuálnímu násilí. Tahle myšlenka byla pro mě a pro Rowenu moc důležitá, když jsme studovaly na univerzitě. Chodily jsme na pochody a myslely na ženy, které demonstrovaly v sedmdesátých letech. Mýlily jsme se. Ony se také mýlily. Ještě ani není noc, ale brzy bude, a já jsem sem neměla chodit. Neměla jsem se pokoušet nedbat na strach z temných míst. To už nikdy nesmím udělat.

Uvažuju, že sejdu z cesty, abych přímou čarou přešla přes trávník, což je nejpřímější cesta ven, ale je to směšný nápad. Sněhové závěje jsou příliš vysoké – bude to trvat dlouho – a navíc je tam příliš mnoho keřů a stromů, které vrhají stíny. Nenechám se zlákat, abych sešla z cesty jako Červená Karkulka. Moc dobře chápu, jaká ponaučení jsou v pohádkách.

„Tamhle mám zaparkované auto.“ Koutkem oka za hlédnu tvé gesto směrem k trojce. „Můžu tě svézt.“

Návrh je tak absurdní, že bych se měla zasmát, až na to, že se mi začíná dělat tak mdlo, že mi to směšné vůbec nepřipadá.

„Snažím se na tebe být laskavý po tom včerejšku, Cla risso. Po všech těch dnech. Po všech těch tvých urážkách a křivdách. Ale neusnadňuješ mi to.“

Prostě mi dej pokoj. Nic jiného po tobě nechci.

Copak jsi neslyšel, co jsem ti řekla?

„Potřebuju, abys mi řekla, že mi odpouštíš, co jsem ti včera řekl, Clarisso. Víš, že jsem to tak nemyslel. Měl jsem zlost. A tys mě příliš provokovala.“

Nikdy ti neodpustím.

A co tohle? To ti zjevně taky nedošlo. Proto mají ty bro žurky pravdu, a mluvit s tebou – byť jenom trošičku – je naprosto zásadní chyba.

Hledím před sebe a co nejrychleji se pohybuju proti směru hodinových ručiček. Přemítám, jestli se mi z toho vůbec podaří vyváznout, ale nemůžu si dovolit takhle uva žovat. Snažím se přesvědčovat se, že reaguju přepjatě. Jsem teprve mezi dvanáctkou a jedenáctkou, stále ještě pět minut cesty od černé železné brány na šestce, ale jdu stejnou cestou, jakou jsem přišla. Nedopustím, abys mě dostal do blízkosti svého auta.

„Minulý týden jsi měla menstruaci, viď?“

Neubráním se, abych na tebe letmo nepohlédla. Usmí váš se jako samolibý detektiv s cenným tajným zdrojem informací. Neřeknu: Jak to víš?, ale pomyslím si to.

„Znám tě, Clarisso. Znám tě líp než kdokoli jiný. Proto jsi měla takovou špatnou náladu, viď? Proto jsi mi lhala, že jsi nemocná. Proto jsi pokazila náš večer v té restaura ci. Proto ses na mě vykašlala s tím divadlem. Mohly za to hormony. Snažím se ti odpustit, jak ses ke mně chovala. Snažím se to pochopit.“

Přestože cesta je posolená, málem uklouznu. Když se ke mně přiblížíš, vrávorám pryč z tvého dosahu.

„Jen jsem ti chtěl pomoct. Mohla jsi spadnout a ublí žit si.“

A kdo by za to mohl?

„Nepotřebuješ žádné brožurky z organizací proti stal kingu, Clarisso. Víš, že o žádný stalking nejde.“

Jak o těch brožurkách můžeš vědět? Ale opět se mi podaří nic neříct. Taky je mi jasné, jak by bylo beznadějné se s tebou dohadovat. Vždyť jsi pojmenoval to, co děláš, a ani si to neuvědomuješ.

Tři čtvrtiny ženských obětí znají svého pronásledovatele.

To se v těch brožurkách taky píše. Kéž bych tě neznala. Jdu dál po cestě. Nedošla jsem daleko, teprve na jedenáctku. Zoufale pátrám po bezpečnostních kamerách, ale vypadá to, že tam není ani jediná.

„Chtěla jsi mě tu najít, viď? Chtěla jsi, abych tě sle doval.“

Uvažuju, že začnu křičet, ale není tu nikdo, kdo by mě slyšel, a nejsem si jistá, jestli mi neselže hlas.

„Líbí se mi tvůj nový parfém, Clarisso.“

Určitě už skoro vyčichl od dnešního rána, kdy jsem se s ním postříkala. Použila jsem jen trošku. Za uši.

Na šíji. Jak mě to učila matka. Nikdy to nepřeháněj, říká vždycky.

„Gardénie. Teď jsi s ním navoněná, viď?“ Odkdy jsi takový odborník na parfémy?

„Pojď si sednout ke mně do auta, popovídáme si pěk ně v teple.“

Běž rychle Běž rychle Běž rychle.

„Zapnu topení.“

Rychleji Rychleji Rychleji. Neuklouzni Neuklouzni Neuklouzni.

„Jdeme špatným směrem.“

A s těmi slovy mě popadneš za ruku. Ucítím to dřív, než si toho všimnu, jelikož se na tebe odmítám podívat, zatímco dál kráčím k černé železné bráně.

„Snažil jsem se, abys dostala rozum, Clarisso, ale ty nechceš.“

Pokouším se ti vysmeknout, ale uchopíš mou ruku pev něji. V tu chvíli si všimnu, že máš těsně padnoucí kožené rukavice.

„Teď to uděláme po mém.“ Nějak si uvědomím, že jsem tě v rukavicích ještě nikdy neviděla, a sevře se mi žaludek. Zběsile se rozhlížím kolem, ale park je stále opuštěný.

Řeknu ti, ať mě pustíš, že na to nemáš právo, ať mě oka mžitě pustíš, ale nic, co řeknu nebo udělám, tě nedonutí, abys uvolnil své sevření.

„Prosím, pojď se mnou, Clarisso. Můžeme si promluvit.

Potřebujeme si promluvit.“

Podařilo se ti mě kousek odtáhnout. Směrem, kterým nechci jít.

„Jakpak se mají tvoji rodiče?“

Mluvíš, jako bys je znal, jako bychom spolu byli na pěk né procházce a bavili se jako blízcí přátelé. Jako bys mě nevlekl násilím, jako by sis myslel, že tohle může být nor mální, když budeš mluvit o normálních věcech. Kdyby to nebylo tak hnusné, bylo by to komické.

„Neuvědomil jsem si, že mají vyhlídku na moře.“

Vtom mi to dojde. Vtom pochopím, jak jsi to všechno zjistil.

Musel ses v pátek časně zrána připlížit k mému domu a ukrást černý pytel s mými odpadky, včetně použitých menstruačních vložek.

Odpornej čmuchale.

Taky jsi musel sebrat obsah mé recyklační bedýn ky s papírem – obálku s logem organizace proti stalkin gu, hnědý balicí papír se zpáteční adresou mých rodičů a brightonským poštovním směrovacím číslem, účtenku od parfému.

Ty nejobyčejnější věci, které lidé běžně dělají. Už si nemůžu zajít s kamarádkou na večeři. Vyhodit odpadky je něco, co už nemůžu považovat za normální. Chceš, abych to věděla? Nebo jsi tak mimo, že nechápeš, že se prozrazuješ a upozorňuješ mě na své tajné výzvědné me tody?

Dovlekl jsi mě zpátky na dvanáctku.

„Jen tě chci odvézt domů, Clarisso,“ říkáš.

„K sobě,“ říkáš.

„Zpátky ke mně domů,“ říkáš.

„Jenom s tebou být,“ říkáš.

„Nic víc nechci,“ říkáš. „Nic víc nikdy chtít nebudu.“

„Uvařím ti večeři,“ říkáš.

„Vím, že poslední dobou nespíš. Budeš krásně spin kat, když budeš celou noc se mnou,“ říkáš. Dojde mi, žes v mých odpadcích musel najít i vyhozenou lahvičku od prášků na spaní.

„Už zapadá slunce. Není to bezpečné, být sama v parku po setmění.“ Proti své vůli žasnu nad tím, že v tvém hlase není ani stín ironie.

Vlečeš mě rychleji. Oběma rukama mi svíráš ruku a zá pěstí a už jsi mě dostal až na jedničku.

Proč jste nevolala o pomoc? Proč jste se nebránila?

Srdce mi tak zběsile buší, buch, buch, buch, že nevím, jak to, že to ještě vydrží. Teče mi z nosu a brní mě hlava, jako by na ni z nebe dopadaly drobné elektrošoky. Ale nemůžu tě nechat, abys mě dostal do auta. Tomu musím za každou cenu zabránit.

Učiním další prudký pokus vytrhnout se ti.

„Koledovala sis o to.“ Trhneš mi ramenem tak silně, že vykřiknu.

Koledovala sis o to.

Prudce mě k sobě přitáhneš, až mi vyrazíš dech. Jednou rukou mi držíš obě paže za zády a taky za mě zahákneš jednu nohu, abych se nemohla vzpírat nebo zmítat. Z dál ky musíme vypadat jako milenci.

„Moc se mi líbí takhle tě objímat, Clarisso.“

Jsem tu úplně sama. Brožurky jsou mi naprosto k ni čemu.

„Je to všechno tvoje vina, Clarisso.“

Dýcháš mi do obličeje. Tvůj dech tentokrát nevoní po zubní pastě. Je to kyselý, nakažlivý dech, kterým se ohlašuje angína, a mně se z něj zvedne žaludek. Snažím se otočit hlavu, ale druhou rukou mi zezadu stiskneš šíji, takže nemůžu.

„Nedalas mi na vybranou, Clarisso.“

Spadla mi čepice. Tiskneš mi rty k uchu. Kousneš mě do lalůčku.

Uvažuju, že bych úplně ochabla. Napadne mě, že tak bys mě možná nedokázal udržet. Vléct bezvládné tělo není snadné. Řekl mi to dnes dopoledne Robert během jedné přestávky. Ale dojde mi, že i když má Robert pravdu, ne chci se ocitnout na zemi. Nechci pomyslet na to, co bys mohl udělat, kdybych byla na zemi. Je naprosto zásadní udržet se na nohou.

„Když pořád utíkáš, když se mi pořád vyhýbáš, co če káš?“ Na pár vteřin se odmlčíš, než znovu řekneš mé jmé no, a tentokrát ho ze sebe sténavě vyrazíš.

Každý je schopen násilí, Clarisso. Ujišťuji vás, že byste to dokázala i vy, kdybyste potřebovala.

Vím, že Robert má pravdu, a kdybych mohla, spáchala bych na tobě velké násilí. Jenomže fyzickým soubojem se z toho nedostanu. Tak tě nepřemůžu. Nezvládnu tě zra nit. Neumím běžet rychleji než ty. V tuhle chvíli si dáváš záležet, abych se vůbec nedokázala pohnout.

Moje jediná šance jsou slova. A úskoky. A štěstí. Pomys lím si, že ty první dvě věci zvládnu, ale tu třetí nemůžu nijak ovlivnit.

Říkám: „Půjdu s tebou.“

Tvé rty jsou na mém čele. Jsou vlhké.

Dodám: „Půjdu s tebou do auta, ale prosím pusť mě.“ Tvé rty jsou přitisknuté k mým. „Opravdu?“

„Ano,“ přitakám. „Ale ubližuješ mi.“

„Ale tobě se to líbí. Znám tvá nejtemnější tajemství, Clarisso. Znám tvé skryté vlohy.“

„Nelíbí se mi, když mi ubližuješ. Opravdu ne. Prosím, nech toho.“

Přejedeš mi jazykem přes rty.

„Moc mi svíráš šíji. Špatně se mi dýchá. Špatně se mi mluví.“

„To je dobře.“ Ale povolíš sevření. „Už nechci mluvit, Clarisso.“

Tvůj jazyk je v mých ústech. Trhaně lapám po dechu, velmi hlasitě a rychle. Příliš hlasitě a rychle.

Tvé boky se tisknou k mým a drtíš mě stále silněji. Podlamují se mi kolena, ale svíráš mě tak silně, že nemů žu spadnout. „Vidíš, co se mnou děláš?“ Tvoje ruka je na mém prsu. „Potřebujeme tě vybalit ze všech těch vrs tev.“ Říkáš to, jako bychom byli milenci a společně žerto vali. „Překážejí mi.“

„Nechceš to přece dělat tady?“ Mám roztřesený hlas, a ty si určitě myslíš, že je to vzrušením, nikoli strachy a od porem.

Zajedeš mi rukou do vlasů a zatáhneš za ně. Do očí mi vhrknou slzy, když mi zakloníš hlavu a přinutíš mě, abych se na tebe podívala nahoru. „Můžu ti důvěřovat?“

„Ano.“ Vypadáš nejistě, ale myslím, že váháš. „Jestli tu takhle budeme, tak se k tobě domů hned tak nedo staneme.“ Snažím se, aby můj hlas zněl svůdně. Myslím, že marně, ale nesejde na tom, protože jsem řekla to, co chceš slyšet.

„Mám pro nás na dnešní večer plány.“ Ještě víc mě zatáhneš za vlasy. „Víc toho, co vím, že chceš.“

Stále mi jednou rukou držíš ruce za zády. Druhou rukou v rukavici mi zajedeš pod kabát a pod šaty a přitiskneš mi ji do rozkroku. „Tohle chceš.“ Zapotácím se, ale nesnažím se tě zastavit. Přitlačíš. „Nebo ne?“

„Ano.“

„Správně. Zopakuj to.“

„Ano. Tohle chci.“ Ačkoli ze sebe ta slova vyrazím jako vzlyk, konečně odtáhneš ruku a pustíš mé paže. Přinutím se je klidně spustit podél těla, i když ve skutečnosti si je chci oprášit, smést z nich tvůj dotek a co nejsilněji tě odstrčit.

„Správně.“ Správně je zjevně jedno z tvých oblíbených slov. Položíš mi ruku na kříž. „V poslední době ses necho vala smysluplně, Clarisso. Je ti to jasné?“

„Ano.“

„Vezmi mě za ruku.“ Vezmu tě za ruku.

„Musíš mě nechat myslet za nás za oba.“

„Ano.“ Ustoupím, aby se naše těla už nedotýkala.

„Musíš dělat, co ti říkám.“ Odvlečeš mě o další kus dál.

„Ano.“ A vidím, že ano je pro tebe také kouzelné slo víčko.

Vedeš mě rychleji. „Takhle je to nejlepší.“

„Ano.“ A když to slovo ze sebe vypravím, na jedenáct ce vejde do parku muž se psem, z cestičky, která vede k zahrádkářské kolonii.

Na tuhle příležitost jsem čekala od té doby, cos mě tu našel. Ani na okamžik jsem ji nepřestala vyhlížet. Vždycky mi připadalo pravděpodobné, že se někdo obje ví. Celou dobu jsem si to pořád říkala, pořád jsem tomu věřila.

Sleduješ můj pohled a zaváháš. Mám sice holínky z měkké gumy, ale pevně se postavím a potom tě jednou z nich co nejsilněji kopnu do holeně.

Vykřikneš nad tím, co považuješ za zradu, ale též boles tí. „Kurvo!“ Zase to slovo. Co si o mně doopravdy myslíš.

„Lhala jsi mi.“ Vypadáš opravdu ohromeně.

Vykřiknu, ale moje „Pomoc!“ zní jako chabé zaskře hotání, jako bych byla ve zlém snu, kde mi selhává hlas.

„Jenom jsi předstírala, že mě chceš.“

„Ano.“ A proti své vůli z toho mám radost, i když se ti podaří odvléct mě zase o kus dál a křičím na tebe, ať mě pustíš, křičím, že mi ubližuješ. Snažím se zabořit paty do země, abychom se zpomalili.

„Už nikdy ti nebudu věřit.“

Nevím, jestli vydávám dost hlasité zvuky nebo jestli ten muž vidí, jak zápolíme, nebo jestli nějak prostě pozná, že něco není v pořádku, ale zrychleným krokem se k nám se psem blíží a ty mě pustíš tak rychle, že mi připadá, že kus letím, než dopadnu na zem.

„Tentokrát jsi to přehnala.“ Hrabu se na nohy.

„To byla tvoje poslední šance.“ Muž se psem je stále blíž.

„Za tohle tě potrestám.“

Znovu zavolám na toho muže a můj hlas tentokrát skvěle funguje, s mrazivou průzračností prořízne stejně mrazivě průzračný vzduch. „Prosím, pojďte sem. Prosím, pomozte mi.“

Jdeš pryč, směrem ke svému autu na trojce, směrem ke škole těsně za parkem.

Když ke mně ten muž se psem dojde, otočíš se a zno vu k nám o pár kroků popojdeš. Pes na tebe začne štěkat a ty se zarazíš na místě. Musíš překřikovat ten štěkot, aby tvůj hlas byl slyšet těch pár metrů od nás:

„To je moje přítelkyně. Jen jsme se pohádali. Chová se jako pominutá a odmítá jít se mnou na večeři, jak jsme se domluvili. Měl byste si hledět svého, každý má doma nějaké spory.“

Obrátíš se ke mně: „Uvidíme se později, Clarisso. Až se uklidníš.“

Řekneš tomu muži: „Uklidněte si toho čokla.“

Jak se vzdaluješ, pes začne dělat mezi jednotlivými za štěkáními krátké pomlky. Když se zdá, že si je jistý, že už se nevrátíš, ztichne.

„Není to můj přítel,“ vysvětlím tomu muži a otřu si ústa o rukáv od kabátu. A potom, aniž bych dbala na to, že žádám úplně cizího člověka o velkou laskavost, řek nu: „Mohl byste mě prosím doprovodit domů? Je to od sud jen deset minut. Mám strach, že tam na mě bude čekat.“

Muž zvedne palčák, který mi upadl na zem. Nevšimla jsem si toho. Přejedu si s ním po čele, rtech, uchu a šíji a pak ho strčím do kapsy. Ten muž najde taky mou čepi ci, se kterou si ještě víc otřu kůži na všech místech, kde ses mě dotkl. Tiše pláču a ze všech sil se snažím, abych se rovnou hlasitě nerozvzlykala.

Pes mi olízne ruku, jako by mě chtěl utěšit. Dojde mi, že mám na dlani štěrk. Ten muž řekne: „Tohle je Bruce. Líbíte se mu.“ Vyštrachá z kapsy kabátu papírový kapes ník a mlčky mi ho podá. Osuším si slzy, které mi málem přimrzají na tváře, a nudle, z kterých mi začínají praskat rty a kůže.

Muž s Brucem mě doprovodí domů. Muž je vysoký. Vyš ší než ty. Je štíhlý. Štíhlejší než ty. Poznám to i pod vrstva mi sportovního oblečení. Je milý. Milionkrát milejší než ty.

A normální, pomyslím si. Nesrovnatelně normálnější než ty. Je to vědátor, chytrý počítačový nadšenec. Bilionkrát zajímavější než ty. Jmenuje se Ted. Jeho jméno se mi líbí mnohem víc než tvoje.

Cestou se uklidním. Nemluvíme o tom, co se stalo v parku, jako by na něco tak ošklivého a nepříjemného bylo lepší zapomenout, když už jsme zase zpátky v civi lizaci. Vlastně skoro vůbec nemluvíme, kromě těch pár zdvořilostí, které si vzájemně říkají cizí lidé. Stoupá nám pára od úst. Bruceovi taky.

Potom mi však zdvořile navrhne, že je možná načase najít si nového přítele. A když mu znovu řeknu, že nejsi můj přítel, málem se neovládnu, abych se opět neroz plakala.

Ten muž tě viděl. Viděl konec toho, co jsi mi provedl v parku. A dokonce ani on si není jistý, co viděl. Je hod ný, ale dokonce i on si myslí, že to možná doopravdy byla jen hádka mezi milenci. Dokonce i on zvažuje možnost, že tvoje verze je pravdivá.

Když dojdeme k mému domu, podrbu Bruce na hladké černé hlavě, abych se s ním rozloučila. „Děkuju, Bruci. Jsi moc laskavý a hodný.“ Muž se usměje. Pošimrám Bruce v záhybech hebké srsti pod čenichem.

Muž stojí na konci cestičky k mému domu a dívá se, jak jdu ke dveřím a otvírám je. Potom spěchá domů za svou ženou a dítětem. A já spěchám rovnou pod tu nejteplejší sprchu, jakou snesu, kde ze sebe vydrhnu každičkou sto pu po tobě.

Potom mám největší chuť spolykat nějaké prášky na spaní a zalézt do postele. Ale neudělám to. Jako ob vykle se přinutím vyndat černý notýsek. Přinutím se do nej menších podrobností popsat, co jsi mi dnes provedl, i když je to ta poslední věc, kterou chci udělat. Nemám žád ný konkrétní důkaz o tom, co se v tom parku stalo. Ale všechno to zapíšu, jako by to byl nějaký příběh. Možná ty brožurky nakonec nejsou tak naprosto k ničemu. Naučily mě, že jednou přijde čas, kdy na tom příběhu bude hodně záležet. A já už vím, že každý příběh má své pravé jméno. Přeju si, aby tento mohl mít jiný název, ale nic ho nezmění. Tenhle příběh se jmenuje Deník mého stínu.

Středa

Clarissa byla na toaletě porotců. Vůně jejího šamponu byla obzvlášť silná: ve sprše si s ním třikrát umyla vlasy. Prohlížela se v zrcadle a překvapilo ji, že může mít tak bledý obličej, přestože si ho včera večer zuřivě vydrhla. Tak trochu očekávala, že na krku uvidí otisky jeho prstů, ale nic tam nebylo. Doma se dokonce kapesním zrcátkem podívala zezadu na svou šíji. Napadlo ji, že se úmyslně ovládal, nakolik pevně ji stiskne.

Mobil jí oznámil, že má e-mail, což ji vyděsilo – původně ho chtěla vypnout. Byl od Hany. Celý minulý rok spolu chodily na kurz pilates. Hana se ptala, kde Clarissa posledních pár týdnů byla a jestli by po čtvrteční lekci nezašla na skleničku.

Chci, aby tví přátelé byli mými přáteli.

Rafe se zaměřil na Rowenu. Možná by Haně ublížil. Možná už se k ní dostal a čekal by s ní v hospodě, kdyby se Clarissa objevila.

Odepsala, že na kurz už chodit nezvládne a zítra večer něco má. Potom telefon vypnula. Bylo jí jasné, že ji zase ještě víc odřízl od lidí. Udělal to, co měl v plánu. Takhle se to píše v těch brožurkách.

Právě si znovu myla ruce, když dovnitř vešla Wendy. Bylo jí třiadvacet a minule Clarisse ukázala fotky svého přítele. Každý den s ním chodila na oběd a hrdě nosila jeho košile do čistírny. Užívala si novou hru na domácnost. Clarissa se tiše otřásla při záchvěvu žárlivosti, který jí projel srdcem.

„Koukej.“ Wendy svírala střed své sukně. Světlounce blonďaté, úplně rovné vlasy jí přepadly do půvabného, růžolícího obličeje. Tmavomodrá polyesterová látka byla rozčísnutá až k rozkroku. „Tuhletu sukni nosím do práce. Potřebuju se tam dneska po soudu stavit.“

Clarissa věděla, že Wendy pracuje jako sekretářka v jedné softwarové firmě.

„Říkám si, že ten rozparek asi nebyl původní součástí modelu,“ usmála se Clarissa. Ráda si nechala připomenout, že katastrofy někdy bývají celkem neškodné a snadno napravitelné.

„Zachytila jsem se o ni, když jsem vystupovala z autobusu.“ Wendy se pokusila usmát. „Obžalovaným se to bude moc líbit. Myslím, že jinak si neužijí moc zábavy.“ Clarissa se odtáhla od jediného vysoušeče rukou, který fungoval, i když chtěla nastavit celé své zmrzlé tělo proudu horkého vzduchu. Vyhrabala z kabely příruční šitíčko, které jí matka naskládala do taštičky ušité ze zbytků látky s vlčími máky a kopretinami. Wendy nahlédla dovnitř, jako by tam byly chirurgické nástroje na operaci mozku. „Můžu ti ji zašít,“ řekla Clarissa. V té nabídce byla laskavost, ale i vlastní zájem, Wendy jí byla sympatická a šití ji vždycky uklidňovalo.

Za pět minut už byly v tiché čekárně. Wendy seděla na židli. Clarissa před ní klečela na modrém koberci a zašívala roztrženou látku odshora k lemu sukně.

Snažila se nevšímat si faktu, že má ztuhlé prsty a bolí ji paže od toho, jak ji včera svíral. Kůži na zápěstí měla flekatou, zarudlou a bolavou, jako by jí v kožených rukavicích zkroutil ruku. Úmyslně si vzala tričko s dlouhými, upnutými rukávy, aby ty otisky nebyly vidět, i když se ještě ráno přinutila, aby si je vyfotografovala. Připadalo jí to jako marná snaha, ale přesvědčila se, že i když ta fotka sama o sobě nic nedokazuje, mohla by později pomoct jako součást většího celku.

Dovnitř vešel Robert a s mírným údivem povytáhl obočí.

„Není to tak, jak to vypadá,“ zasmála se Wendy. Posadil se a otevřel knihu, s očima soustředěně přikovanýma ke stránkám.

Clarissa se snažila soustředit se na sukni a příliš nepokukovat po Robertovi. Vzala do ruky nůžky.

„Ještě nějaké další skryté vlohy?“ zeptal se Robert.

„Kromě toho, že jste špičková dámská krejčová?“

Maně se jí v duchu vybavil Rafeův hlas. Znám tvé skryté vlohy.

„Jen tahle.“ Odstřihla nit. „Ale budu mít přehlídku na Londýnském týdnu módy. Pod přísně utajenou značkou.“ Uhladila Wendyinu sukni a vstala. „Hotovo. Čtvrthodinová oprava.“

Pořád jí vrtalo hlavou, proč měl ty rukavice. Nemohla se ubránit, aby si nepředstavovala ty nejhrůznější důvody.

„Chci znát název té značky,“ řekla Wendy. „Vydražím svou sukni jako Clarissin originál.“

Proti své vůli neustále přemítala o tom, čemu asi unikla.

„Má tajemství umřou se mnou,“ řekla.

Objevil se soudní zřízenec, aby zjistil, jestli už skončily, a Wendy k němu přispěchala, aby si s ním promluvila.

Neustále si v duchu připomínala, že se jí dotýkal jen na povrchu. Neustále se snažila sama sebe přesvědčit, že ho ze sebe celého smyla.

Věděla, že Robert se naschvál loudá, aby s ní mohl jít nahoru po schodech k soudní síni číslo dvanáct. „Jak můžu zjistit vaše tajemství?“ zeptal se s klidným úsměvem.

Nemůže dopustit, aby jí otrávil všechno ostatní. Musí tomu učinit přítrž.

„Vám bych je nejspíš všechna vyklopila,“ odpověděla koketně. „Ale nesmíte mi pak vyčítat, že jsem vás nevarovala. Některá moje tajemství nejsou moc hezká.“

„Taky mám možná schovaných pár kostlivců ve skříni,“ řekl.

Sparkleův advokát měl na obličeji akné a Clarisse připomínal školního tyrana, který šikanuje spolužáky. „V den vaší policejní lékařské prohlídky jste šla na schůzku s panem Sparklem. Proč byste odcházela z bezpečného místa, z policejní stanice, abyste se sešla s údajně surovým a děsivým únoscem, kterému jste právě unikla?“

„Nabubřelej hajzl,“ zamumlala celkem zřetelně Annie.

Proč jste se sešla s panem Solmesem v parku?

Na to by se Clarissy zeptali, kdyby si šla stěžovat na policii.

Do toho parku byste přece nešla, pokud byste ho nechtěla vidět. Den předtím přišel na veřejnou galerii, aby vás navštívil, a potom jste s ním strávila čas. Minulý týden jste s ním a s vaší nejlepší kamarádkou byla na večeři. Zjevně se dobře znáte.

To by řekli.

Nikdy vám nehrozilo žádné nebezpečí a vy to víte. Byli jste viděni, jak se držíte za ruce. Moc dobře víte, že pan Solmes vám nikdy nevyhrožoval. Toho rozhovoru jste se dobrovolně účastnila. Na žádosti pana Solmese jste mnohokrát odpověděla kladně a potom jste si to rozmyslela, aniž jste mu to sdělila. Nyní se chcete pomstít. Doposud jste odmítala přiměřené pokusy pana Solmese dospět k smírnému urovnání.

V soudní síni číslo dvanáct už strávila dost času na to, aby pochopila, jak to chodí.

Pan Solmes nám sdělil, že jste v poslední době začala užívat prášky na spaní. Zjevně jste labilní.

To by rovněž řekli, ale už by se nezmínili, jak pan Solmes k té informaci přišel nebo co ji donutilo, aby je brala.

Měla jste nejistou chůzi. Když jste uklouzla, pan Solmes zasáhl, abyste nespadla a nezranila se. Za to – a za sotva rozpoznatelný otisk na vašem zápěstí způsobený v důsledku toho, že vás zachytil – jste se mu odvděčila falešnými obviněními z napadení a pokusu o únos. Žádný dobrý skutek neprojde beztrestně.

Takto by věc uzavřeli.

Slečna Lockyerová s unaveným nesouhlasem zavrtěla hlavou. „Na policii mi řekli, abych odešla. Řekli, ať se chovám normálně, abych v něm nevzbudila podezření, že jim pomáhám. A potřebovala jsem drogy.“

Sparkle vypadal, jako by se snažil potlačit smích v kostele.

„Je zjevně vidět, že policie vám zobala z ruky.“

„Byli na mě hodní, ano.“ Ztěžka polkla. „Jen z toho zase vymyslete něco nechutnýho. Vy jste v tom mistři. V mým případě vám to jde snadno, co?“

Jde jim to snadno v každém případě, pomyslela si Clarissa.

Středa, 11. února, 12.50

Během oběda s Annie bloumáme po pouličním trhu. Jí sendvič s cizrnovou pomazánkou ze stánku s lahůdkami. Koupila jsem si lahvičku bio hroznové šťávy, Annie kelímek vysrážené smetany, jablečný koláč a obrovského pstruha.

„Dej si maso,“ říká Annie. „Vypadáš, že by ti prospělo trochu železa.“

„V šatně to bude fakt skvěle vonět, Annie. Nikomu neřeknu, kdo za to může.“

„Mastné ryby jsou zdravé pro děti.“

Mimovolně pokrčím nos. „Jestli je donutíš, aby je sněd ly. Ty vypoulené oči je vyděsí. Doufám, že téhle nejdřív usekneš hlavu.“

Místo rozhořčeného šťouchnutí loktem, které očeká vám v odpověď, se ke mně Annie nakloní. Mluví tlumeným hlasem. „Tamhleten chlap na tebe furt kouká. Ten vedle stánku s uzeninami.“

Ještě než se otočím, vím, že jsi to ty. Upřu na tebe oči jen na pár vteřin. Odtrhnu je, jako bych se vyděsila, že při střetnutí s tvým pohledem zkamením. Ale všimnu si, že na sobě máš mikinu s nápisem UCLA, džíny a tmavé kec ky. A na rukou nemáš ty kožené rukavice.

„Znáš ho? Mám odejít, aby ses s ním mohla bavit?“

„Ne. Proboha ne. Prosím, zůstaň tu. Nechci s ním mlu vit.“ Neuvědomuju si, že svírám Anniino rameno, dokud neuvolní stisk mých prstů. Chviličku je jemně přidrží ve své ruce.

„Vypadá zle, Clarisso. Je naštvaný. Probodává tě pohle dem. Vypadá – jak to říct –, jako by se tě záměrně snažil zastrašit. Tak trochu jako ten obžalovaný, který zmlátil sleč nu Lockyerovou a rozžhavil jí náušnici. Jak že se jmenuje?“

„Godfrey.“

„Jo, ten. Až na to, že ten tvůj chlap mnohem líp umí vypadat výhružně.“

„To není můj chlap, Annie. Prosím tě, už nikdy to ne říkej.“ Mrknu na hodinky, je to pouhý rituál, jako by běž ná gesta měla moc, ale nevnímám, kolik je hodin. „Měly bychom se vrátit.“

„Sleduje nás. Kdo je to?“

„Někdo, koho jsem dřív znávala. Nedívej se na něj.

Nevšímej si ho.“

Jestliže o tom řeknete někomu jinému, můžete tak podpořit důkazy a získat svědka, čímž se zvyšuje pravděpodobnost trestního řízení.

Mám velmi klidný hlas. „Možná – v určité fázi – budu potřebovat, abys dosvědčila, žes ho tu viděla. Bylo by to v pohodě?“

„Určitě.“ Annie se neustále ohlíží, přestože jsem jí řek la, aby to nedělala. „A jestli si někdy budeš potřebovat promluvit…“

„Díky.“

Přece do toho nemůžu Annie zatahovat. Má svých pro blémů nad hlavu. S manželem, který odešel od rodiny, se dohaduje o dcerku, které je teprve šest. Zuby nehty se snaží, aby ji neposedla žárlivost na tu mladší ženu, kvůli které ji opustil.

Když mi o tom Annie vypráví, pomyslím na Henryho manželku a udělá se mi nevolno. Částečně z výčitek. A čás tečně se děsím, že by mě Annie považovala za nepřítele, kdyby se o tom dozvěděla, a utnula by naše přátelství v zárodku.

Annie se Henryho manželce vůbec nepodobá, ale stej ně jako ona umí člověka zpražit pohledem. Jeden takový právě teď upřela na tebe a to mě těší. Pouhým tím pohle dem pro mě Annie dělá víc, než si vůbec dokáže představit.

Myslím na Rowenu a na to, jak jsi ji obalamutil, jak jsi ji dostal na svou stranu. Jenže Rowena byla v nevýhodě. Zachvátil jsi ji. Celou dobu s ní jsi měl na sobě masku. Do stal ses jí pod kůži a ošálil jsi ji, než zjistila, co jsi zač. Annie na první pohled poznala tvou zrůdnou podobu, tvé skuteč né já. K mé obrovské úlevě se jí zjevně ani trochu nelíbíš.

Rozzuřený a vyděšený Godfrey Clarisse připomněl Dupynožku. Jeho obhájce pan Harker mluvil s nepatrným irským přízvukem. Hubený obličej pana Harkera byl laskavý, možná dokonce i účastný.

„Nezpochybňuji žádné vaše důkazy, slečno Lockyerová,“ řekl.

Slečnu Lockyerovou jeho slova zaskočila. Lehce naklonila hlavu a vypadala, že se rozpláče. Opravdu už ji nikdo znovu nepřepadne? Je možné, že tenhle muž skutečně říká, že jí věří?

„To je trapný,“ hlasitě zašeptala Annie, když se pan Harker posadil. „Máme snad tuhle ubíjející přednášku o nespolehlivosti paměti považovat za Godfreyovu obhajobu?“

Clarissa se v odpověď dokázala jen bezradně pousmát. Z obhajoby nevnímala ani slovo. Celou dobu si v duchu přehrávala setkání s Rafem o polední pauze. Nejvíc jí vrtala hlavou ta mikina s nápisem UCLA. Přestože byla hrozná zima, neměl na sobě kabát. Byla si jistá, že chtěl, aby si té mikiny všimla. Musí pro něj být něco jako trofej, určitě má nějaký zvláštní význam. Nevybavovala si, že by se někdy zmínil, jestli studoval nebo učil na Kalifornské univerzitě, ba ani jestli vůbec kdy byl v Los Angeles. Nicméně klidně to tak mohlo být. Vždyť o něm skoro vůbec nic nevěděla – a byla ráda. Vadilo jí, že se musí nutit, aby zjišťovala víc. Tou mikinou jí něco sděloval – tím si byla jistá –, ale tu zprávu ještě nedokázala rozluštit. On si zatím užíval svou moc z tohoto tajemství.

Slyšela zvonit telefon, zatímco hledala klíče. Podle zvuku došla až do krejčovské dílny. Než vstoupila dovnitř, nahlédla za dveře a do koutů. Ležel na střihačském stole. Měl skoro vybitou baterku, jak si všimla, když vzala matčin hovor.

S hlavou skloněnou k rameni, aby si přidržela telefon, přešla přes kuchyň, nalila vodu do konvice a dala ji vařit.

„Zníš roztržitě, Clarisso.“

Byla v obýváku a sbírala hromady časopisů o šití a knih o umění. Nechala je předtím ležet na dřevěné podlaze, kterou zbrousil a opravil její otec. Uklízela je do poliček, které jí vyrobil, zasouvala je vedle pohádkových knížek od bratří Grimmů, Perraulta a Andersena. Četl jí je, když byla malá, a od té doby je už několikrát přečetla znovu. Naprosto ji fascinovaly, a myslela si, že vůbec nejsou pro děti.

„Mohla by ses, prosím tě, na chvilku zastavit a poslouchat mě?“

Matka jí ušila potah na pohovku. Pokroucené vínové stonky sotva unesly tíhu šarlatových růží o velikosti Clarissiných pěstí. Květy byly rozseté na pozadí barvy zaschlé krve. Clarissa na ně padla.

„Dáváš na sebe pozor?“

V té otázce byla narážka na její smutek nad Henrym.

„Ano. To víš, že jo. Dobře jsi mě to naučila.“

„Měla jsem obavy, když ses tak dlouho neozývala.“ Clarissa byla vymodlené dítě. Narodila se, když bylo matce třiačtyřicet, po šestnácti dlouhých, bezdětných letech. Otec ji rád škádlil, že nechal v celém království vypálit všechno trní, aby byla v bezpečí. Na oplátku si z něj vždycky dělala legraci, jak mu ten plán skvěle vyšel.

„Fakt jsem v pořádku.“ Rozepnula si jednu kozačku a stáhla si ji, potom druhou, zatímco matka předala telefon otci.

Clarissa se znovu probrala. V kuchyni vypnula vřískající konvici a jako obvykle se nechala uchlácholit otcovým hlasem. „Myslíš, že je to nesmysl, když si beru z nádraží domů taxíka?“ zeptala se ho, protože nedokázala odolat pokušení svěřit se mu. Když s ním mluvila, cítila, jak ji ze všech stran obkličují zdi a svět se zmenšuje, ale věděla, že nic jiného nedokáže. Nezbývalo jí než si to přiznat.

„Ne. Ale proč ta změna, Clari? Vždyť přece moc ráda chodíš pěšky.“

Měla na sebe zlost, že toho řekla příliš mnoho a způsobila mu obavy. „Je to dlouhý den, v té porotě u soudu.“

„V tom případě je to dobrý nápad,“ odpověděl otec. Byla v ložnici. Zkontrolovala, jestli se nikdo neschovává ve skříni, potom si lehla na postel, stáhla si punčocháče a nechala je dopadnout na tmavozlatý koberec, který vyrobila z těžké starožitné látky poseté obrovitými liliemi. Přitiskla si kolena k hrudníku a kroutila zmrzlými prsty na nohou.

Clarissina matka celých pětapadesát let skákala otci do řeči, když s někým mluvil. Její hlas byl příliš zřetelný.

„Prosím tě, řekni své dceři, že samotné mango k obědu nestačí. A slabý černý čaj není pořádná večeře.“ Jako by telefon sám věděl, že matka už domluvila a Clarissa k tomu nemá co dodat, třikrát zapípal a skonal.

Čtvrtek

Čtvrtek, 22. ledna, 14.30 (před třemi týdny)

Ještě zbývá něco přes týden, než odejdu z práce, abych zasedala v porotě u soudu. Právě se chystám doručit ně jaká lejstra nové vedoucí katedry anglistiky a musím pro jít kolem modrých dveří do tvé kanceláře. Jsou zajištěné, aby se nezavřely, navzdory cedulce s varováním, že se jed ná o nouzový východ a musí zůstat zavřené. Místnost je prázdná, ale všimnu si něčeho, co mě zarazí. Zrychlí se mi dech a znervózním, že se každou chvíli objevíš na chodbě. Přesto se musím podívat.

Jenom já rozpoznám, že sbírka předmětů na tvé karto téční skříňce je vlastně jakýsi malý oltář. Chceš je všechny využít k nějakému podivnému rituálu vúdú? Obálka s tvým jménem napsaným mým písmem nejspíš původně obsa hovala nějaké nezáživné dokumenty pro postgraduální studium. Žlutý hrnek na kafe s oranžovými a zelenými ky tičkami, který jsem používala každé ráno, dokud se před měsícem neztratil – neumyl jsi ho. Plastový kelímek s ja hodovým jogurtem, který s sebou občas nosím do práce, nyní se zahnědlými zbytky, které se mi nepodařilo vyškrá bat. Nedokážu si představit, jak ses ho zmocnil. Prázdná tuba od krému na ruce, kterou vždycky mívám na psacím stole. Letáčky a časopisy o amatérské fotografii. Pár vy hozených papírů z nějaké schůze, počmáraných tulipány, které si vždycky z nudy kreslím.

110. Žena se prý odhodlá jít na policii průměrně po 110 příhodách spojených se stalkingem. Říkám si, že tolik jich ještě zdaleka nebylo, i když přemítám, jestli záleží na tom, jak se počítají.

Počítá se každá věc na tvé kartotéce jako jedna přího da? Nejspíš ovšem vůbec nic neznamenají. Vypadala bych jako idiot, kdybych na to upozornila, a ty bys to všechno dokázal hravě vysvětlit, takže bych působila paranoidně a pitomě. Úplně tě slyším, jak se potutelně směješ napros té nesmyslnosti takového obvinění.

To mají každého muže, který zapomene umýt hrnek od kafe, předvést před univerzitní komisi pro obtěžování na pracovišti?

Copak jsem jediný, kdo někdy omylem někomu odnesl hrnek? No tak jsem to udělal. Ale jestli ho chtěla zpátky, mohla si o něj říct. Netušil jsem, že je její.

Napíšu úklidové službě oficiální omluvný dopis, že jsem opomněl odpovědně nakládat se zbytky od jídla.

Přiznávám, že se stydím za ten krém na ruce, ale je zima – a mužům taky vysychá kůže.

Připouštím, že jsem měl vymyslet lepší systém recyklace obálek a papírů. Postavte mě před příslušný soud a za trest mě pošlete na školení pro zaměstnance.

Marně bych si stěžovala. Nemůžu vůbec nic dokázat.

Znovu pohlédnu na své tulipány. Když je vidím u tebe v kanceláři, zase se ocitnu na té schůzi. Přestaneš něco psát, potom na mě pozorně pohlédneš a spokojeně si sám pro sebe přikývneš, jako by sis o mně potvrdil nějaký fakt, který nyní můžeš zaznamenat. Připadám si okradeně. Před tvýma očima se nemám kam schovat, kamkoli se snažím posunout židli nebo se shrbit či sednout si tak, abych ne byla vidět za Garym. Upřeně hledím do stolu. Propadám se studem, je mi trapně, jsem v rozpacích.

„Zajímavé,“ řekneš vědoucím tónem, když ze sebe v odpověď na jednu z Garyho žádostí o nudné informace vypravím cosi, co je pravým opakem zajímavosti. Ostat ním připadáš zaujatý a pozorný. Skvěle děláš svou práci, nanejvýš si o tobě pomyslí, že podlézáš Garymu. Niko ho z nich by ani ve snu nenapadlo, že mě nemístně ob těžuješ.

Setřesu ze sebe vzpomínku na schůzi a uvědomím si, kde jsem. Po schodech dusá nějaký obr, až se budova otřásá v základech. Určitě jsi to ty. Tvá chůze je vždycky hlučná a uspěchaná, jako bys chtěl, aby si každý myslel, že víš, kam kráčíš. Jsi cílevědomý, máš na práci spoustu nesmírně důležitých věcí a jsi výkonný. Naprosto vzorný zaměstnanec.

Honem zaklepu na dveře nové vedoucí katedry a uleví se mi, když mě hned pozve dál. Vklouznu dovnitř, těsně za mnou zazní tvůj pozdrav, ale dělám, že jsem ho ne slyšela.

Tolik se soustředím na to, abych si promyslela, jak mám kolem tebe na zpáteční cestě proklouznout, že si ani ne uvědomím, že stojím v Henryho staré pracovně. Dokonce ani nevnímám, jak moc ji nová vedoucí katedry změnila a vymazala ho odtud, ba ani si znovu nevybavuju, jak jsme se spolu milovali na psacím stole, po kterém se teď všude válí její tabulky a šanony, ale dokud patřil jemu, byl vždycky pečlivě uklizený a uspořádaný. Vyzvu ji, aby se se mnou rovnou šla podívat na novou počítačovou pracovnu pro postgraduální studenty. Mám chuť ji obejmout, když souhlasí, ale podaří se mi ovládnout se.

V doprovodu vedoucí katedry pilně plním svou im provizovanou novou roli průvodkyně, a když míjím tvé nezákonně otevřené dveře, vidím, jak se zklamaně díváš. Vedoucí katedry se zastaví, aby tě napomenula, že nedo držuješ předpisy o požární ochraně a kašleš na zdravot nické a bezpečnostní školení. V jejím hlase není ani stopa po ironii, když vykopne improvizovanou dveřní zarážku, kterou sis vyrobil z plastových desek.

Vím, že na ni zlostně hledíš, přestože se na tebe ne dívám. Zažádal sis o její místo, a nedostal jsi ho. Na se znam urážek a stížností, který si určitě sepisuješ, nyní přibyla ještě další. Pocítím o ni náhlou obavu, ačkoli stále mám chuť jí fandit, když se těžké dřevěné dveře pomalu zhoupnou a potom se s klapnutím zavřou – a ty zůstaneš na druhé straně.

Ve čtvrtek ráno to vypadalo, že celý svět má zavřeno. Clarissa z e-mailové zprávy věděla, že univerzita je kvůli sněhové vánici uzavřena, ale do Bristolu stále ještě jezdilo dost vlakových a autobusových spojů, aby fungoval soud.

Družně seděla s Robertem a čekali, až se podaří dorazit ostatním.

Robert vytáhl z batohu průhledný plastový sáček a vyndal z něj čokoládový croissant. Rozlomil ho na dvě půlky a beze slova jí jednu nabídl.

Chystala se mu říct, že nikdy nesnídá, ale zarazila se a croissant si vzala. „Děkuju,“ řekla a zakousla se do něj. Trochu víc se probrala, když zapůsobila výtečná chuť másla a silné čokolády. „Je moc dobrý.“

„Z kavárny přímo před soudní budovou.“ Zamyšleně žvýkal. „Doufejme, že Lottie dneska bude mít snadnější den.“

Lottie. Bylo to vlídné, dokonce důvěrné a láskyplné oslovení. Podobné jako když Clarisse otec vždycky říkal Clari. Byl to však projev náklonnosti vůči ženě, se kterou Clarissa ani Robert nikdy ve skutečnosti nebudou mluvit ani ji blíže nepoznají. Ženě, k níž si měli zachovávat naprostý odstup.

Začala s tím Clarissa. Jen jedinkrát se podřekla a nahlas tu zdrobnělinu řekla Robertovi. Okamžitě ji od ní přejal. Stalo se to teprve v úterý, ale oba už ji mezi sebou běžně používali. Nikdy ovšem před ostatními porotci.

Bylo to nevyslovené, bezděčné pravidlo. Jejich soukromá, tajná věc.

„Ano,“ přitakala. „Doufejme.“

Zabzučel mu mobil. Nacpal si zbytek croissantu do úst a rychle přelétl textovku. „Dnes večer po práci jdu s klukama na pivo. Chceš místo mě Jackovi odepsat, že přijdu?“ Podal jí telefon.

„Víš určitě, že mi důvěřuješ?“

„Naprosto.“

Přesně věděla, co má napsat. Robert bude vědět, že zpráva je ve skutečnosti určena jemu samotnému, ale znění bylo tak akorát neurčitě dráždivé, že se odvážila.

Toužím být s tebou. ¦

Trochu se začervenala a dala mu zprávu přečíst.

„Mám stisknout ,odeslat‘?“

„Jdi do toho,“ řekl s kamennou tváří. Tak do toho šla.

„Clarisso!“ Zněl naprosto šokovaně. „Nemyslel jsem, že to fakt uděláš. Jen jsem si dělal legraci.“

Vyjekla a začala se omlouvat, ale skočil jí do řeči. „Dostal jsem tě!“ Téměř okamžitě přišla odpověď od Jacka. S úsměvem si ji přečetl. „To ti nemůžu dát přečíst.“

„Řekneš mu, že jsem to byla já?“

„Ne. Proč mu kazit radost? Byl tak pyšný, že to dokonce přečetl nahlas ostatním. Ale je mi jasné, že se s tebou musím mít na pozoru. Jsi liška podšitá.“

Líčení v soudní síni č. 12 začalo jen o půldruhé hodiny později.

Slečna Lockyerová upíjela vodu a viditelně se jí ulevilo, že je opět v páně Mordenových rukou.

„Můžete popsat svůj stav ve dnech po vašem únosu a znásilnění?“

„Uzavřela jsem se do sebe. Prožívala jsem hroznou tíseň. Neustále jsem zvracela. Museli mi předepsat prášky proti úzkosti a na spaní, a to jsem ta poslední osoba, který doktoři chtějí dávat prášky.“

Pan Morden ani na okamžik neodtrhl od korunní svědkyně své truchlivé, soucitné, gentlemanské oči plné obdivu. „Děkuji vám, slečno Lockyerová. Byla jste velmi statečná.“

Clarissa se jí chtěla ještě naposledy podívat do obličeje, ale slečna Lockyerová se zhroutila jako hadrová panenka, hlava se jí pohupovala na květinovém stonku. Celá se v té velmi veřejné soudní síni ukryla, jak nejlépe mohla. Jakmile směla, opět se stáhla do svého vlastního světa.

Za okny hustě sněžilo, když procházeli čekárnou pro porotce. Všechna ostatní soudní líčení onoho dne skončila dříve kvůli nepřízni počasí. Velká místnost byla nebývale prázdná a ztichlá. Za úřednickým stolem nikdo neseděl.

Clarissa a Robert jako jediní z dvanácti porotců dojížděli z Bathu. „Možná se odsud nedostaneme,“ obávala se Clarissa, když se spolu prodírali skrze vánici.

„Možná nepojedou vlaky.“

„Pokud k tomu dojde, zavolám na stanici. Někdo z kluků pro nás přijede.“

„Přijede pro nás až do Bristolu?“

„Ano,“ řekl jako vždy s onou prostou, klidnou věcností.

„Bude to hasičský vůz?“

Usmál se, jako by byla dítě, ale své „ne“ pronesl se stejnou neochvějnou laskavostí. „Bude to džíp.“

„Jsem zklamaná,“ řekla Clarissa, když se nacpali do vlaku o páté, který jako zázrakem jel.

„Chtěla jsem jet hasičským vozem.“

„Nebyl by to…“ Spolkl konec věty a usmál se. Předchozí tři spoje byly zrušeny a tenhle vlak byl tak narvaný, že Clarissa nemohla postoupit dál do vozu. Opřela se o přepážku a Robert nastoupil za ní. Stál od ní pouhý kousíček. Když se vlak rozjel, na chviličku se k ní naklonil. Přála si vědět, jaké by to bylo, kdyby ho políbila. Na tváři měl roztátou sněhovou vločku a Clarissa musela odolat nutkání vztáhnout ruku a setřít mu ji.

„Nemáš pocit,“ opatrně uvažovala Clarissa, „že s kaž-dou novou otázkou se všechno znovu přeskupí a pak si už nejsi jistý tím, co sis před pouhou minutou myslel?“ Na tuhle otázku by soudce nemohl nic namítat ani přes opakované vážné varování, že porotci se spolu o případu nesmějí bavit.

„Mám. To je přesně ono.“ Jeho dech voněl zubní pastou. Pomyslela si, že si musel tajně dát do pusy mentolku, když se nedívala. Potěšila ji představa, že se takhle potajmu vynasnažil s vyhlídkou, že jí bude těsně nablízku.

Vlak se blížil k nástupišti. Otevřely se dveře. Bylo jí líto, že už to skončilo. Nasadila si další čapku a palčáky, které jí matka upletla. Věděla, že Robert jde za ní, a vystoupila z vlaku stejně nejistě jako vždycky, když se pohybovala v soudní síni.

Před nádražím se na chvíli zastavili. Večerní obloha působila čarovně. Místo obvyklé tmy vytvářela pozadí tlumeného světla a sněžné bělosti. Robertova černá fl čepice záhy vypadala jako posypaná světlými kvítky.

„Bydlím kousek od starého bytu Lottie,“ vyhrkla, protože chtěla něco říct, aby oddálila jejich rozloučení.

„Svět je malý. Řeklas to ostatním?“

„Ne. Občas chodím kolem, když jdu na nádraží. Ale poslední dobou si ráno beru taxíka – nestíhám,“ dodala rychle. „Mimochodem, myslím, že tudy už po setmění nikdy nepůjdu. Začala jsem jezdit taxíkem i domů.“

Pohlédla přes ulici. Rafe se schoval do průchodu.

„Stalo se něco?“

Zaváhala. „Ty věci, co slyšíme u soudu, mě docela děsí.“

Robert si ji bedlivě prohlížel. „To je pochopitelné. Jsi drobounká a ten kopec je v noci temný.“ Po chvíli se osmělil a dodal: „Žiju na druhé straně města. Nedaleko od vonné zahrady pro nevidomé.“

Věděla, v jaké bydlí ulici. V řadě krásných georgiánských domů, o něco menších než ty nejvelkolepější památkově chráněné budovy v Bathu, ale přesto hodně velkých a docela pozoruhodných.

„Určitě nebydlíš v podkrovním bytě,“ řekla a pomyslela na nízké stropy v horním patře, kam by se při své výšce nesměstnal.

„Není to byt,“ vysvětlil.

„Aha.“ Snažila se skrýt údiv nad tím, že si může dovolit celý georgiánský dům.

„Třeseš se,“ povšiml si. „Měla bys jít domů. Dobrou noc, Clarisso Jane Bourneová.“

Nebylo pochyb, kdo může za to, že v ní tak hrklo. Naklonila hlavu na stranu, zpytavě na něj pohlédla a snažila se, aby její hlas zněl nenuceně. „Jaké máš nadpřirozené schopnosti, že znáš moje druhé jméno?“

„Nejsou v tom žádné laserové oči, zázračné čtení myšlenek ani čmuchání tajných agentů. Na seznamu porotců jsou napsaná celá jména. Tvoje vídám každé ráno, když odškrtávám to svoje. Jsi uvedená na prvním místě.“

Hryzla se do rtu v předstíraných rozpacích. „A jak to, že jsem si toho nevšimla?“ Krátce se zasmála a zakroutila sama nad sebou hlavou. „Husa.“

„Ne,“ řekl. „Takovým slovem bych tě neoznačil.“ Popravdě si ani jako husa nepřipadala. Robert vůbec nebyl muž, který způsoboval, že by si připadala jako husa. I když musela čelit vlastní obvyklé paranoie, i když se přestávala ovládat a nepodařilo se jí, aby si toho nevšiml, zdálo se, že vždy reaguje jen s jemným, vlídným humorem a laskavostí. Opravdu si myslela, že Robert to takhle vidí. Jména. Zapalovače. Přemítala, čeho všeho si ještě všímá.

„Pozdravuj ode mě Jacka,“ řekla.

„Určitě.“

Nechtěla se ohlédnout, když se spolu rozloučili, aby zjistila, jestli ji Robert pozoruje. Stejně jako se nikdy nedívala, jestli na ni obhájci a obžalovaní upírají zrak, když přicházela na lavici porotců a když z ní odcházela. Ale přesto se ohlédla. Nemohla si pomoct. Robert šel dál, zpříma a cílevědomě kráčel pravidelnými kroky a ani jednou se neohlédl.

Rychle nasedla do čekajícího taxíku. Byla ráda, že nemusela stát frontu, a odmítala znovu hledat Rafeův hrozivý stín. Věděla, že tam je. Nemusela ho vidět, aby to věděla.

Pátek

Na lavici svědků seděl podsaditý chlapík s těstovitým obličejem. Ten bývalý přítel Lottie, který jí zlomil srdce.

„Jak na vás slečna Lockyerová působila, když se v neděli dvacátého devátého července vrátila z Londýna?“

„Vypadala hrozně. Byla naprosto mimo sebe. Byla celá špinavá. Kolem oka měla podlitinu. Třásla se a plakala. Nedovolila mi, abych se jí dotkl. Páchla. Neměla kalhotky. To mě znepokojilo. Vyptával jsem se jí na to, ale nic mi neřekla. Mezi nohama měla zaschlou krev. Dýchala trhaně, jako by ji bolelo na hrudníku.“

Clarissa s Annie v podvečer bloumaly po pouličním trhu. Annie navrhla, aby spolu ještě chvíli pobyly a něco nakoupily, než Clarissa chytne vlak zpátky do Bathu a Annie nasedne na autobus na předměstí Bristolu.

„Náš soudce nás vždycky pouští moc pozdě,“ řekla Annie. „Všechny ostatní poroty odcházejí dřív. Když vyjdeme ven, na trhu už nikdy nezůstane nic dobrého.“

„Mohly bychom sem spolu zase zajít o polední pauze. Jako ve středu.“

„Vypadáš, jako bys žila jen z čistého vzduchu a minerální vody z kouzelných pramenů. My ostatní musíme k obědu něco jíst.“ Annie se zamračila, když stánkaři začínali balit zbylé keramické hrnky, ručně vyráběné šperky, malovaná blahopřání a batikované šaty. Připadalo jí, že uklízejí věci z pultu rychleji, než je stihne ukořistit. „Aspoň nás nesleduje ten tvůj děsivý kámoš. Ať ve vlastním zájmu doufá, že už ho nikdy nezahlédnu.“ Clarissa sama sebe přesvědčila, že Annie by byla před Rafem v bezpečí. Určitě by si všimla, kdyby ji sledoval – byla tak bystrá a obezřetná, že by mu to neprošlo. Navíc z ní vyzařovalo něco, co způsobovalo, že Clarissa si byla jistá, že Rafe by si netroufl si s ní zahrávat.

„Nehodlám doufat v nic, co je v jeho zájmu.“ Clarissa se vysmrkala a hodila zmačkaný papírový kapesník do koše.

„Co na to říkáš?“ Annie si prohlížela ručně vyrobenou dřevěnou krabičku pomalovanou postavičkami princezen s Disneyho pohádek. Clarisse připadala ošklivá. Významně mlčela a Annie krabičku položila zpátky na pult. Rozhodla se, že ji nekoupí.

„Ty jsou hezké.“ Clarissa zvedla dětské šatičky. Byly chrpově modré s vyšívanými růžičkami. Napadlo ji, jestli by se líbily Anniině holčičce, ale svraštila čelo, když zkontrolovala lem. „Páře se.“

Annie obrátila oči v sloup. „Ty v sobě vážně švadlenu nezapřeš, Clarisso. To se musí nechat.“ Odmlčela se, jako by si nebyla jistá, jestli má ještě něco dodat, ale pak řekla: „Tenhle víkend se nad něčím zamysli. Zvaž, jestli není něco špatného na klišé, že ženy podléhají umělcům. Zeptej se sama sebe, jestli podléhají i hasičům – a jestli to hasiči vědí. Jedna z výhod povolání.“ Annie jí stiskla paži. „Skoro nic o něm nevíš, Clarisso,“ podotkla a upřeně na ni pohlédla. „Je na něm něco, co se mi ne…“ Annie se zarazila. „Nemusím být zrovna jasnovidec, abych viděla, jak moc se ti líbí. Dej si pozor.“

Sobota

Sobota, 14. února, 11.00

Vše nejlepší k Valentýnu!

Když sejdu dolů ze schodů, potkám v předsíni slečnu Nor tonovou. Vyrážím na pochůzky a na kafe s Garym, ale sleč na Nortonová se už vrací domů, poté co dopoledne vyřídila spoustu věcí. Loučí se s taxikářem, který trval na tom, že jí donese dovnitř nákupní vozík se skotským kostkovaným vzorem, a peskuje ho, že by to byla zvládla sama.

Slečně Nortonové je dvaadevadesát a ráda dodržuje svůj denní režim. Každé ráno hned po probuzení místo rozcvičky dvacetkrát co nejrychleji obejde svůj byt. Chod níky ve městě jsou moc hrbolaté a nebezpečné na to, aby po nich staré dámy cvičily rychlou chůzi, říká slečna Nortonová.

Chci kmotřičku vílu. Bude vypadat jako slečna Nor tonová a smát se jejím zvonivým smíchem. Nabídne mi, že mi splní tři přání, a já si moudře vyberu. První. Přeju si dítě. Druhé. Přeju si Roberta. Třetí. Přeju si, abys navždy odešel někam moc a moc daleko. Kouzelná hůlka, máv ne jednou, mávne podruhé a ještě jednou. Bude to takhle jednoduché.

Slečna Nortonová na mě vědoucně pohlédne. „Tohle přišlo pro vás, děvenko. Bonboniéra. Právě jsem ji položila na poličku k vaší další poště. Moc pěkná krabička. Někdo ji nechal před našimi dveřmi.“

Jdu ke dveřím. Zaváhám, ale přinutím se je otevřít.

Stojíš před domem, na protější straně ulice a opíráš se o kandelábr. Znovu máš na sobě černé džíny. Přes ně černou košili s dlouhým rukávem. Nemáš na sobě kabát ani čepici, zimomřivě hrbíš ramena. Vlastně vypadáš zra nitelně.

Na okamžik znejistím, jestli tě opravdu nenávidím. Vi dím tě, jako bys byl úplně neznámý člověk. Z tvé tváře vyčtu starost a pomyslím si, jaká jsi ztracená duše. Vzpo menu si, jak Henry poprvé odešel a jak mi bylo, když jsem se tak beznadějně zklamala v lásce. Nejsi na tom stejně, ale v patologické míře? Potom však pomalu zvedneš ruku na pozdrav a zamíříš k mému domu. Blížíš se ke mně, a to v žádném případě nechci. Ten záchvěv soucitu, který mě tak zaskočil, je pryč stejně rychle, jako se objevil.

Tvůj hlas zní v mé poklidné ulici příliš hlasitě. „Ahoj, krásko.“

Ahoj, krásko.

Takhle mě oslovil Henry onoho dne, kdy jsme se se známili.

Stalo se to před pěti lety, zanedlouho poté, co jsem začala pracovat na univerzitě.

Pořád mám v živé paměti, jak jsem ho poprvé uvidě la. Jeho bezvadný oblek. Kravatu celou popsanou citáty z básní T. S. Eliota. Jak se mu rozzářily oči, když nás Gary představil na začátku zasedání komise, které nás svedlo dohromady. Elektrický šok, který mi dal, když jsme si po třásli rukama. Skutečnost, že jsem se od samého začátku nemohla dívat nikam jinam, pokud byl v místnosti Henry.

Během toho zasedání na mě Henry zamrkal, takže jsem se musela ovládat, abych se nerozesmála. Když jsem se vrátila zpátky do kanceláře, čekala na mě emailová zprá va s těmito dvěma slovy. Ahoj, krásko. Připadalo mi, že ta slova jasně planou z mého monitoru.

Mohla jsem si ho nevšímat, odmítnout ho, nebo do konce podat stížnost na sexuální obtěžování. Nic z toho jsem však neudělala.

Ahoj, odepsala jsem mu, a přitom jsem si uvědomova la, jak silně mi buší srdce.

Pojď se mnou dnes večer na večeři. Jeho zpráva se ob jevila za pár vteřin po mé odpovědi. Nebyla to otázka, ale mohla jsem říct ne a respektoval by to.

Další velký rozdíl oproti tobě.

Stejně tak si vůbec nepamatuju, kdy jsem tě vlastně viděla poprvé. Až do křestu tvé knihy jsem s tebou nikdy neměla co do činění kromě práce ani jsem si tě moc ne všímala. Byl jsi jen jeden z mnoha sotva rozeznatelných univerzitních pedagogů, které jsem musela honit, aby vyplnili nějaké papíry pro své doktorandy. Nic víc jsi pro mě neznamenal.

Z restaurace jsme s Henrym šli na procházku k řece, vdechovali jsme kouř z komínů nákladních říčních člu nů. Řeka byla tak rozvodněná, že zaplavila černé kovové zátarasy, které měly lidem bránit, aby nespadli do vody. Henry mi zpaměti recitoval Yeatsovu „Mořskou pannu“ a přiměl mě, abych mu slíbila, že ho neutopím. Přestože jsme byli zpomalení z té spousty vína, které jsme vypili, nějak se nám podařilo najít cestu vydlážděným labyrintem. V přítmí jsme se drželi za ruce a došli jsme až do samého středu s mozaikovým obrazem.

Na konci večera jsme stáli u jezu a dívali se, jak pění těsně pod obráceným odrazem Pulteneyova mostu, zlatě ozářeného na sklovitém vodním zrcadle. „Perfektní ran de,“ prohlásil Henry. Dodal slovům svůj obvyklý ironický břit a básníkovo uvědomění, že ten výrok zní jako z jiné doby. „Perfektní rande“ nebylo přirozeně součástí Henry ho slovníku. Když mě k sobě přitiskl, musela jsem však souhlasit, že náš společný večer takový opravdu byl.

Teprve za měsíc jsem zjistila, že je ženatý, ačkoli přísahal, že jeho manželství už je jen na papíře. Poté co mi to řekl, jsem se s ním tři neděle odmítala vidět. Ignorovala jsem jeho telefonáty, esemesky i emaily a neotvírala jsem mu. Byla jsem nevýslovně naštvaná, že mi to zatajil. Je nomže už jsem do něj byla zamilovaná až po uši a zane dlouho jsem porušila svou přísahu, že ho zapudím. Za dva měsíce po tomto přiznání Henry odešel od své ženy a ob jevil se u mě doma s lahví vína, kyticí a kufrem.

Mohla jsem ho vyhodit, tak jako jsem už tolikrát vy hodila tebe.

Místo toho jsem ho políbila a vtáhla dovnitř.

Už jsi přešel ulici. „Clarisso, chtěl jsem ti říct…“ Zabouchnu dveře, než dořekneš větu.

Slečna Nortonová nadzvedne bílé obočí. „Už jsem ho tu několikrát viděla.“

„Prosím vás, slečno Nortonová, nikdy ho nepouštějte dovnitř.“

„No dovolte, Clarisso, copak bych někdy pustila do vnitř cizího muže?“

„Omlouvám se. Vím, že byste to neudělala. Vím, že jsem to nemusela říkat. Řeknete mi, jestli ho tady znovu uvidíte?“

„Samozřejmě.“

„Dokázala byste ho popsat, kdyby vás o to požádali?

Nebo ho identifikovat?“

„Samozřejmě,“ zopakuje a upřeně na mě pohlédne.

„Dobře. To je dobře.“ Ale dělám si starosti, že jsem to po ní vůbec chtěla. Dvaadevadesátiletá stařenka mě nemá chránit. To já mám chránit ji. Jemně se dotknu bonboniéry ve tvaru srdce, kterou slečna Nortonová tak pečlivě vysta vila na poličce. Je tmavočervená. Rychle odtáhnu prsty, jako by mě spálila.

„Dostáváte tolik dárků, Clarisso.“ Slečně Nortonové se v ohromeném údivu zavlní hedvábné bílé vlasy.

„Tyhle bonbony nikdy nesním.“ Odsunu bonboniéru dál od sebe, je těžká. „Kéž bych je tak mohla vyhodit.“ Ale vím, že si je musím nechat, schované pod zámkem s ostatními věcmi od tebe.

Slečna Nortonová přimhouří oči. Při pomyšlení na ta kové plýtvání je nejspíš upřímně pobouřená.

„Pardon,“ vyhrknu. Slečna Nortonová se určitě diví, proč tedy tu bonboniéru nedám jí, když ji sama nesním.

„Vím, že jste z generace, která zažila potraviny na příděl. Tak jako moje babička. Nikdy to nepřekonala.“

„A vy jste z generace, která si myslí, že všechno bude trvat věčně, děvenko.“

„Máte pravdu,“ přitakám zahanbeně. „Vím, jak šet říte.“ Rozhodnu se, že až teď půjdu do města, koupím bonboniéru speciálně pro slečnu Nortonovou, a až se vrá tím, překvapím ji s ní.

„Mohla byste mluvit hlasitěji? Potřebuju novou baterku do naslouchadla.“

Trpělivě zopakuju, co jsem předtím řekla.

„Ano.“ Slečna Nortonová vypadá zamyšleně. „Vždyť přece jsem v důchodu.“ Už dávno odešla do penze z funkce ředitelky soukromé dívčí školy. „Nezapomeňte na to blahopřání,“ upozorní mě. Ruku má papírově bílou a protkanou modrými žílami. Stiskne jí hranu šarlatové bonboniéry. Zpod nakudrnacených růžových stužek vy sune obálku.

Obálka má barvu cukrové vaty. Je také ve tvaru srdce. Kdyby byla od Roberta, s tajným potěšením bych se usmála nad věnováním. Pro princeznu v podkroví.

Jenomže ty nejsi Robert. Jsi jako živoucí verze čarodě jova zrcadla ze Sněhové královny. Od tebe i ty nejkrásnější věci zoškliví a zdeformují se.

Chci se schovat před rentgenovýma očima slečny Nor tonové.

„To je určitě pro vás. Vypadáte přece jako princezna.

A já už jsem moc stará na to, abych bydlela v podkroví.“ Vztáhne křehkou ruku a lehounce, letmo se dotkne mého čela. Ruka je měkká a suchá. Překvapivě voní po eukalyp tu. „Nevypadáte dobře.“

Pokouším se usmát. „Nic mi není. Jste moc hodná, slečno Nortonová.“

Na chodbě je náhle skoro tma a blahopřání mi vyklouz ne z ruky.

„Jémináčku,“ řekne slečna Nortonová.

Zašátrám po časovém spínači osvětlení a na dalších deset minut se opět rozsvítí stříbřité krůpěje křišťálového lustru. Zvednu blahopřání z tmavozlaté rohože a vytáhnu ho z obálky. Buď má na Valentýna.

Tvé písmo znám lépe než jakékoli jiné. Nikdy se nevzdám.

„Chvějete se. Pojďte ke mně do bytu. Uvařím vám čaj.“ Přestože instinktivně chci milou slečnu Nortonovou ochránit a ušetřit, všechno jí vyklopím: „Vím, že vám mu sím připadat nevděčná a rozmazlená. Ale já tohle nechci.“ Zastrčím blahopřání zpátky do obálky, a přitom se ho vů bec nechci dotknout ani se na něj podívat. „Řekla jsem mu, že to nechci. Nic od něj nechci.“ Setřu si slzu. „Teď si čaj nedám, ale děkuju vám.“

Bonboniéry, diamanty a kožené rukavice. Přepadneš mě v parku. Saháš mi rukama na tělo, když nechci. A potom mi pošleš valentýnku. Jsou pro tebe všechny tyhle věci z jednoho pytle? V podstatě jsi schizofrenik.

Stejně půjdu ven. Projdu přímo kolem tebe. Je bílý den. Sousedé mě uslyší, když budu volat o pomoc. Takhle do poledne mi nemůžeš nic udělat. Jestli mě budeš sledovat, dovedu tě přímo na policejní stanici, a to by se ti určitě vůbec nezamlouvalo.

Při vzpomínce na tu procházku parkem se však stále ještě otřásám hrůzou. Až půjdu ven, chci odnést kabát do čistírny, aby z něj vyprali tvůj dotek. Taky si chci koupit skartovačku: můžeš prohledávat můj papírový odpad, jak chceš, ale už tam nikdy nenajdeš nic zajímavého.

Nikdy neuvidíš účtenku od knihy o sexu, kterou jsem si vybrala včera o polední pauze. Říkala jsem si, že bych možná měla zvážit svoje znalosti, jen pro jistotu. Ani ne uvidíš účtenku od knihy o přirozeném oplodnění, kterou jsem si zároveň koupila, taky pro jistotu. Sotva načatý fla kon Gardenie věnuji do dobročinného obchodu. Účtenka za nový parfém se promění v konfety. Nikdy se nedozvíš, jak se jmenuje.

Ví se toho o tobě podezřele málo. Možná chybí klíč, který by mi pomohl. Vzpomenu si, že Gary se zmínil, že zná někoho, kdo s tebou před lety pracoval. Třeba mi Gary může říct něco užitečného, přestože si přeju, abych na tebe nemusela myslet.

Ale nejde jen o tebe. Nesmím na to zapomínat.

Chci se vidět s Garym. Chci slyšet o lidech z práce a o tom, co se děje za mé nepřítomnosti. Pro Garyho nejsi nebezpečný. Nemůžeš mu ublížit, tak jako jsi mohl ublížit Roweně nebo Haně. Nemůžeš ho zneužít, aby ses ke mně dostal, tak jako jsi zneužil je. Okamžitě by tě pro koukl, i kdyby ses o to jen pokusil.

A Gary je chlap. Velký chlap. Chlap z práce. Chlap z práce, který má vyšší a mocnější postavení než ty. Na lidi svého kalibru si nedovolíš.

S odhodláním otevřu dveře. „Mám schůzku s kamará dem, slečno Nortonová. A potřebuji stihnout pár věcí. Už musím jít.“ Aniž vyjdu ven z domu, rozhlédnu se co nej dál na obě strany po široké, hezké ulici. Nikde ten ošklivý, zbabělý stín. Pokud se ovšem neskrýváš v některé z těch krásných předzahrádek, každé jiné, tak jako ty různě vy soké georgiánské domy s rozmanitými tvary, pastelovými odstíny a okny.

Neurčitě přemítám, jestli se pocit na zvracení, který cí tím, podobá těhotenské nevolnosti.

„Nepotřebujete něco koupit ve městě, slečno Norto nová?“

Napomene mě, byť laskavě, že mi unikl zjevný fakt. „Právě jsem byla na nákupu, děvenko,“ řekne vždy břitká slečna Nortonová.

3. týden

Neochvějný milenec

Pondělí

Pondělí, 16. února, 8.12

Vidím tě, jakmile taxík zabočí na ulici před budovou. Opí ráš se o zeď před vchodem na nádraží. Jakmile vystou pím, pověsíš se na mě jako bulvární pisálek, který proná sleduje nějakou celebritu. Držíš se blízko mě, když mířím k turniketu.

Bože, ty jsi ale otravný. Nejotravnější člověk na svě tě. Když nejsem ve stavu naprosté hrůzy, je mi jasné, že ve svých nejlepších chvílích mi prostě jen lezeš na nervy. Jenomže tvé nejlepší chvíle už jsou dávno pryč. S kaž dým dnem se blížíš k těm nejhorším, a já si vůbec ne chci představit, jaká by mohla být závěrečná fáze téhle dráhy.

„Užila sis to ve středu na trhu se svou kamarádkou z poroty, Clarisso?“

Vyschne mi v ústech při pomyšlení, že sis všiml Annie. Ale říkám si, že nevíš, co bys mohl získat od ženy, kterou znám pouhých čtrnáct dní, čistě jen proto, že naše jmé na byla náhodně vylosována. Ztěžka polknu a odkašlu si. Znovu si říkám, že Annie od tebe nemůže hrozit žádné nebezpečí. Nic by ti o mně neprozradila: Annie není Ro wena. Ale taky vím, že od téhle chvíle se mimo soudní síň musím držet od Annie stranou – musím udělat všechno pro to, aby ses na ni už nikdy znovu nepodíval.

„Proč nenosíš ten prstýnek, Clarisso?“

Upírám oči na elektronickou tabuli s odjezdy vlaků. Ne zastavím se, když hledám vlak do Bristolu. K mé obrovské úlevě spoj v 8.22 nemá zpoždění.

„Kdybys ty svoje pohádky četla pořádně, věděla bys, že toho, kdo neocení dar, pokaždé čeká strašlivý trest.“

Narazím do posledního člověka ve frontě na turniket a omluvně zamumlám.

„Nevěděl jsem, že jsi taková kamarádka s Garym, Cla risso.“

V sobotu dopoledne jsem cítila, že mě sleduješ, špehu ješ, přestože jsem tě neviděla, poté co jsem se rozloučila se slečnou Nortonovou. Všimla jsem si, že Gary se ohlé dl přes rameno, když jsme vešli do kavárny. Jako by taky něco vycítil.

„Chutnala ti ta bonboniéra, Clarisso?“

Nikdy jsem nevěděla, že lidé procházejí turnikety tak pomalu.

„Je to od tebe nezdvořilé, že ani nepoděkuješ.“

Přestáváš se ovládat, protože ztrácíš naději, že si mě dokážeš naklonit. Už i tobě musí být jasné, že se ti to ni kdy nepodaří.

„To od tebe nebylo slušné, žes mě nepozvala dovnitř, Clarisso.“

Připomenu si, že ti jde jen o to, abys mě přinutil za reagovat. To ale neudělám. Ať řekneš nebo učiníš cokoli, neudělám to.

„Budu ti muset dát za vyučenou, Clarisso.“

Připomenu si, že jsem za bílého dne v místě, kde je plno lidí.

„Nelíbí se mi, žes mi zabouchla dveře před nosem.“ Připomenu si, že se mě tady nemůžeš dotknout.

„To se mi vůbec nelíbí.“

Konečně jsem u zábrany. Modlím se, abys nešel za mnou. Z univerzitního rozvrhu vím, že máš v devět přednášku, takže existuje dost dobrá šance, že za mnou nepůjdeš. Označím si lístek a projdu přes turniket. Ale slyším tě, jak za mnou voláš.

„Ten hasič se mi nezamlouvá, Clarisso. Minulý týden jsem tě tady viděl, jak se s ním bavíš. Nech toho hasiče být.“

Zatají se mi dech. Ty už víš, kdo je Robert. Víš, co dělá. Tyhle věci by nebylo těžké zjistit, kdybys ho ve čtvrtek ve čer sledoval domů. Mohl jsi škvírou nahlédnout do poš tovní schránky, přečíst si jeho jméno na nějakém dopisu a potom si ho najít na internetu.

Sama jsem si ho vyhledala a našla jsem několik novi nových zpráv. V Den příměří kladl věnec na památku ha sičů, kteří padli ve světových válkách. Na fotce mu to moc slušelo ve slavnostní uniformě, s vyznamenáními a stuž kami na hrudi. Společně s ostatními zasahoval při požáru ve věžáku, kde zahynulo šest lidí, a poté se zúčastnil smu tečního obřadu. Zachránil dítě z hořícího domu – z toho musí být hasič radostí bez sebe. Před deseti lety ho vytáhli ze sutin zříceného domu a potom strávil týden v nemoc nici. Druhý hasič vedle něj zemřel.

Samozřejmě že se ti Robert nezamlouvá. Určitě ti ne uniklo, že mu nesaháš ani po kolena.

Bez zaváhání kráčím dál, pryč od tebe. Neohlédnu se. Lidé, kteří napsali ty brožurky, by mě měli natáčet na in struktážní video. Krátký film: Jak se zachovat, když vás silně provokuje stalker. Chovám se ukázkově. Neexistu ješ. Můžeš říkat ty nejhnusnější věci, ale pro mě jsi jen vzduch. Pro tuto chvíli jsem díky té přednášce v bezpečí. Nejdeš za mnou.

Ve vlaku si prohlížela speciální kabelu, kterou si o víkendu ušila. Udělala si průzkum, vymyslela a vyrobila střih a oba večery šila dlouho do noci. Považovala ji za svou ochrannou tašku proti stalkingu a uvědomila si, jak je zvláštní, že něco může vypadat tak hezky a přitom mít tak nehezkou funkci. Když zkoumala každou z vnitřních kapes a zkoušela zabezpečenost a dostupnost věcí, které do nich uložila, v duchu si přehrávala, co jí řekl Gary.

Rafe žil před deseti lety v Londýně s jednou ženou. Garyho zdrojem té informace byl jeden kamarád, který tehdy přednášel na téže katedře anglistiky jako Rafe. Ta žena tam rovněž pracovala – jako sekretářka – a tak se s Rafem seznámili. Jakmile Rafe získal docenturu v Bathu, opustila ho a odešla z práce. Nikdo nevěděl, co se s ní stalo, když se rozešli, zmizela naprosto beze stopy.

Clarissa však měla její jméno: Laura Bettertonová. O víkendu trochu zapátrala na internetu, ale nic nezjistila. Jaksi očekávala novinové články o pohřešované osobě, ba dokonce i zprávy o nevyřešené vraždě. Příjmení Betterton však nebylo běžné. Ačkoli Lauru se jí najít nepodařilo, internetový telefonní seznam jí nabídl adresu a telefonní číslo na jistého Jamese Bettertona z Londýna. Clarissa číslo vytočila, aniž od toho něco očekávala. Telefon zvedl nějaký muž a Clarissa řekla, že chce mluvit s Laurou.

„Kdo volá?“

„Neznáte mě, ale…“

„Tak proč tedy voláte?“

„Pokouším se ji najít – tedy Lauru.“

„A to mi ani nemůžete říct své jméno?“ odsekl. Znělo to téměř jako přidušený, roztrpčený smích. Položil telefon.

Spousta lidí se chová příkře a podrážděně, když jim někdo omylem zavolá. Clarisse však připadalo, že v hlase tohoto muže zaslechla ještě něco jiného. Zněl vyděšeně. A taky rozhněvaně.

Prozatím ho však nechtěla otravovat dalšími telefonáty – sama moc dobře věděla, jak je to znepokojivé.

Také si uvědomila, že pod vlivem své mocné touhy najít někoho, kdo o Lauřině příběhu ví víc, by si mohla představovat, že slyší něco nevyřčeného, i kdyby ve skutečnosti vůbec nešlo o nic mimořádného.

Sally Martinová si pohrávala se svými zrzavými vlasy, které vypadaly jako z prerafaelitských obrazů, zatímco pan Morden jí kladl otázky o sobotě, kdy byla svědkem únosu. Obžalovaní ji přinutili, aby jim ukázala cestu, když jezdili po městě a hledali Lottie.

„Nechtěli, aby se někdo dozvěděl, co mají za lubem. Sledovali ji až do její ulice. Byli jsme tam jen chvilku, když Tomlinson řekl: ,Máme ji.‘ Sparkle rozkázal: ,Dostaňte ji do auta. Fofrem.‘ Nacpali ji do dodávky tak rychle, že jsem si toho skoro ani nevšimla.“

Clarisse vyklouzla z ruky tužka a spadla na podlahu pod stolem. Šátrala po ní, a když se zvedala, narazila si hlavu. Zamrkala, když jí před očima naskákaly hvězdičky.

„Byla bílá jako stěna. Nikdy v životě jsem neviděla někoho takhle vyděšenýho. Hryzala se do rtů. Zatínala ruce. Měla sklopenou hlavu, snažila se na nikoho nedívat. Asi za deset minut dojeli na kraj mojí ulice a řekli mi, ať vypadnu.“

„Proč pláčete, slečno Martinová?“

„Slyšela jsem, jak křičí, když ta dodávka odjížděla. Hrozně se mi ulevilo, že už jsem z toho venku, ale věděla jsem, že jí ublíží. Pořád vidím její obličej. Nikdy na to nezapomenu.“

Pana Belforda slzy Sally Martinové nedojaly. „Měsíc před údajným únosem a napadením slečny Lockyerové policie zaznamenala, že vy dvě jste nabízely a sjednávaly své služby.“

Sally Martinovou pan Belford svou učeností nijak neohromil. „Víte, já chápu, že jste děsně vzdělanej a používáte super slova a tak, jenomže vám nikdo nerozumí.“

„Dovolte mi, abych se vyjádřil jasněji. Byla Carlotta Lockyerová šlapka?“

„Jo. Byla. No a co? To neznamená, že ti chlapi ji neznásilnili.“

Clarissa a Annie se řítily dolů po schodech.

Annie se ušklíbla. „Z těch, které v té soudní síni uvidíme, je slečna Martinová nejspíš jediná, která bude v pohodě.“

„Slečna Lockyerová ne?“ zeptala se Clarissa a se zatajeným dechem čekala na odpověď. „Slečna Lockyerová nebude v pohodě?“

„Kdepak,“ odpověděla Annie. „Ta ani náhodou.“

Seděli naproti sobě ve vlaku, mezi nimi byl stoleček. Z radiátorů foukal báječně horký vzduch. Clarissa si sundala kabát a odložila ho vedle sebe. Přitom se na Roberta usmála.

Bylo to normální. Chovala se normálně. Rafe tam nebyl. S Robertem seděli v celém vagonu úplně sami. Byla s mužem, který se jí líbí. Byla téměř šťastná, ale musela potlačit náhlý pocit viny, že Rafea na Roberta upozornila. Lámala si hlavu, jak ho má varovat, aby si dával pozor, a přitom mu neřekla o Rafeovi.

Její první pokus nebyl příliš vynalézavý, ale na nic chytřejšího nepřišla a nejspíš to bylo lepší než nic. „Mys-líš, že bychom si kvůli tomu procesu měli dávat větší pozor na to, co se kolem nás děje?“ začala zkusmo.

Vypadal nechápavě.

„Jako jestli máme být pozornější, víc se rozhlížet kolem sebe,“ řekla.

Nadzvedl obočí.

„Pro případ, víš co, že by nás třeba někdo sledoval nebo se o nás snažil něco zjistit?“ Zněla čím dál tím směšněji.

„Já se obžalovaných nebojím, Clarisso. Ty by ses jich taky neměla bát.“

Kousla se do rtu, připravená, že už to vzdá. „Máš pravdu.“

„Obžalovaní tě nebudou obtěžovat.“

To jsem ho fakt skvěle varovala, pomyslela si. Dobrá práce, Clarisso, řekla si v duchu. „Samozřejmě že ne,“ řekla nahlas. „Neměla bych takhle uvažovat.“

„Je pochopitelné, že bys mohla být nervózní. Včera večer jsem to na tobě viděl. Jenom tě chci ujistit.“

„Už se stalo.“ Přesvědčovala se, že Robert je dospělý člověk, který se o sebe umí postarat. Pokud se někdo má čeho bát, rozhodně to není Robert.

„Ten první den jsem tě viděl ve vlaku. Byla jsi na mobilu. Velmi…,“ hledal správné slovo, „… zabraná.“

Ve skrytu duše ji potěšilo, že si jí Robert všiml dřív, než si vůbec uvědomila jeho existenci, a musela si připustit ten rozdíl: jaký měla pocit z toho, když ji tento muž pozoroval, aniž o něm věděla, a když to dělal Rafe.

„Vyprávěj mi o požárech.“ Přála si, aby se jí pořád nevtíral na mysl Rafe. Není tu, říkala si. Nenech si od něj všechno zkazit, když tu ani není.

„Je to nuda,“ varoval ji.

„To si nemyslíš. Víš dobře, že není.“

„Teď je řada na tobě, abys mi něco řekla. Proč tak ráda šiješ?“

Překvapeně na něj zamrkala. „Není řada na mně.“

„Jenom těch prvních sto důvodů. Chci to vědět.“ Měl v tvářích dolíčky. Prohloubily se, když se usmál.

„Máme to v rodině a nejspíš jsem to chytla. Nebo mi to naočkovali. Babička šila naprosto všechno. Matka je neuvěřitelně šikovná, šití ji moc baví. Dřív ho vyučovala. Taky plete. Všiml sis, že mám spoustu pletených věcí?“

Zasmál se. „Tyhle šaty sis taky ušila?“

Byly z krásně splývavé pleteniny ostružinové barvy. Hranatý výstřih byl dost hluboký, aby jí byla trochu vidět prsa. Živůtek lehce přiléhal, lehce nařasené svislé sklady připomínaly antickou řízu. Dlouhé rukávy jí těsně obepínaly ruce – šrámy na zápěstí ještě zcela nezmizely. Cítila, jak se jí vehnala krev do tváří. „Ano.“

„Jsou krásné. Dělají…,“ zarazil se. „Proč ještě?“

„Je to dobré pro duši, jak říká moje matka.“ Zasmála se sama sobě. „Ale myslím, že má pravdu. Je důležité věcem věnovat čas, dělat něco vlastníma rukama, vytvářet něco, čeho se můžeš dotknout. Matka mě vychovávala, abych materiální hodnoty nebrala jako samozřejmost, a upozorňovala mě na dopady hromadné výroby. Někteří lidé, které znám, si myslí, že mrhám svým nadáním.“

„Někdo konkrétní?“

„To má být prověrka?“ šibalsky zjišťovala a nenápadně se vyhnula jeho otázce – a zmínce o Henrym.

Vlak přijížděl do Bathu. Vklouzli do kabátů, vstali, vystoupili na peron a těsně před nádražím se rozloučili. Zahlédla Rafea. Stál v přítmí přes ulici, chtěl, aby si všimla, že ho sleduje. Odmítala se od něj nechat zastavit. Ukáže mu, že kašle na jeho výhrůžky a špehování. Bude mít vlastní život. Taky bude mít přítele, jestli bude chtít. Copak záleží na tom, že Rafe ví, kdo je Robert?

Není to žádné tajemství.

Robert byl jen kousek od ní, když zavolala: „Nezapomenu, Roberte.“

„Na co?“

„Že příště bude řada na tobě, abys mi něco řekl.“

S vážným přikývnutím jí slíbil, že ano. Když odcházela, naschvál se před Rafem usmívala, protože si uvědomila, že Roberta přiměla, aby se zastavil a ohlédl se.

Pondělí, 16. února, 18.45

Ty dvě číslice blikají pomaleji, než mi tluče srdce. Po tolika měsících, kdy jsem nedostávala skoro žádné vzkazy, když Henry odešel, mě vylekalo červené číslo na displeji tele fonního záznamníku.

Čtyřicet. Mám čtyřicet vzkazů. Tos mohl udělat jen ty. Ani všichni lidé, které znám, by dohromady nemohli za nechat čtyřicet vzkazů za jeden den.

Stisknu tlačítko, abych si poslechla první zprávu. Prázd nota. Ticho. Přinutím se je vyslechnout všechny s chabou nadějí, že by mezi nimi mohl být jeden vzkaz od Roweny. Ale samozřejmě není, samozřejmě jsou všechny od tebe. U žádné se neukáže číslo volajícího, což jen potvrzuje mou domněnku. I když jsem celá roztřesená, i když moje drob né vítězství nad tebou na nádraží mělo jen krátké trvání, přinutím se myslet klidně, logicky.

Snažím se přijít na to, jak jsi získal mé číslo. Možná sis našel nějakou záminku, aby ses zeptal Roweny, ale myslím, že tím bys v ní vyvolal podezření. Pravděpodob nější je, že za to může můj starý zlozvyk vyhazovat te lefonní účty do bedýnky s recyklovaným odpadem, což znamená, že ten účet už máš nejmíň půldruhého týdne. Před třemi dny jsem velmi pečlivě roztřídila, co vyhodím do recyklační bedýnky a co nastrkám do své nové skar tovačky.

Udivuje mě, že sis počkal, než to číslo použiješ. Vím, že potřebuju pochopit proč. A pak mi to dojde. Pochopím, že tak můžeš uplatňovat kontrolu, když chceš. Pečlivě od měřuješ dávky svého konání, snováš své útoky v jakém si promyšleném pořadí, kterému rozumíš jen ty, a dbáš na jejich pravidelnost.

Změním si číslo pevné linky a zablokuju všechna volání ze skrytých čísel.

Všechny tvoje věci ukládám do staré dřevěné policové skříně, kterou mi otec zrenovoval. Půjde tam i záznamník se čtyřiceti prázdnými vzkazy.

Důkazy jsou zásadní. Všechny je uchovávejte na bezpečném místě.

Právě když po něm natáhnu ruku, telefon zazvoní. Vy jeknu a pak sevřu rty. Mám vztek, žes mě znovu dostal. Jenže ty se celou dobu díváš. Víš, že už jsem doma, víš, že poslouchám to zvonění. Další neznámé číslo, jak vidím na displeji. Nezvednu to.

Přestože mám pocit, že jsem se ocitla ve zlém snu, kde se nemůžu pohnout, padnu na kolena. Vytrhnu telefonní zástrčku ze zdi, ještě než se sepne záznamník. Odstřihnu tě, tentokrát ti nedopřeju to uspokojení, že ses dovolal. Nevpustím tě do své ložnice. Nikdy tě znovu nevpustím do své ložnice.

Úterý

Úterý, 17. února, 8.05

Copak nemáš nic lepšího na práci? Copak se nenudíš, co pak nemrzneš, když tu takhle ráno co ráno stojíš?

Nic takového neříkám, když tě opět uvidím před svými domovními dveřmi. Nepodívám se na tebe. Neochvějně kráčím k taxíku.

„Vypadá to, že máš rozbitý záznamník, Clarisso. Víš o tom, Clarisso?“

Jestli ještě jedinkrát vyslovíš moje jméno, je možné, že tě uhodím. Otevřeš mi dveře od taxíku, jako by ses choval galantně a zdvořile. I když jsem maličká, mám co dělat, abych tě neodstrčila.

„Varoval jsem tě, že si s tím hasičem nemáš nic začí nat, Clarisso.“

Sáhnu po kličce, abych ti zavřela dveře před nosem, a řeknu řidiči, že s tebou nechci jet. Řekne ti, abys odstou pil od jeho vozu.

„Zajisté,“ odvětíš zdvořile, muž k muži, jako bys byl rozumný, ačkoli stále držíš dveře a nespouštíš ze mě oči.

„Jen jsem se loučil se svou přítelkyní. Víš, že když se mi po tobě moc stýská, Clarisso, tak se dívám na tvoje foto grafie?“ S těmi slovy pustíš dveře. S prásknutím se zavřou. Jenomže v uších mi nezní to prásknutí dveřmi, ale tvoje výstraha na rozloučenou.

Když napochodovali do soudní síně č. 12, za modrou plentou seděl zpříma na židli štíhlý, bělovlasý, gentlemansky vyhlížející muž. Dědeček Carlotty Lockyerové.

„Porotě se dává na vědomí, že v neděli dne devětadvacátého července v půl čtvrté odpoledne proběhl telefonát z mobilního telefonu Carlotty Lockyerové na pevnou linku pana Johna Lockyera,“ řekl pan Morden. „Vybavujete si tento rozhovor, pane Lockyere?“

„Carlotta mě požádala o patnáct set liber. Zněla vyděšeně. Znepokojeně. Nesmírně zoufale.“

Další vnější důkazy toho, že Lottie byla unesena. Že nechtěla být na místě a ve společnosti, kde se ocitla.

Pan Lockyer sklopil hlavu a pohlédl na své ruce. Díky jeho gestu si Clarissa uvědomila, jak staří jsou její rodiče a že je musí chránit, aby neviděli její bolest, smutek nebo strach.

Úterý, 17. února, 12.50

Předpokládám, že v době oběda mi nehrozí žádné nebez pečí, a bloumám po antikvariátech v zaprášených pasážích u hlavní ulice za soudním areálem. Určitě ti na celý den vystačí, že jsi mě zahlédl ráno. Přesto se neustále ohlížím, jak tě pořád hledám. Musím vypadat manicky, jako bych měla nějaký nervový tik. Vlastně se přistihnu, jak přemí tám, kde jsi. To mě ještě víc děsí: dojde mi, že existuje ne bezpečí, že se na tebe upnu stejně jako ty na mě. Přesně to chceš, ve své neustálé snaze upoutat mou pozornost. Něco takového nesmím dopustit.

Na pár minut se mi to podaří. Když se blížím k budo vě soudu, myslím jen na nový poklad, který mám v ruce, na vzácné vydání Transformací od Anne Sextonové. Skřet, který se prodírá ven z knižní obálky, je zakrytý květovaným papírovým sáčkem, ale jeho tváře se nezbavím. Na tu svraštělou, křehkou a znepokojivou tvář myslím, když se vracím. Na tebe vůbec nemyslím, ale pak tě spatřím. Stojíš přímo před otočnými dveřmi, a už myslím jen a jen na tebe.

Mám zostřené vidění. Všechno je intenzivní. Zvuky ze sílí. Kolem projíždí bílá vězeňská dodávka, z jejích výfuko vých plynů mě pálí v nose.

Jako ve zpomaleném filmu vidím Roberta, jak zahýbá za roh na opačné straně ulice. Je asi dvacet metrů od nás. Nedá se nic dělat, budu kolem tebe muset projít. Přinutím se přistoupit k otočným dveřím.

Robert je patnáct metrů odsud.

Modlím se, abys neudělal nic, co by přimělo Roberta, aby si tě všiml. Abys mu nijak nedal najevo, že my dva máme něco společného.

Dvanáct metrů.

Projdu kolem tebe a snažím se, aby mezi námi byl co největší odstup, ale tiše řeknu, aniž se na tebe podívám:

„Jestli mě budeš sledovat, řeknu to ochrance.“

Mluvíš tichým hlasem, ale slyším tě dobře. „Viděl jsem tě tak, jak tě ještě žádný jiný muž neviděl, Clarisso.“ Pak už jsem za dveřmi.

Robert se mi ztratil z dohledu, ale zběsile počítám sou vztažnost mezi jeho rychlostí a tvou polohou. Šest metrů odsud. Tři metry. Zdáli se ozve zavřeštění klaksonu, při němž sebou trhnu a rozhlédnu se. Jdeš dál, opačným smě rem než Robert, takže mu vůbec nezkřížíš cestu.

Robert ji dostihl ve vstupní hale a usmál se na ni, když si odložili věci na pás rentgenového přístroje. Společně si povídali s dozorci, kteří už byli jako staří kamarádi a málem se nedokázali přimět, aby je prověřili ručním detektorem, přestože se oba tvářili, že jsou okamžitě připraveni k prohlídce, poté co prošli detekčním rámem. Chovala se, jako by všechno bylo naprosto normální, a doufala, že Robert si nevšimne, že je příliš ruměná v obličeji a má zrychlený dech.

Clarissa několikrát stiskla špičku mechanické tužky, aby vysunula tuhu.

Pan Morden se ptal staré bělovlasé dámy na něco, co se stalo hodinu předtím, než Lottie unesli.

„Do mé zahrady vtrhli čtyři muži. Jeden z nich mi kopal do kuchyňských dveří, další křičel do horního okna, že viděli mou dceru Dorcas za záclonami v jejím pokoji a že vědí, že tam je a slyší ho. Radši ať tedy vyjde ven, jinak vrazí dovnitř a chytnou ji, a to by pro ni bylo horší. Řekl, že už si měla vzít ponaučení. Mluvil sprostě.“

„Mohla byste pro porotu zopakovat, co řekl?“

„Já takhle nemluvím.“

Pan Morden vypadal, že je náležitě pokárán, ale též byl mírně pobaven.

„Jeden z nich mě uviděl s telefonem v ruce, jak volám policii, a tak utekli. Ty dveře od té doby nejdou pořádně zavřít,“ odpověděla.

Když Clarissa s Robertem na konci dne prošli otočnými dveřmi, venku tiše padal sníh. Po Rafeovi nikde ani stopa.

„Rád bych té staré paní opravil ty dveře,“ řekl Robert.

„Chceš pomáhat lidem, i když nejsi ve službě.“

„Tos mě odhadla. Minulý víkend jsem zachránil šneka před drozdem. Drozd s ním třískal o kámen a snažil se mu rozbít ulitu.“

„Chudák drozd,“ politovala ho Clarissa. „Byl tak chytrý, používal nástroj, a teď už nejspíš umřel hlady.“

„Udělal bych znovu totéž.“ Přikývl, aby svá slova potvrdil.

Oba se však usmáli, jako by se každému na tom druhém líbilo právě to, že je jiný.

Byli sotva u mostu, když je přerušil nějaký hlas. „Hasiči, hej, hasiči.“

Hlas nezněl jako Rafeův, ale Clarisse se přesto na okamžik zatajil dech. Stála stranou, zatímco před Roberta se postavil nějaký mladík. „V prosinci jste měl u nás ve škole přednášku o bezpečnosti silničního provozu.“ Připomínka působila tak trochu jako výzva.

„Pamatuju se na tebe. Po přednášce sis se mnou přišel popovídat. Jmenuješ se Šaríf, viď? Bydlíš s babičkou.“ Robert se trochu rozkročil, pohlédl na chlapce zpříma, jak měl ve zvyku, a trpělivě čekal. Ohromilo ji, že si tohle všechno dokáže po pár měsících vybavit po jediném setkání, které nejspíš proběhlo ve velké třídě plné studentů.

„Přemýšlel jsem o tom, co jste říkal, o všech těch obrázcích, co jste promítal. Stejně budu jezdit rychle.“

„Vyprostím tě živého nebo mrtvého,“ prohlásil Robert.

Clarissu zamrazilo, když si představila Robertovy ruce, jak lhostejně třímají obrovité nástroje a prostřihávají kov havarovaného auta, aby se záchranáři mohli dostat k lidskému masu, které uvízlo uvnitř.

„Je mi to jedno,“ dodal Robert. Šaríf se kousl do rtu.

„Ale tvé babičce to možná jedno není.“ Robert vztáhl ruku. Šaríf mu s ní potřásl. „Díky, žes mě zastavil, aby sis se mnou znovu popovídal a dal mi vědět o svých plánech.“

Clarissa kývla Šarífovi na pozdrav, i když věděla, že jí neodpoví, a šli s Robertem dál. „Opravdu je ti jedno, jestli jsou živí nebo mrtví?“

„Naprosto.“

„Co kdyby to byl někdo, koho znáš?“

„Záleží na tom kdo.“

Usmála se, ale znovu pocítila zamrazení. „Co kdybych to byla já?“

„To by mi jedno nebylo.“

Úterý, 17. února, 18.20

O dveře mého domu je opřený malý obdélníkový balí ček zabalený do hnědého papíru a převázaný provázkem. Moje jméno je pečlivě vyvedeno krasopisným písmem, ale tvůj rukopis poznám v jakékoli podobě. Rozbuší se mi srd ce, když ten balíček nesu nahoru po schodech do svého bytu. Odhodím kabelku, ani si nesundám kabát a padnu na pohovku. Roztřesenýma rukama stáhnu motouz a str hávám obal.

Je to tak, jak jsem se domnívala: maličká knížečka asi o velikosti běžné pohlednice. Ze silného, drahého krémo vého papíru jsi vystříhal stránky přesného formátu. Také jsi je vlastnoručně svázal režnou nití, kterou jsi pevně prošil skrze proražené dírky. Je to krásná věc. Takový předmět bych obdivovala, kdybys ho nevyrobil ty.

Čtyři pohádky, vybral Rafe Solmes, píše se na obálce a pod titulem stojí: Limitovaná edice, číslo 1 z 1. Je tam i věnování: Pro Clarissu, která je krásná a má ráda víno. Podívám se na obsah. Každou z těch pohádek znám až příliš dobře. První je „Mordýřský zámek“, po něm násle duje „Modrovous“.

Otevřu knihu na pohádce, kterou jsi zařadil jako třetí,

„Krvavá komnata aneb Vykutálená čečetka“, a všimnu si, že jsi jednu pasáž zvýraznil:

Byl jednou jeden čarodějník, který na sebe bral podobu chudého muže a chodil dům od domu, kde žebral a slídil po krásných dívkách. Žádný pak nevěděl, kam se ty dívky poděly, neboť je už nikdo nikdy nespatřil.

Je to příběh o sexuálním zločinu a vraždě, opakovaně prováděných podle určitého vzorce. Čarodějník také má svůj „typ“, svůj profil oběti. Vybírá si mladé a krásné dívky, samozřejmě. Proč by se o ně jinak zajímal? Je to příběh o krásných pannách, které se záhadně ztrácejí, tak jako v mnoha pohádkách, a zůstává dráždivě vzrušující otázka, co se s nimi stane po onom okamžiku, kdy zcela beze sto py zmizí z každodenního života. Právě proto, že předstírá zranitelnost, se mu podaří je uchvátit. Právě proto, že sou cítí se zdánlivě chudým mužem, snadno mu podlehnou. To všechno stručně vyjádřeno ve dvou větách. Pohádky vytvářely šablonu a vykládaly metody dávno předtím, než se nějaký odporný sériový vrah z dvacátého století zmocnil své první oběti.

Falešná páska na zlomenou ruku nebo předstíraná chůze o berlích. Nacvičené povzdechy vyjadřující rozpaky a statečně snášenou bolest, když se snaží naložit nákup nebo krabici s knihami do dodávky bez oken. Využívá laskavost a soucit kolemjdoucí ženy. Také využívá její ro mantická přání, když přistoupí k neznámému pohlednému muži a nabídne mu pomoc. Možná ji dokonce napadne, jestli se z příštího okamžiku stane pro budoucí děti příběh o tom, jak se rodiče seznámili. Možná pomyslí i na ty jiné pohádky. Na ty, které slibují, že dobré skutky budou vždy bohatě odměněny. On zdvojnásobí dávku šarmu, samo zřejmě, a znovu se na ni nádherně usměje těsně předtím, než ji šoupne dovnitř, zabouchne dveře a přehodí jí přes obličej hadr napuštěný chloroformem.

Dostávám se ke čtvrté a poslední z tvých pohádek, „Jak se měl mordýř ku ženitbě“, kde jsi opět zvýraznil pasáž, které si mám především všimnout:

Přivlekli nějakou dívku, byli opilí a nic nedali na její prosby a nářek. Dali jí vypít tři plné poháry vína, jeden pohár bílého, druhý pohár červeného a třetí pohár vína žlutého, od čehož té nebožačce puknulo srdce. Potom jí strhali její hedvábné šaty, položili ji na stůl a rozsekali její krásné tělo na kusy, aby ho hojně posypali solí.

Mladou ženu omámili, svlékli, položili na rovnou plo chu a mučili. V tomto pořadí. Její výkřiky a prosby jen zvyšují jejich vzrušení. Ukazují, že nemůže zavřít oči před strašlivým novým světem, v němž se ocitla. Jasně sdělují, o jaký příběh se ve skutečnosti jedná. O sexuální zločin zamaskovaný za pohádku. O sex zamaskovaný za lido žroutství. O sexuální sadismus zamaskovaný za přípravu masa. Hromadné znásilnění zamaskované za tlupu loupež níků. Takto se bratřím Grimmům podařilo, aby pohádku schválili cenzoři, kteří si ji pořádně nepřečetli. Puklé srdce není myšleno doslovně. Není to příběh o nekrofilii. Dívka nezemře předtím, než jí tyto věci provedou. Když je pro vádějí, ví o tom a je hrůzou bez sebe. To v této pohádce znamená, že jí „puknulo srdce“.

Vím, jak si ty pohádky vykládáš a jak chceš, abych si je vykládala já. Vidím, jak jsi mě ve svém věnování spojil s těmi děsivými věcmi, které prodělávají ty dívky, s jejich strašlivým osudem.

Vzpomínám si, že pan Morden v zahajovací řeči řekl, že to, co se stalo Lottie, není žádná pohádka. Ale mýlil se. To, co se jí stalo, je přímo z pohádek.

Ještě předtím, než jsem vůbec kdy vkročila do soudní síně, jsem dobře věděla, jak jsou důkazy důležité. Přesto mám nutkání zbavit se všeho, čeho ses dotkl, aby to ne otravovalo vzduch kolem mě. Chci co nejvíc omezit tvou přítomnost – ve své mysli i ve svém bytě. Tomuto nutkání však nesmím podlehnout.

Když se jedná o policii, informační brožurky si neuvě řitelně protiřečí.

Neprodleně zavolejte na policii. – Nevolejte na policii, pokud nemáte nezvratný důkaz.

Policie tu je od toho, aby pomáhala. – Neočekávejte, že policie toho moc zmůže.

Pokud však jde o důkazy, rada je jednoznačná: nikdy jich není příliš mnoho, a snadno jich může být málo.

Potřebuju víc důkazů – tolik, aby policie nemohla zpo chybňovat mou pravdomluvnost nebo mě opomíjet. Tolik důkazů, že mě nikdy nepřimějí, abych vypadala tak, jak přiměli vypadat Lottie.

Otevřu otcovu krásnou starobylou skříň. Zastrčím tvou knížku i s obalem dozadu k dalším podobným věcem. Dbám na to, abych to všechno ukryla za komínky na střádaných látek. Třísknu dveřmi tak silně, až nadskočím. Umyju si ruce, protože nechci mít na kůži ani ždibíček tvé DNA, přenesené dotekem toho, čeho ses dotkl ty.

Spolknu dvě tabletky a zalezu do postele. V rukou mám Transformace, ale přečtu jen pár stránek, než mě ty uspá vací prášky přenesou do světa snů.

Když se na druhý den ráno probudím, mám na hrudi otevřenou knihu. Slova se mi prosákla pod kůži a do krve. Nedokážu přestat myslet na „Šípkovou Růženku“. Nic ji nedokáže vyléčit z toho, co se stalo, když byla lapená ve tmě. Pronásleduje ji hrůza z toho, že zavře oči, dokon ce i poté, co ji z noční můry té kletby stoletého spánku vysvobodí princův polibek.

Středa

Bloumala po pouličním trhu. Nechtělo se jí spěchat do soudní budovy, aby se tam schovala ještě dřív, než den vůbec začal.

Vzpomněla si na Anniin rozkaz, že potřebuje železo, a koupila bio hovězí. O víkendu uvaří dušené maso se zeleninou podle matčina receptu. Zašla k zelinářce pro pórek, mrkev, výhonky, pastinák a pálivou papriku. Taky koupila lahev červeného vína. Kvůli té příhodě nehodlala přestat pít víno ani je používat do vaření. Oné listopadové noci pila bílé, a k tomu teď měla nepřekonatelnou averzi. Ale potřebovala se ujišťovat, že červené je v pořádku. Potřebovala tomu věřit. Stále přece musejí existovat nějaké bezpečné věci.

Všechno pobrala do tašky, kterou si ani ne za hodinu spíchla z krásné látky s barevnými bloky v antracitových a modrých odstínech. Potraviny vydrží ve skříňce celý den. Kdyby s nakupováním počkala až po soudu, trh by už skoro skončil, a navíc nechtěla přijít o příležitost projít se ten večer s Robertem. Nedovolí Rafeovi, aby ji o to okradl.

Stačilo, o kolik už ji obírá teď. Na chvilku se zastavila, aby zuřivě vyťukala zprávu do telefonu. Odpovídala na e-mail od Caroline, kamarádky z práce, která byla sekretářkou u prorektora. Napadlo ji, jestli by se Clarissa nechtěla v sobotu sejít na oběd. Ačkoli Clarissa pochybovala, že Rafe má s Caroline něco společného, nemohla to riskovat. Odeslala proto zdvořilou omluvu. Vyjádřené zklamání bylo mnohem upřímnější, než Karolina mohla tušit.

Strčila telefon zpátky do tašky a pohlédla vzhůru. Nějaký muž s fanouškovskou šálou fotbalového klubu kolem krku se smál se stánkařem. Podal mu přes pult peníze, vzal si kávu, potom vycítil Clarissin zkoumavý pohled a otočil se. Jejich oči se setkaly. V těch jeho viděla, že ji poznal, ačkoli ani nehnul brvou. Něčí hlas ji přiměl, aby od pana Mordena odvrátila zrak.

„Dobré ráno, Clarisso.“ Vedle ní stál Robert. „Lekla ses mě. Promiň.“

„Ne,“ ujistila ho. „Ne, nelekla.“ Mávla téměř prázdným papírovým kelímkem. „Jenom už jsem měla moc kafe, to je vše.“ Nezmínila se, že její potřeba kávy stoupala v přímé úměře se zvýšeným užíváním prášků na spaní.

„Dneska v noci se mi o tobě zdálo.“ Honem dodal:

„Nic špatného. Ten sen si nepamatuju. Jenom žes tam byla.“

„Doufám, že tam nebyli i obžalovaní,“ podotkla.

„To určitě ne.“ Usmál se. „Řekl bych, že je to tím, kolik spolu trávíme času.“

Přitakala. „Nejspíš se mi o tobě taky zdá,“ řekla, „ale když se probudím, tak to zapomenu.“

„Tak je to nejlepší,“ uzavřel téma.

„Bylo to zvláštní, jak jsme spolu včera narazili na toho kluka. Nevěděl, jak se jmenuješ. Jenom: ,Hasiči, hej, hasiči.‘ Díky tomu jsem pochopila, jak moc tohle povolání musí být součástí tvé identity. Připadá ti zvláštní, že nejsi hasič, když jsi tady?“

Zasmál se. „Je to super.“

Zastavili se před velkolepou pseudorenesanční budovou, kde nyní sídlila banka, ale vypadalo to, jako by se ocitli v Benátkách.

„Taky jsem si říkala, že taková hasičská stanice musí být úplně jiný svět. Ale pro tebe je to něco jako druhý domov.“

„Člověk tam toho moc nenaspí, když má noční.“

Zašli za roh a bok po boku obešli frontu, která se vyvalila z bistra.

„Když spíš na stanici, stává se ti, že nevíš, kde jsi, když se probudíš?“

„Já vždycky vím, kde jsem.“

Pohlédla na něj, jako by byl kouzelník, který jí právě pověděl o pozoruhodném triku, a ona nepochybovala, že ho zvládne. „Máš tam nějaké oblíbené místo?“

„Sušárnu. Tam, kde visí cvičné figuríny. Jsou plné písku, váží různě. Páni, někteří ti lumpové jsou fakt těžcí. Namočí se a my je musíme zachraňovat.“

„Pohupují se trochu? Ty figuríny? Představuju si, že ano.“

Čekali, až vozidla vazební služby zabočí do podjezdu, který vedl pod soudní budovou.

„Ty figuríny se nehýbou. Rád si tam čtu. Je tam klid.“

„Co čteš?“ Zaváhal. „Básně.“

„Jaké básně?“ Moc ji to zajímalo – a trochu překvapilo.

„Hlavně Keatse. Mám ho rád.“

Jednou si všimla, že Robert držel brožovaný thriller. Byl to špionážní román, jaký se prodává na letištích, s obrázkem ohrožené ženy, která se tiskne k hrdinovi s namířenou zbraní. Diametrálně odlišná četba než Keats. Ale byla k němu nespravedlivá. Kvůli Rafeovi začala být k lidem příliš podezíravá. Vždyť ona sama taky čte thrillery i poezii, a to přece ještě neznamená, že je sériová vražedkyně. Proč by Robert taky nemohl číst spoustu různých knih?

Pomyslela na Henryho. Henry neměl rád romantis-mus. Myslel si, že básně mají být o současných ekonomických, sociálních a politických otázkách. Henry psal o záporné čisté hodnotě majetku, znečištěné krajině a zemědělských přebytcích. Vymýšlel rafinované slovní hříčky. Obdivovala ho, ale jeho básně nemilovala. Byly nekonečně ctižádostivé, stejně jako on.

„Keatse mám taky moc ráda,“ řekla. A potom: „Takže je to čítárna i sušárna.“

Usmál se. „A hovorna. Hasiči si rádi povídají. Když dostaneš nováčka – možná je to jeho první smrt. Musíš to s ním probrat.“

„To je důležité. Moc na tom záleží.“

Přešel to. „Sušárna je nejteplejší místnost v celé hasičárně. V zimě tam pijeme čaj. Někdy tam chodím, abych byl sám. Nebo tam vezmu s sebou jednoho z těch mladých kluků, aby si procvičoval vázání uzlů. Uzly musíš umět vázat poslepu, rychle, bez přemýšlení.“ Rázně pohnul rukama, jako by v nich měl lano.

Vozy vazební služby už dávno zajely do podzemí. Šli dál, oba trochu rozrušení. Prošli otočnými dveřmi, potom přes bezpečnostní kontrolu a cestou nahoru do soudní síně č. 12 si odložili věci do skříněk. Bylo po zábavě.

Když si Clarissa sedla na lavici poroty, pan Morden si ji a Roberta chviličku zkoumavě prohlížel a potom se otočil ke své další svědkyni. Byla drobná a křehká, s dlouhými černými vlasy.

Tři měsíce před únosem Lottie, když Clarissa stále ještě ronila slzy nad nepodařeným třetím pokusem o umělé oplodnění, byla Polly Hortonová v pokročilém stadiu těhotenství. Kdyby tehdy na Polly někde narazila a viděla, jak je ze svého těhotenství rozzářená a spokojená, musela by se od ní odvrátit.

Polly byla zrovna na farmářském trhu, když ji oslovil Thomas Godfrey. „Když jsem viděla, že je to Godfrey, hrozně jsem se vyděsila. Elias – můj partner – jim dlužil peníze. Godfrey mi nařídil: ,Jedeš se mnou do Londýna.‘“

„Chtěla jste s tím mužem jet do Londýna?“

„Nechtěla. Godfrey mi zahradil cestu paží, abych mu neutekla.“ Natáhla ruku do oblouku. „Takhle.“

Godfrey nesouhlasně zavrtěl hlavou. Vypadal zlověstně, jako by ji chtěl telepaticky zastrašit přes modrou plentu. Pan Harker se otočil a zamračil se na něj.

„Rozplakala jsem se. Nějaký muž se zeptal, jestli jsem v pořádku. Godfrey mu odsekl: ,Starej se kurva vo sebe,‘ ale utekl. Kdyby ten muž nezasáhl,“ otřela si slzu, „Godfrey by mě určitě přinutil, abych s ním jela.“

Clarissa si zapamatovala především fakt, že Polly šla na policii, ale Godfreye nikdy nevyslechli, a už vůbec neobvinili. Na základě toho Clarissa dospěla k závěru, že pokus o únos nelze prokázat, dokonce ani se svědkem. Nevěděla, jestli ji soudní síň číslo dvanáct poučuje, nebo naprosto ochromuje. Možná obojí.

Pan Harker vstal, aby vedl Godfreyovu obhajobu.

„Vysvětlete prosím soudu, proč jste byla za přechovávání heroinu a cracku odsouzena k podmínečnému trestu odnětí svobody na jeden rok.“

„To nebyly moje drogy,“ špitla Polly. „Nechtěla jsem, aby Elias šel do vězení.“

„Odskákala jste to tedy za svého přítele vy. Uděláte cokoli, abyste ho ochránila a pokusila se odvést pozornost od jeho zločinů spojených s drogami. Včetně pomluvení nevinného muže. Pan Godfrey neměl žádný motiv, aby vás unesl. A lze sotva uvěřit, viďte, že by se o to pokusil za bílého dne na farmářském trhu mezi spoustou lidí.“

Annie s Clarissou se rozhlížely po toaletě, aby se ujistily, že tam nikdo není.

Annie už se neovládla a vybouchla: „Nesnáším umanuté ženské.“ Dnes byla výjimečně nalíčená. Měla na sobě modrou přiléhavou sukni a černou blůzu s hlubokým výstřihem. Před obžalovanými ji schovala pod svetr, který si právě teď sundala a nacpala do tašky.

„Moc ti to sluší,“ řekla jí Clarissa.

Annie pokrčila rameny. Ušklíbla se a zavrtěla hlavou, aby poklonu odmítla. „Je mi pětatřicet, Clarisso. Jsem nudná účetní a taky tak vypadám.“

„Účetní nejsou nudné. Znají tajemství všech lidí. A každá účetní vypadá jinak, stejně jako ostatní lidi. Jsi krásná – a žádná univerzální vizáž účetní neexistuje.“

„Nová přítelkyně mého manžela je pětadvacetiletá instruktorka fitness a rozhodně tak vypadá.“ Annie ze sebe vyrazila pohrdavé odfrknutí, které znělo skoro jako smích. „Je jí příliš oslněný, než aby si všiml, že od té doby, co odešel, se naše šestiletá dcera pořád šťourá ukazováčkem v nose nebo v puse, každou chvíli se škrábe na zadku a začala divně kroutit hlavou, takže vypadá jako krůta.“

„Taky jsem tohle všechno jako dítě dělala. Vyrostla jsem z toho. Skoro.“ Annie na tváři vyloudila úsměv a Clarissa pokračovala: „Pomůžeš jí to zvládnout. Vím to. Uděláš, co bude zapotřebí. A vypadá to, že je to jen dočasná záležitost, s jasnou příčinou, proč k tomu došlo. Nejde o žádný zdravotní problém.“

Annie přikývla a jemně Clarissu poposunula k umyvadlu. „Umyj si ruce. Musíme se přestat takhle scházet.“ Obě zamáchaly rukama, když si je domyly, a ani se neobtěžovaly zkusit, jestli fungují věčně rozbité vysoušeče. Vyšly z čekárny porotců a sešly po schodech. Robert nikde, všimla si Clarissa. Přemýšlela, kam tak spěchal.

Před otočnými dveřmi se zastavily. Clarissa pohlédla na ulici se směsicí naděje, že přece jen uvidí Roberta, a strachu, že uvidí Rafea. Neviděla ani jednoho a její zklamání nad Robertovou nepřítomností bylo větší než úleva nad tou Rafeovou.

„Musím běžet,“ rozloučila se Annie. „Můj manžel – nebo jak bych mu měla říkat – má přivést Lucy. Máme se setkat v té hamburgrárně za rohem. Šťastná rodinka.“

Clarissa smetla z Anniiných tmavých vlasů světlé chmýří. „Uvidí, o co přichází.“

Annie vhrkly slzy do očí. „Děkuju.“ Stiskla Clarisse paži. „Je s tebou legrace,“ řekla láskyplně. Potom se otočila a odspěchala pryč. Clarissa počkala, dokud Annie nebyla bezpečně z dohledu, a pak taky odešla.

Středa, 18. února, 17.45

Aspoň na mě nečekáš osobně, když se vrátím domů. Sleč na Nortonová ale nechala na bílé poličce obálku. Odrá ží se v zrcadle se zlatým rámem, které nad ní visí na zdi. Uvnitř jsi na krémovou kartičku napsal čtyři slova. Stále o tobě sním.

Snažím se nepředstavovat si, co mi ve svých snech dě láš. Přemítám, jak jsem se do nich dostala. Můžu se z nich dostat také ven, když pochopím, jak se to stalo? Je to ten klíč? Chci kouzlo, které by přetočilo čas, odvinulo ho zpát ky k okamžiku, kdy se to všechno zvrtlo, abych jej moh la opět poslat vpřed lepším směrem. Potíž je zjistit, který okamžik byl ten rozhodující.

Při zpětném pohledu je mi však jasné, že jsem tě ne mohla zastavit. Nic, co jsem bývala mohla udělat, by tě nezastavilo, jakkoli zřetelně tě vidím přicházet, když se ohlédnu.

Čtvrtek

Čtvrtek, 19. února, 8.13

Stojíš na nádraží v tmavozelených dvoukřídlových dveřích. Jestliže chci vejít dovnitř, musím tě těsně minout. Proto sis tuhle pozici vybral. Rychle se otočím, abych vyzkoušela ostatní vchody, ale zjistím, že oba jsou zamčené.

Samolibě se usměješ, když jsem za pár vteřin zpátky, a díváš se, jak se snažím projít co nejdál kolem tebe. Jsem tak blízko dveřní veřeje, že se o ni bouchnu do brňavky. Jdeš za mnou až k frontě, mám tě těsně v patách. Chci se chovat, jako bys byl pouhý stín, který nevidím ani nesly ším, ale jde to těžko, když si třu loket, abych zastavila to nepříjemné znecitlivění. Musím potlačit nutkání máchat rukou jako šílené kuře, abych do tebe náhodou nenarazila. Nepromluvíš, dokud nedojdu k turniketu. V tu chvíli zaútočíš. Zatímco chvatně zasouvám jízdenku do ozna čovače a počítám mikrosekundy, než se otevře turniket, zašeptáš: „Ve spánku ti to tak sluší, Clarisso.“ Tohle je tvo je milá poloha, na rozdíl od té rozhněvané. Lístek vyjede na druhé straně, turniket povolí a já projdu.

Nevidíš mě, když se mi v podchodu podlomí kolena. Rychle se vzpamatuju, doklopýtám po schodech nahoru, nastoupím do vlaku a zhroutím se na sedadlo. Dochází mi, že moje tělo se rozkližuje. Rozkližuješ ho. Rozkližuješ mě. Kousek po kousku.

Muž na vedlejším sedadle na mě zírá a zeptá se mě, jestli jsem v pořádku. Nedokážu promluvit, a tak jen na prázdno polknu a přinutím se přikývnout. Zaváhá, ale po tom znovu obrátí zrak k novinám.

Natrhla jsem si punčochu. Lepí se mi na sedřené kole no, ale je to jen drobná odřenina. Konečky prstů mě brní, jako by roztávaly po omrznutí, ale vím, že to není zimou ani tím, že jsem se praštila do brňavky.

Uvažuju, že o polední pauze zavolám sekretářce svého lékaře, abych zjistila, jestli ho může umluvit, aby mi poslal předpis na léky proti úzkosti. Ale rozhodnu se, že to ne udělám, protože si vzpomenu, jak je brala Lottie. Beztak už ji až moc napodobuju s těmi prášky na spaní. A vím, že další léky tě stejně nepřinutí odejít. Otřepaná fráze, že je zapotřebí léčit samotný problém, a nikoli jen symptom, je naprosto pravdivá. Vím, že neutralizovat mou úzkost by bylo velmi pošetilé. Ta úzkost mě varuje, že existuje nebez pečí. Je to něco, co si nemohu dovolit přehlížet.

Ten den byl přehlídkou strachu. Svědci jeden po druhém vrhali nervózní pohledy na modrou plentu, jako by se chtěli ujistit, že najednou není průhledná. Každá z těch roztřesených, vyklepaných trosek tvrdila, že byla tak zfetovaná, že si ani nepamatuje, co řekla, udělala nebo viděla. Annie nadávala, brblala, kroutila hlavou a syčela. Vypadala, jako by je všechny chtěla zabít.

Opět šli na nádraží. Vedle sebe, ale nedotýkali se. Padal sníh s deštěm a Robert jim držel nad hlavami deštník. Clarisse se to moc líbilo a hodně se snažila, aby působila příčetně. Bylo jí stále více jasné, že Robert je zaručený repelent proti Rafeovi: nepřibližoval se k ní, když byla s Robertem. Rovněž pochopila, že ne náhodou ji Rafe nechával na pokoji, dokud neodešel Henry.

Vedle nich zpomalilo auto. Strachy se jí sevřel žaludek, ale obličej, který na ně vykoukl, nepatřil Rafeovi.

Zaplavila ji úleva. Robert kývl na pozdrav a pan Tourville mu stejným gestem odpověděl, než odjel.

„Ten je fakt k popukání, nepřipadá ti, Roberte?“ řekla. „Nemyslím si to jen já?“

„Myslíš si to jen ty.“

Chviličku nad tou možností s přehnanou hranou vážností uvažovala. Potom zavrtěla hlavou na znamení, že mu naprosto důvěřuje. „Myslíš, že nás vyrazí za to, že jdeme spolu? Jdeme spolu pod jedním deštníkem. Pan Tourville by nás mohl prásknout soudci.“

„Není to proti žádným pravidlům, jak jsem se dočetl.“

„Ty ses díval?“

„Nemůžeme být jediní.“ Zvonil mu telefon, ale neudělal žádný pohyb, aby ho zvedl.

„Jsi oblíbený.“

„Tohle brát nebudu.“

„Jestli tě bolí ruka, můžu za tebe zase napsat esemesku.“

„To jsi moc hodná. Ale myslím, že Jack už měl v poslední době vzrušení dost.“

„Doufám, že tě vřele přivítal, když jsi minulý týden přišel do hospody.“

„Velkou mlaskavou pusou, Clarisso. Náš vztah už nikdy nebude stejný jako dřív. Říká mi teď miláčku a za to všechno vděčím tobě.“

„To je moc roztomilé. Ráda pomáhám utužovat přátelské vztahy, kdykoli můžu.“

„Jsi příliš laskavá.“

Už nepršelo. Nevěděla, jak dlouho už neběží stěrače na projíždějících autech. Věděla jen, že je jí líto, že zavřel deštník.

Čtvrtek, 19. února, 21.00

Jsem v krejčovské dílně a obšívám lem na sukni. Zítra si ji vezmu na sebe s kozačkami a upnutým kašmírovým sve trem. Je hnědá, z látky připomínající semiš, trochu rozšíře ná, těsně nad kolena. Uprostřed má zapínání na stříbrné knoflíčky. Tajně doufám, že se Robertovi bude líbit – už jsem ho přistihla, jak si mě potajmu prohlíží, když si mys lí, že se nedívám.

Právě když skončím, začne vřískat požární hlásič a já se vrhnu do kuchyně. Čočková polévka, kterou jsem dala vařit, se připálila do husté, nepoživatelné břečky. Tohle se mi stává dost často. Vypnu plyn a spustím digestoř, aby se vyvětral kouř.

Stoupnu si na židli, abych dosáhla na červené tlačítko požárního hlásiče. Stisknu ho s uspokojivým výsledkem. I v tichu, které nastalo, mi neustále vibrují ušní bubínky.

Na pultě kuchyňské linky leží dopisy, které jsem po padla, než jsem vyšla nahoru do bytu. Nervózně jsem je tam pohodila a jejich přečtení jsem odložila, až si došiju tu sukni.

Na obálce, kterou najdu uprostřed hromádky, není nic pozoruhodného, ale jakmile ji uvidím, vím, že je od tebe. Už na to mám jakousi intuici. Vyndám bílý list papíru, roz ložím ho a čtu.

Znáš Tisíc a jednu noc, Clarisso. Víš, co král Šahrijár udělal své první manželce a jejímu milenci za to, že mu byla ne věrná. Víš, co udělal všem, které po ní následovaly, jakmile si užil svatební noc, Clarisso, aby se ujistil, že nebudou mít možnost ho zradit.

Sevře se mi hrudník a chvilku si říkám, jestli to není infarkt. Moje nohy se promění ve věci, které neunesou mou tíhu. Zhroutím se na šedomodré dlaždice. Nevím, jak dlouho tam zůstanu. Slzy mi stékají do klína, pokouším se přehrát si vlastní život. Kolik fotek jsi z něj ukradl? Díváš se, když to vím. Díváš se, když to nevím.

A jejímu milenci.

Ačkoli Robert není můj milenec, představuješ si, že bych ráda, aby byl, a chceš, abych věděla, že sleduješ i jeho. Mám na sebe vztek, že jsem dopustila, aby se mu to stalo. Už nemůžu dál předstírat, že Robert je dost velký a silný na to, abys mu ublížil.

Vstávám, zapřu se prsty o desku sporáku, abych se zvedla. Levá ruka se přitiskne na litinový kastrol, stále ješ tě rozpálený. Vykřiknu, dopotácím se ke dřezu a ponořím kůži pod proud ledové vody. Přes půlku prsteníčku a pro středníčku už mi naskákaly rozlícené červené šrámy. Prudce oddechuju jako při porodu.

Odejdu z neuklizené kuchyně, zanechám dopis tam, kde jsem ho upustila. Potom ho nacpu v obýváku dozadu do skříně k tvým ostatním věcem.

Zabalím si prsty do mokré žínky. Zuřivě mi v nich tepe. Kromě prášků na spaní spolknu ještě léky proti bolesti, které jsem si koupila, když mě Henry před dvěma lety vzal do New Yorku. Bolest rozpouští pevné zámky, kterými mám obvykle uzamčené všechny vzpomínky na to, jak mě tehdy učinil šťastnou, takže teď mě pálí i srdce.

Tohle jsi udělal ty. Je to tvoje vina. Jako bys vzal rozpá lenou žehličku a vlastnoručně mi ji přitiskl na prsty.

Pátek

Pátek, 20. února, 8.03

Cestou od domovních dveří k taxíku si všimnu, že zmizel černý pytel s odpadky, který jsem nechala venku, a že moje krabice na recyklaci papíru je prázdná, i když všechny ostatní na mé ulici ještě nevyvezli. Je mi to jedno. Stejně v nich nenajdeš nic zajímavého.

Stojíš před nádražím, když mě taxikář vysadí. Pozoruješ mě, jako bych byla pokusný králík, jehož reakci očekáváš. Mlčky mě následuješ dovnitř. Způsobuješ, že lapám po dechu, třesu se a cítím, jak rudnu v obličeji, když se snažím chovat, jako bys tam nebyl. Potěšilo by tě, kdybys zjistil, že ty prsty mám zafačované kvůli tobě? Neříkám ti to. Nedívám se na tebe.

Vypadne mi taštička na permanentku, když ji neohra baně držím v bolavé levé ruce, zatímco pravou se snažím vytáhnout jízdenku. Ohnu se, abych ji zvedla, a ještě víc zrudnu v obličeji, jak se za mnou tvoří fronta. Konečně se mi podaří vložit lístek do označovače a projít turniketem. Celou dobu ze mě nespouštíš oči. Cítím je. Vážné a sou středěné jen na mě. Tentokrát si označíš jízdenku a násle duješ mě. Jdeš podchodem vedle mě.

Hučí mi v uších. Ačkoli vidím, jak se lidem kolem mě pohybují ústa, jejich hlasy zní, jako by přicházely z velké dáli. Je to jako v surrealistickém filmu.

„Co se ti stalo s rukou, Clarisso?“

Nebo z bizarního dětského animovaného filmu. Lidé vypadají obrovitě, přibližují se ke mně a v posledním mži ku mi prudce uhnou z cesty.

„Chtěla bys, abych ti dělal společnost ve vlaku, Cla risso?“

Podchod tmavne. Připadá mi, že mám mlhu před oči ma, a rychle a prudce mrkám, abych ji odehnala.

„Nečetla jsi poslední dobou nějaké dobré pohádky, Clarisso?“

Ztěžka a zrychleně dýchám.

„Málokdo jim rozumí tak dobře jako my, Clarisso.“ Nemůžu se nadechnout.

„Clarisso? Clarisso. Clarisso.“ Tvůj obličej je nad mým, jazyk ti vystřelí z úst a olízne rty, rychle, jako bys byl plaz.

„Mám chybějící díl, Clarisso.“ Tvé ruce jsou pod mými pažemi. Sesouvám se k zemi.

Otevřu oči. V podchodu je jasné světlo. Ležím na levém boku. Přes oblečení mi pod kůži proniká chlad betonu pod zabahněnými dlaždicemi.

Vedle mě se sklání železniční dozorce a baculatá žena středního věku. Žena mě tahá za sukni. Málem ji plesknu přes ruce, ale potom zjistím, jak jsem odhalená. Sukně se mi tak vysoukala nahoru, že je mi vidět kůže nad punčo chami. Snaží se mě zakrýt.

Kolemjdoucí zpomalují a zírají na mě: jsem autohavárie. Snažím se vstát. Nejdřív se posadím, potom se postavím na nohy a opřu se o jeden z obrovských zarámovaných reklamních poutačů, osvícených na zdi podchodu. Je to reklama na to představení Popelky, kde jsem se s tebou odmítla setkat. Pátrám po podchodu, ale nikde tě nevidím. Dozorce a žena mi vysvětlují, že jsem omdlela a že bych se měla nechat vyšetřit. Chtějí mi zavolat sanitku nebo mě aspoň posadit do taxíku, aby mě odvezl domů.

Žena zvedne kabát a já vidím cákance rozšlapaného, špinavého sněhu, které ho potřísnily. Omluvím se a zno vu jí poděkuju za laskavost. Nabídnu jí peníze na čistírnu, ale odmítne je.

„Zachytil vás nějaký muž,“ řekne. „Nebýt jeho, spadla byste rovnou na zem a zranila byste se. Zacházel s vámi velmi opatrně a jemně, ale musel běžet na vlak.“

Udělal jsi ze sebe hrdinu, zachránce. Při tom pomyšlení se musím ještě pevněji opřít o rám plakátu. Znovu se mi podlamují kolena. Mám strach, že se sesunu po zdi pod chodu, s drncáním po ní přejedu zády, drc drc drc, a sesy pu se na hromádku. Pokud kdy budeš potřebovat svědky, dosvědčí ti, že jsi dvorný rytíř.

Dozorce mi podá mou nově ušitou tašku. Přehodím si ji přes rameno a ujišťuju ho, že už jsem v pohodě, opravdu, a díky jejich péči je mi mnohem líp, ale musím se dostat do Bristolu. Ten galantní, prošedivělý muž trvá na tom, že mě doprovodí až na nástupiště a do vlaku.

Seděla s Robertem u jednoho z těch příšerných plastových stolů. Obvázanou ruku měla položenou na klíně tak, aby ji neviděl. Spálená kůže byla napjatá. Už teď měla prsty samý puchýř. Aspoň tou rukou nepíše a může si dál dělat poznámky. Před odchodem z bytu spolykala nalačno tři ibuprofeny a přitom si představovala, jak se na ni matka zlobí, že to přehnala. Mohlo to přispět k tomu omdlení. Aspoň že ty léky zabraly a už jí netřeští hlava.

Poranění na prstech bylo malé. Nebylo to nic v porovnání s věcmi, které Robert musí vídat každý den, ale připadala si celá bolavá jako její kůže. Říkala si, že nejspíš vypadá normálně, ale měla strach, že se možná trapně rozbrečí.

Robert přimhouřil oči. „Vypadáš smutně.“

Chtěla se usmát, aby to popřela, ale podařilo se jí jen kousnout do rtu. Bylo to další zahlodání svědomí, že na něj Rafea upozornila, ale neměla odvahu mu o tom říct. Jaký příčetný muž by s ní chtěl mít něco společného, když má takové potíže? A svěřit se Robertovi by předpokládalo, že mezi nimi je určitá blízkost, ba i závazek, čímž si nebyla jistá. Chtěla by po něm příliš mnoho. Věděla však, že není fér nic nedělat. Znovu se snažila přijít na to, jak by ho mohla varovat, aby si dával pozor. Nuancí naprosto nebyla schopná a rovnou na něj vyhrkla: „Umíš se ubránit, viď?“

„Mám přes metr devadesát. Když jsem byl kluk, každý víkend jsem chodil na box a na šerm, a teď obojí trénuju děti. Nemusíš o mě mít strach.“

„To je mi jasné,“ souhlasila.

„Jednou jsem musel přeprat chlápka, který se nám snažil zabránit, abychom se dostali do domu a zachránili jeho ženu.“

Zmohla se na chabý úsměv. „Zachránili jste ji?“

„Jo. Neměla zkřivený ani vlásek. Zato on měl monokl.“

Vyloudila ze sebe pousmání. „Přemýšlela jsem o tom, jak to musí být těžké. To, že někoho nedokážeš zachránit. Musíš vidět, jak trpí. Dokázat s tímhle žít je možná ta nejstatečnější věc na světě.“

„Zvykneš si. Není na tom nic statečného.“

„Přemítala jsem nad jednou věcí,“ pokračovala.

„Doufám, že mě nepožádáš, abych tě představil Jackovi?“

„Na to je trochu brzy. Možná tak za týden nebo za dva.“

„Velmi moudré.“ Vzápětí zase zvážněl. „Nad čím jsi přemítala?“

„Je to moc těžké,“ zeptala se, „když zemře dítě?“

„Je to jen další tělo, Clarisso.“ Vztáhl ruku přes stůl a jemně se dotkl její paže. „Promiň. Vidím, že jsem tě šokoval. Ano, v určitých ohledech je horší, když je to dítě.

Zmýlil jsem se, když jsem si myslel, že lež pro tebe bude snadnější než pravda. Ale dnes jsi trochu nesvá, viď?“

„Možná trošku.“

„Každá smrt je smutná po svém. Úmrtí, která vídáme, nejsou nutná. Jsou předčasná. Někdy ale zapomínám, jak to připadá ostatním. Člověk se proti tomu neustálému umírání obrní. Musíš, abys tu práci mohla dál dělat. Většina z nás o tom nemluví s nikým jiným než s ostatními hasiči, takže to moc neumím. Nedávám si dost pozor, jak s tebou mluvím.“

Než vešla do soudní síně, uhladila si sukni. Když natáhla prsty, kůže se napjala k prasknutí.

Modrá plenta byla očividně pryč. Ještě nikdy neměli svědka, který se za ni neschoval. Otevřely se dveře. Dovnitř se přivalil chlap s hrudníkem jako sud a rukama jako lopaty. Světlovlasou hlavu měl sklopenou. Vedle něj šel vězeňský dozorce.

„Netěší mě, že jsem tu. Jsem v base. Mohlo by to mít…,“ Charlie Barton se odmlčel, aby všem došlo, co říká, „… následky. Jsem tu jenom ve jménu spravedlnosti, abych mluvil o tom znásilnění. To, co se tý chudince holce stalo, bylo strašný. Měl jsem tu holku rád.“ Pan Morden přikývl, jakoby na znamení obdivu k tomuto vzácnému příkladu odvahy a galantnosti. „Jste zjevně silný a statný muž, říkám to s velkým respektem.

Nicméně pan Azarola vás zbil?“

„Jo. Měl jsem z něj nahnáno. Utek jsem.“

„Nemám žádné další otázky.“

„Ale já jsem tu, abych tý holce pomoh. Nechápu, jak jí tohleto může pomoct. Na nic o tý holce jste se mě nezeptal.“

Bylo skoro za pět minut tři čtvrtě na pět. Clarissa chtěla ze soudní budovy rychle odejít, aby se pokusila stihnout vlak v pět. Prsty ji strašlivě pálily, byly tak napjaté a rozpálené, že jí připadalo, že kůže praskne, i když s nimi vůbec nebude hýbat. Chtěla spolykat víc Henryho uklidňujících analgetik a jít si rovnou lehnout do postele, aby to všechno zaspala. Dnes ráno se jí dotýkaly Rafeovy ruce. Nesměla znovu omdlít, nesměla nebýt ve střehu, zůstat bezmocná a v jeho moci, ani na vteřinu. Bezvědomí v noci však bylo bezpečné a ona potřebovala pořádnou dávku zapomnění.

Rychle si vyzvedla věci a společně s Wendy vyšla z prostoru vyhrazeného pro porotce. Přemítala, jestli Robert už odešel před ní a běží na vlak. A Rafe. Objeví se zase tak, aby si ho všimla, bude se vyžívat v jejích reakcích jako dnes ráno? Nebo bude celou cestu domů číhat v přítmí? Na jakých místech by se mohl schovávat? Uvědomila si, že začíná žít s každodenní skutečností, že Rafe ty věci dělá, jako by přijala, že ho musí co nejdiskrétněji začlenit do svého života. Vynakládala značné úsilí na to, aby omezila jeho dopad na všechno ostatní, a především aby ho odvedla od Roberta. Nesmím na to přistoupit, pomyslela si a zlobila se sama na sebe. Musí vymyslet, jak s ním účinněji bojovat.

Dole u schodiště stál ten obrovitý svědek, obklopený zdánlivě maličkými dozorci. Spoutaná zápěstí držel před sebou. Zdvořile pohlédl na Clarissu a Wendy. Představila si, jak Barton Rafea seřeže do bezvědomí. Poznal je a zasmušile kývl hlavou, než s bachaři v závěsu zmizel za dveřmi, kterých si předtím nevšimla.

Pátek, 20. února, 17.40

Vidíš, že Robert se mnou není. Určitě právě proto se roz hodneš, že to uděláš právě teď. Těsně za mostem, v davu spěchajících byznysmenů, do mě narazíš tak prudce, že se na tebe nedokážu nepodívat.

„To mi ani nepoděkuješ, že jsem tě chytil, Clarisso?“

„Dnes ráno ti nádherně voněly vlasy, Clarisso.“

„Máš tak hebké tváře, Clarisso. Celá jsi hebká.“

„Vzpomínáš, jak jsem říkal, že ti to ve spánku tak sluší, Clarisso?“ Rázně mě předběhneš, ruku v rukavici zvedneš vysoko nad hlavu a na chodník za sebou necháš slétnout nějakou fotografii.

Dopadne lícem nahoru. Otočíš se, aby ses podíval, jak si kleknu a pokouším se ji popadnout. Ruce se mi tak třesou, že fotku dvakrát upustím a musím po ní šátrat na špina vém chodníku, než se mi ji podaří schovat. Spokojeně se usměješ a jdeš dál.

Tohle se neobjevilo v žádné z mých strašných představ o tom, co jsi mi v tu noc asi provedl. Něco takového jsem si nikdy ani nedovolila představit.

Ten obraz mi plane před očima, jako by byl zvětše ný na obrovské plátno, i když je schovaný v tašce. Ležím na zádech, spím ve vlastní posteli, tělo mám natažené do přímky. Mám na sobě levandulové kalhotky. Jinak nic. Vedle mě leží pohozené punčocháče a podprsenka. Paže mám natažené za hlavou, prsty se dotýkám horní pelesti postele. Mám zavřené oči.

Dojde mi, že jsem ty kalhotky neviděla od té doby, co jsi byl u mě v bytě. Není pochyb, že právě tehdy jsi udě lal tu fotku. A strach, z kterého se mi zvedá žaludek, mě ujišťuje, že nezůstalo jen u jedné.

Od té doby, co to zkusila poprvé, uplynul týden a musela se o to pokusit znovu. Jakmile dojela domů, vytočila číslo Jamese Bettertona.

Tentokrát zvedla telefon žena.

Clarissa se snažila znít přirozeně, jako by to byl běžný hovor. „Haló, je tam Laura?“

Žena se zhluboka nadechla. Mluvila, jako by se v sobě snažila zadržet slova, ale nedokázala si pomoct. „Máte nějaké zprávy?“

„Nemám. Mrzí mě to. Snažím se zjistit…“

„Už nás neobtěžujte.“ Žena zavěsila.

Clarissa chvíli v ruce držela sluchátko, poslouchala obsazovací tón a srdce jí prudce bušilo v hrudi. Všechny Rafeovy narážky na pohádky se mísily s jejími obavami o Lauru Bettertonovou. Chtěla si říct, že je blázen. Bylo to lepší než mít pravdu. Byla si však čím dál jistější, že jeho odkazy na ty příběhy nejsou pouhé výhrůžky, žádné dráždivé náznaky jeho fantazií, ale že slouží jako vodítko k tomu, co už udělal.

V duchu si představovala rozsekaná těla dívek z pohádky „Jak se měl mordýř ku ženitbě“. Čarodějovu litinovou pánev s mrtvými dívkami z „Vykutálené čečetky“. Mučidla a krví nasáklou podlahu v Modrovousově tajné komnatě. Řadu potrestaných královen krále Šahrijára: každá z nich o své svatební noci věděla, že do rána pocítí na šíji místo jeho rtů meč.

Rafeův domek byl daleko, v jedné vesnici za Bathem. Má tam svou vlastní krvavou komnatu plnou mrtvol? Pohřebiště na zahradě? Vanu plnou kyseliny?

Snažila se sama sebe přesvědčit, že má příliš odpudivou představivost. Dělaly to ty léky, které spolykala kvůli spáleninám, ustavičná bolest, iracionální strach a ten ošklivý soudní proces. Víc než cokoli jiného to však způsobil ten zahanbující obraz jí samé, který jí Rafe předložil.

Za dvě hodiny už usínala na pohovce v obýváku. Předtím se rozhodla, že si bude muset koupit novou postel, protože už nemohla spát tam, kde ukořistil tu fotku. Staromódní, dívčí, konejšivá noční košile, kterou jí matka ušila, se jí vysoukala až nahoru. Zdravou rukou stáhla dolů měkkou, bleděmodrou bavlněnou látku. Ještě víc si přitáhla přes ramena přikrývku, kterou si sem přinesla. Snažila se tu fotografi vymazat z hlavy, ale připadalo jí, že ji má obtištěnou z vnitřní strany zavřených víček. Ta fotka nebyla důkazem proti němu. Sloužila jako důkaz proti ní. Důkaz, že ho pozvala k sobě. Důkaz intimity – nebo aspoň její iluze –, a on věděl, že Clarissa nebude chtít, aby ji někdo jiný viděl.

4. týden

Nápoj zapomnění

Pondělí

Pondělí, 23. února, 8.00

Chováš se jako obvykle. Stojíš před mým domem, ačkoli ne na přístupové cestě, ale uprostřed trávníku poblíž holé jabloně slečny Nortonové. Rychle kráčím k taxíku.

„Přestal jsem si tě vážit, Clarisso,“ říkáš zpovzdálí. Dívám se přímo před sebe.

„Varoval jsem tě, Clarisso. Několikrát jsem tě varoval.

Tys ale nepřestala. Přivodila sis to sama.“

Stále se ke mně nesnažíš přiblížit. Nehýbeš se z místa.

Klidně se díváš, jak taxík odjíždí.

Zvětšíš tu fotku na velikost plakátu a vystavíš ji někde na veřejnosti, někde, kde ji Robert uvidí? Víš, kde bydlí moji rodiče. Pošleš jim ji?

Když pomyslím na rodiče, hrkne mi v žaludku a srd ce se mi roztluče ještě silněji, ale vím, že jsou před tebou v bezpečí, alespoň fyzicky. Vím, že v Brightonu je nebudeš obtěžovat. Brighton je ode mě příliš daleko. Musejí zůstat v Brightonu. A já do Brightonu, alespoň prozatím, nesmím.

Byla ráda, když za ní zaklaply dveře do společenské místnosti pro porotce. O víkendu nakonec neuvařila matčino dušené hovězí na zelenině ani se nedotkla toho červeného vína, přestože za celou dobu vůbec nevyšla z bytu. Dokonce se ani nepodívala z okna, ze strachu, že ho venku uvidí.

Věděla, že nesmí trávit všechny víkendy zavřená doma. Zavřela se takhle někde Laura? To bylo pravděpodobnější než ten horor s rozsekanými těly, který si přehrávala v hlavě.

Neustále ji pronásledovalo něco, co Lottie řekla u soudu. Myslela jsem si, že když si toho nebudu všímat, když se mu budu snažit vyhýbat, zmizí to. Clarissa chápala touhu něčemu takovému uvěřit, ale věděla, že si to nemůže dovolit.

Odmítla ho, a právě to mohlo spustit jeho reakci. Laura zjevně udělala totéž. Klíčem k tomu všemu je pravděpodobně odmítnutí. Odmítnutí nikoho netěší, ale drtivá většina lidí se s ním dokáže nějak vyrovnat a nepřivozuje si situaci, v níž musejí čelit odmítání několikrát denně. Clarissa vždycky Rafea považovala jen za sadistu, ale nyní ji napadlo, že je taky masochista. Představila si ho bez kabátu a promrzlého a přemítala, jestli se schválně takhle nutí trpět, aby měl další důvod, proč ji obviňovat.

Zatímco nad tím takhle přemýšlela, uvědomila si, že by mohla přijít na něco užitečného, kdyby se ho pokusila vidět jako trýzněného. Kdyby se pokusila chápat jeho chování jako výsledek těžké nemoci nebo zranění. Jestliže má pocit, že je opakovaně odvrhovaný, musí se cítit bezmocný. Snažil se na ni uplatňovat sadistickou moc na základě toho, co vnímal jako opakované, kruté odmítání. Celou dobu mu říkala jen ne – ať už slovy, činy nebo nevšímavostí a odříznutím. Nic víc říct nemohla, právo veta bylo její jediné právo a s každým jejím ne se jeho jednání stávalo nebezpečnějším a stále více trestajícím. Nejen pro ni, ale i pro něj.

Jenomže takhle to nefungovalo. Nedokázala se nadále snažit, aby jej chápala jako pošramocenou a trýzněnou lidskou bytost, které se má dostat porozumění. Vlastně byla ráda, že ho nechápe. Vadilo jí, že by mu ve své mysli měla věnovat ještě větší prostor než ten, o který ji už okrádal. Rodiče ji vychovávali tak, aby nevěřila ve zlo, ale nebyla si jistá, že měli pravdu. Vedli ji k tomu, aby věřila, že všichni si zaslouží odpuštění, ale nebyla schopná cítit, že on též. Vedli ji k tomu, aby uznávala názor druhých, jakkoli to může být těžké. Možná že na světě je někdo, kdo by uznal ten jeho, ale ona to být nemohla. Byl její nepřítel, nic víc. Jako by na připomínku této skutečnosti se na okamžik zintenzivněla bolest v prstech.

Narazila už na tolik různých defi a rad, že se v nich pomalu přestávala orientovat. Nenašla však to, co hledala, věc, díky níž by si mohla připadat méně osamělá. Nikde se nepsalo o tom, že oběť stalkingu se může zdráhat jít na policii, protože by mohlo vyjít najevo její vlastní dřívější chování.

Můžeš si za to sama, opakovali Lottie na bezpočet způsobů. Řekli by to taky Clarisse? Že nemá právo si stěžovat, protože se s ním dobrovolně vyspala? To bylo patrné z té fotky. A že byla tak opilá, že si to nepamatuje. Dělalo se jí nevolno při pomyšlení, že by se to někdy dozvěděl Robert. Pokaždé když si říkala, že není fér to před ním zatajovat, tu myšlenku zavrhla.

Když je soudní zřízenec zavolal, aby se připravili, stále si to v hlavě všechno přehrávala a snažila se vymyslet, co má dělat. Nedokázala pomyslet na to, že by někdo tu fotografii uviděl. Jenomže kdyby šla na policii a neukázala by ji, a on by ji pak použil na svou obhajobu, vypadala by špatně. Vypadala by nevěrohodně.

Modrá plenta byla zpátky pro dalšího svědka. Alex Wyerley políbil bibli a přísahal na ni. Než však pan Morden vůbec mohl začít klást otázky, pan Williams vstal, aby vznesl námitku, a porota opět vyšla ven ze dveří.

Za pár minut se už dvanáct porotců usadilo ve společenské místnosti do nepravidelného oválu kolem tří rozviklaných stolů, které sesunuli dohromady, a společně popíjeli kávu. Soudní debata bude trvat půl hodiny, sdělil jim soudní zřízenec.

Clarissa ucukla bolestí, když ze zvyku sepjala obě ruce kolem hrnku.

„Ukaž mi to.“

Teprve až když Robert promluvil, uvědomila si, že zapomněla schovat prsty. Omluvně se usmála na Wendy, která seděla mezi nimi, natáhla ruku a položila ji na stůl blíž k Robertovi. „Není to tak zlé,“ řekla. „Jen to trochu táhne, když s nimi pohnu.“

Wendy se lehce dotkla Clarissina ramene. „Chudinko malá.“

Robert opatrně nadzvedl její ruku ze stolu, aby si ji prohlédl. „Kdy se ti to stalo?“

Předstírala, že se na pár vteřin zamyslela. „Před třemi nebo čtyřmi dny. Ve čtvrtek večer, myslím.“

„Jak?“ Stále ji držel za ruku, ale pronikavě jí hleděl do obličeje.

„Jsem nešika. Narazila jsem do rozpáleného kastrolu.“

„To musí pekelně bolet, když na to pustíte vodu,“ řekl jeden z mužů.

Robert jí jemně položil ruku zpátky na stůl. „Nepřipadáš mi v ničem nešikovná.“

„Někdy jsem.“ Zasmála se a i jejím vlastním uším to znělo falešně.

„Říká se – jak je to –, jestli je to větší než sedm čísel, mělo by se s tím k doktorovi. To už jsi blízko.“

„Ve vedlejší ulici je pohotovost,“ řekla Wendy. „Měla bys tam o polední pauze zajít. Ať se ti na to podívají.“

Bolestí se nemohla soustředit, ale přinutila se poslouchat, když pan Belford povstal na Tomlinsonovu obhajobu. Pozorně pohlédl na Alexe Wyerleyho. „Jak byste popsal svůj vztah s Carlottou Lockyerovou?“

„Kamarádi. Oba dva jsme v Bathu jeli v drogách.

Teďka jsem čistej, díky bohu.“

„Spal jste s ní?“

„Do toho vám nic není,“ ohradil se Wyerley.

„Oceňuji, že jste gentleman,“ řekl soudce, „ale bohužel musíte odpovědět.“

Wyerley se pomalu nadechl, potom vydechl a řekl:

„Spal jsem s ní, jo.“

„Koho tady soudí?“ zašeptala Annie. „Slečnu Lockyerovou, nebo ty chlapy na lavici obžalovaných?“

Onoho večera se Clarissa s Robertem cestou na nádraží zastavili na mostě. Mravenčila jí kůže na šíji, ale rozhodla se na to nemyslet, nehledat Rafea, jen si užívat, že je se svým hasičem.

Můj hasič, pomyslela si a sama pro sebe se usmála. Nemůže se ho vzdát. Nedovolí Rafeovi, aby jí ho vzal. Musí věřit, že Rafe představuje pro Roberta tak mizivé nebezpečí jako holub pro orla.

Robert dřív boxoval: srazil by Rafea k zemi, tak jako knokautoval toho muže, který se mu snažil zabránit, aby zachránil jeho ženu. Robert každé ráno běhal: měl vytrvalost. Robert uměl šermovat: byl bystrý, silný a taktický. Měl by rychlé reakce, zastavil by zbraň před úderem a sám by měl přesnou trefu. Robert byl levák: Rafe by nečekal, že přijde rána. Robert byl o několik čísel vyšší než Rafe a mnohem štíhlejší. Robert byl rozvážný a rozumný, což se o Rafeovi rozhodně říct nedalo.

Robert se pochvalně podíval na nový převaz na jejích prstech.

„Měl jsi pravdu,“ řekla a ukázala mu levou ruku.

„Dnes ráno praskly. Všechno, co jsi říkal o spáleninách, to přesně říkala i ta sestřička.“

Nechlubil by se, že má pravdu. „Bolí to, viď?“ Vážně na ni pohlédl, takže lehkým přikývnutím musela připustit, že ano. Letmo se jí podíval do očí a usmál se.

„Lottie má spoustu kamarádů, co?“ zeptal se.

„To má. To tedy opravdu má. Je v jednom kole.“ Oba se zasmáli.

„Je mi sympatická,“ svěřila se Clarissa. Slyšela, jak nad nimi pokřikují racci.

„Panu Wyerleymu taky,“ řekl Robert. „A panu Bartonovi.“

Clarissu napadlo, jestli existuje oficiální pravidlo, že porotci by spolu neměli spát. „Bude mi to líto.“ Její slova se téměř ztratila ve větru. Mluvila tak tiše a dívala se přitom, jak dole na vodě pluje labuť. Ale věděla, že Robert je zaslechne.

„Promiň?“ zopakoval.

„Moc ráda jsem tě poznala.“ Cítila, že se na ni upřeně podíval. „Bude mi smutno, že už tě neuvidím, až to skončí.“

„Nevypadá to, že to v dohledné době skončí,“ řekl.

Pondělí, 23. února, 18.15

Sedíš ve svém tuctovém modrém autě a čekáš na mě. Umírám strachy, když tě vidím ve své ulici. Zašátrám v ka bele po librových mincích a upustím je taxikáři do ruky.

Jsem ráda, že nemám vlastní auto. Nejspíš bys mi do něj namontoval sledovací zařízení. Bylo by to další místo, kde bys mě mohl přepadnout.

Předkloním se na sedadle taxíku a přemítám, jestli bych neměla řidiče požádat, aby počkal na místě, dokud bez pečně nedojdu domů. Taxikář už honem chce jet na další ryto a bručí něco do svého prskajícího komunikačního systému. Moje matka tvrdí, že všichni taxikáři se považují za osobní strážce, ale tenhle je zjevně výjimka.

„V pohodě?“ zeptá se. Jasná narážka. Tak už vypadni. Rozepnu svou „protistalkerovskou“ tašku, abych si při pravila vše potřebné. „Moment, hned to bude.“ Nepotře buju, aby taxikář počkal a ochránil mě. Na svou ochranu můžu udělat něco lepšího. Bojovat s tebou.

Ze zvláštní přihrádky, kterou jsem speciálně za tímhle účelem ušila, vytáhnu svůj nový telefon. Nastavím na něm foťák. Nacvičovala jsem si, jak to udělat rychle, jen pro jis totu. Přečetla jsem si různé pokyny, co můžu dělat, a vzpo mněla jsem si, že Lottie zápolila s mobilem v kapse a ne podařilo se jí poslat příteli SOS textovku. Jakmile zavřu dveře, taxi uhání pryč.

Zaparkoval jsi o dva domy dál od mého bytu. Předek tvého auta je namířený proti mně, když mě pozoruješ, jak stojím uprostřed tiché ulice. Pomalu kývneš. Aspoň že jsi nevystoupil ven a neházíš na chodník další děsivé fotogra fie. Jenom chceš, abych věděla, že tu sedíš a pozoruješ mě. Protože ti to projde.

Myslím na Lottie, jak přišla do vlastní ulice a uviděla tam tu dodávku. Byla sama proti čtyřem. Já mám lepší šanci. Jeden na jednoho. Já proti tobě.

Svírám telefon v ruce a zaostřuju, aniž bych se vůbec potřebovala dívat, tak jak jsem si to nacvičila. Moje ulice je dobře osvětlená. Mobil má automatický blesk. Nejsi je diný, kdo smí fotit.

Necítím spálené prsty, když zvednu ruku a zamířím na tebe.

Cvak: tvoje auto v mé ulici. Ještě víc zaostřím. Cvak: blíž, tvoje poznávací značka, akorát čitelná. A potom za ostřím co nejdál. Cvak: ještě blíž, tvůj obličej. Možná že za sklem nebude vidět, ale za pokus to stojí.

Tři fotky, vyfocené tak rychle, že tě to překvapilo. Proto si nemůžeš pomoct, ale chvíli ti trvá, než pochopíš, co jsem udělala, a než na to zareaguješ.

Otevřeš dveře od auta, abys za mnou vyběhl. To neby la součást tvého původního plánu na dnešní večer. Já už běžím, i když neodolám a otočím se, abych rychle zjistila, že mezi námi je stále dostatečný odstup. Ale ty jsi velký, ne člověk, který dokáže hbitě vyskočit z auta. Zahlédnu tvá ústa zkroucená vzteky a zrychlím, letím po cestičce k domu tak rychle, že vím, že mě nedokážeš chytit. Klíče mám připravené. Další užitečná kapsička v mé tašce – když jsem ji vymýšlela, uvažovala jsem strategicky. Jakmile kov zajede do zámku a těžké dřevěné dveře povolí, vím, žes to vzdal. Pro tentokrát jsem ve zlém snu, kde všechno probíhá správně.

Nevím, jak dlouho se opírám o dveře a čekám, až se mi zpomalí dech. Dostatečně dlouho, aby slečna Nortonová vyšla ze svého bytu.

„To jsem ráda, že vás vidím, Clarisso,“ řekne. „Těší mě, že máte pro změnu trochu růžovější tváře,“ dodá spoko jeně. „Dáte si se mnou šálek čaje?“

Šálek čaje je přesně to, co potřebuju. A společnost roz tomilé a bystré slečny Nortonové.

„Moc ráda, slečno Nortonová.“ Vypadá tak potěšeně, že cítím záchvěv provinilosti, že nepřijímám její pozvání častěji a sama ji víc nezvu. Jdu za ní a cestou vezmu z po ličky poslední číslo časopisu o šití.

Slečna Nortonová mi pokyne, abych se posadila na její květovanou pohovku. Jsou po ní rozložené krajkové dečky proti zašpinění, dříve smetanově bílé, nyní časem zahněd lé. „Jen si udělejte pohodlí a hezky odpočívejte,“ nařídí mi.

„Přečtěte si časopis. Chvíli o vás budu pečovat. Zasloužíte si odpočinout za to, co teď děláte. Musí to být velmi vy čerpávající a znepokojivé.“ Odbatolí se do kuchyně.

Usměju se, když se rozhlížím po jejím pokoji. Všechen nábytek je masivní, z tmavého dřeva a patřil jejím rodičům, kteří dříve vlastnili celý dům, než ho slečna Nortonová roz prodala na byty. V tomhle domě se narodila.

Obrátím svou pozornost k časopisu o šití. Otevřu obál ku a přemýšlím o tom, jak bude příjemné spláchnout po sledních pár minut, naprosto tě vytlačit z hlavy. Ty to ale nikdy nedopustíš, co?

Vyjeknu, jako bys mě tvrdě udeřil do břicha. Blonďatá modelka na obálce na sobě nemá nový model jarních šatů. Má na sobě pásky, řetězy a dráty, které jí obepínají paže, nohy, trup i boky. Je pevně připoutaná k jakémusi speciálně upravenému operačnímu stolu s nastavitelnou délkou noh. Přesto je jí stále vidět bledá pokožka. Rozta žené nohy má ohnuté v kolenou, nadzvednuté kotníky. Je naprosto znehybnělá. Dokonce i dlaně, chodidla a prsty na rukou a na nohou jsou připevněné nějakou zdravot nickou lepicí páskou. V bradavkách má vetknuté kovové kruhy, prsa omotaná provazy. Ústa má zacpaná koženým roubíkem. Svalnatá mužská paže, zakončená rukou v ko žené rukavici, svírá jakýsi lesklý nástroj. Majitel té paže není v záběru. Ženin krk a čelo jsou také připoutané ke stolu psími obojky, takže nemůže otočit hlavu, ale její široké oči prosebně hledí stranou na neviditelného muže.

„Vy máte ráda čaj slabý a bez mléka, viďte, Clarissko?“ volá na mě slečna Nortonová.

Opravdu ta žena jen pózuje? Snažím se sama sebe pře svědčit, že určitě ano. Nemůže to být opravdová zajatkyně. Ten stůl přece nemůže být skutečný. Její hrůza na mě však působí naprosto skutečně.

Na tohle se rád díváš.

„Clarisso?“ volá znovu slečna Nortonová. „Je to tak?“

„Ano, slečno Nortonová,“ podaří se mi ze sebe vypra vit, aniž vím, s čím souhlasím.

Vyskakují na mě názvy článků.

Doznání třesoucí se otrokyně: Strach mě vzrušuje.

Tohle rád čteš.

„Sušenky?“ ptá se slečna Nortonová.

Svádění ve svěrací kazajce: Učiňte ji bezmocnou.

Tohle rád děláš.

Myslím na to, jak jsi mi v parku zkroutil ruce za zády. Tvá ruka mi svírala hrdlo, abych se nemohla ani pohnout. Strašlivé věci, které jsem tě musela nechat říct, jako bych je toužila slyšet. A jak ses vyžíval v mých odpovědích, ve všech mých přitakáních, když jsi po mně přejížděl svou rukavicí. Ano, ano, ano.

„Upekla jsem je dnes ráno,“ říká slečna Nortonová.

„Moc jsem doufala, že vás uvidím. Chtěla jsem vám udě lat radost. A vy jste byla moc laskavá, že jste mi koupila tu úžasnou bonboniéru. Vybrala jste samé mé oblíbené čokoládové bonbony.“

Klystýrová extáze a domácí operace.

„Clarisso? Slyšela jste mě?“

Říše tortury: V zakázaných komnatách našich čtenářů.

Máš také takovou komnatu?

„To zní báječně, slečno Nortonová,“ vypravím ze sebe.

„To ráda slyším, Clarisso. Jste hodně pohublá, dě venko.“

Spoutané krásky natahované na skřipec.

Opět pomyslím na ten listopadový večer. A na šrámy po svém těle druhý den ráno.

Na tu fotku. Neměla bych být vlastně vděčná, že na ní není nic, co obsahuje tenhle časopis?

„Clarisso?“ Slečna Nortonová se objeví ve dveřích.

V panice narvu časopis zpátky do obálky, se ztuhlými prsty, stále ještě ovinutými bandážemi z pohotovosti, to jde ztuha, takže natrhnu silný hnědý papír.

Už jsem si ho prohlížela dost dlouho. I když už ho teď nevidím, v hlavě mi vyskakují názvy dalších článků. Tituly jsou absurdně špatné. Annie by se jim opovržlivě posmí vala. Řekla by mi, že je to celé jeden mizerný podvrh. Dala by ti pořádnou facku přes ten tvůj hnusný ksicht. Ale já se nedokážu smát. Není to legrační. Nic z toho nemyslíš z legrace. Fotografie na obálce časopisu je ta nejděsivěj ší, nejošklivější a nejbizarnější věc, jakou jsem kdy viděla. Spoutání do kozelce: Pevná pouta a přísná poslušnost.

Spěchám přes pokoj, abych slečně Nortonové vzala z rukou krásný starý porcelánový talíř. Je zažloutlý a stářím popraskaný. Sušenky jsou nazlátlé. „Vypadají lahodně,“ říkám, i když právě teď mi nic na světě lahodné nepřipa dá. Snažím se opatrně položit talíř na kávový stolek, ale nedokážu ho pořádně sevřít v prstech a ztěžka dopadne na dřevo. Divím se, že jsem ho nerozbila.

Zvířecí polohy: Kázeň na farmě.

„Pomůžete mi s čajovým podnosem?“ volá slečna Nor tonová a vůbec nevnímá mou neuvěřitelnou nešikovnost. Mám štěstí, že její obvykle neomylná schopnost všímat si každičké drobnosti je nyní naprosto ochromená soustře děnou pozorností, kterou věnuje své roli hostitelky.

Dopotácím se za ní do dokonale vysmýčené kuchyně v různých odstínech hnědé. Připadám si, jako bych se pře nesla do sedmdesátek.

Slastná bolest pro vaši zajatkyni: Příkladné potrestání.

Za tohle tě potrestám. To jsi mi řekl v parku. Myslel jsi tím tohle?

„Nemůžu najít čajové sítko, děvenko,“ říká slečna Nor tonová.

Poslepu se hrabu v jejích přeplněných šuplících.

Škola poslušnosti: Zamkni mě a zbičuj.

Myslím na tvou teorii o tom, proč Modrovous zavraždil svou první manželku. Nejhorší forma neposlušnosti, pro hlásil jsi. Vzpomínám si, jak jsem náhle zpozorněla, když jsi to slovo použil. Neposlušnost. I když mi v žilách kolo valo tvé víno, bylo mi jasné, že je to ošklivá součást tvého slovníku. Ošklivá součást tvého názoru na to, čím si mají vzájemně být muž a žena.

Musíš udělat, co ti říkám. To jsi mi taky řekl v tom parku.

Ty strašlivé názvy mohou být různé, ale nakonec v nich jde jen o jedno.

„Copak je s vámi, Clarisso?“ Slečna Nortonová se mile zasměje. „Máte ho přímo u ruky.“ Vezme čajové sítko a položí ho vedle roztomilého čajového servisu s růžičkami. Z hubice čajové konvičky se vine pára a já si téměř opa řím další prsty, když vezmu podnos, vrávorám do obýváku a s řinčením ho pokládám na stolek.

Zaplňte každý otvor: Lekce, na které nezapomene.

„Posaďte se, Clarisso,“ pobídne mě slečna Nortonová. Posadím se.

Tabu týrání a trýznivý trénink, kterému určitě neodolá.

„Dejte si sušenku, Clarisso.“

Vezmu si sušenku, kousíček ukousnu a snažím se žvý kat. Připadá mi, že se asi zadusím. Přinutím se polknout, a když se slečna Nortonová soustředí na nalévání čaje, zastrčím zbytek do tašky.

Cvičební pomůcky pro všechny partie: Vytvarujte si ji podle vlastních tužeb.

Slečna Nortonová spokojeně brebentí. Je nadšená, že mě zatáhla na své území, ale já ji skoro nevnímám. „To je báječné, že jste přišla. Musíte mě navštěvovat častěji, Clarisso,“ říká a já jí to slíbím.

Třesou se mi ruce. Když zvednu šálek, rozliju čaj na sta rožitný zelený koberec. Vstanu, abych došla pro utěrku, omlouvám se, ale neudržím rovnováhu a vrazím do kávo vého stolku. Narazím si holeň a vykřiknu, přitom vybryn dám další čaj na květy na jejím vzácném axminsterském koberci. Slečna Nortonová mávne rukou a řekne mi, ať si s tím nedělám hlavu, vždyť vidí, jak jsem unavená, a po dni stráveném u trestního soudu by přece měl dost každý. Dojde tam sama, musím si odpočinout, ať mě ani nena padne se pohnout.

Zahanbená otrokyně zavěšená a zmrskaná v žaláři.

Zatímco tam slečna Nortonová není, zkoumám obálku. Není na ní uvedeno jméno předplatitelské firmy ani žád né jiné identifikační údaje. Je na ní známka a samolepka s mým jménem a adresou. To je všechno. Koupil sis to v zadní místnosti sexshopu, kam mají přístup jen zvlášt ní zákazníci? Objednal sis to na internetových stránkách, které nelze najít pomocí normálního vyhledávače? Možná patříš do tajného klubu mužů s přístupem k takovýmto věcem. Nejhorší možnost je, že jsi to vyrobil sám. Musí však existovat šance, že policie dokáže zjistit, kdo to po slal, a nějak tě podle toho vysledovat.

Znovu se letmo podívám na obálku toho časopisu. Modelku nijak nevyretušovali, nikdo nekladl žádné nepříjemné postprodukční otázky. Řasenku má rozmaza nou, zdá se, že opravdovými slzami. Nenajali si vizážistu, který by mohl být svědkem toho, co dělají. Co když je to Laura Bettertonová? Fotka je špatně nasvícená, jako by se celá ta věc odehrávala v něčí zvukově utěsněné garáži bez oken. Nepoužili ateliér, kde je vidět, že tam modelka přišla a potom mohla svobodně odejít.

Podruhé a naposledy tvůj časopis odložím. Vím, že už ho nikdy z té hnědé obálky nevyndám. Na jeho ama térském provedení je něco, co způsobuje, že je ještě zlo věstnější a skutečnější. Něco, co mě nutí, abych si znovu položila otázku, jak zřetelný je přechod mezi skutečností a pózou. Nemůžu přestat přemýšlet nad tím, kdo je ta žena na obálce březnového čísla a jak se stalo, že ji takhle vyfotografovali, kdo mohl něco takového vymyslet a kde ta žena teď je. Nepřemítám, jestli jsi takové věci někdy dělal. Vím naprosto jistě, že ano.

Úterý

Svědkyně se hrbila na židli, měla přivřené oči. Dorcas Wykesová. Ta, jejíž stará maminka nemluvila sprostě. Dorcas se už neschovávala za záclonami v ložnici: těsně vedle ní seděl vězeňský dozorce.

Clarissa si uvědomila, že se taky hrbí, a přiměla se, aby se narovnala.

„Vím, že už je to skoro přede dvěma lety, ale potřebuji hovořit o něčem velmi znepokojivém, co se vám tehdy stalo.“ Pan Morden mluvil mírně. Dorcas na něj zlostně pohlédla.

„Vybavujete si, že jste v sobotu pátého května jela autem z Bathu do Londýna?“ zeptal se pan Morden.

„Vezli vás tam lidé, které znáte.“

Dorcas se zkroutila, aby se ohlédla. Pomalu, důrazně a nesmlouvavě zavrtěla hlavou. „Ne.“ Pevně se objala a začala se kolébat. Světlými vlasy si zahalila tvář, pobledlou z vězení, jako by se opět schovávala za záclonami. Rozvzlykala se. Začala ztěžka dýchat.

„Musím porotu požádat, aby se na chvíli vzdálila,“ řekl soudce, „aby se slečna Wykesová mohla vzpamatovat.“

Dveře mezi soudní síní číslo dvanáct a intenzivně osvětlenou čekárnou se ještě ani nezavřely a kluk s konečky vlasů obarvenými nafialovo promluvil. „Potrhlá ženská. Ale hezká.“

Vypadal jako skřítek, ale ve skutečnosti se učil zámečníkem. Pro Clarissu se vyznačoval tím, že měl téměř pořád na uších sluchátka ve stejném odstínu fi ové jako jeho vlasy. Jednou přišel na lavici porotců a zapomněl si je sundat, ale Robert do něj decentně šťouchl, než si toho soudce stihl všimnout.

„Pšt,“ zasyčelo několik porotců najednou.

Annie do něj dokonce drcla loktem a řekla mu, ať mlčí. Potom ale obrátila oči v sloup. „Ta holka mě okrádá o čas. Nemám ráda lidi, kteří mě okrádají o čas. Jak se opovažuje?“

„Je mi jí líto,“ utrousila sklesle Clarissa. „Tenhle případ je soutěž. Kdo z nich je na tom nejhůř.“ Hrabala se v hlavní přihrádce své „protistalkerovské“ tašky, aby našla pomádu na rty. Zalovila hlouběji, pohybovala věcmi a udivilo ji, když prsty nahmatala cosi hedvábného. Vyndala to, aby se podívala. Okamžitě to zmuchlala do dlaně.

Úterý, 24. února, 11.45

Snažím se tvářit vyrovnaně, ale stále svírám v ruce to, co jsem našla v tašce.

Našla jsem tam kousek rozříznuté levandulové látky. Našla jsem tam kalhotky, které jsem měla na sobě onu listopadovou noc, kterou jsem s tebou strávila. Musel jsi mi je vsunout do tašky, když jsem omdlela v tom podcho du na nádraží.

Upravil jsi je, poté co jsi mě vyfotil. Prořízl jsi je po stra nách, v bočních švech. Vystřihl jsi klínek v rozkroku, v tašce ho nemám. Kdys to udělal? Měla jsem je při tom pořád na sobě? Dotkly se nůžky mé kůže, když prostřihly látku? Vidím tu fotografii zřetelně, jako bych ji měla před očima. V hlavě mi pořád dokola znějí tvoje slova. Chybějící díl. Mám ten chybějící díl, Clarisso.

Clarissa byla zpátky na svém místě na lavici porotců. Lidem okolo se pohybovaly rty, ale nevycházela z nich žádná slova. Pan Morden vypadal vzdáleně a mnohem menší, jako by stál na druhém konci dlouhého tunelu a ona se na něj dívala zmenšovacím sklem místo lupou. Po několika minutách se zvuky začaly navracet a pan Morden rostl, až opět měl tu správnou velikost – jako Alenka. Clarissa nevěděla, kolik toho propásla, ale aspoň neomdlela, a dokonce ani Annie si ničeho nevšimla. Úmyslně se píchla do bříška palce špičkou tužky. Soustřeď se, říkala si.

„V pondělí sedmého května jste dobrovolně šla na policii. Strávila jste tam dva dny, slečno Wykesová, jako svědkyně.“

„Nevzpomínám si, že jsem tam šla.“

Annie znechuceně zavrtěla hlavou. To bych mohla být já, pomyslela si Clarissa. Chápala hrůzu a ponížení té ženy, když měla na veřejnosti mluvit o tom, co se jí stalo. Z Clarissy se také mohla stát osoba, která se někomu, jako je Annie, protivila.

O polední pauze se Clarissa otupěle přemístila z dámské toalety, kde se vyzvracela, do kavárny, kde si objednala lahev perlivé vody. Usadila se na klidném místě a před sebou držela knihu, kterou nečetla. Potom celé kolečko zopakovala.

Když se vrátili do soudní síně číslo dvanáct, znovu se bodla tužkou. Neuvědomila si, co udělala, dokud se k ní Annie nenatáhla a nevytrhla jí ji z ruky. Odmítavě zavrtěla hlavou a vypadala zděšeně, když ukázala na perličku krve na jejím palci.

Clarisse hučelo v uších. Hlas pana Mordena zněl nesmyslně. Přitiskla si ruce ke spánkům, pohlédla na své zápisky a pomyslela si, že její vlastní písmo vypadá jako nerozluštitelné hieroglyfy. Viděla před sebou jen samé řetězy, pásky a provazy. Vytřeštěné oči té ženy nad roubíkem. Ruku v rukavici a lesklý nástroj. Hrozné titulky popisující obsah toho časopisu.

Pan Morden si nařídil hodinky, urovnal papíry a přešlápl z nohy na nohu. Zjevně měl potíž zformulovat další otázku. „Navštívila jste v neděli šestého května v Londýně nějaký park, než jste se vypravila domů?“

Dorcas málem vyskočila ze židle, ale pohlédla na modrou plentu a zůstala sedět na místě, nehybná, ale ještě rozrušenější. „Ne.“

Jako malá holčička Clarissa parky milovala. V parcích s rodiči mívali bohaté pikniky, které její matka pečlivě připravila a zabalila. V parcích jí otec pomáhal stavět hrady a tvarovat mořské panny z vlhkého písku. V parcích nebylo nebezpečno.

Pomyslela na park v sousedství svého domu, místo, které kdysi mívala ráda. Nyní z něj zbyly dvě ruce v rukavicích, které jí svíraly zápěstí, kůže přitisknutá v jejím rozkroku, slova, která ji měla ponížit, auto, do kterého se nesměla nechat zatáhnout. Nyní ten park nenáviděla. Už nikdy tam znovu nechtěla jít, i když věděla, že vlastně měla štěstí.

V tom londýnském parku nebyl žádný počítačový nadšenec, který by Dorcas zachránil. Žádný Bruce s hedvábnou černou srstí.

Pan Morden změnil téma. „Slečno Wykesová, před tuto porotu předstoupila vaše matka. Říkala…“

„Porota se může jít vycpat.“

Soudce vypadal rozezleně. „Jednání se odročuje na zítřek.“

Bylo to jako dar z nebe, že se ocitla s Robertem v kavárně nedaleko mostu. To jeho najednou napadlo, aby se tam zastavili a dali si něco teplého k pití, než chytnou pozdější vlak.

Napila se trochu čaje, který jí objednal. Od té doby, co se dotkla toho časopisu, ji nepřešla nevolnost, a udělalo se jí ještě hůř, když objevila ty kalhotky. Poté co viděla jen náznak toho, co utrpěla Dorcas a jaká troska seděla na lavici svědků, připadala si jako otrávená. Ačkoli být s Robertem ji činilo tak šťastnou, že nevolnost polevila, aspoň na pár minut.

„Jednou, zrovna když jsem neměl službu,“ vyprávěl jí, „jedna žena naříkala před hořícím domem: ,Děťátka moje, děťátka moje, zachraňte někdo moje děťátka.‘ Říkal jsem ti, že vždycky chodíme po dvojicích?“

Přikývla a přitom přemítala, jak to, že se jí ho daří obalamutit, takže si o ní myslí, že je normální.

„Dva hasiči šli dovnitř pro ta děťátka,“ řekl. „Oba zahynuli.“

„A co její děťátka?“

„Ukázalo se, že to byly andulky.“

Clarissa zakroutila hlavou. „Ty by ses tam nevrátil, viď, že ne, Roberte?“

„Zbytečně neriskuju.“ Ukousl si trochu citronového koláče, který si objednal, a vypadal jako malý kluk, který ukradl zakázanou laskominu: s přehnanou rozkoší žvýkal, polykal a pochvalně vzdychal. Přisunul k ní talíř. „Pokud se ovšem nejedná o dezert.“ Měli jen jednu vidličku. „Dáš si se mnou?“

Cítila, že se pořád tak usmívá, až ji z toho bolí čelist. Vzala vidličku a nabrala si trochu máslového krému posypaného citronovou kůrou, ačkoli jej sotva ochutnala.

„Nemysli si, že jsem si nevšiml, že sis dala jen polevu.“

„To dělám vždycky. Teď jsi opravdu odhalil moje nejtemnější tajemství.“

„A ty znáš moje,“ řekl. „O pracovních věcech nikdy nemluvím. Moje žena to nikdy nechce – nikdy nechtěla – slyšet. Mám obavu, že je to nuda.“

„Nikoho by ani nenapadlo, že je to nuda.“ Věděla, že mu lichotí svým zájmem, pozorností a obdivem a že to zabírá, ale na druhou stranu to všechno opravdu myslela upřímně.

Bylo její poblouznění Robertem stejně nebezpečné jako Rafeova posedlost její osobou? Samozřejmě že ne, říkala si. To se přece vůbec nedalo srovnávat. Snažila se nemyslet na ty vykuchané kalhotky v tašce.

Zvedla ruku, vztáhla ji k němu, a v půli pohybu se zarazila. Hleděl na ni, povzbudivě, ale i tázavě, dokud pohyb nedotáhla a nesmetla mu z brady žlutý drobeček. Potom oba dva na chviličku strnuli.

Zaskočila ji vzpomínka na to, jak jí Henry otřel prstem ze rtů čokoládu a pak ji políbil.

Zavrtěla hlavou a zároveň s tím setřásla Henryho.

„Jsou všichni hasiči jako ty?“ zeptala se konverzačním tónem.

„Jo. Prosté potřeby. Ke štěstí nám stačí kus flákoty a brambory. Jsme všichni stejní.“

„Tomu nevěřím.“

Zasmál se. „Myslím, že v životě jsi moc hasičů nepotkala…“

Taky se zasmála. „Rozhodně jsi můj první.“

„… ani moc lidí.“

„Obávám se, že máš pravdu. Musím rozšířit svůj seznam známých a zítra pozvat Granta na kafe. A ty musíš pozvat Sofii.“ Grant a Sofie byli jejich nejméně oblíbení porotci.

„Jednou věcí si jsem jistý,“ konstatoval.

„Jakou?“

„Sofii na kafe určitě nepozvu.“

„Ale já Granta ano,“ ujistila ho.

Úterý, 24. února, 19.00

Tentokrát je na hnědé obálce jen mé jméno. Mé jméno a příjmení. Vytištěné. Nikde žádný vzkaz. Žádná zpráva. Jen ta fotografie. Jen jedna jediná.

Doma v pokoji, téměř nahá, s napjatými končetinami, takže mé tělo připomíná písmeno X, se zápěstími a kot níky připoutanými k pelestem postele, přes oči mám čer nou pásku a ústa zavázaná černým šátkem. Stále mám na sobě ty kalhotky, ale už jsi z nich vystřihl rozkrok. Pun čochy a podprsenka zůstaly na místě, ale nyní vedle nich leží nůžky. Taky jsi přidal bič, stočený vedle mě na posteli. Veškeré tvoje scestné blábolení o lásce. Jenomže sku tečná pravda je tady na té fotce. Jak jsi mě vždycky viděl, jak sis mě od začátku představoval, co jsi vždycky chtěl udělat. Uvěznit, ovládat a ubližovat. To mi doslova děláš každý den. Takovou mě chceš. Nafukovací pannu, která nemůže mluvit ani se hýbat, jejíž obličej skoro není vidět, která dokonce ani není při smyslech – můžeš si s ní dělat, co chceš.

Nemůže ti nijak odporovat. Přestože rád slyšíš slovo ano, nepotřebuješ ho. Nezáleží na něm. Budeš dělat, co se ti zlíbí, se souhlasem nebo bez něj, pokud ti to projde. Taky mi dochází, že jsi mi možná zakryl obličej proto, abys tu fotku mohl použít. Vybavím si rubriku jednoho z mých oblíbených časopisů o šití, kam čtenářky posílají fotky modelů, které ušily. Doprovázejí je příběhy o tom, k jaké příležitosti oděv vytvořily, jak postupovaly při práci, jaké speciální nástroje použily nebo jaké běžné předměty z domácnosti si uzpůsobily. Tvůj časopis určitě má podobnou čtenářskou rubriku.

Možná ta fotka byla příspěvkem do tvého vlastního společenství úchylů a doprovodil jsi ji vyprávěním o všech věcech, které jsi mi provedl. Neměla bych vlastně být ráda, že na ní nejsem dobře poznat?

Snažím se sama sebe přesvědčit, že ta věc na posteli nejsem já, že je to jen moje skořápka, ale nefunguje to.

Znovu pomyslím na pasáž, kterou jsi podtrhl v pohád ce „Jak se měl mordýř ku ženitbě“. Sklenice vína a puklé srdce, vystavení ženina nahého těla, sůl v ranách. Přesně to jsi mi udělal. To mi stále děláš.

Jak dlouho ti trvalo aranžování mých pozic a focení těch obrázků? Vzpomínám si na tvůj přecpaný zamčený kufřík. Teď už vím, jaké rekvizity jsi s sebou onoho večera nosil. Už vím, odkud pocházejí šrámy na mém těle.

Nikdy jsem nepochybovala o tom, že jsme spolu měli pohlavní styk. Ujistila mě o tom bolest mezi nohama na druhý den a zánět močových cest. Nyní už vím, že jsem musela být spoutaná, když k tomu došlo. Sotva doběhnu do koupelny, abych se vyzvracela do umyvadla.

Tu fotku jsi měl celou tu dobu, a já to vůbec nevěděla, vůbec jsem si to znásilnění nepamatovala. Jak je to mož né? Má to jediné vysvětlení: už nemám ani stín pochyb ností o tom, že jsi mi nasypal do vína nějaké prášky.

Opláchnu si obličej studenou vodou a vyčistím si zuby. Tvou nechutnou trofej šoupnu až na dno své šatní skří ně. Nikoli do komody k ostatním důkazům. Sice vím, že ji nesmím zničit, ale ty jsi tak mazaný, že víš, že nesnesu, aby ji někdy spatřil někdo jiný. Tvá druhá fotka vypadá v porovnání s tím neškodně.

Zapnu počítač a objednám si novou matraci a postel. Chtěla jsem to udělat už delší dobu, ale teď musím. Po máhá mi, když něco udělám. Horní i dolní pelest jsou bez lišt a bez sloupků. Připlatím si, aby mi starou postel rov nou odvezli. Budu dál spát na kanapi, než za čtyři týdny dorazí nová postel.

Každé ráno složím přikrývky a polštáře a vložím je do staré truhly z cedrového dřeva, kterou moji rodiče do stali jako svatební dar. Tím si připomenu, že tohle opatření je provizorní a pouze na noc. Moje ložnice znovu bude mou ložnicí. Ale už nikdy nemůžu spát ve své staré posteli, kde jsi mi provedl tyhle věci, na tom místě nočních můr, na něž mě nenecháš zapomenout.

Středa

Středa, 25. února, 8.07

Nestojíš před mým domem, tudíž vím, že budeš na nádra ží. Bude to pro tebe moc velké potěšení vidět mou reakci na tvůj nejnovější dárek. Nedokážeš tomu odolat. Budeš celý nedočkavý.

Mám pravdu. Jakmile vystoupím z taxíku, jdeš ke mně. Přeju si, abych se zmýlila. Přeju si, abych tě tak dobře ne znala.

„Líbí se ti připomínky naší společné noci, Clarisso?“

Nedívám se na tebe a nic neříkám. Víš, že se tak budu chovat. Už se vzájemně ničím nepřekvapujeme.

„Příště to můžeme rozvinout, Clarisso. Jako v tom ča sopise. Je v něm spousta inspirace, nemyslíš?“

Udělám chybu a letmo na tebe pohlédnu. Máš sice tenké a bledé rty, ale zjevně se ti lesknou, jako by sis je právě olízl.

Na rukou máš natažené kožené rukavice, které jsi měl tenkrát v parku. Nyní vidím, že jsou stejné jako ta na obál ce tvého časopisu. Zabrní mě kůže na pravém zápěstí, když si vzpomenu, jak jsi mi v parku zkroutil ruku, i když šrámy i bolest zmizely už před více než týdnem.

Nakloníš se ke mně. „Moc se ti to líbilo, být takhle spoutaná. Musel jsem ti zacpat pusu, aby tě sousedi ne slyšeli. S roubíkem jsi vyváděla ještě víc. A s tou páskou přes oči.“

Vrazím ti loket do žeber, vší silou, a uspokojí mě, když se zašklebíš úlekem a bolestí. „Dej mi pokoj.“ Ta slova mi uniknou, jako bych příliš dlouho zadržovala dech a ne mohla se ovládnout.

„Existují další fotky, Clarisso. Mělo to dlouhou přede hru. Na tom si dávám záležet. Chtěla bys je vidět? Myslíš, že by se líbily tomu hasiči? Vím, kde bydlí.“

Projdu turniketem. Neohlížím se, očekávám, že půjdeš za mnou. Nejdeš, ale slyším, jak voláš z druhé strany ba riéry, když zabočím, abych prošla podchodem. „Jenom tě škádlím, Clarisso. Své suvenýry si nechávám pro sebe. Dobře víš, že se o tebe nebudu s nikým dělit.“ Směješ se. Je to nebývalá věc, slyšet tě, jak se směješ, i když tvůj smích je zatrpklý a plný nenávisti. Myslím, že mě s ním proklínáš.

Clarissa pevně zavřela oči, ale stejně se v duchu pořád viděla, přízračná bytost ze stránek jeho časopisu nebo z hrůzného sadomasochistického fi Přinutila se soustředit na dění v soudní síni a snažila se odolat pokušení znovu se bodnout tužkou. Přemítala, jestli kriminalisté sledují podobné časopisy, aby se pokusili vystopovat zločince a oběti, vyřešit zločiny.

Napsala si do poznámek: Betty Lawrencová, soudní znalkyně, 146. Annie poklepala na papír a zavrtěla hlavou v předstíraném zoufalství nad množstvím stránek, které Clarissa popsala. Někdy si ji dobíral i Robert. Sám zaplnil nanejvýš pár stránek.

Paní Lawrencová vysvětlovala, jak probíhá profilace DNA. Clarissa si představovala kriminalisty kolem své postele, jak odebírají vzorky a dělají další fotky. Udělal z ní spektákl, cosi groteskního. Nějak se musela ubránit, aby se takhle sama nezačala vnímat.

„Prozkoumala jsem kusy oděvu, které patří Carlottě Lockyerové,“ říkala paní Lawrencová.

Clarissa se snažila sedět vzpřímeněji a nemyslet na svou fotografii. Snažila se nepředstavovat si odpor, který by Robert pocítil, kdyby ji někdy uviděl. V duchu viděla, jak ji ukazují porotě na plátně, jako je to, které má po své pravici, a modlila se, aby k tomu nikdy nedošlo.

„Byly mezi nimi růžové kalhotky a podprsenka nalezené za komodou v koupelně bytu, kde byla slečna Lockyerová údajně zadržována. Kalhotky byly značně potřísněné od krve. Byla to krev slečny Lockyerové.“ Představila si vlastní rozstříhané kalhotky: jejich zbytek jako jeden předmět doličný, nalezený v jejím bytě, a vystřižený klínek jako další předmět doličný, zabavený v jeho domě – možná objevený ve vitríně. Co by z jeho suvenýru zjistila soudní znalkyně? Clarissa se snažila potlačit své ponížení při pomyšlení, že by někdo zkoumal, jaké jsou na něm skvrny. Jeho sperma na podložním sklíčku. Její tělesné tekutiny pod mikroskopem.

Středa, 25. února, 13.15

Nechci se schovávat. Vadí mi, že mě nutíš, abych se scho vávala. Stojím ve frontě v ostře osvětleném minimarketu, abych si koupila kelímek jogurtu.

Jsem nemožná, když si myslím, že můžu udělat něco tak obyčejného, jako je zajít si na nákup do nedalekého krámu. Jsem trapná, když se snažím nadýchat čerstvého vzduchu, aspoň na pár minut, projít se tam a zpátky. Jsem pošetilá, že se odmítám vzdát normálního chování. Je mi sebe samé hrozně moc líto a vím, že s tím jednoznačně musím skoncovat.

Zaslechnu tě dřív, než tě zahlédnu. Mluvíš tak tiše, že to slyším jen já. V uchu cítím tvůj teplý dech: „Vlastně jsem se nedostal k tomu, abych na tebe použil ten bič, Clarisso. Aspoň ne pořádně, i když se ti opravdu líbilo, jak jsme s ním začali experimentovat. Tak příště.“

Vyhrocení. Varují před ním všechny seznamy na letáč cích o stalkingu. Ve všech se píše, že k tomu dojde. Když jsem si to slovo poprvé přečetla, nedokázala jsem si přes ně představit, co by to asi mohlo znamenat ve skutečném životě, co bys asi tak mohl udělat, abys vyhrotil situaci. Nedovolila jsem si to slovo pořádně pochopit. Tvoje ruce na mém těle v parku. Tvé nechutné fotky.

Na úprku z obchodu strčím jogurt zpátky do regálu. Jsem mizerný běžec. Za pár vteřin sotva popadám dech a píchá mě v boku. Lidé zírají, když se prodírám davem, abych se honem dostala zpátky do bezpečí čekárny po rotců. Celou dobu zoufale doufám, že mezi nimi není Robert a nevidí mě. Ohlédnu se za sebe, když zabočím za roh do ulice, kde se nachází soudní budova. Zprudka oddechuju, zakopnu a málem spadnu, ale nesleduješ mě. Muselo ti dojít, jak by to bylo očividné, že mě honíš, kdyby ses za mnou rozběhl.

Muselo to být zintenzivnění chorobného děsu, který ji v poslední době vůbec neopouštěl. Nejspíš proto začala znovu myslet na Bettertonovy. Našla si v místnosti porotců klidný koutek a vytočila jejich číslo. Telefon zvedla ta žena.

„Potřebuji vědět, co se stalo s Laurou,“ řekla.

„To my také.“ Žena zavěsila.

Clarissa to zkusila znovu. „Prosím vás, mluvte se mnou,“ řekla. „Prosím.“

„Nechte nás na pokoji.“ Znovu zavěsila. Zkusila to potřetí. Telefon nikdo nebral.

Jestli nechtěli, aby jim někdo volal a vyptával se na Lauru, proč se nenechali vyřadit z telefonního seznamu? Proč bylo tak snadné je najít? Pokaždé, když volala, ponechala své číslo nezablokované. Doufala, že tak budou vůči ní méně podezíraví, nebo že jí dokonce zavolají nazpátek, i když v hloubi srdce věděla, že to neudělají. Tak proč tedy pořád brali telefon?

Na konci dne byla stále ještě rozrušená, když čekali v předpokoji, až je soudní zřízenec odvede dolů. Snažila se uchlácholit Annie, která nechápala, proč Clarissa vypadá tak vytřeštěně.

Grantův dunivý hlas představoval vítané rozptýlení.

„Proč tam bylo tak malé množství Tomlinsonova spermatu? Nedává to smysl. Kdyby se jí udělal do obličeje a ona si to potom otřela o košili a džíny, jak říkala, bylo by ho víc.“

„Množství spermatu se u mužů liší. Za normální se považuje i pouhý jeden mililitr, ale třeba i pět mililitrů.“ Clarissa zněla klidně. Necítila se ale tak. „Skutečnost, že soudní znalci našli na oblečení pouze pár drobných míst, ještě neznamená, že slečna Lockyerová lže.“ Střetla se s Grantovým pohledem a cítila, jak rudne v obličeji.

„Je možné, že ho prostě nemá moc.“

Clarissa a Robert se na konci dne u soudu trochu loudali a potom společně vyšli ze dveří. Opravdu si užívala, že je s ním. Fakt, že ji chránil před Rafem, že díky němu zcela bezpečně došla na nádraží, byl pouze bonus.

Předstírala, že na něj nečeká, až vyjde z šatny. Svědomitě četla přísná nařízení nad pracovním stolem porotního úředníka, jako by bylo naléhavé, aby si je před odchodem zapamatovala. Zákaz ovlivňování poroty. Zákaz fotografování. Zákaz mluvení o tom, co se děje v poradní místnosti, protože to je trestný čin, který se trestá pokutou, nebo dokonce vězením – pravidlo, které má stálou platnost.

Vážně opakovala všechna tato důležitá ponaučení

Robertovi, když se objevil. Na každé z nich s předstíranou vážností přikývl.

„Viděla jsi Grantův obličej, když jsi začala mluvit o tom spermatu?“

„Naschvál jsem se nedívala.“ To byla lež jako věž.

Oba se usmáli.

„Nemělo by to tak být, ale pro většinu mužů by bylo nepříjemné něco takového slyšet,“ prohlásil.

Uvažovala, jestli má pravdu.

„Bylo ale důležité, žes to řekla,“ dodal. „Jak to víš?“

„Mám dobré znalosti z biologie člověka.“

„O tom nepochybuju. Ale myslím, že nejde jen o to.“

„Příliš mnoho nezdařených umělých oplodnění. Říkají tomu závažný faktor mužské neplodnosti.“

„Ouvej,“ řekl.

Tentokrát se mu dívala přímo do očí, když mluvila.

„Vím toho o spermatu víc, než jsem kdy chtěla.“

Zasmál se, ale potom rychle zvážněl. „Nepodařilo se to?“

„Ne,“ zakroutila hlavou. „Žádné miminko.“ Snažila se nevypadat truchlivě, ale měla strach, že tak stejně vypadá. „Henry mě přinutil, abych přísahala, že nikdy nikomu neřeknu, proč se potřebujeme léčit, ale myslím, že lhůta platnosti klauzule o zachování mlčenlivosti už vypršela.“

Není to zrada, říkala si, Robert se s Henrym nikdy nesetká. Pravdou však bylo, že nechtěla, aby si Robert myslel, že problém s plodností měla ona.

„Děti stejně nebyly to, co nás sblížilo. Není to ten typ chlapa, který se nad nimi rozplývá. Ale souhlasil, že to pro mě udělá, protože věděl, jak moc toužím po dítěti.“

„Zůstala bys s ním, kdyby nesouhlasil?“

„Moc jsem s ním chtěla být, takže ano,“ odpověděla pomalu. „Ale Henry mi záhy slíbil, že se pokusíme o dítě. Nevím, jestli by náš vztah býval vydržel, kdyby ten slib porušil. Jak se ukázalo, nevydržel, ani když ho splnil. Děsil se, že by dítě narušovalo jeho psaní.“

„To je pochopitelné,“ souhlasil Robert.

Přitakala. „Tajně se mu ulevilo pokaždé, když umělé oplodnění nevyšlo. Byla to mezi námi nevyslovitelná věc, ale věděla jsem, že to takhle cítí.“

Vzpomněla si na vzkaz, který jí Rafe poslal těsně před začátkem soudního procesu, nyní schovaný s ostatními věcmi, které paní Lawrencová nebude nikdy zkoumat, jak doufala. Mohl bych ti dát dítě, Clarisso. Dovol mi to.

„To je mi líto,“ řekl Robert.

„Nevím, jestli si lítost zasloužím. Nedokázala jsem se zastavit a pořádně rozpoznat, jak je v tom Henry nerozhodný. Měla jsem takový strach, že jsem si to nepřipouštěla. Strach, že by to stálo v cestě tomu, co chci. Říkala jsem si, že si to dítě zamiluje, až se narodí, a bude rád, že ho má. Byla jsem tím příliš posedlá. Dokonce jsem nakupovala plenky a střihy na dětské oblečky.“ Rozpačitě zakoulela očima.

„Muselo mu na tobě hodně záležet,“ řekl, „že to pro tebe udělal, jestli je takový, jak říkáš.“

„Je. Byl… komplikovaný. Ale už se o to dál nechtěl pokoušet. Všechny ty nezdařené pokusy o dítě už na něj byly moc. Vlastně na nás na oba, i když tehdy jsem si to nedokázala připustit. Bylo mu to nepříjemné a měl zlost, pokud vůbec dokázal takové pocity projevovat, když viděl, jak beru ty léky a co se mnou dělají, a navíc kvůli něčemu, co vlastně ani nechtěl.“ Pokusila se o chabý vtip. „Mohla jsem soutěžit s Lottie v tom, kdo si víc píchá.“

Nezasmál se. „Bylo ti smutno.“

„Ano.“ Upírala oči na chodník. „Bylo mi moc a moc smutno. Tolik jsem chtěla miminko, být matkou. Kvůli tomu jsem přestala brát ohledy na Henryho. Nebylo to vůči němu spravedlivé.“ Ulevilo se jí, že Robertovi o sobě řekla něco pravdivého. Chtěla zjistit, co si s tím počne.

„Vadilo by ti, kdybych se tě zeptal, proč vy dva jste se nikdy nevzali?“

Vadilo jí to, i když jen proto, že jí bylo nepříjemné na to myslet. „Jeho žena byla katolička. Nechtěla rozvod. Říkala, že v božích očích jsou sezdáni navěky. Henry se vůči ní cítil provinile a netlačil na to. Stejně tak já.“

„Zní to, jako že zemřou nerozvedení.“

„Už je to pět let, co spolu nežijí, a stále ještě se s ní nerozvedl.“

„Takže tedy byl připraven mít s tebou dítě a nechat tě podstoupit všechny ty lékařské zásahy, ale ne se s tebou oženit.“

„Přesně to říkala moje matka.“

„To jsem rád, že ti připomínám tvou matku.“

„Moje matka je skvělá.“ Oba se usmáli. „Vždycky jsem si myslela, vždycky jsem si říkala, že když otěhotním, všechno se změní. Že by se chtěl rozvést, kdyby měl takový pádný důvod.“

„Možná.“ Robert nezněl přesvědčeně.

„Myslím, že se asi bál znovu oženit. Už jednou se mu to nevyvedlo. Taky měl pocit, že nejdůležitější je, že jsme spolu. Všechny ty řeči o tom, že není zapotřebí kus papíru. Je na tom něco pravdy, myslím.“

Robert hleděl před ně, na druhou stranu ulice, a mračil se. Nepochybovala o tom, že je tam Rafe. Uklouzla na zčernalém sněhu, který zledovatěl, a Robert ji zachytil.

Nemohla promarnit příležitost, aby Roberta upozornila na nebezpečí. „Viděl jsi něco?“ zjišťovala. Chtěla v něm podpořit jakékoli podezření, že něco je v nepořádku. Chtěla se ujistit, že je připraven se bránit.

Odmítavě zavrtěl hlavou. „To nic nebylo.“

Nebyla si jistá, jestli ji víc děsí jeho popření nebo vědomí, co by to pro ni znamenalo, kdyby připustil, že si Rafea všiml. Rozhodla se, že se nevzdá. „Myslela jsem si, že jsi třeba zahlédl něco, co tě znepokojilo.“

„Říkal jsem ti, že se nemáš ničím znepokojovat.“

„Ale ty bys měl. Každý by měl, někdy.“

„O mě si nemusíš dělat obavy. To není tvoje věc.“ Musela vypadat, že se jí jeho slova dotkla – zdálo se, že Robert se přinutil k úsměvu. „Myslím, že jsi na sebe kvůli Henrymu příliš přísná,“ změnil téma. „A kvůli jeho ženě. Lidi se někdy prostě zamilují, ať chtějí nebo ne.“ Byla tak zneklidněná z Rafea, že jí nedošlo, co právě řekl, i když si to později v duchu opakovala. V tuhle chvíli mohla jen přemítat, jestli může udělat ještě něco jiného, aby ho varovala, ale vzápětí to tváří v tvář dalšímu nezdaru vzdala.

„Řekneš mi, co se stalo s tvou ženou?“ Připadalo jí, že vzhledem k jeho otázkám o Henrym jí dal svolení změnit téma – a zeptat se na něco nesnadného a osobního.

„Byla to bouračka. Dopoledne. Nějaké auto vjelo do protisměru a čelně do ní narazilo. Na místě zemřela. Vrátil jsem se z noční a šel si rovnou lehnout. Netušil jsem, kam jela. Ani jsem nevěděl, že není doma.“

Zněl odtažitě. Díval se do země, když mluvil. Ještě nikdy neviděla, že by to udělal. Odhaloval se, ale zároveň se skrýval.

Čtvrtek

Poprvé strávila polední pauzu společně s Robertem. Toulali se po klidných cestičkách nedalekého parku, kam nedoléhaly zvuky bristolské dopravy. Kdyby tam Robert nebyl, nikdy by se do parku sama neodvážila. Po parcích se jí ale stýskalo.

Robert se posadil na dřevěnou lavičku pod stromem. Přisedla si k němu a dala si nohy pod sebe. Zdálo se, že jeho náhlá zatvrzelost z předešlého odpoledne se rozplynula.

„Lottie nedělá moc pro to, aby si pomohla, co?“ řekl. Smutně přitakala a doufala, že o ní nikdy nikdo neřekne totéž. „Řekni mi tu nejhorší věc, jakou jsi kdy udělal.“ Samotnou ji vyděsilo, že se ho na to zeptala.

Chvilku přemýšlel. „Seznámil jsem se se svou ženou na schůzce naslepo. Byla…“ Odmlčel se. „Jindy. To není příběh na teď.“ Ale usmál se statečným a filozoficky působícím úsměvem, aby odmítnutí trochu zmírnil. Pomyslela si, že ho to téma příliš rmoutí. Nechtěla na něj naléhat, aby víc mluvil o své mrtvé ženě, zvláště když věděla, co to s ním udělalo včera.

„Máš naprosté právo neodpovědět,“ řekl, „ale povíš mi svou nejhorší věc?“

Pozorovala červenku, která poskakovala po trávníku. Vypadalo to, že nenašla nic k snědku. Clarissa se přinutila zvednout hlavu a podívat se na Roberta. „Vyspala jsem se s někým, na kom mi nezáleželo.“

„To není tak strašné,“ uklidňoval ji. „Nebo tak neobvyklé,“ dodal.

„Bylo to – dost strašné.“ A mohla mu říct další strašné věci.

Jak za pár měsíců poté, co Henry opustil manželku a odstěhoval se ke Clarisse, zazvonil telefon. Jeho žena řvala do sluchátka o krizi mužů středního věku, o mladších ženách a klišé. Řekla, že Clarissa zdaleka není první ženská, se kterou si Henry něco začal. Řekla, že Henry je neplodný. Řekla, že Henry stejně nechce děti, takže se mu náramně hodí, že je nemůže mít. Řekla, že Henry Clarissu připraví o šanci mít dítě, a než to Clarissa pochopí, bude příliš pozdě. Řekla, že moc dobře ví, jaké to je.

Henry Clarisse vytrhl sluchátko ze sevřených prstů a snažil se svou ženu uklidnit, ale Clarissa zaslechla její poslední výkřik, než Henrymu praštila telefonem: Clarissa je zlá, protože jí ukradla manžela, a dostane, co si zaslouží. Clarissa začínala mít strach, že její kletba se začíná naplňovat.

Henry potom Clarissu objal, chlácholil ji a slíbil jí, že se vynasnaží dát jí dítě, jestli ho chce, ale vysvětlil jí, že to nepůjde přirozenou cestou. Jenomže Clarissa nemohla přestat myslet na tu ubohou ženu, která nebyla v Henryho náruči, ačkoli chtěla. Ženu, která nikdy neměla dítě, přestože po něm prahla. Jeho žena se rozhodně nechovala jako někdo, kdo už svého manžela nemiluje, i když Henry přísahal, že to tak opravdu je.

Robert se na Clarissu pozorně díval, jako by se jí snažil číst myšlenky, což bylo přesně to, co nechtěla.

„Vyprávěj mi ještě něco o požárech,“ požádala jej. Drkotaly jí zuby.

„Je ti tu zima.“

„Není.“ Nechtěla jít pryč.

Sundal si šálu, objal Clarissu zezadu a omotal jí ji kolem krku. „Tobě sluší mnohem víc,“ řekl.

Poposedla si na lavičce blíž k němu. „Vyprávěj,“ žadonila. „Prosím.“

„Je mi jasné, že bojovat s tebou je marné.“ Záhy opět zvážněl. „Musíš cítit, co oheň dělá,“ řekl. „Jak se bude chovat. Používat všechny svoje smysly, nejen rozum. Můžeš vidět, jak oheň dýchá. Vidět, jak tepe. Tančící andělé,“ vysvětloval, „jsou smrtící. Je to jako dívat se do stropu plného hvězd. Nesmíš se nechat zlákat, abys je pozorovala.“

„Jako Sirény,“ řekla.

Přikývl. „Úplně jako Sirény, ano. Když uvidíš tančící anděly, musíš se dostat ven, než ti přeskočí. Jestli se rovnou nedostaneš ven, bude po tobě.“

Pan Belford beze spěchu vstal, odmlčel se, aby si přečetl své poznámky, potom se předklonil a zašeptal něco svému asistentovi. Zkoušel své kouzelnické triky, aby vynervoval svědky. Svědkyně si nervózně odhrnula vlasy za uši, když na ni konečně promluvil.

„V době, kdy jste vyšetřovala slečnu Lockyerovou, jste pracovala jako policejní lékařka pouhé dva měsíce. Pravdou je, že jste v tomto ohledu neměla moc zkušeností, viďte?“

Doktorka Goddardová si poposedla na židli. „Jako kvalifikovaná lékařka pracuji už dvacet let.“

Posunul si brýle trochu níž na nose, aby si ji pořádně prohlédl. „Zaznamenala jste, že slečna Lockyerová měla bolesti na hrudníku a špatně se jí dýchalo. Toto jsou údajná zranění: pacientčin subjektivní popis jejích symptomů. Neměla jste jak ověřit, jestli říká pravdu.“

Čtvrtek, 26. února, 20.40

Vyděsí mě tiché zaťukání na dveře bytu. Mám pocit, jako bych právě uběhla maraton a náhle se zastavila. Popadnu mobil. Jsem připravená vytočit 999, jestli jsi to ty. Jestli ses doopravdy dostal až ke mně do domu, pak je to skutečně velmi naléhavé. Na mé úzkostné „Kdo je?“ však odpoví jen hlas slečny Nortonové. Vzpomenu si, jak nám s Annie ten zámečnický učedník říkal, že bychom si měly na dveře od bytu dát kukátko. Když mluvil, stále měl na uších ta fialová sluchátka. V duchu si slibuju, že po tomhle malém falešném poplachu se domluvím s nějakým bezpečnostním expertem, aby to přišel o víkendu udělat.

Slečna Nortonová má na sobě šmolkově modrý župan z tlusté plsti a voní dětským zásypem. Jeho poprašek je vi dět na jejích zápěstích a rukou, v nichž drží velkou oválnou bílou krabici. Jdu za ní do obýváku, jako by to byl její byt a já byla host. Posadí se na pohovku a popleská polštářek vedle sebe. „Posaďte se vedle mě, drahoušku,“ řekne mi. Není však ve své obvyklé hostitelské náladě: mračí se. Drží krabici na svém maličkém klíně. „Nebyl tam žádný lístek ani jméno, Clarisso.“

Nepotřebuji lístek ani jméno, abych věděla, že krabice je od tebe.

„Proto jsem ji otevřela,“ říká.

Vím, že ať už je v té krabici cokoli, nemůže to být nic dobrého. Kdybych měla domácí zvíře, očekávala bych, že v ní bude jeho mrtvolka.

Slečna Nortonová nadzvedne víko. Přiměju se nahléd nout dovnitř. Odmítám váhat, odmítám se chovat, jako že mám strach, i když si potřebuju připomínat, že mám pravidelně dýchat.

Ale z krabice nevyskočí žádné strašidlo. Nevybuchne žádná bomba. Neline se odtud žádný pach smrti. Jen vůně růží.

Jsou to černé růže. Myslím, že černou růži jsem ješ tě nikdy v životě neviděla, a přistihnu se, jak přemítám, jestli je to nějaký zvláštní kultivar, nějaká vzácnost. Před stavuju si, jak je někdo namaloval, jako květiny z Alenky v říši divů. Neubráním se pomyšlení, že jsou krásné. Kdyby nebyly od tebe, dovolila bych si, aby se mi líbily. Ty růže jsou hrozivé. Jsou propletené s rudými máky a šarlatový mi sasankami.

Dokud slečna Nortonová znovu nepromluví, pomyslím si, že to možná ani není tak strašný dar, ačkoli vím, že moje chápání toho, co je strašné, nyní formuje ten nejkrajnější relativismus.

„Jsou to všechno květy smrti, Clarisso,“ říká slečna Nortonová. „Je to kytice na rakev. Jelikož jsem tak stará, už jsem jich pár viděla. Kladou se na rakev při pohřbu. Vím, že na tomhle světě už dlouho nepobudu, ale jsem si celkem jistá, že nejsou určené pro mě.“

Stisknu slečně Nortonové ruku. Připadá mi, že mi vy schlo v ústech. Vidím před sebou, jak tvé nůžky vystřihují mé kalhotky, tvé nůžky mezi mýma nohama, tvé nůž ky stříhající tyhle květiny. Ucítím krátké, ostré bodnutí dole v podbřišku, jakousi křeč. Vím, že tenhle tělesný vjem je skutečný a nepředstavuju si ho. Zítra mám do stat menstruaci a tato náhlá bodavá bolest s tím musí souviset.

„Myslíte si, že jsem jen roztomilá stařenka, Clarisso, vlídná stará panna, která nic neví a nic nezažila…“ Na pro test zavrtím hlavou. „Ale je mi jasné, že je něco velmi v ne pořádku. Vaši rodiče by z toho byli krajně znepokojení. Nemám jim raději zavolat? Na vánoční pozdravy vždycky píší své číslo a adresu, pro jistotu. Tak milé…“

„Potřebuju vodu.“ Slečna Nortonová ze mě nespouští oči, když se vymrštím z pohovky a dopotácím se do kuchy ně. Hltavě vypiju dvě sklenice, spoustu vody si vybryndám na prsa. Přejedu si rukávem přes oči a přes ústa, abych si je otřela. Opřu se o lednici, tisknu čelo k chladnému kovu, jako bych si chtěla zchladit mozek.

Vrátím se do obývacího pokoje, posadím se vedle slečny Nortonové a políbím ji na tvář. „Prosím, nevolejte mým ro dičům, slečno Nortonová.“ Dotknu se té krabice. „Smím?“ Přikývne. Vezmu jí krabici a prohlédnu si ji. Není na ní uvedeno jméno květinářství. „Už beztak o mě mají dost starost.“ Hledám pod kyticí, prohrábnu hedvábný papír, na které leží. Slečna Nortonová má pravdu. Nezanechal jsi žádné stopy. „Nechci je zneklidňovat.“ Nicméně budou existovat jiné způsoby, jak zjistit, kdes ji získal. Musela to být zvláštní objednávka.

„Je to velmi nepříjemné. Je výhružné poslat takovou věc mladé ženě,“ říká slečna Nortonová. „Už mi to nedá, Clarissko, od té doby, co jste se tak rozrušila na Valentýna. A ten muž, který vás tak zneklidnil. Od té doby už jsem ho neviděla, ale řekla bych, že vy ano. Musíte někoho požádat o pomoc, drahoušku. Musíte podat trestní oznámení.“

Jsem klidnější, ulevilo se mi, že to není další fotografie. Opět ten extrémní relativismus. Dáváš mi za vyučenou. Dal jsi mi jasně najevo, jak moc rád dáváš za vyučenou.

Zavřu krabici a přejdu přes pokoj. Vyndám ze skříně další komínek látek, abych na ni udělala místo. „Mám v úmyslu podat trestní oznámení,“ řeknu. „Slibuju. Jen si ještě nejdřív potřebuju utřídit pár maličkostí, abych se ujistila, že to bude mít cenu. Chci, aby ta žaloba seděla.“ Jako všechny nejlepší pohádkové kmotřičky, i slečna Nortonová je panovačná. Vstane a má se k odchodu. Od mítne mou nabídku, že ji dovedu dolů ze schodů, ale na konec mi ještě poručí: „Nečekejte moc dlouho, Clarissko.“

Pátek

Porotci ze soudní síně číslo dvanáct se pustili do hraní pokeru. Usadili se kolem dvou rozviklaných stolů, které srazili k sobě, vykřikovali a tleskali, chvílemi vyprskli smíchy nebo nevěřícně či naoko podrážděně vyjekli. Ostatní porotci přicházeli a odcházeli, odkroutili si u soudu svých devět dní, ale zastavovali se, aby je pozorovali, ba dokonce jim i záviděli tohle zvláštní kamarádství a mazáctví v čekárně porotců, které pramenilo ze skutečnosti, že se spolu ocitli při tak dlouhém procesu. Clarissa poker neuměla, ale občas družně poseděla poblíž a tiše si četla nebo popíjela kávu. Robert si občas zahrál, i když Clarissa ho tajně podezírala, že nehraje proto, že by chtěl, ale že vynakládá jakousi dobře míněnou snahu. Hasiči musejí umět pracovat v týmu, pomyslela si. Musejí si bedlivě uvědomovat, jak fungují skupiny lidí a jak s nimi manévrovat. Ostatní vždy srdečně vítali Robertovu účast, nebo aspoň muži. Clarissa si byla jistá, že by ho zvolili předsedou poroty.

Poker se obvykle hrál o polední pauze, ale v pátek dopoledne, když běžel čtvrtý týden procesu, se jim soudní zřízenec omluvil za záhadné zdržení, které potrvá nejmíň hodinu, a tak se porotci z dvanáctky sesedli u karet. Clarissu překvapilo, když viděla, že Robert sedí stranou, u stolu na druhé straně místnosti. Byl blízko okna, aby mu dopadalo světlo na skicák.

Pracoval velmi soustředěně. Chviličku ho pozorovala. Nechtěla ho rozptylovat, když tiše přistoupila blíž, ani nechtěla, aby si všiml, že jej sleduje, ale on zvedl zrak a přistihl ji, jak si prohlíží jeho kresbu. Byl na ní pan Morden. Robert ho přesně vystihl, a ačkoli to byla karikatura, podařilo se mu zachytit jeho vážnost a inte-ligenci, i dobrotu, která z pana Mordena vyzařovala.

„Takže ty taky kreslíš?“ zeptala se. „Když nečteš poe-zii a nepředvádíš hrdinné záchranné akce?“

Kamennou tvář hráče pokeru si schovával pro ni.

„Baví mě jen tak si čmárat.“

„Kreslíš dobře.“

Usmál se, jako by se rozhodl, že je to správný tah, a ona si všimla, jak se stydí za to, co dělá, ale zároveň je na to hrdý, i když to nechce připustit. „Kluky v práci to baví, ty jejich karikatury, které kreslím.“

„Máš úžasnou vizuální paměť, že to dokážeš. Jako s tím zapalovačem. Měl bys tu kresbu dát panu Mordenovi.“

Úsměv roztál v cosi hlubšího, v cosi, co zjevně nedokázal ovládnout. „Soudce by mě mohl uvrhnout do vězení, kdyby mu to pan Morden ukázal. Jasná urážka soudu,“ zavřel skicák. „Mohl bych nakreslit hezčí věci. Ale ne odsud.“

Včera večer konečně vystřihla z toho vínového hedvábí noční košili podle japonské knihy střihů. Byla odhodlaná, že nedopustí, aby Rafe se svými děsivými květinami a nechutnými fotkami ovládl její svět. Představovala si, že si tu noční košili oblékne pro Roberta. Být s Robertem by zahladilo jakoukoli stopu, kterou na ní Rafe zanechal. Odčarovalo by to ty fotky jako zázračné kouzlo, a to, co Rafe udělal, už by nad ní nemělo žádnou moc.

Pan Belford dál rozpitvával policejní lékařku. „To snad ne, paní doktorko. Brutální znásilnění dvěma mohutnými muži, a žádné viditelné poranění pochvy?“

„Oběti znásilnění nemusejí nutně vykazovat známky vaginálního traumatu. Mnohé se ze strachu poddají a nekladou žádný fyzický odpor.“

Pomyslela na šokovaného a rozzuřeného Rafea v parku. Jenom jsi to hrála. Nikdy se s jistotou nedozví, před čím ji její předstíraná poslušnost zachránila, bylo však nade vši pochybnost, že tou přetvářkou získala čas.

„Toto je lékařsky přijímaný názor,“ pokračovala doktorka Goddardová. „Také stojí za zmínku, že i konsenzuální sex může mít za následek vaginální trauma. Natržení pochvy nebo jeho nepřítomnost jsou neutrální nálezy.“

„Proč jste se slečny Lockyerové vyptávala na její sexuální a menstruační anamnézu?“

„Může být relevantní pro údajné napadení. Jestliže zjistíte vaginální krvácení, ptáte se, zda se jedná o menstruační krvácení. Nebo by to mohlo být krvácení po souloži?“

To se jí stalo po té noci s Rafem: jeden den drobně krvácela. Měsíčky dostala za týden. Vždycky věděla, v jaké části cyklu se právě nachází. Tenhle zvyk si vytvořila, když se s Henrym začali pokoušet o dítě. Usnadňovala jí to skutečnost, že její cyklus byl spolehlivě dvacet sedm nebo dvacet osm dnů dlouhý a neměl na něj vliv ani těžký stres. Přestože se děsila, že ji Rafe přivedl do jiného stavu, věděla, že je to vysoce nepravděpodobné.

„Krev, kterou soudní znalkyně našla na oblečení slečny Lockyerové, mohla být menstruační,“ usoudil pan Belford. Nahoře na hromádce soudních spisů ležel ohmataný lékařský slovník. „Menstruační krev nelze odlišit od jiného vaginálního krvácení.“

„To je pravda. K údajnému znásilnění však došlo v pátý den jejího menstruačního cyklu. V tu dobu už žena obvykle nekrvácí – nanejvýš by trochu špinila.“

Pátek, 27. února, 18.30

Celou cestu domů na tebe vůbec nepomyslím. Nemyslím na ty fotografie. Nemyslím na tvůj časopis.

Zapomněla jsem si deštník. Robert drží svůj nad námi oběma, když jdeme. Sedne si vedle mě ve vlaku, a když si opře paži o mou, zahoří mi tváře. Na nádraží se mnou vystojí frontu na taxi a celou dobu si povídáme, než na mě přijde řada. Opatrně mi otevře dveře auta a potom je zase zavře. Lehounce se usmívá se zavřenými ústy, zatímco se dívá, jak odjíždím.

Když taxík jede serpentinami do kopce, myslím jen na Roberta a představuju si, jaké by to bylo vyspat se s ním. Jakmile vejdu do dveří a uvidím tvou obálku, jsi zase zpátky v mé hlavě, kde chceš být. Ještě než ji otevřu, vím, že je v ní další fotografie.

Je to další krok po té předchozí. Páska přes oči, roubík a pouta jsou přesně tam, kde byly předtím, ale sundal jsi mi kalhotky. Pohodil jsi je vedle mě, přestřižené po stra nách, abys mi je mohl sundat, aniž bys mi odpoutal kot níky. Rozmotal jsi bič a jeho konec jsi mi položil na břicho. Nutím se přemýšlet racionálně. Bič je jen součástí tvé aranže. Ve skutečnosti jsi ho na mě nepoužil. Určitě ne. Kdyby ano, všimla bych si stop, které by zanechal. Bolavá místa a odřeniny jsem měla na zápěstích a kotnících. Vlast ně se mi uleví, když na ně pomyslím. Naznačují, že i když jsem byla v bezvědomí, přesto jsem se snažila strhnout pouta a vyprostit se, snažila jsem se s tebou bojovat. I kdy by tě moje zápolení vzrušovalo, jsem ráda za ten důkaz, že jsem tě nechtěla. Na vnitřní straně stehen jsem měla rudé otisky, které se později změnily v podlitiny, nejspíš od tvých rukou, ale ty následovaly až poté, co jsi vyfotil ty snímky. Neměla jsem na sobě žádná krvavá jelita, která by mohl způsobit tvůj bič.

Uložím tvou fotku do skříně k ostatním. Pohlédnu na postel s čistým povlečením, v němž nikdo nespal, zakrytou prošívaným přehozem, který jsem nově ušila. Pomyslím na Lottie, schoulenou v růžku proleželé matrace v tom londýnském bytě. Nejedla jsem, neumyla jsem se ani si nevyčistila zuby. Je mi hrozná zima.

Jdu do obýváku a zalezu si pod přikrývky na pohovce. Postupně si sem odnáším své věci na spaní. Natáhnu se pro své uspávadlo na stolku a zhltnu dva prášky. Vím, že matka by řekla, že na nich začínám být závislá. Schoulím se na boku, snažím se co nejklidněji uvažovat a plánovat, co budu dělat zítra. Nemyslím, že se mi podaří usnout, ale k vlastnímu údivu cítím, že odplouvám pryč, unášená silou léků, které fungují stejně dobře jako zaklínadlo něja ké čarodějnice. Děsím se, že na mě čekáš i v mých snech.

Ležela ve zlaté rakvi a svírala pohřební květiny. Rafe se je snažil vyprostit z jejího sevření, vyvlekl ji z rakve vyložené bílým hedvábím a hodil ji na beton, hrubý jako smirkový papír. Ležela nahá na zemi a snažila se schovat pod prošívaným přehozem. Obžalovaní se kolem ní srotili v kruhu, servali z ní přehoz a kopali do ní, mlátili ji smetákem. Smeták se proměnil v bič. Zvedli ji vysoko do vzduchu a zatlačili ji zpátky do rakve, vystavené na stole. Přidržovali ji, aby se nemohla hýbat, skandovali, zatímco na ni Rafe vylezl, tíhou svého těla přitiskl trny černých růží na její obnažená ňadra a dusil ji, takže nemohla dýchat. Robert tam stál a mlčky přihlížel, s nůžkami v ruce, na které měl nataženou rukavici. Pokusila se vykřiknout jeho jméno, ale její slova byla neslyšná.

Sobota

Budík ji probudil přesně v pět ráno. V noci se svlékla a teď se chvěla ve změti přikrývek, nasáklých potem nočních můr. Zašátrala po mobilu a vytočila číslo taxislužby, kterou vždycky používala. Požádala, aby ji vyzvedli těsně před šestou. Promyslela si každý krok, který učiní. Nasedne na první ranní vlak. Všechno měla úmyslně načasované s přesností na minuty, nechtěla mu nechat ani tu nejmenší šanci, že ji zastihne na nádraží.

V poslední době žila od pondělka do pátku u soudu a nezbýval jí prostor na nic jiného. Dnes to však bude jinak.

Osprchovala se, spláchla nakyslý povlak zlých snů a cítila, jak jí z kostí odchází chlad, když stála pod proudem horké vody. Vyfoukala si vlasy fénem a svázala je do ledabylého uzlu, potom se honem oblékla, aby jí z kůže neuniklo teplo. Kozačky, tlusté punčocháče a tmavomodré vlněné šaty, obvyklý kabát a šála, kterou jí matka upletla. Hodila do kabely palčáky, čepici a deštník, potom si vzpomněla, že má přihodit plán Londýna. Dodatečně ji ještě napadlo, že by si s sebou měla vzít pas.

Nejprve však na něj použila jeho vlastní taktiku. Když zazvonil taxikář, řekla mu, že bude za chviličku dole. Rychle vytočila číslo na jeho pevnou linku – dal jí ho mockrát. Duchapřítomně nejprve vytočila 141, aby nepoznal, kdo volá. Rozespale zvedl telefon. Sevřel se jí žaludek, když zaslechla jeho hlas – bylo jí naprosto proti srsti dobrovolně ho slyšet, když nemusela. Bez jediného slova zavěsila. Ujistila se tak, že je osm kilometrů odsud a nemůže ji sledovat. Potom se vyřítila ven ze dveří.

Riskovala. Možná nebudou doma. Nebo ji třeba nepustí dovnitř. Rozhodně by však nepomohlo, kdyby je upozornila, že přijede. Ale nedovolovala si předem přemýšlet, co se stane. Poté co tam přijede.

V půl deváté byla v Londýně. Stála před jejich pečlivě udržovaným edvardovským řadovým domkem a sbírala odvahu zaklepat. Ještě než se k tomu odhodlala, dveře se pootevřely a ze škvíry podezřívavě vyhlédla dobře udržovaná šedesátnice. Chtěla vědět, proč tam Clarissa už pět minut otálí.

Nebyl čas na přípravná jednání nebo zdvořilost.

„Kvůli Rafeu Solmesovi.“

Ženě se lehce zatřásla ruka. Měla sevřené rty. „Je to váš přítel?“

„Ne. To proboha ne. To ani náhodou.“

„Jen aby.“ Žena se jala zavírat dveře.

„Prosím.“ Clarissa strčila nohu do škvíry. „Dělá mi ze života peklo.“

„Nechte mě zavřít dveře.“

Clarissa zaslechla, jak někdo rychle a hlučně schází dolů ze schodů – mužský krok, pomyslela si –, ale nechala nohu ve dveřích. „Prosím,“ opakovala. „Potřebuju se dozvědět, co se stalo Lauře. Vy jste její matka, viďte?“

„Charlotto?“ ozval se mužský hlas.

Žena prudce třískla dveřmi a Clarisse připadalo, že jí zpřeláme kosti v noze, byť ji měla dobře chráněnou kozačkou. „Jak se opovažujete,“ řekla ta žena.

Clarissa se zděsila svého počínání, ustoupila a dveře se zabouchly.

Nevěděla, co má dál dělat. Stála tam a uvažovala, že znovu zaklepe, že bude klepat tak dlouho, dokud ji nepustí dovnitř, ale věděla, že to naprosto zvorala. Dosedla na zídku, která vedla kolem jejich chodníčku. Předklonila se, s lokty na stehnech a hlavou v dlaních. Nevěděla, jak dlouho tam otupěle seděla. Ten vzácný výpadek byl úlevný.

Po chvíli si začala uvědomovat hlasy, které naléhavě hovořily na druhé straně dveří. K jejímu úžasu se otevřela škvíra na dopisy. „Počkejte,“ řekla ta žena, i když zdráhavě.

Trvalo deset minut, než se dveře znovu otevřely, tentokrát dokořán. Stál tam muž, sotva vyšší než Clarissa. Měl na sobě tmavošedé kalhoty a černý svetr. Voněl sprchovým gelem. Nejspíš už mu táhlo na sedmdesát, ale stále vypadal svižně.

„Vy jste ta žena, která nám pořád volá,“ řekl a Clarissa přitakala. „Takže to tedy nevzdáváte.“

„To ani nejde. Nemůžu.“

Nic víc neřekl, ale ustoupil stranou a pokynul jí, aby šla dál. Ucítila toasty a kávu, ale místo hladu pocítila nevolnost. Když se za ním belhala, došlo jí, že nikdo neví, kde je. Šla domů k úplně cizím lidem a nikdo o tom nevěděl. Pravidla, podle kterých žila, pravidla, která jí vštěpovala její matka, každým dnem brala za své.

Stěny na chodbě, která vedla od venkovních dveří do domu, byly pokryté rodinnými fotografi

Na všech byla jedna jediná dívka. Clarissa nepochybovala o tom, že je to Laura.

Růžový uzlíček v náručí usmívající se mladší verze paní Bettertonové, která shlížela na své novorozené miminko. Batole dělající první krůčky k předkloněnému panu Bettertonovi s rozpřaženýma rukama – tenkrát měl tmavohnědé, téměř černé vlasy. Maturantka stojící mezi pyšnými rodiči. Na další fotce jí bylo něco přes dvacet, byla oblečená jako družička a pózovala s ostatními svatebčany.

Byla snadno poznat v každém věku, vždy světlovlasá a drobná, s jemnými rysy, výrazně hezká, ale nejpozdější fotky byly z doby, kdy jí bylo kolem třicítky. V Clarisse hrklo, když si to uvědomila. Jak říkal Gary, zhruba tolik bylo Lauře, když před deseti lety chodila s Rafem.

Clarissa myslela na ženu na obálce toho časopisu a snažila se přijít na to, jestli by to mohla být Laura. Měla podobnou barvu vlasů a očí, ale vzhledem k odpornému osvětlení a ke skutečnosti, že dolní polovina ženina obličeje byla zakrytá, to nebylo možné rozpoznat, alespoň pro laika. Laura na fotografiích na chodbě byla šťastná a svobodná. Tak vzdálená od obálky toho časopisu, jak jen to bylo možné.

Paní Bettertonová stála ve své dokonalé kuchyni, úhledně oblečená do odstínů olivové a hnědé: tvídové sukně, pleteného svetru a pohodlných bot. Byla jako její dcera, a stále krásná, se stříbřitě blond vlasy zastřiženými přesně u brady a odhrnutými za uši, kde poslušně setrvávaly.

„Můj manžel má jen pár minut,“ prohlásila škrobeně. Nenabídla Clarisse, že jí vezme kabát, ani jí nenabídla židli u kuchyňského stolu. „Má pracovní schůzku.“ Jasně, pomyslela si Clarissa. Pracovní schůzku v sobotu. S tou průhlednou lží rozpoznala také náznak amerického přízvuku.

Pan Betterton řekl, že může přijít pozdě, čímž si vysloužil, že ho jeho žena probodla pohledem. Pokynul směrem k židli a nalil kávu do tmavomodrého keramického hrnku s kolibříkem. Postavil horký nápoj na stůl před Clarissu. Tiše mu poděkovala a napila se. Nevěděla, co má říct nebo na co se má zeptat. Jak by vůbec mohla těmhle lidem sdělit své odporné dotazy?

„Jak víme, že nejste jeho kamarádka?“ zeptala se paní Bettertonová.

„On nemá kamarády, Charlotto,“ vysvětlil jí pan Betterton. „Na to není dost normální.“

„Jak víme, že vás neposlal? Platí vás? Takové věci už dřív udělal, i když ne v poslední době – ne v posledních pár letech. Ale škodolibost si neodpustí ani teď.“ Clarisse se tak třásla ruka, že vybryndala kávu na vydrhnutý dřevěný stůl. Pokusila se ji setřít rukávem kabátu, ale vlna tekutinu odpuzovala, což by si normálně automaticky uvědomila.

„Nic si z toho nedělejte.“ Pan Betterton setřel kávu utěrkou, zatímco jeho žena se za ním mračila. Jemně jí sevřel rameno. „Charlotto, zjevně není na jeho straně.“ Podal Clarisse krabici papírových kapesníků a tvářil se, že nevidí, jak si otírá oči a smrká. Potom se otočil zpět ke své ženě. „To chceš, aby to její rodiče taky zažili?“

Paní Bettertonová polkla. „Nic o ní nevíme, Jamesi.

Ani nám neřekla, jak se jmenuje.“

Clarissa se omluvila a představila se, což způsobilo, že ji paní Bettertonová okamžitě požádala, aby se identifikovala. Podala jí svůj pas a dívala se, jak si ho Bettertonovi společně prohlížejí.

„Chápu, proč si vás vyhlídl,“ řekla paní Bettertonová a položila pas na kraj stolu, takže Clarissa se pro něj musela natáhnout, aby ho uklidila. „Vypadáte jako Laura.“ Tolikrát se Clarissa sama sebe ptala, proč si vybral zrovna ji. Co asi tak mohla udělat, že přilákala jeho pozornost? Přemítala, jestli ji začal pronásledovat, protože žárlivě obdivoval Henryho renomé básníka a jeho charisma a sílu. Jako by uzmutím toho, co měl Henry – především jí –, nějak získal jeho vlastnosti i jeho život a úspěch.

Nyní však pochopila, že o to nešlo. Byla určitý typ, tak jako archetypová oběť sériového vraha. Něco, co naprosto nemohla ovlivnit. Její pleť, rysy, vlasy a tělo, ba možná i hlas a gesta, to všechno mu připomínalo někoho jiného. Dokonce i profesi měla stejnou jako Laura.

„Nemůžeme toho pro vás moc udělat,“ řekl pan Betterton. „Ale nemůžeme udělat ani to málo, jestliže nám neřeknete více o svém vztahu s tím mužem.“

„Není to vztah,“ vysvětlila. A co nejrychleji a nejpoctivěji jim pověděla všechno, co mohla. O těch třech fotografiích se ale nezmínila.

„Mohl vás sem sledovat?“ zeptala se paní Bettertonová.

Vysvětlila jim, že mu brzy ráno zavolala a že na nádraží ani ve vlaku nebyl. Byla si jistá, že ji nesledoval. Dávala bedlivý pozor, už se v tom vypracovala.

„Ví, kde bydlíme,“ řekl pan Betterton. „Nemůžeme se přestěhovat, aby ne…“ Odmlčel se. „Bylo by pro vás lepší, kdyby nezjistil, že spolu máme něco společného.“

„Proč bychom vám měli chtít pomoct?“ zeptala se paní Bettertonová. „K čemu by to teď naší dceři bylo?“ Bylo to beznadějné. Neomluvitelně narušovala jejich soukromí a paní Bettertonové se to oprávněně hluboce protivilo. Clarissa vstala. „Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala. Neměla jsem za vámi jezdit.“

Pan Betterton se přísně podíval na svou ženu, než se otočil zpátky ke Clarisse. „Posaďte se, Clarisso. Je dobře, že se nevzdáváte. Tak to teď nedělejte. Nesmíte se vzdávat, když vás ten člověk obtěžuje. Potřebujete vědět, proti čemu bojujete. V tom máte pravdu.“

Viděla, že se jim příčí vyslovit jeho jméno. Stejně jako jí.

Paní Bettertonová se k nim otočila zády a začala dávat do myčky nádobí od snídaně. Vypadalo to jako paradoxní gesto souhlasu i protestu, ale nepokoušela se svého manžela zastavit, když začal vyprávět o Lauřiných začátcích s Rafem.

Záhy ho však paní Bettertonová s bezvýraznou zatrpklostí přece jen přerušila, stále ještě k nim otočená zády. „Co vypadalo jako velká vášeň, všechna ta jeho romantická gesta, ve skutečnosti byla jen posedlost.“ Clarissu překvapilo, jak pohotově promluvila.

Rychle, až příliš rychle, pokračoval pan Betterton, se k němu Laura nastěhovala.

Téměř okamžitě pochopila, jak je majetnický a že se před ním nedá uniknout. Nemohla si ani dát koupel, aniž by nahlédl do koupelny, zatelefonovat si, aniž by poslouchal její hovor, nebo dostat dopis, aniž by jej otevřel.

Začaly ji zneklidňovat jeho sexuální požadavky. Chtěl vyzkoušet bondáž a ona s tím nesouhlasila. Setkala se s tím někdy u něj i Clarissa?

Pan Betterton si začal mezi každou větou odkašlávat. Zpočátku to nedělal a ona si byla jistá, že to způsobila povaha věcí, o nichž mluvil.

Na jeho otázku odpověděla nepatrným odmítavým zavrtěním hlavy, a styděla se, že lže.

Pan Betterton na ni pochybovačně pohlédl. „To je překvapivé,“ konstatoval.

Bylo zbytečné před nimi cokoli skrývat. Už věděli to nejhorší. „Omlouvám se. Je pro mě hodně těžké o tom mluvit,“ řekla. „Ale setkala jsem se s tím, ano.“

Ponuře přikývl a pokračoval, nenaléhal, aby jim sdělila podrobnosti.

Rafe zjevně nebyl schopen Lauru pochopit, když mluvila o tom, že se spolu rozejdou nebo že ona se odstěhuje. Vypadalo to, jako by neměl žádnou rodinu ani minulost. Lauru děsilo, že v jeho životě není vůbec nikdo jiný než ona. Nastaly mezi nimi dramatické hádky, následované sliby, že se změní, že ji nebude tak kontrolovat.

Naštěstí pro Lauru dostal práci mimo Londýn. Poté co po získání doktorátu vystřídal několik krátkodobých míst v Londýně, byl nezastavitelně ctižádostivý, aby si zajistil trvalé akademické místo na katedře anglistiky na nějaké renomované univerzitě. Laura věděla, že se za každou cenu přestěhuje do Bathu, a právě tehdy se rozhodla zmizet. Jednou, když na celý den odjel navštívit svou novou katedru, sbalila si věci a odjela, dokonce to ani neoznámila v práci.

Nejdřív se vrátila zpátky k rodičům, ale Rafe ji brzy našel, a kdykoli mohl, pořád ji sledoval, pozoroval a zdržoval se v její blízkosti. Někdy po večerech. Kaž-dý víkend. Neustále telefonoval. Nějak zjistil každé změněné číslo. Odmítal se smířit s tím, že je konec. Nadále na Lauru a na Bettertonovy mluvil, jako by s ní stále chodil.

Několikrát se přestěhovala, ale vždycky ji našel, nejspíš tak, že sledoval její rodiče. Začal Lauře posílat kompromitující fotografie, které pořídil, ještě když spolu žili, vyfotil ji, když spala a nevěděla o tom, nejspíš poté, co ji omámil. Její rodiče začali být opatrnější, když ji navštěvovali. Jednou to mělo za následek, že se jim vloupal do domu a našel tam Lauřinu novou adresu a telefonní číslo, ale nemohli to dokázat. I když nemohl Lauru sledovat každý pracovní den v týdnu, protože se přestěhoval do Bathu, nepřestávaly jí chodit dárky, dopisy a strašlivé obrázky, které si schovával – tak strašlivé, že se z nich Lauře dělalo špatně.

Ukradl jí život. Neměla žádné soukromí. Hubla, nejedla, ztratila sebevědomí, nebyla to ona. Přišla o přátele. Udělala si nové – měla velké kouzlo –, ale těm starým nemohla říct, kam odjela, ze strachu, že ji přes ně najde.

Policie nechtěla zasáhnout. Považovali to jen za rozpadlý vztah. Nikdy ji doopravdy fyzicky nenapadl, byl vychytralý. Dokonce i ty fotky vypadaly jako pouhé sexuální hrátky. Nijak nemohla prokázat, že k nim nedala svolení – obchody a internet jsou přece plné naprosto legálních pomůcek pro naprosto legální S & M.

Paní Bettertonová zůstala stát, ale popošla k nim blíž. Opírala se o kuchyňský pult. „Teď už je policie lepší,“ řekla. „V posledních pár letech se v tomhle ohledu zlepšili. Ale pro naši dceru už je příliš pozdě.“

Od té doby, co ho opustila, se Laura v průběhu dvou let pětkrát přestěhovala do pěti různých měst. Pokaždé ji našel. Podařilo se jí ho zbavit vždy nanejvýš na pár měsíců. Potom se otočila a znovu tam byl. Začínali mít strach, že jí opravdu ublíží.

Konečně Clarissa vyslovila otázku, kterou chtěla položit od chvíle, kdy vešla do dveří: „Kde je Laura teď?“

„Srazilo ji auto.“ Hlas pana Bettertona zněl dutě. Přejel si rukou po podivuhodně bílých vlasech a Clarissa nabyla přesvědčení, že mu takhle zbělely přes noc, z naprostého šoku a žalu. „Našel ji znovu. Chystala se přejít přes ulici a zaslechla ho, jak říká: ,Ahoj, Lauro. Stýskalo se mi po tobě.‘ Spadla rovnou pod to auto. Zapomněla se, jak se snažila před ním utéct.“

Clarissa tiše plakala a stále svírala nyní už prázdný a vychladlý hrnek s kolibříkem.

„Zlomila si obě nohy a měla otřes mozku. Probrala se v nemocnici a on seděl u jejího lůžka a držel ji za ruku. Řekl lékařům a sestrám, že je její snoubenec. Začala být hysterická a oni ho požádali, aby odešel. Poprosila je, aby nám zavolali. Když jsme tam dorazili, byl už pryč. Dal si pozor, abychom ho tam nenašli. Čím byl zoufalejší, tím byl méně mazaný a opatrný a začínal být nebezpečnější. Čím je naštvanější, tím větší si musíte dávat pozor. Přestane se přetvařovat, že je slušný chlapík. Nedokáže skrýt zášť.

Charlotta se narodila v Americe. Má tam rodinu. Věděli jsme, že Laura nadále nemůže zůstat v Anglii a vést normální život. Poté co se uzdravila, tedy aspoň fyzicky, Laura emigrovala. Velmi pečlivě jsme to zařídili.“

„Nyní je nám ale jasné, že jsme ji neochránili. Jen jsme ji učinili zranitelnější.“ Hlas paní Bettertonové vycházel z hloubi jejích útrob a třásl se bolestí. „Byli jsme hodně obezřetní, jak a kdy jsme ji kontaktovali. Dávali jsme si velký pozor, co máme doma. Rok poté, co se přestěhovala – žila v Kalifornii pod mým dívčím jménem –, zmizela.“

Clarissa si vybavila jeho mikinu s nápisem UCLA a její mocné tušení, když ji uviděla, že pro něj něco znamená, že je to jakási trofej.

„Tenkrát v létě ustal veškerý kontakt,“ řekla paní Bettertonová. „Sousedi ji neznali nebo si nevšimli jejího náhlého zmizení, chovala se velmi nenápadně. Ani v zaměstnání tomu příliš nevěnovali pozornost – pracovala jen jako krátkodobá kancelářská výpomoc –, byli zvyklí, že lidi prostě nepřijdou do práce.“

Cítila, jak musela být Laura nesmírně osamělá, když takhle žila, a jak moc se jí muselo stýskat po rodičích. Věděla, že ona sama by nikdy nebyla tak statečná.

„Byla jen jedna z bezpočtu pohřešovaných,“ řekl pan Betterton. „Policie tam nenašla žádné stopy zločinu, v té zemi, kde dávají obrázky zmizelých dětí na krabice s mlékem. Měli by tam dávat taky dospělé. Britská policie odmítla zasáhnout. Poslali jsme tam soukromé detektivy. Vyzkoušeli jsme všechno.“

Bylo to ve způsobu, jakým o sobě mluvili v první osobě množného čísla. Znovu a znovu jen „my“. Jak si tak hladce předávali taktovku svého strašlivého příběhu, přestože Clarissino objevení v nich zpočátku vyvolalo velmi rozdílné reakce. Proto si uvědomila, jak moc jsou Bettertonovi vzájemně sladění, bez ohledu na to, co prožili – co nadále prožívali. Mohlo je to rozdělit, ale nějakým zázrakem je to naopak stmelilo.

„Doufáme, neustále doufáme, že to udělala, aby se osvobodila,“ pokračovala paní Bettertonová. „Možná je někde šťastná a spokojená. Možná jednoho dne zazvoní telefon a ozve se její hlas. Možná to není tak, jak se obáváme, a nebyl to on.“

„Ale víme, že byl,“ řekl pan Betterton. „I když si říkáme, že dokud nebylo nalezeno tělo, ještě je naděje. Modlíme se, že dostala nějakou amnézii, ale že jinak je v pořádku a jednou si vzpomene, kdo je, a ozve se nám.“ Paní Bettertonová přikývla. „Jenomže Lauru známe. Nikdy by nám nic takového neudělala. Vždycky by s námi navázala kontakt, kdyby mohla.“

Nyní Clarissa pochopila, proč je její telefonáty a náh-lý příjezd naplňovaly tou zvláštní směsicí nevraživosti, podezíravosti a naděje. Obávali se, že je oslovuje na jeho příkaz, ale zároveň se báli, aby neodstřihli někoho, kdo by mohl mít nějaké zprávy, jakkoli ta šance byla mizivá.

„Měla byste vyhledat pořádnou pomoc, Clarisso,“ řekl pan Betterton.

Paní Bettertonová jí položila ruku na ruku. „Potřebujete důkazy, lepší důkazy, než jsme měli my, a velké množství, a musíte tvrdě bojovat. Jestli nechcete zmizet z vlastního života, musíte to oznámit na policii. Můžete jim dát naše jméno a telefon, jestli chcete. Tehdy nás neposlouchali, ale teď třeba budou. Bude zapotřebí, abyste je lépe než Laura přesvědčila, že vám mají pomoct. On se nikdy nezastaví.“

Když paní Bettertonová domluvila, Clarissa měla zrudlou a bolavou ruku. Otlačil se na ni její snubní prsten, ale nechtěla ji odtáhnout.

5. týden

Strážci

Pondělí

Zatáhla Henryho do kina na spoustu filmů o sériových vrazích a teď si je všechny znovu vybavovala. Naplňovaly ji strašlivé – a jak doufala, nesmyslné – představy o tom, co se Lauře mohlo stát. Byla pohřbená v mělkém hrobě na kraji nějaké farmy v Kalifornii? Skrytá pod listím někde v lese? Bez povšimnutí pohozená v nějaké stoce nebo opuštěném lomu? Na svahu hory, daleko od jakékoli pěší stezky? Uložená v mrazáku v nějaké opuštěné budově? Nacpaná do rakve s cizí mrtvolou a pohřbená nebo zpopelněná, takže už ji nikdo nikdy nenajde? Bylo to štěstí, prohnanost, nebo obojí, že se ji nepodařilo najít?

Jakkoli byly její představy hrozivé a živé, Clarissa nedokázala snést pomyšlení na to, co se Lauře mohlo stát během jejích posledních hodin nebo dnů. Představit si její mrtvé tělo nebylo zdaleka tak děsivé jako to, co se jí mohlo stát, dokud byla stále při vědomí. Viděla v duchu Lauřin obličej: všechny ty její fotografie v různém věku, navrstvené přes sebe. A Lauřiny rodiče v jejich nekonečném strachu a žalu. Laura pro ni teď byla velmi skutečná.

Zjistila si statistiky o pohřešovaných. Docházelo k tomu častěji, než si lidé uvědomují. V Británii mizely statisíce lidí. Čísla v Americe byla ještě znepokojivější.

Snažila se setřást své senzační domněnky a soustředit se na to, co říká Annie.

Annie říkala: „Vypadáš příšerně.“

Šly nahoru po schodech k soudní síni číslo dvanáct.

„Děkuju,“ usmála se mile. „Ty ne.“

„Vážně. Jez, ženská. A spi. A choď víc na vzduch. Jsi tak bílá, že vypadáš jak přízrak. Tuhle fešnou upíří vizáž si už moc dlouho nedokážeš udržet.“

Clarissa sklopila zrak a letmo se na sebe podívala. Annie měla pravdu. Pod průsvitnou látkou, kterou použila na rukávy své blůzy, vypadaly její ruce jako dva vybělené klacíky. Stále méně si dopřávala slabé zimní slunce. Nejspíš je dobře, že ji matka už nějaký čas neviděla. Stačilo by, aby se na ni podívala, a hned by věděla, že je něco v nepořádku.

„Ty jo, ty jsi dneska nějaká výřečná,“ řekla Clarissa.

„Vlasy máš pořád hezké,“ připustila Annie, když se seřadily v předpokoji. „Barvíš si je?“

„Ne, nebarvím,“ odpověděla po pravdě Clarissa.

Annie se dotkla spony se smaltovanými kvítky, kterou si Clarissa sepnula vlasy. „Hezká,“ řekla jakoby na omluvu.

Za chvíli už seděly na lavici porotců. Svědkyně byla odbornice na obličejové mapování. Byl to přesně někdo, kdo by dokázal zjistit, jestli na obálce toho časopisu je Laura.

Zatímco ta žena monotónně drmolila, Annie si dramaticky povzdechla, pevně zavřela oči a zmučeně zaklonila hlavu. Clarissa se jako vždy divila, že ji slyší jen ona, že žádný z obhájců se nikdy neotočil, ani nikdo z dalších porotců. Občas si říkala, jestli si náhodou ty Anniiny odpovědi sama nevymýšlí. Annie byla jako její vlastní tajný hlas. Hučelo jí v hlavě a Annie určitě taky.

Konečně se pan Morden zeptal: „K jakému jste dospěla závěru?“

Existují pádné důkazy na podporu tvrzení, že žena na obálce časopisu a Laura Bettertonová jsou jedna a tatáž osoba, představovala si Clarissa, jak říká ta odbornice na obličejové mapování.

„Existují ne zcela přesvědčivé důkazy na podporu tvrzení, že podezřelý na záběrech průmyslové kamery a pan Godfrey jsou jedna a tatáž osoba,“ řekla ve skutečnosti ta expertka.

Pondělí, 2. března, 12.40

S ohledem na Anniino zděšení z mé pobledlosti se jdu v době oběda projít ven na mrazivý vzduch. Slunce je cit ronově žluté, ale visí nízko na bezmračné modré obloze. Stále víc využívám skutečnost, že nejsi jediný, kdo do káže sledovat druhé lidi. Nechci, aby se opakovalo to, co se mi stalo v tom obchodě. Z univerzitního rozvrhu vím, že máš přednášku. Henry mi jednou řekl, jak moc nesná šíš učení a myslíš si, že je to pod tvou úroveň, že tě odvá dí od tvého výzkumu, který boří zavedená paradigmata. Cestou zpátky přecházím přes ulici. Nejprve si tě ne všimnu v davu lidí, kteří chodí po náměstí před katedrálou.

Ale navzdory rozvrhu jsi tady. Málem zakopnu o vlastní nohy, když se ke mně přiblížíš a potom jdeš vedle mě.

„Potřebuješ nové punčochy, Clarisso,“ řekneš.

Ty máš ale skvělé sociální dovednosti, pomyslím si. Ta kovým úvodním tahem dokážeš zahájit konverzaci jen ty, napadne mě.

Pokus cítit se statečně prostřednictvím nevyslovených sarkastických poznámek však žalostně selže. Srdce mi buší o sto šest, když zamířím zpátky k soudní budově a tvá řím se, že tě neznám. Pátrám očima po Robertovi a jsem vděčná, když zjistím, že tam není.

Na kloubech prstů ti raší jemné, nahnědlé chloupky.

Představuju, si jak tvoje ruce svírají Lauřino hrdlo, jak sví rají moje. Ztěžka polknu. Bolí mě za krkem, vybavuju si tvé prsty kolem své šíje v parku před třemi týdny. Připadá mi, že se dusím, a s námahou znovu polknu, ačkoli vím, že to nemůže být fyzický vjem. Vím, že teď to může být jenom v mé hlavě.

„Líbíš se mi v punčochách,“ řekneš. „Ale to ty víš.“

Jdu dál. Nedopustím, abych kvůli tomu, co jsem se o tobě dozvěděla, byla neschopnější a vyděšenější. Musí to způsobit pravý opak. To mi vtloukali do hlavy Bettertonovi. Těsně předtím než zabočím za roh, znovu promluvíš:

„Potřebuju udělat pár nových fotek, Clarisso. Bude to soukromé sezení.“ A jdeš dál, necháš mě zabočit doleva samotnou.

K žádnému soukromému sezení však nedojde. Tvá slo va se nutně nemusejí uskutečnit. I když si myslíš, kolik toho o mně víš, nemáš tušení o mých nových přátelích, s nimiž jsem se v sobotu seznámila. Nejsi jediný, kdo dokáže od halovat tajemství. Já taky zjišťuju ta tvá.

Robert s mobilem na uchu rozhněvaně přecházel po čekárně pro porotce.

Za pár minut s ním stála na konci fronty a čekali, až je soudní zřízenec přijde spočítat a odvede je zpátky do síně číslo dvanáct. Robert domluvil, dvakrát zkontroloval, jestli vypnul mobil, a stále se ještě tvářil nasupeně, když ho zastrčil do kapsy. Měl svůj obvyklý postoj, pevný, lehce rozkročený, ale nebyl v pohodě.

„Stalo se něco?“ zeptala se. Zjevně to byla nejapná otázka.

Pokusil se o úsměv, který se však rozplynul jako na vodě. „Asi nějací haranti. Polili mi včera v noci auto odstraňovačem nátěrů a rozřezali přední pneumatiky.“

Rychle se posadila. Prakticky spadla na čalouněnou lavici, která stála za řadou porotců.

„Jsi bledá.“ Jeho ruka se vznesla k jejímu čelu a potom se odtáhla, když si uvědomil, že se jí dotkl před ostatními. „Jsi prochladlá.“

„Jsem v pohodě, vážně. Jen jsem si chtěla sednout.“

„Nevypadáš v pohodě. Už ráno jsi nevypadala dobře.“

„Já jen že… Je to hrozné. Taková nehoráznost.“ Pohlédla ke stolu porotního úředníka, s nímž se stále ještě bavil soudní zřízenec.

„Jde to opravit. Je to jen nepříjemnost. Naštval jsem se. Ale už mě to přešlo.“

„Mě to ale fakt mrzí.“

„Nemůžeš za to.“

Nebylo však pochyb o tom, že za to může.

Pondělí, 2. března, 18.15

Jakmile vstoupím na cestičku k domu a automaticky se rozsvítí venkovní osvětlení, vidím ji. Opřel jsi ji o dveře. Tahle obálka je tlustší než ta předchozí. Jsem otupělá, promrzlá a mrtvá. Co nejtišeji vyjdu po špičkách nahoru po schodech, abych nevyburcovala laskavou a starostlivou slečnu Nortonovou.

Zabalil jsi je do jediného archu bílého papíru. Vlastně jsem ti vděčná. Nejsou to ty, z kterých mám strach. Tyhle jsi nevyfotil u mě v ložnici. Jsou z minulého týdne, několik z každého dne, pečlivě seřazené.

Stojím s Robertem na mostě, vlasy pod pletenou čap kou mi vlají ve větru, ruce v palčácích mám zastrčené do kapes kabátu, aby mi nebyla zima. Robert se na mě pokradmu dívá. Téměř se dotýkáme, ale ne úplně.

Sedíme s Robertem v kavárně, než chytneme vlak. Na kláníme se k sobě nad stolkem, když spolu jíme ten koláč, a já se na něj dívám jako na narozeninový dárek.

Povídáme si o mých nezdařených pokusech o umělé oplodnění a o smrti jeho ženy. Na jedné fotce se Robert dívá přes ulici, kde musíš být ty. Mračí se přímo do tvého objektivu. Na druhé mě drží za paži.

V parku. Cvak, cvak, cvak. Série fotek je jako film roz sekaný na jednotlivé záběry: dvacet centimetrů mezi mnou a Robertem, když se přiznávám k tomu nejhoršímu, co jsem v životě udělala, deset centimetrů, když mi Robert dává kolem krku svou šálu, sedíme těsně vedle sebe, když mluví o požárech, jako by recitoval báseň.

Jdeme na nádraží po svědecké výpovědi lékařky. Robert pečlivě drží deštník nad mou hlavou – neustále jsem ho žádala, aby se pod něj taky schoval, ale na fotografii vidím, jak mokne v plískanici, zatímco já jsem suchá. Ve frontě na taxík, než jsme se spolu v ten večer rozloučili, stojíme těsně vedle sebe, ale stále se úplně nedotýkáme.

Nenapsal jsi ani slovo, ale vím, co říkáš. Můžu tě nepřetržitě sledovat a vůbec se mi nelíbí, co vidím.

Copak nevíš, že ani nechtěné fotografie nejsou vždycky ošklivé? Neměl jsi to v úmyslu, ale bezděčně jsi mi věno val něco krásného, na těch našich společných záběrech s Robertem.

Laura byla sama, v Kalifornii. Já nejsem sama, přes tože se snažíš ze všech sil. Jsi blbec, že to nevidíš. Dělá mi dobře říkat ti blbec, a je mi líp, připadám si tak ně jak silnější, i když vím, že je to dětinský, bezpředmětný požitek.

V hlavě mi znějí slova pana Belforda. Údajná újma. Subjektivní popis. Právní systém tato slova na mou oso bu nebude moct použít. Brzy to zjistíš, i když já už to vím celé týdny.

Otevřu skříň a nacpu svou sbírku důkazů do obrov ské igelitky, abych se připravila na zítřek. Cítím záchvěv pochybností, když úmyslně ponechám tvé pornografické fotky zastrčené na dně své šatní skříně.

Vyndám svůj zápisník, posadím se se zkříženýma no hama na podlahu v obýváku a listuju v něm. V ruce mám gumu a držím ji nad tužkou psanými poznámkami o tom, co jsi provedl v mé ložnici. Nevnímám, jak dlouho takhle sedím.

Když ta slova vygumuju, neznamená to, že se to nesta lo. Stejně už je mám v počítači, protože jsem naskenovala každičkou stránku. Poslušně jsem splnila pokyny z bro žurky o stalkingu, kde se doporučuje udělat si od všeho kopie. Má to být jakési pojištění proti ztrátě i elektronický důkaz, že jsem později nic nezfalšovala. Guma mi vypadne z ruky. S tlumeným zaduněním dopadne na zem a zaku tálí se pod pohovku. Bettertonovi mě důrazně varovali, že nesmím před policií nic zatajit. Uhádli, že ty fotografie existují, přestože jsem o nich nedokázala mluvit.

Rázně vstanu, dojdu do ložnice a vyndám je z šatní skříně.

Znovu pomyslím na to, jak se v těch letáčcích píše, že v průměru dojde ke sto deseti příhodám pronásledování, než se žena odhodlá jít na policii.

Počítají se ty tři odpudivé fotografie jako jedna přího da, protože jsi je všechny vyfotil za jednu noc, nebo jako tři, protože jsi mě s nimi napadl při třech samostatných příležitostech? Považuje se soubor tří textů za jeden nebo za tři? Je čtyřicet volání na záznamník o polední pauze je den incident nebo čtyřicet? Bude se každá z těch fotek, na které jsme s Robertem, počítat zvlášť, nebo jako jedna, protože přišly naráz v jedné obálce? Bere se ta valentýnská bonboniéra s blahopřáním jako jeden nebo dva incidenty? Možná by se daly považovat za tři, jestliže vezmou v úvahu tvé osobní doručení.

Nedokážu si představit, jak policie ty příhody počítá. Vím jen, že v mém případě už jich bylo příliš mnoho. Vím jen, že pohár už přetekl a nesnesu od tebe ani jediný další incident. Vím jen, že tohle všechno vůbec nejde vyčíslit.

Tvůj dopad nelze změřit žádnými výpočty, ani těmi nej přesnějšími kalibračními metodami.

Vím přesně, jaký bude můj další krok, a učiním jej zítra časně zrána. Nemáš tušení, jak tvrdě s tebou budu bojovat, jak pečlivě jsem se připravila. Teď už je proti tobě důkazů víc než dost, ať už policie uplatní jakékoli počítací metody.

Úterý

Úterý, 3. března, 6.30

Sem patřím, tady mám být, tohle místo na mě celou dobu čekalo. Stoupám po schodech obdélníkové kamenné bu dovy, kde Lottie strávila tolik času. Za mnou stojí několik poklidně zaparkovaných policejních aut a dodávek, při pravených k akci, s reflexním značením ze žlutomodrých battenburských šachovnic. Nade mnou je zářivě modrá cedule s nápisem Policie. Zhluboka se nadechnu, vezmu za kliku dveří s kovovým rámem a překročím práh.

Na stanici takhle brzy po ránu není ani noha. V mžiku mi dojde proč, když nevěřícně zírám na recepční okén ko z ochranného skla, kde je napsáno, že úřední doba je od 8 do 22 hodin. Rázem mě přejde kuráž, slzy mám na krajíčku. Dostanu přímo na místě hysterický záchvat a budou si myslet, že jsem nějaká pomatená ženská, která se chová antisociálně. Uplatní na mě nějaký příkaz a vez mou mě do vazby. Jak to, že mě nenapadlo zjistit si něco tak zásadního, jako jsou úřední hodiny?

Otočím se, hledám dveře, kterými jsem vešla dovnitř, ale jsem dezorientovaná, zabloudila jsem a motá se mi hla va jako dítěti, které se celou minutu točilo dokolečka, což jsem nejspíš dělala. Ještě navíc mě obviní z podnapilosti a výtržnictví. Klopýtám chodbou a snažím se najít cestu ven. Kolem mě projde policista a zvědavě na mě pohlédne. Musí být tak o deset let mladší než já. Se znepokojeným výrazem se zeptá: „Mohu vám nějak pomoci?“ Myslím, že to myslí upřímně a že jeho otázka není jen zdvořilá floskule, kterou dennodenně automaticky nesčetněkrát odříkávají miliony lidí.

Nesrozumitelně blekotám a zvednu velkou tašku s dů kazy, jako by měla všechno vysvětlit. Vím, že mu potřebu ju říct o tobě, alespoň velmi stručně, aby mě poslouchal, aby mě nedonutil odejít. Jenomže pokaždé, když se po kusím promluvit, nedokážu se dostat přes první slovo věty. Nevím, kde začít seznam věcí, které jsi provedl. „Chci… Chci… Chci…“ Zním jako zadrhnutá deska nebo jako špatná imitace smíchu. Zkusím to znovu, naprázdno otví rám a zavírám ústa, a i když z nich nic nevychází, policista se mě zeptá, jestli chci podat trestní oznámení. Vyrazím ze sebe „ano“ a on řekne něco v tom smyslu, že mě od vede do vyšetřovny, a já ze sebe vypravím: „Ale nemáte zavřeno? Nejsem tu moc brzy?“

Odpoví, že je to jedno. Mají zavřeno jen pro běžné pří pady, třeba když si lidé chtějí vyzvednout nalezené věci. Hovoří se mnou s vlídnou zarmouceností chirurga, jenž mluví s pacientem, kterého nelze operovat. Říká, že poli cie má pomáhat lidem, kteří se nacházejí v tísnivé situaci nebo mají strach, což není něco, co může počkat. Říká, že za chvíli sežene detektiva, aby si se mnou promluvil. Byla bych tak laskavá a šla za ním? Vede mě přes dveře, které jsou pro širokou veřejnost uzamčené. Při pohledu na ně pomyslím na zvláštní vchod z čekárny pro porotce do světa soudní síně číslo dvanáct. Je to průchod, kterým lidé neprocházejí každý den, ale pouze ve vzácných oka mžicích svého života.

Aniž bych si přesně uvědomovala, jak k tomu došlo, sedám si na židli, přede mnou je sklenice vody a kdosi mi nabízí šálek čaje, ale já zavrtím hlavou a naprosto bez hlesně vyslovím „ne, děkuji“. Čísi ruka mi přisune přes stůl krabici papírových kapesníků. Ta ruka patří detektivu konstáblovi Peteru Hughesovi, velmi vysokému, velmi hubenému a velmi shrbenému muži kolem padesátky, s čupřinou ocelově zbarvených jemných vlasů a těmi nej tlustšími brýlemi, jaké jsem kdy viděla. Vypadá unaveně před koncem služby, určitě měl dlouhou noc. Pije černou kávu. Vezmu si pár kapesníků, otřu si oči a vysmrkám se. Potom si odkašlu, ale nepomůže to, a tak se pokusím odkašlat znovu. Napiju se trochu vody. Detektiv Hughes řekne: „Žádný spěch. Jen v klidu pár minut poseďte, než budete připravená. Vidím, že to pro vás byl velký krok, že jste se odhodlala sem přijít.“

Důkazy o tom, jak je všechno špatně, musejí být vepsa né v mé tváři a burácet pod slovy, která mi váznou v hrdle. Určitě se očividně rozkládám. Držím pohromadě asi tak jako kus kartonu v louži pod okapem.

Na zdi za detektivem Hughesem visí zarámovaná vý věska.

Odborně vyškolení a specializovaní policisté budou ke všem obětem přistupovat ohleduplně, soucitně a s úctou.

Už teď vidím, že tomu tak je. Detektiv Hughes. Policista s dětským obličejem, který mě přivedl do téhle místnosti a nyní nenápadně sedí a zapisuje si poznámky. Oba dva vypadají jako ztělesnění všech těch dobrých věcí, které vývěska slibuje. Co však to slovo, které popisuje mou roli v celé té záležitosti? Oběť. To slovo jsem na sebe odmítala vztahovat, neustále na mě vyskakovalo ze všech brožurek a při procesu. Nechci ho nyní začít používat. To slovo je však zjevně to, co ten mladý policista a detektiv Hughes vidí, když se na mě podívají.

Židle, na nichž všichni tři sedíme, jsou vyrobené z plas tové napodobeniny dřeva. Jediným dalším kusem nábytku je podobný kulatý stůl mezi námi. Na podlaze je linoleum, takže dokonce i klidný hlas detektiva Hughese zní plecho vě a s dozvukem, když se mě ptá, jestli chci počkat pár hodin, než bude k dispozici policistka, aby mě vyslechla. Vyhrknu, že to potřebuju vyřídit hned, jestli je to v pořád ku, a on řekne, ano, samozřejmě. Je tam velké zrcadlo, což je určitě pozorovací okno, i když pochybuju, že ho teď na mě používají. Doufám, že ho brzy použijí na tebe. Přestože opakovaně vybočuju z jeho metodických pro cesů a impulzivně ze sebe chci všechno vysypat v chao tickém rozrušení, detektiv Hughes mě tím vším zkušeně provede v logickém pořadí. Povím mu, že jsem se snažila udělat všechno správně. Povím mu, co až moc dobře víš: že jsem ti to neusnadňovala. Vůbec ne. Moje naléhavé odhodlání, že by to detektiv Hughes měl vědět, mě samotnou překvapuje.

Povím mu, že se nepohybuju na sociálních sítích. Ne vytrubuju do světa všechny intimní podrobnosti ze svého života ani neoznamuju každou cestu, na kterou se chys tám. Řeknu mu, jak tě Rowenina elektronická stopa do vedla k tomu, že ses vetřel do našeho již beztak napjatého přátelství. Nebyla to moje vlastní přítomnost na internetu, která je jinak neexistující. Takové veřejné vystavování je mi proti mysli, říkám. Povím mu, že nemáš mou soukromou emailovou adresu – tu zná jen málokdo – a žes mě do posud nikdy neobtěžoval přes univerzitní email.

Povím mu, že předpokládám, že ti nezbývalo než mě sledovat postaru, houževnatě postávat na místech, kam, jak víš, musím chodit, ačkoli jsem je omezila téměř na úro veň sebeuvěznění. Když to všechno říkám, poprvé po chopím, co mělo být celou dobu zjevné. Moje počítačová existence, byť nepatrná, tě vůbec nezajímá. Jde ti jen a jen o fyzický kontakt.

Povím detektivu Hughesovi o oné listopadové noci, vysvětluju mu, že si z ní moc nepamatuju. Povím mu, že určitě budeš tvrdit, že jsem s tím souhlasila, a o své obavě, že jsi mi něco tajně přidal do vína. Navzdory jeho neochvějné profesionální laskavosti očekávám, že na mě bude hledět s posměchem a sdělí mi, že pro mě nemůže nic udělat. To se však nestane.

„Slovo souhlas v tomto případě nejspíš nejde použít,“ řekne.

Vzpomenu si, jak Lottie vhrkly slzy do čí, když jí pan Harker řekl, že nezpochybňuje žádné její důkazy. Nyní její ohromenou vděčnost chápu tak, jak jsem ji dřív nechápa la. I mne v očích pálí slzy, ale potlačím je, abych detektiva Hughese nezastavila.

„I kdybychom však v zájmu diskuze předpokládali, že jde,“ pokračuje, „jedna noc konsenzuálního sexu jaké koli povahy neznamená, že je to vaše vina, ani mu nedá vá právo, aby se choval tak, jak se od té doby choval. Ty prášky však nyní nemůžeme prokázat. Abychom zjistili, že byly použity a o jaké se jednalo, musela byste v tu dobu podstoupit lékařskou prohlídku a rozbor moči. Navíc ty testy stejně nejsou přesvědčivé. Všechny látky nelze zjistit a řada z nich se z organismu dostane během pár hodin.“ Vím, že detektiv Hughes pravděpodobně absolvoval bezpočet různých výcvikových kurzů. Působí však tak při rozeně, tak umírněně laskavě, aniž by se vnucoval. Tak upřímně. Tak důvěryhodně. Myslím, že jeho slušnost je opravdová. Neřekla bych, že je pouze výsledkem všech těch školení, jak jednat s oběťmi sexuálních zločinů.

A nyní nastala chvíle, kdy už to nemůžu dál odkládat. Vyndám ty obscénní fotografie. Zabalila jsem je odděle ně od ostatních tvých příšerných věcí, a ještě když jsem dnes ráno vycházela z domovních dveří, nebyla jsem si jistá, jestli je budu schopná odevzdat. Předložím je však detektivu Hughesovi, a přitom blábolím, že si vůbec ne pamatuju, kdy jsi je vyfotil. Povím mu o svém strachu, že budeš tvrdit, že to byla sexuální hra, s níž jsem souhlasila, a varuju ho před obsahem obálky. „Je pro mě strašné,“ říkám třesoucím se hlasem, „vidět, jak se na ně díváte…“ Selže mi hlas.

„Chápu,“ řekne. „Myslím, že jste velmi statečná.“ Vzpomínám si, že pan Morden řekl přesně totéž Lottie.

Ta poslední věc, kterou jí řekl po všech těch dnech stráve ných na lavici svědků.

Vyslovím své obavy z toho, kolik lidí se na ně bude muset podívat.

„S takovýmito materiály nakládáme velmi opatrně,“ ujišťuje mě, ale všimnu si jeho vyhýbavosti odpovědět pří mo a neurčitosti jeho odpovědi.

Obličej detektiva Hughese je bezvýrazný. Myslím na lé kaře, který provádí gynekologické vyšetření a maskuje veškeré své myšlenky a reakce, aby pacientku ujistil, že pouze dělá svou práci. Detektiv Hughes vytáhne z obál ky hromádku fotografií a letmo pohlédne na tu nahoře: první, kterou jsi mi poslal, a nejméně strašlivou ze všech, ještě než jsi mě spoutal a naaranžoval všechny svoje rekvizity. Aniž by si ji nebo ostatní v hromádce pod ní prohlédl podrobněji, odloží tvé upomínkové fotografie stranou.

Snažím se být co nejklidnější, přesto se červenám od hlavy až k patě před tímto uniformovaným mužem, kterého vůbec neznám. Kvůli tobě mě viděl v bezvědomí v mých levandulově modrých kalhotkách. Kvůli tobě mě uvidí ještě v horších situacích, až si později prohlédne zby tek těch fotografií. Nechce mě ještě víc zahanbovat tím, že si je prohlédne teď, před mýma očima.

Znovu se napiju vody. Potom mi řekne: „V tuto chvíli by bylo velmi obtížné dokázat, že jste k tomu dobrovolně nesvolila, přestože vám věřím, když říkáte, že ne. Ale i kdy byste souhlasila s tím, aby ty fotografie pořídil, nyní je zjev ně nevítáte a dala jste mu to jasně najevo. O to teď jde.“ Na deset minut se omluví a odvede s sebou tichého mladého policistu. Zatímco jsou pryč, zavolám k soudu a řeknu, že přijdu pozdě. Omluvím se, že mě zdržela na léhavá rodinná záležitost. Slíbím, že dorazím co nejdřív.

Tak trochu očekávám, že mě z poroty okamžitě vyrazí, ale jsou nesmírně laskaví a chápaví.

Detektiv Hughes se vrátí s katalogizačními a archivač ními materiály, opět v doprovodu mladého policisty, který nadále používá svou tužku neslyšně, až téměř zapomí nám, že tam je. Od holých bílých zdí vyšetřovny se smí odrážet jen hlas detektiva Hughese a můj. Vím, že je to určitě jejich společná strategie, abych se za těchto krajně nepříjemných okolností cítila co nejpříjemněji, abych si nepřipadala ještě víc zahlcená.

Každý předmět, který jsem přinesla, je pečlivě ohleda ný a označený. Tvoje dopisy. Tvoje ručně vyrobená knížka. Uschlé květiny a nepoužívaná komunikační zařízení. Bon boniéra ve tvaru srdce a podobně vyhlížející blahopřání. Fotky mě a Roberta. Prsten. Tvůj časopis a obálka, v kte ré jsi ho poslal. Opět jsem detektivu Hughesovi vděčná, že si ho neprohlíží. Černý zápisník. Fotky tebe v mé ulici, které jsem vyfotila mobilem, a záběr na mé zrudlé zápěstí po tom incidentu v parku.

Podle Zákona o ochraně proti obtěžování už jsem před ložila důkazy o mnohem víc než minimálně dvou přípa dech obtěžování. Přesvědčivě jsem zdokumentovala tvé neodbytné obsedantní chování a skutečnost, že jednotlivé příhody se odehrávaly v poměrně rychlém časovém sledu. Víc než dostatek důvodů, ujišťuje mě detektiv Hughes, které ho opravňují k tomu, aby tě dnes navštívil. Jak říká, obvykle nic víc není zapotřebí.

Řeknu mu o Lauřině zmizení a dám mu kontakt na Bet tertonovy. Zmíním se, že policie jim nijak nedokázala po moct, a zeptám se, jestli může sehnat někoho, kdo by po rovnal obálku časopisu s fotografií, kterou mají její rodiče. Při těchto slovech se detektiv Hughes posadí víc zpříma, přestože se tak hrbí, a připadá mi, že vypadá opravdu zne pokojeně. Hraje si se svými tlustými brýlemi, posouvá si je po nose dolů, takže vidím červenou rýhu, která po nich zbyla, a pak zas nahoru. Je to první nervózní gesto, které u něj vidím za celé dlouhé ráno. Připadá mi, že si dává na čas, než promluví, a velmi pečlivě váží slova. Policie bere stalking nesmírně vážně, říká. Nicméně ten druhý případ nemůže komentovat. Určitě však zanese údaje Betterto nových do mého spisu pro případ potřeby v budoucnosti. Obdržíš ústní a písemné varování. Dostaneš jasnou zprávu: jestliže nadále budeš vykazovat asociální chování, které ve mně vyvolává pocit obtěžování, znepokojení nebo tísně, bude proti tobě zahájeno trestní stíhání a dostaneš soudní příkaz nepřibližovat se k mé osobě. A jestliže ho porušíš, budeš si koledovat až o pět let vězení.

Řeknu mu, co jsi udělal s Robertovým autem, a i když si to poznamená, vysvětlí mi, že pokud Robert sám nepodá trestní oznámení, policie s tím nemůže nic dělat. Řeknu mu, že si myslím, že Robert nepůjde na policii, alespoň ne v nejbližší době. Neřeknu, že je to proto, že stále dou fám, že se o tobě nikdy nebude muset dozvědět. Poprvé mi to připadá možné.

V jedenáct už jsem hotová a žmoulám v ruce vizitku detektiva Hughese. Připsal na ni číslo svého mobilu a refe renční kód zločinu. Zašátrám v kabele po novém zápisníku, který je celý úplně stejný jako ten starý, má i stejné černé desky. Koupila jsem ho jen pro jistotu, ačkoli doufám, že jeho stránky zůstanou prázdné, když mezi ně zasouvám tu vizitku. Potom sevřu v prstech alarm osobního napade ní, který mi detektiv Hughes dal a ukázal mi, jak ho mám používat. Také mi vydal „kartu péče o oběť“ se základními informacemi o mém zločinu a o všech opatřeních a ad ministrativě, které dále proběhnou. Lottie určitě dostala taky takovou. Můj zločin. Zločin, který patří ke mně. Jako bys ke mně patřil ty. A znovu to slovo. Na zdi. Na kartě. V brožurkách. V soudní síni. Oběť.

Pět minut poté, co jsem se rozloučila s detektivem Hu ghesem, stojím na nástupišti na nádraží. Je mi líto, když si uvědomím, že ten mladý policista zmizel dřív, než jsem mu mohla poděkovat. Téměř okamžitě přijede vlak do Bristo lu s odjezdem v 11.08 a já do něj nastoupím. Nejsi nikde v dohledu. Musíš se divit, že jsi mě dnes nenašel. Všechny ty tvoje obvyklé postupy a stanoviště – a nic. Unikla jsem ti.

Clarissa strávila nečekanou odpolední pauzu zkoumáním střihu retro šatů a sem tam si dělala poznámky svým legračním pavoučím písmem. Seděla v loužičce slunečního světla, které dopadalo oknem, a jeho příjemné teplo ji uspávalo. Nevěděla, jak dlouho už tam Robert stál, než ucítila, jak na ni upírá oči.

Přisedl si, když se na něj usmála. „Ten střih vypadá nezvykle,“ řekl.

„Byl mojí babičky. Z padesátých let. Střihy se tehdy nedělaly v různých velikostech. Musím ho zmenšit.“

Opatrně, zlehka se dotkl zažloutlého papírového rukávu, který vystřihla její babička. „Je to krásná věc.“ Soudní zřízenec vešel dovnitř svým obvyklým rázným krokem. Ostatní porotci, kteří hráli poker na druhé straně místnosti, se spolu okamžitě přestali bavit a dívali se na něj. Stačilo jen, aby kývl hlavou, a na jeho příkaz vstali od stolu. Beze slova jej následovali. Robert však zůstal u stolu a počkal na ni, až složí ten křehký papírový střih.

„Musíš být šikovná, abys něco takového vyrobila,“ řekl těsně předtím, než dohonili ostatní. Hovořil tak tiše, že to nikdo jiný neslyšel, jen ona, hlasem milence.

Onoho večera šla na nádraží sama. Robert běžel na dřívější vlak, aby rychle dojel do Bathu a mohl se zabývat svým vandalsky poničeným autem. Příliš by ho zpomalila.

Snažila se v přítmí nehledat Rafea. Snažila se představit si, jak dostal od detektiva konstábla Hughese ústní a písemné varování. Teď už je určitě obdržel. Určitě pochopí, že jestli ji nenechá na pokoji, bude mít na krku trestní stíhání, soudní zákazy, a dokonce vězení. To by žádný normální člověk nechtěl.

Jenomže Rafe nebyl normální člověk. Nedokázala potlačit obavu, že nerozlišuje mezi různými druhy překážek, které mu brání dostat se k ní: jestli ho čeká policejní výstraha nebo soudní příkaz, jestli je zavřený nebo volný. Bylo mu to jedno. Pouhé překážky, které je zapotřebí odstranit jakýmikoli dostupnými metodami bez ohledu na následky. Řekl by nebo slíbil cokoli.

Když dojela do Bathu, přiměla se ty myšlenky pustit z hlavy. Potřebovala uvěřit, že teď bude všechno v pořádku, když do toho zapojila policii.

Řekla taxikáři, ať jí zastaví před místním supermarketem, aby mohla nakoupit mléko, ovoce a vejce. Nezatajila dech, když zabočila do uličky s čisticími prostředky. Nebála se, že tam na ni bude číhat.

Těch posledních pár bloků ke svému domu šla sama pěšky za tmy. Věděla, že nebude stát na žádné z ulic, kterými procházela. Věděla, že na ni nevybafne. Ani za rohem. Ani v její ulici. Ani na cestičce k jejím domovním dveřím. Ani u levandulového keře slečny Nortonové. Ani na žádném jiném obvyklém místě.

Středa

Středa, 4. března, 9.15

Nedokážu se ovládnout, abych nepsala do svého nové ho zápisníku. Dokonce už včera, když jsem přišla domů, jsem se nedokázala zbavit návyku naškrábat pár stránek a potom je přitisknout na lesklé sklo skeneru. Ještě tě nemůžu úplně vymýtit, stále ještě zůstává spousta věcí nevyřešených.

Za dva dny mi vyvezou odpad. Přestože už jsem upo zornila policii a jsem pod její ochranou, pořád ještě nejsem tak sebejistá, abych upustila od svého nového zvyku cen zurovat, co dávám do černých odpadkových pytlů, které každý pátek ráno nechávám před domem. Představuju si, že na ně nalepím vzkaz. Jdi do prdele – jdu po tobě. Ale nehodlám s tebou teď začít mluvit. Nehodlám tě varovat nebo ti poskytovat nějaké užitečné informace. A rozhod ně nehodlám rozhněvat svou matku tím, že mě donutíš mluvit sprostě.

Jakmile dojdu do čekárny porotců a zamknou se za mnou dveře s kódovacím zámkem, jdu na dámskou toaletu. Sem se nikdy nedostaneš. Dokonce ani tobě se to nikdy nepodaří. Vyndám igelitku, kterou jsem dnes ráno před odchodem z domova pevně uzavřela. Její obsah je stlačený ke dnu, takže moje v plastu zabalené odpadky připomínají šišatý balon. Neprodyšně jsem ji zauzlovala, vložila do druhé tašky a tu jsem taky zavázala na uzel, abych obsah opravdu zabezpečila a ven se nešířil žádný zápach.

Když tu tašku vyhazuju do odpadkového koše na toa letě, mám vztek, že stále ještě mám pocit, že to musím udělat. Mám vztek, že jsem to vůbec kdy musela začít dělat. Ale teď je to všechno mimo tvůj dosah. Hygienické vložky nasáklé mou menstruační krví za uplynulých pět dní. Prázdný obal od prášků na spaní, které beru až příliš často. Papírové obaly od nového tělového krému, který jsem si právě koupila, a od peelingové pasty na nohy, kte rou jsem právě otevřela. Voskové depilační pásky, které jsem dnes brzy ráno použila, poseté jemnými chloupky, jež jsem si vytrhala na lýtkách a v podpaží. Intimní podrob nosti o tom, co vychází z mého těla a co do něj vchází, čím si potírám pokožku a co používám, aby byla hladká, nejsou pro tebe. Nikdy pro tebe nebudou.

Když vyšla z toalety, uviděla Roberta, jak sedí u jednoho z rozviklaných stolků, pije příšernou soudní kávu a čte noviny.

Vysunul jí židli a usmál se, když se posadila s obřím kelímkem latte, který si předtím koupila v kavárně. Potřebovala kávu. Moc toho nenaspala, ale spíše z přehnaného rozrušení a úlevy než ze strachu. Včera večer se přiměla vypustit prášky na spaní. Chtěla je vysadit a věřit, že důvod, proč je předtím potřebovala, už pominul.

„Nemysli si, že jsem si nevšiml, jak ses opovržlivě podívala na mou kávu,“ řekl Robert. „Je s tvou rodinou všechno v pohodě?“

Na zlomek vteřiny byla zmatená. Potom si vzpomněla na lež, kterou jim všem včera řekla, aby vysvětlila svůj pozdní příchod. „Ano. Děkuju.“ Napila se latte a doufala, že si nevšiml její opožděné odpovědi. „A co tvoje auto?“

Pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že na tom nesejde, že to nestojí za řeč. Jeho ruka svírající erární bílý hrníček byla tak obrovská.

Přemýšlela o té ruce. Zvedala tělesné ostatky. Vyprošťovala oběti bouraček z rozdrcených vraků. Vyváděla vyděšené stařenky z oken ve vysokých patrech a dolů po požárních žebřících. Ovládala proudy tryskající vody s jemnou rovnováhou odborné přesnosti, intuice a síly. Vynášela lidské bytosti z hořících budov nebo je vyhrabávala ze sutin.

Přemítala, jaké by to asi bylo, kdyby se jí taková ruka dotýkala.

Robert se opět tvářil nezúčastněně jako obvykle. Ovládání obličeje patřilo k jeho práci, když před sebou neustále měl lidi, kteří umírají, trpí bolestí nebo se nacházejí v extrémní situaci. Taková fyzická a emoční kázeň musí být dovednost, kterou dokáže přenést na všechno, dovednost, kterou si vypěstoval za řadu let, protože ji musel denně používat. Dokázal však tuto odtažitost také úmyslně vypínat?

Snažila se představit si, jestli by ho něco mohlo přimět, aby se přestal ovládat. Pomyslela na rytíře na Waterhouseově obrazu La Belle Dame Sans Merci. Rytíř byl na kolenou, nakláněl se k té éterické ženě, odzbrojený, se sklopeným mečem. Přesto však byl stále silný, v brnění, přilbě a tunice. Clarissa si říkala, že takhle musí vypadat Robert, když má na sobě věci, které si musí obléknout, aby mohl hasit požáry.

Dveře se prudce otevřely. Mířila k nim Annie. Byl s ní ten kluk s nafi lovo obarvenými konečky vlasů a na uších měl jako obvykle stejně barevná sluchátka. Vypadalo to, jako by ho Annie popoháněla vedle sebe a měl ruce spoutané neviditelnými želízky.

„Neber si ji,“ říkala mu Annie. „Na ženění jsi ještě moc mladý. Až ti bude čtyřicet, opustíš ji kvůli nějaké mladší a zůstane sama s třemi dětmi a tlustým zadkem.“

Chlapec vypadal vyděšeně. Podíval se na Roberta, aby ho zachránil, ale Robert si vzal batoh a vstal. „Je čas jít do šatny,“ prohlásil.

Když odešel, Clarissa si uvědomila, že od té doby, co s ním poprvé mluvila, si nedovolila pohlédnout do jeho překvapivě modrých očí. Nikdy se neodvážila upřít na ně delší než letmý pohled. Pokud ty romantické obrazy a básně o něčem vypovídaly, pak o tom, jak je vlastně nebezpečné dívat se – opravdu, přímo a s úmyslem.

Pan Morden vypadal nervózně a Clarissa brzy pochopila proč. „Další fáze tohoto trestního případu Korunního soudu se týká policejních výslechů pana Sparklea,“ řekl. Než však pan Morden mohl začít další větu, Sparkleův obhájce rozzuřeně oznámil, že žádá o soudní debatu, a porota byla na zbytek dne rozpuštěna.

Středa, 4. března, 18.20

Nevidím to, když vejdu dovnitř. Příliš se soustředím na dů ležitou činnost: sundat si čepici a nacpat ji do tašky. Proto to nevidím. Proto na tu hnědou obálku šlápnu a na rohu ji zablátím. Pohlédnu dolů a odlepím ji jen proto, že cí tím, že se mi na botu přilepil nějaký papír. Slečna Norto nová asi zrovna klimbala, když ta obálka prošla štěrbinou na poštu ve dveřích.

Je na ní vytištěné mé jméno i příjmení. Nesnáším, když používáš mé plné jméno, ale zatím jsem si neuvědomila, že je to od tebe, takže se ještě nezneklidňuju. Ještě zbývá pár vteřin, než k tomu dojde. Nic jiného na ní napsáno není. Je bez poštovní známky a bez adresy. Tvůj nezaměnitelný punc přehlédnu, protože už jsem se přinutila nehledat všu de stopy tvé přítomnosti. Tak moc jsem to chtěla udělat. Udělat to bylo pro mě až příliš snadné.

Jak zasněně pluju směrem ke schodišti a myslím na pro cházku s Robertem, nepřítomně roztrhnu obálku a vyn dám její obsah. V okamžiku, kdy uvidím tvé písmo, plác nu se rukou do hlavy a několikrát s ní přejedu po vlasech. Vlasy zasyčí a zapraští a skutečně vidím modré elektrické jiskry. Když odtáhnu prsty, vlasy za nimi vstávají, jako by byly zmagnetizované. Schoulím se ke zdi, na rameni mě stále ještě tíží taška, když čtu tvůj dopis.

Opravdu dobře chápeš „Modrovouse“. Posílám další pohádku, na kterou bych rád znal Tvůj názor.

Víš, co král udělal své nestoudné ženě ve „Třech hadích lístcích“: „Tak mladou královnu s milencem naložili na děravou loď a poslali na moře, kde se záhy oba utopili ve vlnách.“

Myslíš, že byl pošetilý ten král, když jí poskytl ty poslední chvilky o samotě s jejím milencem? Myslíš, že je měl s ní strávit sám?

Velká naděje, kterou ve mně teprve včera vzbudil de tektiv Hughes, se rázem naprosto rozplynula. Je to po dobné, jako když jsem se před spaním snažila sama sebe přesvědčit, že zítřejší těhotenský test bude pozitivní, jen aby mě na druhý den odpoledne zdrtil telefonát z kliniky na můj mobil nebo krvavé skvrny na kalhotkách ještě dřív, než mi vůbec z laboratoře přišly faxem výsledky.

Sáhnu do tašky pro telefon a pro vizitku s telefonním číslem na detektiva Hughese. Podaří se mi ze sebe vypra vit jen pár slov, ale stačí to a řekne mi, že už je na cestě. Nemusím chodit na policejní stanici osobně, protože můj případ je velmi naléhavý.

Snažím se uklidnit záměrnými a opatrnými pohyby. Po malu vyjdu schody ke svému bytu a uvařím si čaj, abych se pokusila zahřát se a vypláchnout strašlivou pachuť z úst. A tu strašlivou frázi z hlavy.

Velmi naléhavý případ. Ta nejhorší pocta. Jako bych obdržela přístup do perverzního VIP salonku nebo dostala přednost na cestě do pekel.

Nemůžu si pomoct, abych si v duchu pořád neopako vala ta slova. Velmi naléhavý případ. Jako kdyby mě náhle skolila nějaká akutní obsedantně kompulzivní porucha. Velmi naléhavý případ. Velmi naléhavý případ. Ta slova jsou neodbytná, jako by mi v hlavě donekonečna zněla zadrhnutá deska.

Dokud to detektiv Hughes neřekl, nevěděla jsem, že na tom jsem takhle. Nepřipustila jsem si, že bych na tom mohla takhle být. Že jsi tohle ze mě udělal. Velmi nalé havý případ.

Poslední chvilky. Strávit je s ní sám.

Jakoby poprvé to vidím zvenčí. Dokonce i policii to musí připadat velmi, velmi špatné. Dokonce i policii, která se den co den setkává s hroznými lidmi, musíš připadat velmi nebezpečný. Velmi naléhavý případ.

Čtvrtek

Čtvrtek, 5. března, 9.30

Sedím sama v místnosti, kde se scházejí porotci, a sna žím se být neviditelná, dokonce i pro Roberta. Představu ju si, co se s tebou děje. Detektiv Hughes mi to všechno vysvětlil.

Policie u tebe zaklepe na dveře. Zatknou tě. Budou tě vyslýchat a oznámí ti, že cokoli, co řekneš, může být pou žito proti tobě. Jestliže při výslechu neodmítneš vypovídat, nejspíš budeš svalovat vinu na mě. Nejspíš budeš říkat, že jsme spolu chodili a že jsem ti nikdy neřekla, že tvá po zornost je nevítaná. Možná dokonce budeš tvrdit, že to já jsem obtěžovala tebe.

Ukážou ti ty fotografie? Budeš mít škodolibou radost? Snažím se sama sebe přesvědčit, že ti nedopřejí uspoko jení, aby ses tam na ně díval, aby ti ukázali tvou práci. Nebo pokud budou muset, že pravděpodobně skoro nic neřekneš ani se na ně nebudeš chtít dlouho dívat – ne v přítomnosti druhých –, to je součást tvé majetnické pa novačnosti. Ať udělají cokoli, ať budeš reagovat jakkoli, nezlehčí to obrovskou tíhu ostatních důkazů.

Důkazy předají k posouzení Korunní prokuratuře.

Potom tě, doufejme, podle Zákona na ochranu proti obtěžování obviní z trestného činu obtěžování a z vyhro žování násilím.

Postaví tě před soud a budou požadovat okamžité uvalení zákazu přibližování, ačkoli budeš podmínečně pro puštěn na kauci.

Do víkendu nejspíš budeš venku. Detektiv Hughes mi pravděpodobně tuto zprávu oznámí do několika dnů. Jak mile však opět budeš volný, budeš mít zákonem zakázáno se ke mně přiblížit nebo se mnou jakkoli komunikovat.

Nebudeš smět chodit do práce. Personální oddělení pravděpodobně vyhledá právní poradu. Jeho pracovníci budou posílat dopisy a zjišťovat, jestli tě mohou, měli by nebo musejí nadále zaměstnávat. Budeš zuřivostí bez sebe. Kdybych tě méně nenáviděla, bylo by mi tě kvůli tomu líto. Jenomže lítost si nemůžu dovolit.

Ba co víc, nemůžu si dovolit obavu, že práce tě udržo vala relativně pod kontrolou a že teď jsi o ni přišel. A ještě jedna věc hraje proti mně. I když Robertova přítomnost nabízí určitou ochranu, zároveň tě podněcuje. V Lauřině případě neexistoval jiný muž, který by v tobě vyvolával tak obsedantní žárlivost. Alespoň žádný, o němž by vě děli její rodiče, ačkoli ty jsi možná díky svému špehování věděl víc než oni.

Snažím se říkat si, že pokud se mi něco stane, policie bude okamžitě podezírat tebe. To je konejšivá myšlenka. Taky to víš. S Laurou jsi nebyl pod dohledem. Nechali tě, ať si děláš, co se ti zlíbí. V mém případě je to jinak, ale přece jen mám ve skrytu duše podezření, že policie to všechno markýruje jen proto, aby měla odškrtnuté všechny byro kratické kolonky pro případ, že bys mě nakonec zabil. Aby se ochránila před obviněním. Do toho všeho je zamotaná skutečnost, o níž jsem celou dobu věděla, ale nechtěla jsem o ní mluvit: to, že mě zavraždíš, je reálná možnost. Právě proto jsem velmi naléhavý případ.

Posadila se v soudní síni číslo dvanáct a myslela na záhadu, co se stalo s Laurou, na pana a paní Bettertonovy v jejich bezmezném zoufalství a na ženu na obálce toho strašlivého časopisu.

Snažila se soustředit na pana Mordena, když vstal, aby promluvil. „Detektiv konstábl Mallory bude číst otázky, které kladl panu Sparkleovi, zatímco já budu předčítat odpovědi pana Sparklea. Uslyšíte výňatky.“

DK: Dobrá, Isaaku. Mohl byste mi popsat, co se stalo, když jste se v neděli ráno probudil?

IS: Našel jsem Carlottu v ložnici. Ležela na posteli jakoby stočená do klubíčka a tiskla se do kouta, abych řekl pravdu. Tomu se jako říká fetální poloha, ne?

Mávnul jsem na ni, aby šla se mnou do pokoje. Byla… trochu nedůvěřivá, taková jako zamlklá. Ne jako minulej večer, kdy se bavila se mnou, Godfreyem a Azarolou. Tak se jí teda zeptám, stalo se něco, a ona jako, jo, byli na mě suroví, zacházeli se mnou surově.

DK: Co podle vás znamenalo to „byli na mě suroví“, Isaaku?

IS: Nevim. Řekl bych, jako, víte co, to obvinění ze znásilnění a všecko to, o čem jste tu mluvili.

Takže jsem teda jako, kdo to udělal, a ona na to, ti dva největší. Tak jsem si řekl, že myslela Tomlinsona a Dolemana. Takže teda říkám pozdějc Tomlinsonovi, Carlotta tvrdí, žes na ni byl surovej, a on na to, že prej to nic nebylo, o nic nešlo. Jenže se na mě nekoukal. Nechtěl o tom mluvit.

Místo aby šli rovnou na nádraží, zastavili se v nedalekém bistru, které Roberta zaujalo. Jenom na rychlou večeři, řekli oba, aby to zlehčili. Takové hezké a nenápadné místo stojí za návštěvu, usmáli se oba, když vklouzli do boxu s červenými koženými sedačkami.

V předstíraném úžasu otevřel pusu, když si objednala masový sendvič. „Ty nejsi vegetariánka? Z nějakého důvodu jsem předpokládal, že jsi.“

„Rozhodně ne. Ale vím, že jsem protivná, když chci, aby maso bylo propečené.“ Henry se nikdy neubránil trapnému pocitu, když to říkala.

„Kdepak, nejsi. Máš si objednat maso tak, jak ti chutná.“

Spousta bodů pro tebe, pomyslela si a zářivě se na něj usmála. „To jsem ráda, že to takhle vidíš.“

Na chvilku se omluvila a vydala se na toaletu. Cestou se hrabala v kabelce a hledala mobil. Chtěla rychle zkontrolovat, tak aby ji Robert neviděl, jestli jí přišla textová zpráva od detektiva Hughese. Ale nic nepřišlo.

Když se vrátila, zatajil se jí dech. Robert měl v ruce ten černý zápisník.

„Vypadl ti, když jsi šla pryč.“ Měl klidný hlas bez známky provinilosti. Nebyl to hlas muže, který strká nos do cizích věcí. Podal jí ho.

Pomalu a jemně si od něj zápisník vzala a tiše mu poděkovala. Držela jej za kruhovou vazbu a nechala jej viset v ruce. Párkrát zakomíhala stránkami, které při pohybu vrzaly s příhodně strašidelnými zvuky.

Robert jí nalil do sklenice perlivou vodu. „Jenom pro případ, kdyby sis náhodou nebyla jistá: nepodíval jsem se dovnitř.“

„Omlouvám se, jestli můžu za to, že sis myslel, že jsem si to myslela.“ Povzdechla si sama nad sebou. „Byl to jazykolam?“

Zasmál se. „Možná.“ Ale nezměnil téma. „Jen abys věděla. Něco takového bych neudělal.“

Pomyslela na Henryho, jak se hrabal v hromadě papírů na jejím nočním stolku a narazil na informační balíček z kliniky, než mu stačila vysvětlit, že se o to chce pokusit. Běsnil, že kuje pikle za jeho zády. Potom však náhlá ochota, že tam s ní půjde a splní slib, že jí umožní mít dítě. „Já vím, že ne.“

„Takže mi věříš?“

„Ano.“

„To jsem rád. Je pochopitelné, jestli tě to napadlo.“ Napil se francouzského piva. „Píšeš román?“

Odmítavě zakroutila hlavou.

„Pořád si do něj něco zapisuješ. Vypadá to, jako bys na tom svém psaní byla pěkně závislá. Myslím, že to musí být nějaké umělecké dílo.“

„Umělecké dílo to rozhodně není.“

„Když to děláš, nic jiného nevnímáš. Dnes ráno jsem ti zamával, když jsi psala, ale nevšimla sis mě. Annie zakřepčila, aby se tě pokusila vyrušit, ale ty jsi ani nezvedla zrak.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že jsem to propásla. Budu ji muset přimět, aby to předvedla znovu.“

„Dokonce jsi ani neslyšela, jak jsme se my dva smáli.“ Zachmuřeně na notýsek pohlédla, jako by se předtím provinil tím, že vyžadoval příliš mnoho její pozornosti.

Byl sotva větší než ruka, ve které jej držela. „Na román je trošku maličký.“

„Ať už píšeš cokoli, vsadím se, že je to dobré.“

„Není to dobré.“ Zasunula ho zpátky do tašky, pečlivě ji zapnula a dvakrát zkontrolovala, jestli je dobře zavřená.

Servírka před ně rozkládala talíře.

Zkoumala svůj masový sendvič. Šťáva z karamelizované cibule vytékala z bagety a celý její vnitřek probarvila do tmavozlaté hnědi. Opatrně si kousla a pochvalně zamručela, protože věděla, že to Robertovi udělá radost, i když v duchu si nadávala, že si objednala něco tak nemožně patlavého. Pro případ, že by měla kolem rtů nějakou omáčku z masa, otřela si ústa ubrouskem, jakmile sendvič odložila. „Je to opravdu moc dobré. Dostáváš zaplaceno od mé matky, abys na mě dohlédl, že dobře jím?“

Úsměv, rychlé záporné zavrtění hlavou, krátká pauza před pobaveným a definitivním: „Ne, to tedy ne.“

Ten ohromný sendvič se jí skoro nevešel do pusy. Odkrojila si kousek masa a společně s ním nabodla na vidličku trochu cibule. Ponořila ji do mističky s omáčkou z červeného vína, kterou jí naservírovali na kraji talíře. Odložila vidličku s nesnědeným soustem masa, cibulky a omáčky. „Chtěla jsem říct… o tom notýsku, Roberte…“

Měl plná ústa opečených brambor. Spolkl je, než je pořádně rozkousal. „Nedělej si z toho hlavu.“

„Ty se fakt dusíš?“

Naschvál přehnaně zaskřehotal. „Vidím, jak nesmírně jsi znepokojená.“ Pohlédl na její talíř. „Tvoje matka mi možná nezaplatí, když nesníš ty brambory.“

„Nejradši mám ty křupavé. Ty jediné stojí za to jíst.“

Probíral své brambory na talíři, vybral mezi nimi všechny křupavé a navršil je na její talíř.

„Moje matka tě bude zbožňovat.“ Hned si jednu strčila do pusy.

Zazvonil mu telefon. „Jack má potíž. Jinak to nevezmu.“ Vytáhl mobil z kapsy, zamžoural na esemesku a zamračil se. „Nechci, ale budeme se muset za chvíli zvednout. Musím za ním. Vytáhnout ho z temného tunelu, než zajde příliš daleko.“

Chápavě přikývla. „Kamarádi jsou důležití.“ Myslela na Rowenu a přemítala, jestli by stále ještě bylo možné získat ji zpátky, ale zároveň si říkala, jestli opravdu chce.

Pátek

Přesně takhle by to udělal Robert, pomyslela si, když na lavici obžalovaných sebejistým krokem přišel Azarola a neustále z ní zpříma a neochvějně hleděl do soudní síně. Víc než kdy jindy vypadal jako španělská popová hvězda. Přes bělostné tričko s kruhovým výstřihem měl oblečenou šedivou pletenou vestu do véčka.

„Říkáte, že si nepamatujete, co jste dělal o víkendu, kdy byla údajně unesena, podvodně uvězněna a znásilněna mladá žena.“ Pan Williams na něj šel zhurta.

Azarola zavrtěl hlavou v bezmocném ohromení. „Jo. Protože ji neznám. Nikdy jsem ji neviděl. Nebyl jsem tam.“ Nebyl tak vysoký jako Robert, ale měl stejné úzké boky, štíhlý pas a dlouhé nohy.

„Proč by tedy váš domnělý kamarád pan Sparkle policii říkal, že jste tam byl?“

„Lže. Je to konkurent.“ Možná že hasiči musejí každý den chodit do posilovny. Vězňové si to možná vyberou, když jsou chytří. „Chce se mě zbavit. Odklidit mě z cesty.“

Robert a Clarissa šli jako obvykle na nádraží. „Ještě nikdy mě nechytli za překročení rychlosti,“ řekl. „Dokonce jsem ještě nikdy nedostal ani pokutu za špatné parkování.“

„Ty jsi byl skaut?“ Přehrnula si vlasy přes uši, aby si je zahřála. Čepici nechala v tašce. I když ji v ní už viděl, najednou byla nesvá a říkala si, jestli v té čapce před ním trochu nevypadá jako malá holčička.

„Ne.“

„Zase jsem tě škádlila. Promiň.“

Nevypadal, že by mu to vadilo. „Třeseš se. Ty nemáš čepici? Můžeš si vzít moji.“

Měla tvar ušanky, tmavomodrá vlna mu úplně zakrývala uši. Vyhrabala z tašky tu svou a dělala, že ji překvapilo a potěšilo, že ji našla.

„Hezká,“ poznamenal.

„Upletla mi ji máma. Je ráda, když je mi teplo.“

„Bude asi velmi moudrá.“ Zjevně spokojený, že Clarisse nehrozí omrzliny, pokračoval v započatém tématu. „Kluci potřebují strukturovaný rámec, aby si vybili agresi. Musejí se ji naučit usměrňovat. Od toho je požární služba. Kdyby se k ní naši kamarádi z lavice obžalovaných v osmnácti dali, tak by tam teď neseděli.“

„Jenomže to není pro každého, ne? Nevezmou kohokoli. Musíš na to mít určité vlastnosti.“

Vypadal, že ho ta myšlenka překvapila.

„Jaké procento žadatelů přijmou?“ zeptala se.

„Jednoho ze čtyř. Jsou testy způsobilosti, osobnostní testy. Testy nedokážeš obalamutit.“

„Vsadím se, že Azarola by to dokázal. Toho by přijali už jenom kvůli charismatu.“ Když mluvila, sáhla do tašky pro zvonící mobil. „A myslím, že je chytřejší než všichni advokáti dohromady.“ Viděla na displeji, že jí volá detektiv konstábl Hughes. „Moc mě to mrzí, Roberte.“ Znovu si sundala čapku, aby neměla zakryté ucho. „Musím to vzít.“

„Půjdu napřed. Dožeň mě, až domluvíš. Jinak se uvidíme v pondělí.“

Skoro nemluvila, jen poslouchala, co jí detektiv konstábl Hughes říká. Řekla mu, že právě jde s jedním známým po ulici.

Zdálo se, že okamžitě pochopil, v jaké je situaci.

„Rád vás budu informovat, zatímco budete poslouchat.“ Bude mít brzy volno, ale nechtěl ji nechat celý víkend v nejistotě.

Robert se zastavil, aby se na ni ohlédl, a ona se na něj pokusila usmát. Zakoulela očima, jako by si přála, aby už hovor rychle skončil, a on se zase vydal napřed.

Detektiv konstábl Hughes měl informace z první ruky, osobně byl odpoledne u soudu. Varoval Clarissu, že Solmes popisoval své počínání tak, jak předvídali, ale přesto jí to bude připadat nehezké a bude ji bolet, co uslyší.

Solmes sklopil hlavu, když jeho advokát vysvětloval, že z hlediska jeho klienta je to všechno strašlivé a smutné nedorozumění. Tragický případ špatné komunikace, který se nikdy neměl dostat před soud. Pan Solmes samozřejmě nikdy neměl v úmyslu slečnu Bour-neovou zastrašovat nebo ji zatěžovat nevítanou pozorností.

Ty fotografie byly součástí sexuálních her, které si jeho klient a slečna Bourneová společně užívali jako dva dobrovolně souhlasící dospělí a které vyhledávala obzvláště slečna Bourneová. Pan Solmes k nim váhavě svolil, protože ji chtěl potěšit. Je mu hluboce líto, že slečna Bourneová cítila potřebu sdílet něco tak osobního s policií.

Clarisse se sevřelo hrdlo. Odkašlala si a ozval se dusivý zvuk. Robert se znovu otočil, aby na ni pohlédl. Přecházeli na zelenou rušnou silnici. Zdálo se, že chce zkontrolovat, jestli není příliš rozptýlená a dokáže bezpečně přejít přes přechod.

Pana Solmese obzvláště šokovalo, že slečna Bourneová mohla považovat ty nádherné květiny za vyhrožování smrtí. Vyslovil obavu, že musí být velmi přetížená a vyčerpaná, když si něco takového představuje.

Myslel si, že jeho city opětuje. Dokonce si společně vybrali zásnubní prsten, který slečna Bourneová přijala a nechala si ho. Ještě před třemi dny nic nenasvědčovalo skutečnosti, že od té listopadové noci, kterou spolu strávili a kdy souhlasila, že si ho vezme, slečna Bourneová začala chovat jiné pocity. Byl naprosto zaskočený, když v úterý na jeho dveře zaklepala policie. Nějakou dobu mu trvalo, než ten nový stav věcí vstřebal.

Navzdory tomu, co mu provedla, odtažité a zoufalé chování slečny Bourneové způsobovalo, že si pan Solmes dělal velké obavy o její celkový stav. Podle všeho se jí viditelně zhoršilo zdraví a bylo známo, že začala být závislá na prášcích na spaní. Neustále se s ní snažil navázat kontakt jen proto, aby jí nabídl pomoc, kterou velmi potřebovala. Dokonce se domluvil s její nejlepší kamarádkou, aby společně zakročili, ale to slečna Bourneová také odmítla. Známkou toho, jak zoufalý je její stav, byla i skutečnost, že nechápala, jak důležité je přijmout pomoc.

Pan Solmes považoval za bolestnou nespravedlnost, že by měl být zatažen k soudu v důsledku své laskavosti a humánnosti. Nyní si slečny Bourneové zcela přestane všímat. Svému advokátovi však dal pokyn, aby vyjádřil fakt, že navzdory hluboké křivdě z celého srdce doufá, že slečna Bourneová vyhledá osobní a lékařskou pomoc. Pan Solmes jí přece přeje jen to nejlepší.

Soudce mu na to neskočil, ujistil ji detektiv Hughes.

Pustil ho na kauci, ale vydal zákaz přibližování.

Advokát pana Solmese vznesl námitku, že tento omezující příkaz jeho klientovi znemožní práci, připraví ho o živobytí a zničí mu kariéru, jelikož on a slečna Bourneová mají stejné pracoviště.

Detektiv Hughes Clarissu honem ubezpečil, že soudce nezměnil názor. Ba co víc, dal advokátovi pana Solmese jasně najevo, že pokud jeho klient zákaz přibližování poruší, čeká ho těžký trestní postih, který určitě bude zahrnovat závažný trest odnětí svobody.

Detektiv Hughes Clarisse poradil, aby si nadále dávala pozor a byla opatrná, ale zároveň optimistická, že pan Solmes ji nyní již nechá na pokoji.

Potom si uvědomila strašnou věc. Došlo jí, že ve skutečnosti měla štěstí, že jeho chování bylo tak extrémní. Být velmi naléhavý případ koneckonců nebylo tak špatné. Kdyby jeho obtěžování bylo mírnější povahy, možná by ho nebrali tak vážně. Policie by jí možná nepomohla. Možná by nikdy nevydali ten zákaz přibližování. Možná by až do smrti musela žít s jeho nenápadnou neustálou přítomností. Každou minutu její existence by otravoval pomalý jed.

Teď nechtěla nic jiného než vzít život do vlastních rukou. Znovu být jeho pánem a těšit se z toho, že je jen a jen její a naprosto soukromý. Na rozdíl od spousty jiných lidí něco takového už nikdy nebude považovat za samozřejmost.

Když zasunula mobil zpátky do kabelky, byla klidnější. Kráčela po přístupové cestě na nádraží a Robert zpomalil, aby na ni počkal.

„Zajímavý hovor?“ zeptal se bez velkého zájmu.

„Ne.“ Aby to zdůraznila, zavrtěla hlavou, a když mluvila, přesvědčovala sama sebe. „Je to jen jedna velmi nudná věc, která už skončila.“

Zastavil se, aby se nad tím zamyslel. Potom promluvil, jako by si nemohl pomoct. „Říkal jsem si, jestli to není nějaký muž. Třeba někdo, s kým chodíš…“

„Ne. Proboha, to ne.“ Robertovi se zjevně ulevilo. Řekla tiše, plaše: „Nikdo takový není, Roberte.“ Snažila se vymyslet, jak by mu mohla říct něco, co by nebylo daleko od pravdy. „Byl to kolega. Dělala jsem si z něčeho obavy, z jedné pracovní věci, ale měl pro mě dobrou zprávu. Ten problém už pominul.“

Stáli s Robertem před turnikety.

„To je dobře,“ řekl Robert.

Přikývla. „Ano.“ Zasunula lístek do přístroje a prošla turniketem. „To tedy opravdu ano. Už na to nechci myslet.“ Zastavili se nahoře na schodech, které vedly dolů k vlakům. „S nikým nechodím.“ Pohlédla mu přímo do oslnivě modrých očí. „Je jen jeden člověk, se kterým bych chtěla chodit.“

Sobota a neděle

O víkendu se zkoušela, aby zjistila, jestli se dokáže cítit svobodně a neohlížet se přes rameno. V sobotu bloumala po centru města, beze spěchu nakupovala na farmářském trhu a letmo se podivila nad možností, že Godfrey tu málem unesl Polly Hortonovou, protože jí to připadalo jako rušné a zdánlivě bezpečné místo.

V kavárně si objednala latte. Zatímco čekala, napsala Caroline, kdyby náhodou měla čas ještě ten večer zajít na večeři, i když si říkala, jestli se na ni nezlobí, že před čtrnácti dny odmítla to pozvání na oběd. Karolina však překvapivě téměř obratem odepsala, že tam v osm bude a že už se nemůže dočkat, až jí poví o přísně tajném plánu na restrukturaci univerzity.

Káva pořád ještě nebyla hotová, a tak napsala esemesku taky Roweně. Mám tě ráda a chybíš mi. To bylo všechno. Na tuhle zprávu však hned nepřišla odpověď. Měla strach, že Rowena vezme nůžky na tu hedvábnou noční košili, kterou jí dnes ráno poslala, ale pak tu myšlenku zaplašila a těšila se, že se uvidí s Karolinou.

Koupila zářivě červené tulipány, letošní první, a také olivy, rajčata opékaná na dubovém dřevě, papriky plněné ricottou, sladký, tmavý žitný chléb, domácí sýr hal-loumi a lahev svého oblíbeného Amarone. U francouzského čokolatiéra zakoupila pralinky, lanýže a mandle obalované v kakau. Taky nakoupila suroviny na matčino dušené hovězí na zelenině.

Když se vrátila domů, nebyly tam žádné dopisy ani dárky. Čekal ji jen výpis z kreditní karty, což jí připadalo jako báječná věc.

V neděli se dlouho procházela po tichých loukách, kde dříve za soumraku v pozdním létě s Henrym pozorovali lišky. Vždycky jí připadalo kouzelné, že tak blízko od města může být takové klidné a venkovsky vyhlížející místo.

Líbil se jí pocit pružného mechu pod nohama, když procházela starým zarostlým hřbitovem, který sousedil s malou farmou. Dojímal ji pohled na čerstvé květiny a nově vyhlížejícího plyšového medvídka na hrobě malého dítěte, které zemřelo před čtyřiceti lety. Nechala je tam jeho matka? Teď už to pravděpodobně bude stařenka, ale Clarisse nepřipadalo překvapivé, že by po všech těch letech stále ještě truchlila nad ztrátou dítěte. Věděla, že zemřelé dítě nelze nahradit druhým, přesto však doufala, že ta zarmoucená matka měla ještě aspoň jedno.

Teprve když slunce bylo tak nízko, že musela mhouřit oči, přestala se dívat na data a jména na kamenných andělích a zdobených křížích. Teprve tehdy si přestala vymýšlet příběhy o životech, které předčasně skončily, a snažila se mezi ně nepočítat ten Lauřin.

6. týden

Zakázaný klíč

Pondělí

„Je inteligentní,“ řekla Annie všem přítomným.

Byli v předpokoji a čekali, až je soudní zřízenec odvede zpátky do dvanáctky, aby přihlíželi závěrečnému pokusu pana Mordena rozdrtit nerozdrtitelného Azarolu. Snažení pana Mordena celý den mařily intervence pana Williamse a porota neustále usedala a vstávala, aby umožnila průběh soudní debaty.

Annie se naklonila ke Clarisse a zašeptala: „Mimochodem, hezké ramínko od podprdy. Myslíš, že Azarolovi se líbí růžové hedvábí?“

Annie nešeptala moc šeptem. Robert ji pravděpodobně zaslechl ze svého obvyklého místa naproti Clarisse, ačkoli si dal záležet, aby se tvářil, že nic neslyšel. Clarissa schovala ramínka pod látku. „Tuhle informaci bych uvítala dřív, Annie,“ vyčetla jí.

„Teď máš tváře stejné barvy,“ řekla Annie. „Lepší než tvá obvyklá přízračná vizáž.“

Z druhé strany vedle Clarissy seděla Wendy, která chvatně psala esemesku svému příteli, ale zvedla zrak od displeje. „Je nějaká šance, že by Azarola někdy využil své nadání dobrým způsobem?“

„Myslím, že ne.“ Annie se opět opřela na židli.

„A myslím, že kvůli nám opravdu maximálně využije svou zlovolnou genialitu.“

Pan Morden hleděl na Azarolu s nelíčeným opovržením. „Řekl jste panu Williamsovi, že jste svůj telefon dal jednomu z vašich chlapců, Áronovi, a že proto se po dobu únosu slečny Lockyerové pohyboval po trase do Londýna. Pokud jste tam opravdu nebyl, pak nám povězte Áronovo pravé jméno.“

Úsměv, rychlé odmítavé zavrtění hlavou, krátká odmlka před pobaveným a definitivním: „Ne.“ Clarissa si uvědomila, že přesně stejný sled gest někdy používá Robert.

„Žádný Áron neexistuje.“ Pan Morden vypadal tak rozzuřeně, že si říkala, že by se opravdu mohl přestat ovládat. „Vy to víte. Porota to ví. Byl jste v té dodávce.“

Pondělí, 9. března, 18.20

Obálka není nadepsaná, ale slečna Nortonová na ni při lepila žlutý lísteček. Přišlo to dnes ráno, Clarisso. Pravděpodobně pro Vás. Zaklepejte na mě, jestli se mýlím. Ještě než ji otevřu, vím, že slečna Nortonová se nemýlí. Slečna Nortonová se nikdy nemýlí.

Uvnitř je další z tvé série fotografií, jako bys je chtěl se řadit jednu za druhou, aby vznikl primitivní film. Změnil jsi na ní jen jednu věc. Změnil jsi místo jedné mé punčochy. Omotal jsi mi ji kolem krku a přivázal ji za špičku a horní okraj k horní pelesti postele.

V duchu si přehraju prohlídku svého těla, kterou jsem provedla na druhý den ráno. Na krku jsem neměla žádné otisky. Jsem si tím jistá. Všimla bych si toho.

Ta punčocha je pouze dekorativní, jestli takové slovo lze použít. Slouží jako přesný odraz tvého vkusu. Také je symbolická, ačkoli co se symbolů týče, to sdělení není pří liš rafinované: chceš mě uškrtit, můžeš to snadno udělat, měl jsi příležitost, ale neudělal jsi to, a příště nebudeš tak velkorysý.

Přinutím se znovu opatrně podívat na tu fotografii, abych se ujistila, že jsi mi svou improvizovanou oprátkou doopravdy neublížil. Jakkoli je ten obraz strašlivý a výhruž ný, smyčka je volná.

Ze všech sil se snažím racionálně přemýšlet. Je jedno, jestli jsi policii a svému advokátovi řekl, že to byla kon senzuální hra, stejně jako jsi to tvrdil s Laurou. Je jedno, že tenhle obrázek je ještě nechutnější a děsivější než ten minulý. Důležité je, že jsi sotva vydržel déle než přes ví kend, aniž bys porušil ten soudní zákaz přibližování. To je trestný čin, který bude mít za následek, že tě do čtyřia dvaceti hodin znovu předvedou k soudu a určitě dosta neš trest odnětí svobody. Aspoň osmnáct měsíců, tvrdil detektiv konstábl Hughes: soudce tě varoval, že důsledky jeho porušení budou závažné. Navíc budeš mít doživotně zakázaný veškerý kontakt se mnou.

Zbavím se tě. Budu opravdu v bezpečí a volná. Vlastně jsi mi prokázal laskavost, když jsi mi tohle poslal. Doká žu už zvládnout to zahanbení, že s tím budu muset dojít za detektivem konstáblem Hughesem.

Zavolám si taxík a jedu rovnou na policejní stanici, kde strávím zbytek večera. Začínám být expertem na vyšetřo vání, stejně jako musela být Lottie.

Potom mě odveze domů tentýž mladý policista, do kte rého jsem vrazila, když jsem tam šla poprvé, a jsem ráda, že mám příležitost poděkovat mu, že byl tak laskavý a ná pomocný a neřekl mi, že mám přijít až v úředních ho dinách. Mile se usměje, zatímco se soustředí na řízení, a řekne mi, že je to jeho práce, od toho tu je a je rád, že mi mohl pomoct.

Když na mě úkosem pohlédne, zrudnu v obličeji a roz třesou se mi rty. Upírám zrak do klína, protože mi blesk ne hlavou, že určitě viděl ty fotky. Snažím se tu myšlenku zahnat. Snažím se sama sobě namluvit, že o tom nemám naprosto žádné důkazy. Snažím se přesvědčit, že pokud se na ně opravdu podíval, bylo to čistě z profesionální nutnosti. Snažím se sama sobě připomenout, že jsem právě odevzdala na policii poslední a nejhorší z těch tvých hroz ných fotografií a že ji právě v tuto chvíli pravděpodobně zkoumají ostatní, takže je přece jedno, jestli tenhle mladý muž ví, jak vypadám nahá a spoutaná. Díky tobě zdaleka není jediný.

Když policista zajede do mé ulice, zaparkuje a trvá na tom, že se mnou půjde dovnitř, už se mi znovu po dařilo ovládnout obličej a udržet ruce, aby se mi netřás ly. Zkontroluje se mnou, že jsi mi nedoručil žádné nové zásilky, a potom mě doprovodí po schodech a do bytu.

Musím se uchýlit k práškům, abych se uklidnila, ale upadám do hlubokého, narkotického spánku s vědomím, že tě znovu zatknou. Stane se to, zatímco se mi budou zdát sny. A hned tak tě nepustí.

Úterý

Clarissa bloumala po pouličním trhu. Už byl ve vězení, ve vyšetřovací vazbě. Tentokrát ho na kauci nepustili. Dozvěděla se to brzy ráno od detektiva konstábla Hughese, který se právě chystal na čtrnáctidenní dovolenou, a než odjel, chtěl jí dát vědět, že už se nemusí obávat – Solmes bude na dost dlouho z dostřelu.

V kozačkách měla tlusté ponožky. Ráno ze zvyku hledala v šuplíku punčochy, ale pak se nedokázala přimět, aby si je navlékla. Měla holá stehna, pod kabátem a šaty byla celá zmrzlá. Rozčílilo ji to.

„Usoudil jsem, že jsi Paní z ostrova Shalott,“ ozval se nějaký hlas.

Otočila se k Robertovi, který stál jen kousek za ní, a její zlost se vypařila. „Je to dobře?“

„Dej si se mnou kafe. Máme čas.“ Vedl ji do kavárny na rohu. „Nebude to nic hezkého, jestli na lavici obžalovaných usedne Tomlinson. Na to se potřebujeme posilnit.“ Postavil před ni latte a cukr a podal jí starou knížku.

Bylo to útlé vydání Paní z ostrova Shalott, jen ta jediná báseň, ilustrovaná pečlivě rozmístěnými reprodukcemi jednotlivých výjevů, jak je zobrazili různí malíři. „To je naprosto úžasné,“ vydechla. „Jak je možné, že jsem ji nikdy předtím neviděla?“

„Našel jsem ji v antikvariátu,“ řekl.

Zastavila se u Waterhouseova obrazu, na kterém Paní sedí ve své loďce, pluje vstříc Kamelotu a smrti a vypadá, jako by měla malé těhotenské bříško, symbol její touhy po Lancelotovi. Clarissa přemítala, jestli to bylo fantomové těhotenství, způsobené přáním porodit Lancelotovi dítě. Sdělila tuto myšlenku Robertovi a pak měla obavu, že si bude myslet, že pořád všude vidí jen miminka a těhotenství.

Řekl, možná tak trochu pobaveně: „Toho jsem si nikdy nevšiml.“ Zaváhal. „Chtěl bych tě nakreslit. Dovolíš mi to, až tohle všechno skončí?“

Říkala si, jaké by to bylo, sedět, jak chce on, do jaké pózy ji naaranžuje, nechat ho, aby se na ni díval. On by se jen nedíval. Dotýkal by se jí. Také by se ho dotýkala.

Už by tam nebyl Rafe a nešpehoval by je.

„Ano,“ odpověděla velmi tiše. Podala mu knihu, aby mu ji vrátila. Pomyslela si, že je to vzácné a drahé staré vydání, a navzdory jeho nenucenosti se příliš neodvažovala přemítat, jestli si ho opatřil poté, co se spolu seznámili. Rovněž ji napadlo, jestli si v poslední době taky pročítal básně a prohlížel obrazy. Jako by byla učitelka, na kterou chce učinit dojem – tato myšlenka ji dojala.

„Je tvoje,“ řekl.

„To nemůžu.“ Opatrně ji položila na stůl. „Je to příliš vzácná věc.“

Položil na knížku ruku. „Byla stvořená pro tebe.“ Zvykla si odmítat dary, každý z nich chápat jako napadení. Tenhle však byl něco jiného.

Odhodlala se také položit ruku na tu knížku. Lehounce přitiskla konečky prstů k Robertovým. To gesto bylo jednoznačné, nemohl si myslet, že to byl náhodný dotek. „Děkuju,“ řekla tiše.

Antony Tomlinson loudavým krokem došel na lavici svědků. Měl na sobě tmavé džíny a bílou košili s dlouhým rukávem, která mu volně splývala přes velké břicho. Dojalo ji, že má kravatu: nezdařený pokus slušně se obléknout k soudu.

Podal své vysvětlení toho, co se stalo, když se s Dolemanem vrátili z nočního klubu. „Ostatní spali. Carlotta seděla na židli a byla vzhůru. Zeptala se, jestli by nám mohla zaplatit sexem za nějakej matroš. Byl to její nápad. Řekl jsem jí: ,Jsi si jistá?‘ A ona na to: ,Jo.‘ Dovedla nás do ložnice. Dal jsem jí špeka cracku a špeka heroinu. Obojí vykouřila.“

Sally Martinová říkala, že Lottie jako šlapka brala čtyřicet až osmdesát liber, podle toho, jestli zákazník chtěl orální nebo plný sex. Podle Tomlinsonova popisu jim nabídla švédskou trojku výměnou za drogy celkem za dvacet liber. To prostě nesedělo.

Pan Morden vstal, vypadal jako boxer, který dychtí zasadit své rány. „Říkáte, že slečna Lockyerová mohla z té dodávky kdykoli vystoupit?“

„Ano.“

„Smím požádat porotu, aby se ve svých spisech podívala na stranu osmdesát dva?“

Zase ta bílá dodávka. A měla na bočních dveřích něco, čeho si Clarissa předtím nevšimla. Nemohla tomu uvěřit. Předklonila se, aby si to lépe prohlédla, a přitom posunula nohy a šlápla na svou tašku, kterou položila pod stůl, než se posadila.

Úterý, 10. března, 15.20

Ten zvuk je tak pronikavý a nečekaný. Všichni se dívají mým směrem. Porotci si zacpávají rukama uši.

Ještě nechápu, co se děje. Ještě nechápu, že je to všechno kvůli tobě. Zase jsi mě našel.

Všechno mi připadá zpomalené, jako pantomima pod vodou. Robert se otočí na židli a tváří se zároveň naléhavě i klidně. Jeho rty se bezhlesně pohybují. Zdá se, že utvářejí slovo „dole“. Ukazuje na můj stůl a klepe na něj. Annie se skloní, a když se zvedne, jako by se vynořila z vody, aby se nadechla vzduchu, položí přede mě na stůl mou tašku. Zvednu ji a hladina decibelů zesílí. Jako v nějakém zma teném zlém snu se v ní začnu přehrabovat, je mi jedno, co všem před očima vrším na stůl. Peněženku, kartáč na vla sy, pomádu na rty, vypnutý mobil, střih, hydratační krém,

Robertovu vzácnou knížku, klíče, zápisník.

Siréna stále ječí, tak pronikavě, že mi připadá, že nikdy nezmlkne. A pak ho mám, stříbrný, o velikosti kroužku na klíče, vříská mi v ruce. Alarm osobního napadení, kte rý mi dal detektiv Hughes. Musela jsem botou posunout pojistné lanko a aktivovat ho.

Roztřesenýma rukama zatáhnu za lanko, ale nic se ne děje. Hledám tlačítko, kterým bych ho vypnula, ale žádné nemůžu najít, nemůžu to zastavit, nemůžu si vzpomenout, co mi detektiv Hughes říkal, že mám udělat, abych to uml čela. Moje popálené prsty už se zahojily, ale znovu mě bolí a jsou ztuhlé, jako bych je stále ještě měla ovázané. Ro bertovy ruce jsou na mých, vytrhne alarm z mého sevření. Jednou s ním pevně otočí a v místnosti se rozhostí ticho.

„Moc se omlouvám.“ Když mluvím, dochází mi, co je to za přestupek, můj vlastní hlas v této síni. Zvoní mi v uších. Moje slova zní hlasitě a s ozvěnou. Jsem si jistá, že jsem v obličeji rudá jako vlčí mák. Pohlédnu na lavici obžalova ných. Čtyři z té pětice na mě hledí, Azarola s nevyzpyta telností pokerového hráče, Tomlinson a Sparkle soucitně, Godfrey opovržlivě a podrážděně. Jenom Doleman hledí přímo před sebe jako stráž u Buckinghamského paláce.

Možná mě soudce uvrhne na noc do vězení za pohr dání soudem. Bojím se na něj pohlédnout, ale přiměju se, jen letmo, a vidím, že se tváří blahosklonně.

Pan Morden a pan Harker na mě vrhají účastné a povzbudivé úsměvy. Muž, který sedí po mé levici – a který skoro nikdy na nic nereaguje –, mě na znamení solidarity nemotorně poplácá po paži. Někdo jiný podá Annie džbán s vodou. Naplní plastový kelímek, vloží mi ho do ruky a dívá se, zatímco piju, potom se zatváří spokojeně a prázdný ke límek mi odebere. Robert se pootočí na židli, jako by se chtěl ujistit, že stále ještě držím pohromadě.

Den, který začal Robertovou vlídností a jeho knihou, se takhle pokazil. Dokonce i když jsi ve vězení, stále mě pronásleduješ, ale laskavost všech kolem mi stále připadá silnější než ty. Dokonce i v místnosti, kde je tolik ošklivosti, strachu a ničemnosti, je přesto silnější.

Pan Morden na soudcův pokyn pokračoval a přerušení rázně ukončil. „Přečtěte prosím nahlas soudu výstrahu na posuvných dveřích té dodávky.“

Tomlinson četl pomalu. „Pozor: Tyto dveře lze otevřít pouze zvenčí.“

„Což znamená ne zevnitř,“ řekl pan Morden. „A na dveřích na druhé straně dodávky je stejná výstraha. Slečna Lockyerová tedy nemohla jednoduše otevřít dveře a vystoupit, viďte?“

Úterý, 10. března, 16.40

Nevnímala jsem nic z toho, co pan Morden říkal, ačkoli je mi jasné, že říkal důležité věci.

Se sklopenýma očima se omámeně vypotácím ze soud ní síně. Pro tentokrát nesním o tom, že půjdu s Robertem na nádraží. Nepředstavuju si, jaké to bude sedět vedle něj ve vlaku. Nepřemítám, jestli bych nesebrala odvahu se ho jakoby náhodou dotknout. Nevymýšlím, jak bych se k němu mohla přitisknout, jako by na mě tlačil dav lidí a prostě se nedalo nic dělat. Nespřádám fantazie a plá ny tak jako obvykle na konci každého dne. Jsou jednou z mých tajných rozkoší.

„Clarisso.“

Sešla jsem ze schodů. Zmateně zamrkám, jako by mě Robert právě probudil. Ani jsem si neuvědomila, že je ved le mě, což je rozhodně poprvé.

Znovu jsi přehlušil všechno ostatní. Zdrtil jsi mě. Dovo lila jsem ti to. Ale už ti to znovu neumožním.

„Myslím, že je to tvoje.“ Robert mi opatrně vloží alarm do ruky.

„Myslím, že ho zítra můžu nechat doma.“ Upustím ho do tašky.

„Zítra bude lepší den.“

K vlastnímu překvapení se usmívám. „Tenhle začal tak krásně.“

Připomenu si, že to byl jen falešný poplach. Připomenu si, že mám být vděčná, že ten alarm už ani nepotřebuju.

A taky už nepotřebuju ten notýsek. Zapřisáhnu se, že po dnešku už nikdy nebudeš mým stínem. Nikdy. Už ni kdy víc. To už nejsi.

Středa

Pan Morden se zlehka oklepal, jako by si dodával odvahy postavit se tváří v tvář nějaké nepříjemnosti. „Připadá vám Carlotta Lockyerová přitažlivá?“

„Na to, abyste s někým šli do postele, vám ta osoba nemusí připadat přitažlivá. Myslel jsem, že jí prokazuju laskavost.“

Anniina hlava s tichým zaplesknutím padla tváří ke stolu.

Tomlinson žvanil dál, zatímco pan Morden se tvářil, že ztratil řeč: „Měl jsem drogy. Ona chtěla drogy. Byl to její nápad. Nabídla mi sex za drogy. Bylo to jenom pár vteřin – nebylo mi to příjemný. Myslel jsem si, že se to nepočítá jako sex, jenže můj obhájce mi vysvětlil, že jako sex se definuje jakýkoli proniknutí penisem do vaginy, bez ohledu na to, jak krátce.“

Pan Morden vypadal, že se pozvrací. „Na tohoto svědka už nemám žádné další otázky,“ prohlásil.

Robert zavrtěl hlavou, jakmile se za nimi zavřely dveře do soudní síně. „Ten chlap je monstrum,“ prohlásil klidným hlasem. Všichni ostatní souhlasně přikývli.

„To snad nemyslí vážně,“ řekla Annie. „Co je to sex? To jako když strčím svůj penis do tvý vaginy, tak spolu fakticky máme sex?“

„Už toho laskavě nechte,“ usadil je Grant.

Za chvíli Clarissa, Annie a Robert seděli ve vinárně za rohem. Byl to Robertův nápad, aby se stavili na skleničku. Annie málem spadla ze židle, když zvedla hlavu a uviděla Granta, který si k nim chtěl přisednout.

„S tebou jsme v bezpečí, Clarisso,“ řekl Grant. „Jestli nás někdo přepadne, máme tvůj alarm.“

„Existuje nějaký zvláštní důvod, proč ho nosíš?“ zeptal se Robert, jakoby mimochodem.

Řekla jim čistou pravdu. „Zapomněla jsem, že ho mám. Někdo mi ho před časem dal.“

„Vážně, Clarisso,“ Grant se posadil, „vždyť jsi takové tintítko. Viděla jsi, co jsou ti hoši za vazby. Jen pomysli, jak snadno by tě mohli odvézt.“

Napila se z obrovité sklenice červeného vína, kterou jí Robert objednal. Dívala se, jak víří, a cítila, jak jí stoupá do hlavy.

„Ta představa se mi vůbec nezamlouvá,“ prohlásil Robert.

Robert už měl třetí pivo, ale jedinou známkou jeho účinku bylo, že pokaždé když se otočila, aby se na něj podívala, zjistila, že upírá oči na její obličej a prohlíží si ji tak pozorně, že je nestihne odvrátit.

Annie si pohrávala s nedopitou sklenicí hořkého piva. „Právě proto jsou osobní bezpečnostní alarmy dobré.“

„Pro někoho, kdo je dokáže používat,“ řekla Clarissa. „Zjevně ne pro mě.“

Grant si natáhl nohy, takže skoro ležel, a překřížil ruce na prsou. „Tomlinson je chlap jak hora. Asi jako já. Ona je asi tak velká jako ty, Clarisso. Představ si, jak má kolena na tvých ramenou, jak to prý bylo, když mu ho kouřila. To bys nevydržela.“

Napřímila se na židli. „Ta postel na fotce byla nízká. Podle Tomlinsonovy verze událostí prý při tom ležela na posteli na zádech, a on stál vedle ní. To nemůže být pravda. Neměla by hlavu tak vysoko, aby na něj dosáhla.“

„Pojď to zkusit, Clarisso. Přesvědč mě. Tady a teď.“ Grant ukázal. „Pod stolem je dost místa.“

Pohlédla na Roberta. Sevřel ústa a přimhouřil oči.

„Možná by ti s tím vyšetřováním mohla pomoct tvoje žena.“ Vzala si kabát a tašku.

„Nebo máš třeba nafukovací pannu?“ Annie se taky chystala k odchodu.

„Tak zas zítra,“ rozloučila se Clarissa. Naposledy pokradmu pohlédla na Roberta. Prosím, pojď, pomyslela si. Prosím, prosím, pojď se mnou.

Robert dopil poslední zbytek piva, vstal a řekl přesně ta slova, která chtěla slyšet: „Půjdu s tebou, Clarisso.“

„Může být tvůj nový alarm osobního napadení,“ řekla Annie.

„To bych ráda,“ odvětila oběma najednou.

Nastoupila do vlaku a padla na sedačku u okna. Posadil se vedle ní. Jeho dech byl cítit pivem. Chtěla ho ochutnat. Zíral jí přímo do obličeje a vyslovil její jméno oním prostým, schvalujícím způsobem, který se jí líbil, když se seznámili u té japonské knihy střihů. Sklonil se k ní, aby ji políbil na rty tak rychle, že když se zase oddálil, málem přemítala, jestli se to vůbec stalo.

Když vlak zastavil v Bathu, hledala na podlaze svou tašku a naklonila se přes něj, aby na ni dosáhla. Věděla, že ucítí vůni jejího šamponu. Vystoupili z vlaku a on kráčel po jejím boku po schodech, přes turnikety, ze dveří nádraží. Držel ji za paži. Dovedl ji do taxíku a sedl si vedle ní.

Nebyla si jistá, jak vystoupila z taxíku. Jen si matně uvědomovala, že Robert taxikáři zaplatil, když hledala v tašce klíče, nějak se dostala do domu, a dokonce ho představila slečně Nortonové, která vyšla z bytu na chodbu. Zářivě se usmívala, když jí Robert jemně potřásl rukou, ale potom rychle odešli nahoru po schodech do Clarissina bytu.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, vzájemně ze sebe strhávali kabáty. Objala ho a konečně ho pořádně ochutnala, jeho ústa, kůži, jeho ruce ve svých vlasech. Cítila jeho vůni i osvěžující tón jeho limetkové vody po holení. Pomyslela si, že ji začal používat teprve nedávno, stále krásně voněla, i když ke konci dne už jen slabounce. Jednou rukou zezadu zatáhl za hedvábnou látku jejích šatů a díval se, jak jí obepínají ňadra, pas a boky, zatímco druhou rukou ji hladil. Začal jí stahovat šaty z ramenou. Než je nechala dopadnout na zem, zula si kozačky a sundala ponožky. Marně se snažila vypadat ladně, aby si nevšiml, jak jsou neelegantní, a celou dobu se pokoušela z hlavy zapudit důvod, proč se stále ještě nedokázala přimět, aby se dotkla punčoch, a pravděpodobně už se k tomu nikdy znovu nepřiměje.

Vedl ji do ložnice, nějak věděl, kde je, možná díky intuitivní záchranářské orientaci v půdorysu domu. Seděla na kraji postele, v níž už dva a půl týdne nespala, a on klečel na podlaze, sundaval jí kalhotky, líbal ji na břicho a rozepínal jí podprsenku.

Dívala se, jak si rychle přetáhl svetr přes hlavu. Další věc, kterou dělal s jistotou. Na rameni měl jizvu, cejch barvy jeho rtů, o velikosti zhruba dvanácti čtverečních centimetrů, a kousek od něj na hrudníku další, o něco menší.

„Rozpálené olovo,“ vysvětlil, když viděl, jak se na ně dívá. „Ze střechy.“

Napadlo ji, jestli to byla ta nehoda, o které se dočetla, když si ho vyhledala na internetu. Vyděsilo ji, že mohl zemřít, že v jakýkoli obyčejný den či noc v práci se mu mohlo stát něco strašného, jakkoli byl odborně školený v omezování rizik. Ty jizvy o tom vypovídaly mnohem přesvědčivěji než novinové zprávy.

„To nic není. Jednoho z kluků, který mě školil, když jsem nastoupil, Ala, toho bys teprve měla vidět. Požární služba byla tehdy něco úplně jiného. Hodně to hrotil. Měl rád jizvy po spáleninách. Byl úplné umělecké dílo.“ Usmál se. „Rád je ukazoval ženám. Spoustě žen. Jednou si sundal košili v baru a začal napínat svaly, začal…“

Selhal mu hlas, když poklekla, přitáhla ho k sobě a po každé jizvě přejížděla prsty a potom rty, zkoumala je. Potom ho začala líbat na břicho, tak ploché a nádherné, na pupík, až z toho zatajil dech. „To není fér, že jsem svlečená, a ty ne,“ řekla, čímž ho rozesmála, když mu rozepínala kalhoty. Sundal si je sám, rovnou i s boxerkami.

Pokládal ji na záda, na mechově zelený přehoz s červenými květy, který ušila poté, co se s ním seznámila, na který koupila nitě hned v ten den, kdy ho poprvé viděla. Přehoz, kterého se muž, jehož jméno už nikdy znovu nechtěla mít na mysli, nedotkl, neviděl jej ani nevyfotografoval. Přehoz, pod nímž ještě nespala ani ona sama.

„Clarisso,“ řekl. „Otevři oči. Podívej se na mě.“ Otevřela oči a pohlédla na něj. „Víš,“ přiměl ji k drobnému vzdechu, „tohle je sex.“

„Ano.“

Odhrnul jí vlasy z obličeje. S ústy přitisknutými k jejím zašeptal: „Pro případ, že by sis nebyla jistá definicí.“

„Jsem si jistá.“

„Tak to je dobře.“

Čtvrtek

Probudila se, když si ji k sobě přivinul, ačkoli vypadal, že ještě hluboce spí a zdá se mu nějaký sen. „Roberte,“ řekla tiše. „Roberte.“ Políbila ho a jeho zářivě modré oči se se zamrkáním otevřely.

Pár vteřin působil zmateně. Vzpomněla si, jak jí jednou řekl, že vždycky ví, kde je, když se probudí. Byla ráda, že někdy se může sám v sobě zmýlit, alespoň mírně, byť jen na okamžik. Myslela si, že je dokonalý, a to vůči němu nebylo spravedlivé. Nikdo by neměl sám sebe perfektně znát, pomyslela si. Kdokoli, kdo by se dokonale znal, by byl hrozivý. Nikdy by se nemohl změnit. Nikdy by se nemohl splést. Nemohlo by nastat žádné překvapení.

Znovu přitiskl její obličej ke svému, zdálo se, že se stále nachází ještě tak trochu ve snu, ale zašeptal její jméno, usmál se a řekl „dobré ráno“. Pomalu jí přejel rukou po zádech, a když se jí podíval do očí, přitiskl její boky ke svým. Pak nebylo pochyb, že si uvědomil, kde je.

Toto všechno si přehrávala v hlavě, když zasněně hleděla na vlastní obličej v zamlženém kovovém zrcadle. Byla na toaletě, jediné pro všechny porotce, hned vedle jejich malé soukromé čekárny přímo před soudní síní číslo dvanáct. Tomuhle se asi říká tělesná paměť. Cítila to všechno znovu, jeho ruce na svém těle, a jeho ústa, věci, které si navzájem dělali. Na co asi myslí on, když tam sedí s ostatními?

Na levé straně podbřišku pocítila pronikavou bolest, která začala, zatímco spala, a trvala, když ji probudil. Věděla, jaká je její příčina a že za pár minut pomine.

Zaslechla, jak porotci na druhé straně dveří vstávají, zaslechla, jak Annie hlasitě oznamuje, že „Clarissa je na záchodě“. Rychle si umyla ruce a vyšla ven.

Pan Tourville měl zmuchlaný talár. Byl zadýchaný, jako by musel svého jediného svědka pro Dolemana honit po všech těch schodištích až do soudní síně číslo 12. Pro neustále sípajícího pana Tourvilla bylo nejspíš štěstí, že Jason Leman nepotřeboval příliš pobízet, aby vyprávěl svůj příběh.

„Osmého srpna loňského roku jsem byl s Carlottou. Řekla, že se se mnou vyspí za drogy. Stáhla mi trenky, jako by se nemohla dočkat.“

Obžalovaní si poposedli na židlích. Dokonce i Doleman vypadal celkem zaujatě.

„Vím, že jste měl kondom. Kdo vám ho nasadil?“

„Ona, ale udělala to špatně, musel jsem to předělat.“ Zjevně zkušený profík, pomyslela si Clarissa.

„Odešel jsem z místnosti, abych jí donesl vodku, a když jsem se vrátil, byla už v tahu a já měl prázdnou peněženku. Tak jsem ji našel ve vedlejší ulici a povídám, kde jsou mý prachy? Řekla, že je utratila, ale že si to odpracuje jako prostitutka, aby mi je vrátila. Takže jsme šli na plac, kde to znala, a bavila se tam s chlápkama v auťácích. Ale připadalo mi, že něco nehraje, a tak jsem přišel blíž a ona jednomu z nich zrovna říkala, že jsem ji znásilnil. Pak přišla přímo přede mě a ubalila mi dvě facky.“

„Takže tato prostitutka vás falešně obvinila ze znásilnění. Co jste s tím udělal?“

„Nic. Nechtěl jsem se snížit na její úroveň. Já ženský nebiju. Já ženským neubližuju. Řekl jsem si, kašlu na věc, zdekuju se vodsud. Jenže na druhej den mám na krku policajty. Chovali se surově a zatkli mě. Nikdy ale nevznesli žádný obvinění.“

Pan Morden Lemana pozoroval, jako by byl něco mezi hmyzem a dárkem, který mu pan Tourville náhodou věnoval. „Odsuzujete násilí na ženách?“

Leman se předklonil a vyzývavě na pana Mordena hleděl. „Někdy.“

„Odseděl jste si několik trestů odnětí svobody za napadení. Všechny vaše oběti byly ženy.“

„Žádný důkazy. Jenom tvrzení. Tvrzení. Lži.“

„Z rozsudků o vaší vině vyplývá něco jiného. Slyšel jste někdy o Mary Barnesové?“

„Vždyť víte, že jo.“

„Minulý měsíc byla v nemocnici. Proražený ušní bubínek. Zdá se, že násilí na ženách je u vás na denním pořádku.“

„Policie zase nevznesla žádný obvinění. A Mary je furt moje přítelkyně, furt se mnou žije, takže to by vám mělo něco říct.“

Pan Morden pomalu pokýval hlavou, než promluvil: „Ano. Říká.“

V obvyklé formaci na konci dne scházeli dolů ze schodů. Grant přimhouřil kaštanově hnědá očka. „Veškeré zločiny spáchá asi šest procent populace,“ řekl. „Vyhubit je jako škodnou. A je po problému.“

Onoho večera šli Robert s Clarissou od nádraží pěšky. Kolem hrobu matky a jejích dvou dětí rozkvetly sněženky. S Robertem po boku se za ně v duchu tajně pomodlila.

Ty sněženky jí připomněly, jak rychle zima roztává do jara a že proces za pár dnů skončí. Byla šťastná, že Roberta může vídat každý den, a chtěla, aby to nikdy neskončilo. Když stoupali do kopce, ve vzduchu byla cítit vůně divokého česneku. Připadalo jí, že trvalo pouhých pár minut, než došli do jejího bytu. Poprvé si všimla, že temeno jeho hlavy je jen pár čísel od nízkého stropu. Stála před ním, překvapená vlastní plachostí.

„Dáš si kávu, Roberte?“

„Ehm… ne.“ Dlouho mu trvalo, než odpověděl „ehm“, a pak s ironickou rozhodností „ne“.

„A co čaj?“

Opakovalo se to znovu. Úsměv, rychlé záporné zavrtění hlavou, krátká pauza před pobaveným a definitivním „ne“.

Stoupla si na špičky a políbila ho. Cítila, jak ji objal.

„Je něco, co bys chtěl?“

Jeho ruce jí sjížděly po zádech. Rozepínal jí šaty.

„Chci jen tebe.“

Nesundal jí je úplně, i když jí sklouzly z jednoho ramene a obnažily je. Vedla ho do obýváku, k pohovce, posadila ho, rozepnula mu kalhoty, ale nesundala mu je, stáhla si kalhotky a sedla si mu na klín, aby byl v ní, s ústy přitisknutými k jejím, když se k němu přivinula a cítila, jak přes její rty šeptá její jméno. Zašeptala mu jeho jméno a že taky chce jen jeho.

Pátek

Natočila hlavu na stranu, takže jí brada spočívala na rameni a nos měla blízko vlasů. Ráno si je neumyla. Chtěla, aby v nich zůstala vůně jeho mýdla a jeho těla, kterou nasákla, když se k němu tiskla a spala s hlavou na jeho hrudi.

Ještě jednou se nadechla, potom se narovnala a pohlédla dopředu, právě když pan Harker zavolal svou jedinou svědkyni, která měla svědčit ve prospěch Godfreye. Joanna Sinclairová byla malá a statná, s blond a černým melírem, který Clarissu přiměl pomyslet na zebru. V červených botách na vysokém podpatku nemotorně doklopýtala k lavici svědků. Godfrey na ni zdráhavě, odměřeně kývl a poposedl si dopředu.

Pan Harker začal své dotazování. Annie supěla a Clarissa studovala Robertova ramena a vybavila si, jaké jsou jeho svaly na dotek.

Vynaložila nadlidskou snahu, aby se vynořila ze svého snění o Robertovi, když pan Morden povstal, aby svědkyni podrobil křížovému výslechu. „Vím, že vaše křestní jméno je Joanna. Říká vám pan Godfrey někdy Jo?“

Godfrey rychle záporně zavrtěl hlavou, aby ji navedl.

„Ne,“ řekla slečna Sinclairová. „Mně nikdo neříká Jo.“

„Pan Godfrey tvrdí, že telefon, který mu policie zabavila při zatčení, nebyl jeho. Tento telefon byl použit v dodávce, která vezla slečnu Lockyerovou do Londýna, a v bytě, kde byla zadržována. Vaše číslo bylo v tomto telefonu uloženo pod jménem Jo.“

„No a co?“

„Takže pan Godfrey poslal v den před svým zatčením dvě textové zprávy. Obě pro ,Jo‘. Obě byly nalezeny ve vašem zabaveném mobilu. Takto zněla první: ,Jsem na cestě. Chci, abys na mě čekala nahá.‘“

Bledá tvář slečny Sinclairové prudce zrudla pod tlustou vrstvou make-upu. „Nevybavuju si, že bych tu esemesku obdržela,“ prohlásila. „Mohl ji poslat spoustě holek jménem Jo.“

„Zkusme tu druhou. ,Promluvíme si v parku, protože tenhle telefon zhebne.‘ Napadají vás nějaké důvody, proč by pan Godfrey chtěl ten telefon zlikvidovat?“

Annie opět mluvila tichým hlasem na toaletě. „Ti dva spolu mají malého kluka.“ Povzdechla si. „Sotva Romeo a Julie, co? I když jejich budoucnost je asi tak stejně nadějná.“

„Doufám, že se mýlíš, Annie.“

Annie vztáhla ruku a velmi jemně odtáhla z Clarissiných očí zatoulaný vlásek. „Chudinko moje malá,“ řekla a v laskavém údivu pokývala hlavou. „To taky doufám.“ Onoho večera cestou zpátky do Bathu Clarissa seděla sama, stejně jako šla sama ráno na nádraží. Robert odešel z jejího bytu časně zrána. Políbil ji na rozloučenou, když stále ještě napůl spala, a zašeptal, že se před soudem potřebuje stavit doma.

Když vystoupila z vlaku, sešla ze schodů a vyšla ven z nádraží, uviděla Roberta, jak jde deset kroků před ní. Málem na něj zavolala, ale zarazila se. Způsobila to její svéhlavá neochota komukoli se vnucovat. Vzdálenost mezi nimi se zvětšovala, když spěšně přešel přes ulici a šel dál, aniž by se byť jen na vteřinku ohlédl. Potom jí zcela zmizel z dohledu.

7. týden

Sušárna

Pondělí a středa

Celé pondělní dopoledne čekali na toho kluka s fialovými vlasy.

Hra v poker byla zanedlouho v plném proudu. Clarissa posedávala na kraji a došívala v ruce kabelku pro matku k narozeninám. Spíchla klasické chanelovské psaníčko z tmavomodrého hedvábí, které jí připomínalo půlnoční bouři.

„Chci taky takovou,“ prohlásila Annie. „Bereš objednávky?“

„I já,“ hlásila se Wendy.

Clarissa se usmála, ale jen letmo zvedla zrak. „Obě jste příliš laskavé.“

„Soudní zřízenec by ti měl odebrat jehlu a nůžky.“ Sofie si rovnala karty a vypadala nasupeně. „Měla tě zastavit bezpečnostní kontrola.“

„Jo. Jen si pomysli, co by těmi věcičkami mohla natropit Sparkleovi za škodu,“ usmála se Annie. „Budeš na ni žalovat?“

„Soudní zřízenec vidí, co dělá,“ řekla Wendy. „Je mu to jedno. Stejně už věděl, že je má, když mi opravila sukni.“

Clarissina židle byla těsně za Robertovou. Ten rozhovor mu určitě nemohl ujít. Jeho záda zůstávala napřímená, zatímco se soustředil na své karty. Muži se hlasitě smáli jeho vtipům a souhlasně přikyvovali všemu, co říkal. Říkala si, jestli jsou všichni hasiči automaticky takhle oblíbení.

Snažila se přesvědčit sama sebe, že se mýlí, když si myslí, že se jí za celé dopoledne nepodíval do očí, že na ni nepohlédl, ba ani s ní nemluvil od té doby, co v pátek tak brzy ráno odešel z jejího bytu. Ale nepodařilo se jí zachytit ani letmý pohled jeho modrých očí.

Robert mluvil o jednom herci ze špionážního filmu, který právě viděl. „Je to fešák.“ Následoval další hurónský smích nad jedním z jeho vtipů. Clarissa se nesmála. Nepřipadal jí legrační.

Píchla se jehlou. Kapka krve jí stekla z prstu a dopadla na látku.

„Kde asi je?“ zjišťovala tiše, když pomyslela na jejich nepřítomného kolegu z poroty. „To na něj nesedí, že by nepřišel. Určitě se něco stalo.“

„Clarissa má pravdu,“ řekl Robert a při jeho slovech se jí sevřelo srdce.

Grant se zařehtal. „Zavřeli ho přes noc s klukama za katr. Bude Sparkleova nová děvka. Ale napřed ho soudce povolá do svých komnat a naplácá mu.“

Ostatní se zasmáli. Robert s nimi, ale Clarissa ne.

Na svá místa na porotní lavici usedli teprve v poledne. Soudce vypadal vážně. „S politováním oznamuji, že pan McElwee je nemocen. Je sice přípustné snížit počet porotců na jedenáct, či dokonce na zákonem povolený minimální počet devíti, já však preferuji – pokud to nepovede k příliš dlouhému zdržení –, aby porota v této pozdní fázi fungovala v plném počtu. Proto vás rozpouštím až do středy ráno, kdy se podle odhadu lékaře bude pan McElwee schopen vrátit. Pokud tomu tak nebude, vyřadím jej z poroty a dále budeme pokračovat bez něj.“

Ve středu ráno se do soudní síně číslo dvanáct dostavili všichni jako obvykle.

Proces je téměř u konce, pomyslela si Clarissa. Připadalo jí, že místnost se točí. Studovala hebké hnědé chmýří na Robertově šíji a sotva patrný pramínek čistého potu za jeho pravým uchem. Chtěla ho vdechovat, zabořit tvář mezi jeho ramena. Bude muset odsud, z této budovy, odejít zpátky do světa, kde už ho nebude každý den vídat, do světa, kde není. Ačkoli si nebyla jistá, jak moc se jí zamlouvá tato nová verze světa, o který měla brzy přijít, kde už se na ni Robert nejspíš nechtěl podívat.

Představovala si sněhovou bouři. Cokoli, kvůli čemu by soud musel být uzavřen, aby se musel odročit konec, aby získala víc času s Robertem. Spoléhala na spoustu dnů svědeckých výpovědí a protivýpovědí obžalovaných, ale vůbec k nim nedošlo, protože Doleman, Sparkle i Godfrey odmítli usednout na lavici svědků.

Ucítila zvláštní záchvěv dole v podbřišku a uprostřed břicha, který za chvíli pominul.

Pan Morden přejel zrakem porotu a každému se podíval do očí, když začal svou závěrečnou řeč.

Byla tak malátná a unavená, že se nedokázala soustředit. Stejně už to jednou pořádně poslouchala, když to všechno na začátku říkal poprvé. Když znovu zapnula, už končil. Byla tak zmatená, kolik minut uběhlo od té doby, co začal, že si říkala, jestli na ni něco neleze.

Byla ta nejhorší porotkyně na světě. Pan Williams už si sedal, a jí ještě ani nedošlo, že vůbec vstal. Potom vstal pan Belford a jí se opět zatoulaly myšlenky. Je možné, že její mozek po sedmi týdnech opravdu dospěl k bodu nasycení?

Pan Tourville byl jediný, který ji nezačaroval, aby usnula. „Pan Doleman není žádný násilník. Není únosce. Není drogový dealer. Je to těžce pracující otec rodiny, který byl až do svého zatčení výdělečně činný. Je dlouhodobým partnerem krásné mladé ženy. Je milujícím otcem jejich malého syna. Pan Doleman se provinil jen jednou věcí. Velmi špatně si vybral některé své přátele. Za to ho nemůžete poslat do vězení. To rozhodně ne. To nemůžete.“

Clarissa se třásla zimou na nástupišti a čekala, až se otevřou dveře vlaku, aby mohla nastoupit. Už zbývaly jen závěrečné řeči Sparkleova obhájce a pana Harkera. Potom budou následovat pokyny soudce. Bude muset dávat větší pozor.

Po rameni jí přejela něčí ruka. Prudce se otočila a s překvapením shledala, že patří Robertovi. Omlouval se jí, že ji vyděsil.

Slova z ní vypadla dřív, než se stihla zarazit. „Pojeď se mnou zpátky.“ Snažila se usmát. „Jsi jako droga.“

„Ty taky.“ Měl tichý hlas, jako by jí něco šeptal v posteli. „Ale dnes večer nemůžu. Chápeš to, viď? Porota se chystá zasednout k rokování. Minulý týden… měli jsme počkat. Jsem rád, že jsme nepočkali, ale měli jsme. Jsem opatrný. Vím, že jsem se tak nechoval, ale jsem. Měl jsem ti to vysvětlit. Jakmile tohle skončí…,“ řekl.

„Nebude to za dlouho…,“ dodal.

Měl praxi ve sdělování špatných zpráv – dělal to v práci každý den –, mnohem horších zpráv, než byla tahle. Cítila, jak jí stoupá horkost do tváří. Přesto se však neubránila, aby mu neřekla to, co mu řekla: „Jestli si to rozmyslíš… Chci říct, i když bude pozdě…“ Ale bylo jí jasné, že je to muž, který si nikdy nic nerozmyslí, když už se pro něco důležitého či nedůležitého jednou rozhodne. Vždyť to přece věděla od začátku. Vadilo jí doprošovat se ho, nechtěla ho mít stůj co stůj.

Ozvalo se cvaknutí západky zámku a světla na dveřích vlaku se změnila z oranžové na zelenou. Robert jí otevřel dveře a ona opatrně překročila mezeru mezi vlakem a nástupištěm.

Přiměla se otočit, aby na něj pohlédla, jak stojí na nástupišti, jen kousek od ní. „Uvidíme se zítra, Roberte.“ Opět se pokusila usmát, ale místo toho se jí na obličeji objevil jakýsi zesláblý a podivný výraz. „Potřebuju… udělat pár věcí,“ vypravila ze sebe.

„Chápu,“ řekl. „Clarisso,“ dodal. „Možná…“

„Dobrou noc,“ rozloučila se a rychle postupovala dále do vozu. Teď byla řada na ní, aby se neohlížela.

Středa a čtvrtek

Myslela, že nikdy neusne, když ležela ve své staré posteli, která už nebyla tou postelí, kde se staly ty strašné věci, kde byly pořízeny ty fotky. Nyní to byla postel, v níž byl Robert. Ležela pod prošívaným přehozem, který nevyprala, protože z něj nechtěla smýt žádnou součást Robertovy přítomnosti. Nakonec ale přece jen usnula. Byla v sušárně, jeho oblíbeném místě na hasičské stanici, v místě, které nikdy ve skutečnosti neviděla, v zakázaném prostoru, kam neměla přístup, a on byl s ní. Políbil ji, zvedl ji, přejel jí rukama po pažích, zvedl jí je nad hlavu a ustoupil, aby se na ni podíval. „Roberte,“ pokusila se říct, ale slovo se jí nepodařilo vyslovit a on už tam nebyl.

Sušárna už nebyla sušárna. Proměnila se v Modrovousovu komnatu a figuríny už nebyly figuríny. Byly to mrtvé ženy se zastřenými obličeji a zkrvavenými ústy, krev prosakovala skrz jejich rubáše jako křiklavé polibky. Pohupovaly se na oprátkách, na kterých visely, jako by s nimi jemně komíhal klidný vánek. Nemohla dýchat, lapala po dechu. Snažila se zvednout ruku ke klice a stisknout ji, ale ruka se nepohnula. Pokoušela se vykřiknout, ale její rty se nepohnuly. Celé tělo měla něčím zatížené. Z žaludku se jí drala žluč a bolelo ji v krku, když se ji snažila spolknout. Ruce měla nad hlavou. Škubla s nimi, ale něco se jí zařízlo do zápěstí.

Otevřela oči a uviděla obličej, který vůbec nechtěla vidět.

To není možné, napadlo ji. Přece tu nemůže být. Měl být ve vězení. Detektiv Hughes řekl, že je ve vězení. Je to jen noční můra. Poručila si, že se má probudit.

Snažila se vykroutit, shodit ho ze sebe, kopnout ho, ale ještě víc se na ni přitiskl celou váhou svého těla. Zpanikařila, že se vůbec nemůže pohnout. Zaslechla nelidský, přidušený zvuk a došlo jí, že tyhle zvířecí zvuky vydává ona sama, nevyslovuje slova.

Pevně stiskla oči a snažila se přinutit, aby opět usnula. Znovu si říkala, že je to jen zlý sen, že on přece musí být ve vězení. Musí tam být. Nepropustili by ho, aniž by jí to řekli.

„Otevři oči.“ Popadl ji za vlasy a s trhnutím jí zaklonil hlavu. Něco se jí zarylo do hrdla. „Otevři oči, jestli se nechceš udusit, Clarisso.“ Otevřela oči. Povolil tlak na jejím hrdle. „Čekala jsi na mě, viď? Chtěla jsi, abych přišel. Jen sis to nedovolila přiznat.“

Srdce jí bušilo tak zběsile, že si myslela, že pukne. Připadalo jí, že tluče příliš silně a už to nemůže déle vydržet, že se ještě jednou naposledy smrští a potom se zastaví. Opět se ho pokusila odstrčit, ale rozdírala se jí kůže na zápěstí a napjatá ramena ji tak bolela, že jí připadalo, že jí odpadnou ruce.

Zabořil jí obličej do břicha. Podložil jí rukama boky, mnul hedvábnou látku košile a přitahoval si její tělo k sobě. „Krásně voníš. To všechno pro mě, viď? Myslela jsi na mě, co? A na moje plány pro tebe. Dokážeš si představit, jaké jsou?“

Otřel jí tváře přehozem. „Pláčeš, protože tě to mrzí?“ Snažila se přikývnout, ale pohnula hlavou jen maličko, protože se bála, že se jinak uškrtí.

Sáhl na podlahu u postele. Když znovu zvedl ruku, měl v ní nůž s čepelí zúženou do špičky, a ona se zaslechla, jak zasténala. „Promluvíme si o tom, jak ses ke mně chovala? Slíbil jsem přece, že tě potrestám, ne?“ Položil nůž na postel, konec želvovinové střenky se dotýkal jejího pasu.

„Hezká noční košilka.“ Byla vyhrnutá vysoko na jejích stehnech. Clarissa trhala rukama, chtěla si ji shrnout dolů. Přejel rukou po matně fialovém hedvábí. Popadl ji za ramena. „Ušila sis ji pro toho hasiče?“ Pohnula hlavou, ne, ale opět ucítila, jak se sevřel kruh kolem jejího hrdla. Přejel po něm prstem, aby ho zkontroloval, a potom ho povolil. „Uškrcení je moc snadné, Clarisso. Z tohohle se tak snadno a rychle nedostaneš.“

Zvedl nůž. „Je hodně ostrý.“ Nadzvedl lem a napjal ho a potom pomalu přejel nožem vzhůru, aby rozřízl košili uprostřed po celé délce až nahoru. „Máš strach?“ Snažila se zatlačit záda do matrace, aby uhnula před nožem, a bezhlesně vzlykala. „Měla bys. Vidím, že máš. To se mi líbí.“

Nůž spočíval mezi jejími ňadry, namířený k její bradě. Zadržovala dech, bála se, že i sebemenší pohyb její hrudi způsobí, že ji bodne do krve.

„Myslel jsem si, že jsi opravdová princezna, ale nejsi. Jsi jako ostatní. Teď jako princezna nevypadáš.“ Prudce trhl nožem přímo vzhůru a ona vykřikla, ale ozvalo se pouze ohavné zakvičení, které nepřestalo, dokud si neuvědomila, že nůž se jí nedotkl. „Mohl jsem tě svléknout, když jsi ještě byla omámená chloroformem, ale chtěl jsem, abys při tom byla vzhůru. Celou dobu jsem o tom snil.“ Prořízl jedno tenké ramínko, potom druhé.

Položil nůž vedle její hlavy, rozhrnul proříznutou látku a zakroutil jí jednou bradavkou tak, že opět tlumeně vykřikla. „Jak myslíš, že mi bylo, když jsem tě s ním viděl? Bylo ti to jedno, co? Tys mě provokovala, Clarisso. Schválně.“ Zatřásl s ní tak zprudka, že jí připadalo, že jí způsobil poranění krku. Připadalo jí, že se jí mozek roztříštil uvnitř lebky.

„Jsi horší než moje předchozí přítelkyně, Clarisso. Ať toho pro tebe dělám sebevíc, nikdy to nestačí. Řekneš mi, ať jdu pryč, a najdeš si někoho jiného. Dalšího ženáče, nic míň. Ne že bys brala ohled na chudinku paní Hasičovou.“ V koutcích úst se mu sbíhaly sliny. „Vychrápala ses s ním, když jsem byl v base, co? Jenomže jsi ho přestala bavit, jakmile tě ojel.“

Vtiskl jí ruku do rozkroku. „On neví, co potřebuješ.“ Šátral prsty pod kalhotkami, které si ušila ze stejného hedvábí jako noční košili. Sundával si košili, rozepínal si pásek. Tiskla stehna k sobě, ale on jí nožem rozřízl kalhotky po stranách a strhl je. Prudce jí roztáhl nohy. „Neusnadňuješ mi, abych se dokázal ovládat.“

Snažila se ho kopnout. Silně ji udeřil do břicha, až ochabla a zvedl se jí žaludek, takže si myslela, že se zadáví vlastními zvratky. Cítila v ústech sůl a kov. Omotal jí něco kolem obou kotníků a přivázal je ke sloupkům postele. Snažila se nohy vyprostit, snažila se říct slovo ne, znovu a znovu, ne, ale nepodařilo se jí, aby ani tento jednoslabičný zvuk zněl jako slovo.

Potom ji fotil. Pokaždé když se spustil blesk, bodlo ji světlo do očí a on s ní třásl, dokud neuposlechla jeho příkazu, aby je znovu otevřela a podívala se na něj. Nakonec odložil foťák a lehl si na ni. Svíjela se, cloumala sebou, snažila se převalit.

Zvedl pěst a udeřil ji ze strany do hlavy. Ozvala se exploze, zvuk, jako by jí provrtával lebku. To na stropě musejí být tančící andělé, pomyslela si. Opět se odkudsi ozval ten přidušený křik.

Po straně obličeje jí spočinulo cosi studeného. Věděla, že musí zjistit, co to je, a dokud to nezjistí, vůbec se nehýbat, zůstat naprosto strnulá. A pak jí došlo, že je to ten nůž. Uvědomila si to zlomek vteřiny předtím, než se ostří naklonilo a prořízlo jí tvář.

Cítila, jak jí celé tělo ochablo, matně viděla, že se mu proměňuje výraz, že jeho ruce tahají za cosi, co jí předtím dal přes ústa. Potom zalapala po dechu. Snažila se ho nahltat obrovskými doušky, když prořízl smyčku kolem jejího krku, aby ho uvolnil, nadzvedl jí hlavu a ramena. Přidržel jí u úst sklenici vody a poručil jí, aby se napila, ale voda jí stékala po bradě, jak oddechovala, kapala jí na prsa a mísila se s čímsi červeným. Proč je tu tolik červené? Osušoval jí tvář rozčísnutou noční košilí. Na okamžik na ni pohlédl, jako by šokovaně zjistil, co udělal. Obličej se mu svraštil nejistotou a vyčerpáním, jakoby v údivu nad vývojem situace. Zatřásla se mu hlava a několikrát zamrkal, jako by byl dočasně oslepený, ale teď už opět viděl zřetelně.

Potom jí začal hníst ňadra. Svíral je a sál, kousl ji tak silně, že vykřikla. Zacpal jí rukou ústa a řekl jí, ať zmlkne. Stahoval si už rozepnuté kalhoty a potom boxerky. Vylezl na ni, popadl ji za vlasy a přitáhl k sobě její obličej. Jeho výraz jí připomněl obraz Apollóna stahujícího Marsya z kůže, laskavě hledícího na svou oběť, jako by ji nezabíjel, ale pečoval o ni. Jeho hlas zněl téměř láskyplně, když zašeptal: „Na tohle jsi mě přinutila čekat příliš dlouho,“ a násilím do ní vnikl.

Tiše plakala a myslela na to, že musí dostat jeho DNA za nehty, ale nešlo to, protože nemohla pohnout zápěstími. Až skončí, bude jeho DNA uvnitř ní. Aspoň to poslouží jako důkaz, až najdou její tělo.

„Podívej se na mě. Řekni moje jméno.“

Ve spánku jí prudce tepalo. Měla ztěžklou šíji a nedokázala pořádně otevřít oči. Myslela si, že ta vlhkost, co v nich má, musí být krev, vytékající pod tlakem, který cítila v hlavě.

„Řekni ho.“

Nemít jeho jméno v hlavě, nevyslovit ho, byl její poslední talisman.

„Řekni ho,“ poručil jí. „Udělej, co ti říkám.“

Uvědomila si však, že si nedokáže vzpomenout, jak se vlastně jmenuje.

Znovu jí poručil, aby to řekla. Sám své jméno vyslovil na konci věty, kterou z ní chtěl dostat, a ona ji zopakovala, i když slova zněla nejasně.

„Polib mě,“ nakázal jí.

Snažila se odtáhnout hlavu, ale i pouhý milimetr způsobil, že se jí příliš otřásl mozek, příliš ji rozbolel. Přisál své rty k jejím a vrazil jí jazyk do úst. Napadlo ji, že ho kousne, ale hrůzou se neodvážila.

„Řekni mi, že mě miluješ.“

„Miluji tě.“

„Řekni: ,Miluji tě, Rafe.‘“

„Miluji tě, Rafe.“

„Řekni mi, co ti dělám.“

Nevěděla, co po ní chce. Řekla jedinou věc, která ji napadla. Jedinou pravdivou věc: „Ubližuješ mi.“

„Správně.“ Znovu ji popadl za vlasy. „Teď mi řekni, že se uděláš, že žádný jiný milenec pro tebe neudělá to, co umím já, že mi patříš, že takhle se ti to líbí.“

Všechno to odpapouškovala. Poslouchala, jak se mu zrychluje dech, a připravila se na nejhorší, když jeho pohyby začaly být ještě prudší.

Když bylo po všem, jeho tělo se zhroutilo na její a zatlačilo ji do matrace. Myslela, že jí zpřelámal žebra, pohmoždil plíce, vyvrtal jí díru do žaludku v místě, kde ji praštil. Trvalo několik minut, než z ní vyšel ven.

„Moc se ti to líbilo. Poznal jsem to,“ řekl. „Cítil jsem, jak ses udělala. Vím líp než kdokoli jiný, co tě vzrušuje, Clarisso.“

Cítila mezi nohama žíravou vlhkost a hruď měla tak sevřenou a palčivou, že nemohla dýchat. Ramena jako by měla vyrvaná z kloubů a kotníky sedřené do masa, jak se je snažila vyprostit. Ruce a prsty měla znecitlivělé, protože z nich odtekla krev.

V rukou držel roubík. Viděla, že je kožený, jako ten, který měla v ústech ta žena na obálce časopisu. Znovu se rozplakala a namáhavě dýchala. „Slibuju, že už budu zticha,“ vypravila ze sebe skřehotavým hlasem, který se jí vydral z bolavého hrdla.

„Nevěřím ti. Řekl jsem ti, že už ti nikdy nebudu věřit, po tom úskoku, který jsi mi provedla v parku. Zjistíš, že to, co říkám, myslím vážně. Bude to poslední věc, kterou zjistíš.“ Snažila se odvrátit hlavu. Znovu cukala zápěstími, aby se vyprostila, ale sotva se vůbec dokázala pohnout, když jí připínal ten roubík.

„Musíš mít ucpanou pusu kvůli jiným věcem, které ti udělám. Nechceme rušit sousedy tvým křikem.“ Padl na postel vedle ní, přehodil jí ruku přes prsa, nohou jí objal boky a hluboce usnul.

Hvízdání vzduchu, když dýchala nosem, bylo velmi hlasité. Hrudník se jí zvedal a klesal, nadouval a splaskával. Byla si jistá, že ho probudí, ale nedokázala zpomalit dech, ať se sebevíc snažila.

Panebože, prosím, ať se neprobudí, myslela si. Prosím, prosím ne. Prosím tě, Bože. Prosím, pomoz mi. Ta slova jí neustále zněla v hlavě, nevyslovené zaříkadlo, pořád dokola. Kouzlo, které ji mělo udržet naživu a přivolat pomoc. Záhy je však přehlušila jiná slova, která nedokázala zastavit. Žádný Bůh neexistuje. Prostě ne. Nemůže. Není žádná naděje, Laura se určitě modlila a Bůh ji nezachránil. Bůh nechal Lauru nepředstavitelně trpět.

Její dýchání se zhoršovalo. Připadalo jí, že místnost se plní kouřem a že se jím dusí. Snažila se říkat si, že si to jen namlouvá. Pokusila se sama sebe přesvědčit, že nemůže hořet, protože kdyby hořelo, spustil by se požární hlásič, a ona žádnou sirénu neslyšela. Ale věděla, že tam není dost kyslíku. Není. Prostě ne. Rozkousne si vlastní jazyk, až bude umírat, jako ta zlá královna, která nemohla promluvit ani vykřiknout, když se utancovala k smrti v rozpálených železných střevíčkách, které jí nasadili kleštěmi na nohy.

Nechápala, proč se místnost otáčí. Co nejpevněji zavřela oči a pak je znovu otevřela, ale stále byla uprostřed smršti. Všechno bylo v mlze. Nedokázala rozpoznat jediný předmět, aby ukotvila svůj zrak.

Když oči opět otevřela, nevěděla, kde je, proč je tak těžké se pohnout ani co se stalo, že ji všechno tak bolí. Ale byla si jistá, že opravdu hoří a že umírá, protože se dusí kouřem, a téměř nic nevidí, protože ho je ve vzduchu tolik. Robert jí řekl, že kdyby někdy uvízla v místě, kde hoří, má si lehnout na podlahu. Jedině dole u země se prý dá najít trochu vzduchu. To kouř zabíjí, řekl. Snažila se pohnout, protože věděla, že Robert by chtěl, aby to udělala. Snažila se dostat na podlahu, pokoušela se vyprostit ruce a nohy, ale něco ji ochromilo a cosi jiného na ni spadlo. Možná to byla střecha. Na Roberta jednou spadla při požáru střecha. Možná spadla už předtím, když se ta místnost otáčela. Přemítala, jestli je mrtvá a leží v rakvi a tlačí na ni víko.

Odněkud zdáli se ozývalo zvonění. Myslela si, že je to umíráček, který zvoní na pohřeb. Něco ji tížilo na prsou. Otevřela oči a uviděla, že je to něčí ruka. A potom si vzpomněla, kde je, co se stalo a komu ta ruka patří, a uvědomila si, že ve skutečnosti nehoří. Pochopila však, že předtím prožila strašlivou hrůzu a že ji nějak ošklivě poranil na hlavě, takže nedokáže pořádně myslet ani zůstat při smyslech, a byla si jistá, že prodělala nějaký absolutní a nezvladatelný záchvat paniky a ztratila vědomí. Taky věděla, že se musí ze všech sil snažit, aby se to znovu nestalo, protože někdo jí kdysi řekl, že když člověk s poraněnou hlavou usne, tak zemře.

Ozvalo se zachřestění, potom kovové zařinčení. Pohnul se. Znepokojeně se rozhlížel a naslouchal, něco si pro sebe mumlal a nadával. Praštil ji pěstí do temene hlavy. Před očima se jí rozprskly maličké tečky a pak už byla jen tma.

Myslela si, že se jí to musí zdát. Vyhlížela z mihotavé mlhy. Nad ní se skláněl Robert a zatáhl za něco na jejím obličeji. Otevřela ústa, ale nic z nich nevyšlo. Odvázal jí kotníky a posunul jí nohy, položil je jednu vedle druhé, aby je neměla tak široce roztažené. Natáhl se nad ni a pak uviděla své ruce, držel je ve svých a mnul je. Jeho obličej, jeho krásný obličej byl bílý. Proč je tak bílý? A měl mokré tváře. Copak venku prší? Kapky vypadaly jako slzy, ale to nemohla být pravda. Copak jí Robert jednou neřekl, že nikdy nepláče? Nebo to řekl ten muž jménem Azarola? Zdálo se jí, že Robert něco šeptá. Proč zní, jako by se dusil? Měl tak divný hlas. A balil ji do prošívaného přehozu, ukládal ji na levý bok. Držel v ruce telefon, mačkal na něm čísla a udával její adresu.

Nesměla zapomenout na něco velmi důležitého. Moc se snažila, ale nedokázala si vzpomenout, co to je. A pak si vzpomněla. „Musíš se mít na pozoru,“ snažila se říct. Jen ji něžně utišil. Znovu ji držel za ruce a třel jí prsty. Měla je úplně bílé, ještě bělejší než obličej.

Potom však zahlédla ve dveřích stín. Věděla, že ten stín patří tomu muži. Robert sledoval její pohled, vymrštil se a co nejvíc se oddálil od postele, jako by chtěl odvést mužovu pozornost.

Muž mával nožem, který svíral v pravé ruce. Přistupoval k Robertovi s ostřím namířeným nahoru a ven. Robert o krok ustoupil a též se zaklonil, ale muž vykročil vpřed, aby byl stále blízko Roberta, a ještě víc napřáhl ruku s vytaseným nožem.

Robert nafi oval úder doprava. Jakmile muž zaútočil nožem, aby jej odrazil, Robert uhnul, levačkou udeřil muže do pravé paže, pravačkou popadl jeho zápěstí s nožem a levým loktem ho prudce šťouchl do nosu. Najednou se ozvalo pronikavé zapraštění kosti, vytryskla zářivě červená krev a nůž se zařinčením dopadl na dřevěnou podlahu. Zatímco mrkající a omráčený muž vrávoral na nohou, Robert ho praštil pravou pěstí do levého spánku a levou pěstí do brady, takže se mu zaklonila hlava a zkroutilo tělo. Muž se chvíli potácel jako poražený boxer v ringu a potom se zřítil na zem. Dopadl na bok tak ztěžka, až se zdálo, že se otřásla celá místnost.

Robert odkopl nůž, když vykročil dopředu, aby se podíval na toho muže, který byl zcela nehybný, až na trhané zvedání a klesání hrudníku. Důkladně zkontroloval, jestli je při vědomí, jako by to byl vzteklý pes, ke kterému se nechce otočit zády. Sklonil se, aby zvedl mužovu bezvládnou ruku, a potom ji upustil a díval se, jak se zaduněním dopadla na zem. Zdálo se, že obzvláště dává pozor na jeho prsty, jako by se chtěl ujistit, že sebou ani nepatrně necukly.

Z tváře jí znovu prudce vytryskla krev a dostala prudkou křeč do žaludku. Neuvědomila si, že zasténala, dokud se Robert neobrátil k muži zády a nezavolal její jméno, když vykročil směrem k ní. I těch pouhých pár vteřin nepozornosti však bylo příliš mnoho, a za všechno mohla ona.

Muž natáhl pravou ruku přes hlavu a dosáhl pod její noční stolek. Když se ruka vynořila, držela druhý nůž. Měl mohutnou černou gumovou rukojeť a krátkou a širokou čepel. Muž se posadil a zabodl Robertovi nůž zezadu do horní části stehna.

Robert vykřikl, a ten zvířecí zvuk projel skrze ni.

Padl na kolena a zhroutil se na zem.

Muž vyplivl krev z úst a vysmrkal ji z nosu. Zvedl ruku. Nůž se mu stříbřitě blyštěl nad hlavou, zvednutý do výše, aby Roberta dorazil. Když nůž sjel dolů, Robert se prudce otočil, oběma rukama popadl muže za pravé zápěstí, strhl ho na záda, svalil se na něj a přimáčkl mu kolenem břicho.

Zdálo se, že Robert si nevšímá své druhé nohy, která ležela natažená na zemi. Světlehnědá manšestrová nohavice jeho kalhot tmavla krví. Tmavomodré triko bylo v podpaží, na hrudníku i na zádech propocené.

Muž udeřil Roberta levou pěstí do obličeje, rozrazil mu ret, ale Roberta by nic nedonutilo, aby pustil jeho pravé zápěstí. Nic by ho nepřimělo k tomu, aby se přestal snažit, aby ten muž upustil nůž. Nic by ho nepřinutilo, aby zanechal snahy držet si nůž od těla.

Byla tam spousta krve. Robertovi stékala po bradě, crčela mu z nohy na podlahu. Muži tekla krev z nosu, potřísnila mu bradu a nahou hruď i rukáv Robertova trika.

Muž udeřil Roberta levačkou přes obě ruce a zápasil, aby si udržel nůž. Vibroval mezi nimi, jak se ho oba snažili přiblížit k soupeři, jak se oba pokoušeli otočit ostří proti tomu druhému. Muž ležel na zádech, takže musel nůž tlačit nahoru proti gravitaci. Byla to Robertova jediná výhoda, ale nedostatečná. Vypadalo to jako jakési strašlivé sportovní přetlačování rukou. Jako by spolu hráli páku a Robert pomalu prohrával, protože slábl, jak ztrácel stále víc a víc krve. Měl popelavý obličej. Na čele mu perlil pot. Sténal.

Ani jeden z nich si nevšiml, že sklouzla z postele. Zvedla první nůž ze země, kam jej Robert odhodil, a uchopila ho za želvovinovou střenku. Roztřeseně k nim vykročila. Vypadala jako čerstvý upír, který poprvé vstal z hrobu. Krev se jí vinula v pramíncích po vnitřní straně stehen, crčela jí z obličeje, stékala po krku dolů, přes prsa na břicho. Slepovala jí světlé vlasy a barvila je do tmavoruda.

Ti laskaví a vstřícní policisté jí lhali. Živili v ní veškerou tu falešnou, smrtící naději, říkali jí, že je v bezpečí, když nebyla, když jí ve skutečnosti hrozilo nebezpečí přímo smrtelné. Jejich opatření nefungovala. Jen ona sama může opravdu dokázat, aby ten muž zmizel. Jen ona sama může dokázat, aby se ztratil tak dokonale, že už se nikdy nebude schopen vrátit. Byla to jediná možnost. Nic jiného jej nepřinutí, aby ji nechal na pokoji. Nic jiného Robertovi nepomůže. Až ten nůž příště do Roberta zajede, zabije ho. O tom nepochybovala. Věděla přesně, co musí udělat, a věděla, že bude mít jen jednu šanci.

Opravdu měla vynikající znalosti biologie člověka, jak jednou řekla Robertovi. Její posedlost reprodukcí přerostla ve fascinaci celým tělem, ale tento zájem už měla od školních let. Vryly se jí do paměti všechny podrobnosti. Pamatovala si obrázky srdce, fotografie, ilustrace a anatomické diagramy, které jí vždycky připadaly tak krásné. Znovu je všechny prostudovala, když otci dělali koronární bypass.

Ten muž měl na sobě jen boxerky. Viděla ty anatomické obrázky, jako by je měl ve vrstvách namalované na hrudníku: srdce a jeho označené komory a síně pod hrudním košem, hrudní koš pod kůží. Viděla je i s bušícím srdcem a rozmazaným viděním. Ani se nemusela snažit. Věděla, že má mezi žebry mezeru, těsně nad pravou srdeční komorou. Věděla, že je to nejvražednější místo. Přiměla se soustředit na terč, v jedné linii s jeho bradavkami a lehce mimo střed. Snažila se nerozptylovat bolestí vepsanou do Robertovy tváře.

Neustále na to místo upírala oči, když mu zabodla nůž do hrudi vší silou svého opadávajícího rozrušení. Snadno padla na kolena na podlahu těsně nad jeho hlavou. Pád byl přesně to, co její tělo chtělo udělat. Na zlomek vteřiny pocítila odpor, jako v okamžiku těsně předtím, než propíchla melounovou slupku velmi ostrou špičkou. Potom kov zajel hluboko, jako by jeho maso bylo ovocná dužnina. Nůž se zanořil úplně celý. Nezastavil se, dokud se rukojeť nedotkla kůže.

Zasípal a zalapal po dechu, ale jen krátce. Už neměl bledé rty. Měl je modré. Mezi nimi se tvořily červené bublinky. Z bodné rány nevytryskla krev, jak si myslela, že nastane. Vytékala trvale a vytvořila kolem střenky dezertní talířek. Ruce jí nefungovaly jako obvykle, a nůž začal být tak vlhký, teplý a kluzký, že bylo obtížné jej uchopit. Věděla však, že ho nesmí pustit. Ať se děje cokoli. Věděla to. Neustále se ho snažila držet ze strachu, že to nevyjde. Pro případ, že by špatně vypočetla nebo netrefila bod, na který mířila. Jako by se probral, kdyby ten nůž pustila. Jako by znovu popadl ten druhý nůž a zaryl ho do Roberta. Jako by se díra, kterou udělala, zacelila a on by se vymrštil a šel po ní, kdyby naprosto jistě nevěděla, že nůž odvedl svou práci.

Protočily se mu oči a potom zamrzly. Zůstaly otevřené, ale věděla, že ji nevidí. Konečně se na ni nedíval. Opravdu ne. Věděla, že už se na ni nikdy nepodívá.

Objímaly ji Robertovy paže. Pustila nůž. Seděl na zemi, přitáhl si ji na klín a odsouval je oba co nejdál od toho muže. Zanechával za sebou na podlaze rudou stopu, jak vlekl svou probodnutou nohu. Držel Clarissu a houpal ji, a nějak se mu zároveň podařilo sundat si tričko a zabalit ji do něj. Oba byli celí zkrvavení. Říkal její jméno. Pořád dokola ho opakoval, jako by se ji snažil přivolat zpátky odněkud jinud. Ona však cítila, jak se vzdaluje, a připadalo jí, že jeho hlas přichází z velké dálky, i když jeho rty to slovo stále tvořily.

Místnost byla plná cizích lidí oblečených jako policisté a záchranáři, a byla tam i plačící slečna Nortonová.

Cítila, jak ji odtrhují od Roberta. Slyšela, jak jí říkají, že také potřebuje naléhavé ošetření. Pokusila se vykřiknout jeho jméno, aby jí ho nesebrali, ale nedokázala ze sebe vydat žádný zvuk. Náhle jí v hlavě vybuchla bolest a celý svět zčernal.

Za osmnáct týdnů

Bezruká dívka

Pondělí, 20. července

Klinická psycholožka mi řekla, abych začala psát do nového zápisníku. Vyrobila mi ho matka, má desky z matné švestkově modré látky poseté konvalinkami. Psycholožka jej nazývá „Zotavovací deník“. Při našich schůzkách jí ukazuju ručně popsané stránky, abych jí předvedla, jaká jsem rozumná a příčetná pacientka. Kdybych jí ho však opravdu dala přečíst, nejspíš by mi napařila pořádnou kouli za to, co píšu – a komu.

Úterý, 21. července

Otec šel hrát golf s dalším učitelem v penzi. Matka sedí vedle mě v neosobní nemocniční čekárně. Čte si noviny, zatímco já se snažím myslet na cokoli jiného než na výsledky testů, které mám obdržet.

Myslím na tebe. Až příliš mnoho času myslím na tebe. Od té doby, co jsem tě naposledy viděla, uběhlo osmnáct týdnů. Osmnáct týdnů od té doby, co jsi mě zachránil.

Osmnáct týdnů od té doby, co právník toho muže přelstil soudce, aby ho propustili, a on se mohl vloupat do mého bytu.

Ve čtvrtek pátého března ráno ho policie zatkla a obvinila z trestného činu obtěžování a násilí. Soudce však nevydal soudní zákaz přibližování až do pátku šestého března odpoledne. Byla katastrofální chyba, že ho neodvedli k soudu a nepostavili před soudce ve čtyřiadvacetihodinové zákonné lhůtě. To znamenalo, že zákaz přibližování, který za pár dnů porušil, nebyl právně platný, takže ho za jeho nedodržení nemohli držet ve vězení.

Stalo by se to, kdyby konstábl detektiv Hughes nebyl pryč? Myslím, že ani on nemohl zabránit jeho propuštění z důvodu právnické formality. Býval by mě však mohl varovat, že ho propustili. Býval by mohl vymyslet nějaký způsob, jak ho znovu dostat do vězení. Mohl by poslat někoho, kdo by mě hlídal, kdo by ho zastavil dřív, než by provedl ty věci, které provedl. Celou – nebo skoro celou – tu noc jsem si poskládala s pomocí koordinátorky pro sexuální trestné činy. Znovu a znovu však přemýšlím nad těmi náhodami, nad těmi nesčetnými „co kdyby“.

Z těchto myšlenek mě vytrhne lékař, který vyjde z ordinace, aby mě odvedl. Pozdraví mou matku, a ta se radostí z té pozornosti přímo zapýří, přestože se stejně jako já bojí, co se dozvím. Stisknu jí ruku na rozloučenou a vstanu, abych následovala doktora Haynese. Mám zpocená záda, chvílemi je mi horko a chvílemi zase zima.

Někdy si říkám, jestli je mi tak špatně kvůli tomu, co se stalo, ale doktor Haynes říká, že ne. Tato extrémní nevolnost prý dokonce má lékařský název. Hyperemesis gravidarum. Někteří lidé si prý myslí, že právě na ni zemřela Charlotte Brontëová, a mně se líbí, že doktor Haynes takovou věc ví. Říká, že má fyziologické opodstatnění. Četné hospitalizace, abych se hydratovala a doplnila si hladinu elektrolytů, jakož i antiemetika, která musím denně užívat, skutečně působí fyziologicky. Myslím však, že klinická psycholožka v tomto případě s doktorem Haynesem nesouhlasí.

Doktor Haynes vypadá jako typický absolvent Oxfordu nebo Cambridge. Je velmi laskavý a také velmi pohledný – jako nějaký inteligentní superhrdina. Za jiných okolností bych se do něj téměř jistě zamilovala. Jiné okolnosti by však znamenaly, že bych tě nikdy nepotkala.

Doktor Haynes se na mě vážně podívá: „Přišly mi výsledky, Clarisso.“

Myslela jsem si, že jsem se při čekání na tuhle chvíli za uplynulé dva týdny dostatečně obrnila. Přesto mi připadá, že mi srdce probodávají rampouchy.

Doktor Haynes se nakloní přes stůl, aby se dotkl mé ruky. „Genetické testy vyloučily možnost, že by Rafe Solmes byl otcem vašeho dítěte.“

Cítím, jak se mi chvějí rty i ruce, jak mi vibrují i víčka. Říkám si, že je to určitě proto, že moje tělo vykazuje jakýsi fyziologický projev mé úlevy. Doktor Haynes mi však řekne, že záškuby a třesy mohou být vzácnými nežádoucími účinky antiemetik, a ačkoli doufá, že je to jen jednorázová záležitost, chce mi raději předepsat jiný lék. Tvrdí, že jsem velmi bledá, a přinutí mě, abych se napila trochu vody, na chvíli si lehla na vyšetřovací lůžko a odpočinula si. Sedne si a zapisuje moje údaje, ačkoli párkrát přeruší práci, aby mi znovu zkontroloval tep a krevní tlak.

Ještě předtím než jsem dostala důkaz, jsem měla víru. Věděla jsem, že budu mít dítě, jakmile jsme si ho udělali: když jsi mě probudil po naší první společné noci. Ale nesmím si dovolit takhle uvažovat. Myslet na naši první společnou noc pro mě znamená, že jsme spolu strávili spoustu nocí. Byly ale jen dvě. Říkám si, že už navždy zůstane jen u dvou.

Doktor Haynes mi konečně dovolí, abych se posadila, a já okamžitě začnu blábolit. „V hloubi duše jsem věděla, že to není jeho. Policie mě požádala, abych podstoupila ten test, a já jsem se ho bála odmítnout. Nechtěla jsem, aby si mysleli, že jsem měla motiv zabít ho, aby se mě přes to dítě nijak nemohl zmocnit.“

„Inu, teď si to myslet nemohou. Podle ultrazvuku a hladiny těhotenských hormonů jste v jednadvacátém týdnu těhotenství. To znamená, že vajíčko bylo oplodněno před devatenácti týdny. Ve své zprávě jsem dospěl k závěru, že jste počala týden předtím, než jste byla napadena. V době smrti pana Solmese jste tedy nemohla vědět, že jste těhotná. Konzultoval jsem svůj závěr s dalšími odborníky. Jejich názory se shodují s mým a jsou také součástí zprávy.“

Měli spoustu jeho DNA pro porovnání s DNA dítěte. Na ten test jsem nepotřebovala tvé svolení. Nepotřebovala jsem ani tvou DNA. Nyní, když ho oficiálně vyloučili, jsi jediná možnost ty. Vylučovací metoda.

„A mám pro vás další dobrou zprávu. Nebyly zjištěny žádné genetické anomálie.“

Měla jsem takové obavy z testu otcovství, že mě ani nenapadlo strachovat se o zdraví dítěte. Co budu za matku?

Odmlčí se. „Mohu vám říct pohlaví dítěte, jestli byste ho chtěla vědět.“

„Myslím, že je to holčička,“ řeknu. „Je to tak?“ Doktor Haynes se usmívá tak vesele, že mi připadá, že má opravdu radost. „Ano.“

„Myslím, že má tmavé vlasy a zářivě modré oči jako její táta. Myslím, že je moc krásná.“

Zasměje se. „Abychom zjistili, jestli máte pravdu s těmi vlasy a očima, musíme počkat, až se narodí. Ale není pochyb, že bude krásná. Podíváme se na ni? Vím, jaké jste měla obavy ze vpichu při amniocentéze a z rizika potratu.“

Doktor Haynes mi vymáčkne na břicho chladivý gel a holčička se objeví na obrazovce, jakmile se sonda dotkne mé kůže.

Má úplně stejné rty jako ty, Roberte. Utvoří z nich srdíčko a pošle mi vzdušný polibek. Taky jí jeden pošlu.

Středa, 22. července

Je tady styčná důstojnice pro záležitosti sexuálních trestných činů. Nemá na sobě policejní uniformu. Má jen tmavomodrou sukni a béžovou halenku, které jí elegantně sedí na útlé postavě.

V porovnání s ní mám vnadné křivky, což je pro mě nové zjištění. Mám plnější prsa pod bílou gázovou blůzou, podobnou té, kterou měla první den u soudu Lottie. Moje břicho tvoří kopeček nad pružným pasem další sukně, kterou mi spíchla matka.

Důstojnice se jmenuje Eleanora a chce, abych jí tak říkala. Žádné policejní šarže. Prostě jen Eleanora.

Řekl bys mi, že ani na okamžik nesmím zapomínat, že ačkoli to chápavé pokyvování je upřímné, Eleanora stále dává pozor na sebemenší drobečky informací, které by mohla posbírat, aby z nich dali dohromady tlustospis, který pošlou na Korunní prokuraturu. Řekl bys mi, že nemám policii věřit, že mi Eleanoru přidělili, protože mě považují za přeživší oběť, která potřebuje jednu kontaktní osobu pro veškerou komunikaci s policií. Řekl bys mi, že policie za mnou Eleanoru pořád posílá, protože mě považuje za podezřelou.

Sedíme s Eleanorou v obývacím pokoji mých rodičů, ve dvou křeslech u okna v arkýři, odkud se obvykle dívám na moře. Na stole mezi námi stojí dva šálky čaje. Matka je tam připravila, než s otcem zmizela na zahradu.

Eleanora si odhrne černé vlasy za uši a upře na mě mírný, ale přímý pohled tmavých očí. „Slíbila jsem vám, že vám nikdy nezatajím žádné informace, které vám smím sdělit,“ říká.

„Jedná se o Korunní prokuraturu?“ Snažím se znít klidně. „Obviní mě v souvislosti s jeho smrtí?“

„Policii ještě zbývá shromáždit pár posledních důkazů, než pošlou kompletní spis na prokuraturu k rozhodnutí, jestli má být vzneseno obvinění. Myslím, že ještě čekají na nějakou zprávu od vašeho porodníka.“

„Ta je na cestě.“

Přikývne. „To je dobře. Také je tu koronerova závěrečná zpráva. Policie musí být důkladná v zájmu vaší ochrany. Je to závažný a složitý případ, Clarisso. Došlo při něm k násilné smrti. Je proto vždy ve veřejném zájmu, aby proběhlo řádné vyšetřování.“

„Já si jen přeju, aby už bylo po všem.“

„Vím, že je těžké, když to nad vámi tak visí, ale ráda bych znovu zdůraznila, že je opravdu velmi výjimečné, aby Korunní prokuratura zahájila trestní stíhání v souvislosti s úmrtím vetřelce, který někomu vnikl do domu. Zvláště když se choval násilně a měl zbraň. Existuje pádný důkaz, že jste použila sílu, abyste bránila sebe a jinou osobu. Vzhledem k vašim zraněním hlavy je důležitým faktorem také snížená odpovědnost.“

„Dobře,“ řeknu pomalu, ačkoli mi příliš dobře není. Nadechne se. „Už jsem vám sdělila, že všech pět obžalovaných bylo zproštěno obvinění ve všech bodech obžaloby.“

Soudce nechal zbylých deset členů poroty rokovat bez nás. Všech pět obžalovaných odešlo bez trestu, zatímco jsem stále ještě ležela v nemocnici pod policejním dohledem a tys byl na operaci s nohou.

„To je sotva překvapivý výsledek, vzhledem k tomu, že všichni obhájci slečnu Lockyerovou rozcupovali na kusy.“ Sklopím oči do klína. „Byla tak statečná.“ Mluvím velmi tiše a stále nezvedám zrak. Potom to udělám. Přinutím se. A vidím, že Eleanora se mračí.

Rozepne hnědou koženou aktovku. „Policie si myslela, že byste chtěla být informována,“ podá mi novinový výstřižek.

Při vyšetřování smrti známé osmadvacetileté ženy z Bathu byla konstatována smrt nešťastnou náhodou. Carlotta Lockyerová dne 10. května tragicky zemřela na předávkování drogami. Koroner George Tomkins uvedl, že v jejím těle bylo zjištěno značné množství heroinu a cracku a že jejich toxický účinek byl podpořen vysokou hladinou methadonu v krevním oběhu. Pan John Lockyer (78) soudu sdělil, že jeho vnučka úspěšně dokončila detoxifikační program, ale krátce před smrtí u ní došlo k relapsu. Našel její tělo na podlaze v koupelně, když se vrátil z kostela.

Obejmu se a začnu se kolébat dopředu a dozadu. Jeden z policejních svědků popsal, že toto sebeútěšné chování vykazovala i Lottie. Zdrceně naříkám. Z úst mi vyjede trochu žluči, začne mi stékat po bradě. Otřu si ji papírovým kapesníkem. Eleanora klidně čeká, až se uklidním. Nevím, kolik mezitím uběhne času. Hlasitě se vysmrkám.

„Vidím, jak moc jste smutná,“ říká s účastí Eleanora.

„Taky jsem smutná. I moji kolegové. Byla to statečná mladá žena a sváděla strašlivý boj.“

Zlostně pohlédnu přímo do jejích očí barvy noční oblohy a marně se ji snažím vyvést z míry.

„Také vidím, že máte velkou zlost, Clarisso,“ pokračuje. „To je pochopitelné.“

„Ten článek je podvod. Vyšel minulý týden, po údajném soudním vyšetřování příčiny smrti, které proběhlo třináctého července. Tahle soudní vyšetřování se nekonají tak rychle, pouhé dva měsíce po něčím úmrtí. Sama jste říkala, že stále ještě čekáme na koronerovu zprávu ohledně toho muže – zemřel před čtyřmi měsíci –, to je dvakrát tak dlouho. Lottie je někde jinde, někde moc daleko, a policie chce, aby si ti muži mysleli, že zemřela, aby mohla začít nový, bezpečný život. Ten článek je lež, aby je obalamutili.“ Chytám se naděje. Možná Laura udělala něco podobného.

„Nemyslím si to, i když je to chytrá teorie a ráda bych, abyste měla pravdu. Všichni bychom rádi.“

„Neřekla byste mi to. Ani byste to nevěděla.“

„V obou případech máte pravdu,“ odvětí Eleanora.

Otec mě neměl pojmenovat Clarissa. Mnohem víc by na mě sedělo jméno Pollyanna. Samu sebe však neošálím. Laura zmizela, nejspíš navždy, a stejně tak Lottie. Ani jednu z nich teď nemohu zachránit, když si budu vymýšlet hloupé historky.

Čtvrtek, 23. července

Ráno mám terapii s paní Lewenovou, tou klinickou psycholožkou. Musela jsem slíbit, že k ní budu chodit každý týden. Jedině tak svolili, že mě pustí z nemocnice v Bathu a zařídí všechno potřebné s policií a lékaři tady v Brightonu.

Poslušnost pacienta je slovní spojení, které jsem slyšela až příliš mnohokrát.

Nesnáším slovo poslušnost.

Paní Lewenové táhne na šedesát, má krátké, kudrnaté hnědé vlasy. Má pár kilo nadváhy a nosí pestrobarevné kaftany, ten dnešní je žluto-oranžovo-fialový. Vypadá jako zemitá matka, ale tak úplně jí to nevěřím. Na zdi zarámovaný plakát z filmu Čaroděj ze země Oz.

Hlavní postavy jsou do sebe zavěšené a chystají se odhopsat po žluté dlážděné cestě. Paní Lewenová si myslí, že tenhle film obsahuje životní ponaučení pro každého, kdo se na něj kdy podívá. Nedokážu si představit, že by ti paní Lewenová byla nějak zvlášť sympatická.

Paní Lewenová se usadí do broskvově oranžového křesla a s očekáváním se usměje. Choulím se na pohovce naproti ní, s nohama pod sebou. Pohovka je taky broskvově oranžová. Veškerý nábytek, i ten čalouněný, je v téhle údajně uklidňující barvě a nelíbí se mi. Zdi jsou rovněž broskvově oranžové. Jestliže se mě paní Lewenová někdy pokusí přimět, abych poslouchala

„Tam za tou duhou“, pobliju se jí na broskvově oranžový koberec.

Tématem minulého týdne byl můj obličej. Vzduch je zamořený žvásty plastického chirurga. Paní Lewenová mě nutila, abych opakovala jeho fráze, jako by to byl lék. Dobrá zpráva je, že obličej se hojí rychle. Moje jizva je skoro čtyři centimetry dlouhá a tvoří příčný šrám přes lícní kost. Změřila jsem si ji.

Máme štěstí, že to byla čistá rána. Jizva je nateklá, napjatá a po krajích svraštělá.

V průběhu prvního roku jizvy výrazně vyblednou a zploští se. Moje jizva je jasně červená a naběhlá.

Povrchové lícní nervy se obnovují, ale může to trvat šest až osm měsíců. Můj obličej se v okolí kolem jizvy pořádně nehýbe, jako když člověk dostane umrtvovací injekci novokainu u zubaře.

Dnes je moje úvodní mlčení příliš dlouhé dokonce i na paní Lewenovou. Obvykle je ráda, když sama promluvím jako první, ale tentokrát mě tiše pobídne tím, že se mě zeptá, na co myslím.

„Na Roberta.“ Vyslovím jeho jméno a zírám do svého slabého čaje Earl Grey bez mléka. Napiju se a představuju si, že mi přestává kručet v žaludku.

Paní Lewenová mě ještě víc ponoukne. „Už jste bezpečně v druhém trimestru. Těhotenství vypadá v pořádku. Nemyslíte, že Robert má právo se o něm dozvědět?“

Paní Lewenová má velmi růžovou a trochu drsnou pleť a červené tváře. Říkám si, jestli nemá vysoký tlak.

Zavrtím hlavou. „On by to dítě nechtěl.“

„To nemůžete vědět. A stále po něm toužíte, Clarisso.“

Prý dva roky mrtvá. Když ses se mnou seznámil, řekl jsi, že takhle dlouho už jsi bez manželky. Když ses se mnou seznámil, řekl jsi mi tu nejnehoráznější lež, jakou mi kdo kdy řekl. Vyprávíš tuhle báchorku automaticky každé ženě, která by tě případně mohla zajímat? Později jsi dokonce řekl, že to byla autohavárie. Uvedl jsi i denní dobu.

Paní Hasičová, řekl ten muž a zabodl mi nůž do srdce, než mi s ním rozřízl tvář.

Musela jsem tě odhalit. To, co se mi stalo, tě určitě muselo odhalit. Potom už jsi mě před ní nemohl zatajovat. Tvá hrozivá řezná rána a ztráta krve. Policejní výslechy a návštěvy. Svědecká výpověď. Taky jsi byl vytržen ze svého normálního života kvůli tomu, co se mi stalo. Jména obětí znásilnění nesmějí být zveřejněna.

I kdyby zároveň samy mohly být vrahy. To, co se mi stalo, způsobilo, že moje jméno nebylo uvedeno v novinách, ale myslím, že doma jsi ho nedokázal utajit.

Představuju si tvou ženu. Zapomeň na to, určitě řekla. Prostě na to zapomeň. Už nikdy ji znovu neuvidíš, určitě řekla. Možná jsi neměl jinou možnost než na mě zapomenout.

Eleanora mi pověděla, že zraněná noha se ti hojí, ale už vždycky budeš kulhat. Prý budeš potřebovat další operace. Nejspíš svádíš vlastní souboj s posttraumatickou stresovou poruchou.

Vozí tě tvoje žena do nemocnice? Pomáhá ti s fyzioterapií? Trestá tě? Dokáže se tvé manželství z toho vzpamatovat? Chceš to? Snažím se, aby mě ty otázky nezahltily, ale není to snadné. Snažím se nepřemítat, jak asi vypadá.

Po Henrym jsem se zapřisáhla, že už nikdy nedopustím, abych se zamilovala do ženatého muže. Že už nikdy žádné ženě neprovedu to, co jsem provedla jeho manželce. Svou lží jsi mě v tomhle ohledu připravil o rozhodnutí. Nikdy bych se tě nedotkla, kdybych to věděla. Naše dítě by neexistovalo, kdybych to věděla.

Navzdory tomu všemu si představuju, jak tě líbám na tvou zraněnou nohu a snažím se, aby se mým polibkem zahojila.

„Mohla byste se přece Robertovi ozvat,“ vybízí mě paní Lewenová. „Mohla byste zjistit, jaká je opravdu situace s jeho ženou. Ten muž, který vám ublížil, nebyl spolehlivý zdroj.“

„Styčná důstojnice pro záležitosti sexuálních trestných činů mi potvrdila, že je stále ženatý. Žije s ní.“

Eleanora mi řekla, že ty dvě noci, které jsi se mnou strávil, byla tvoje žena v Londýně. Pak ji znovu nečekaně odvolali. Onoho večera, kdy sis to rozmyslel, přišel jsi za mnou a zachránil jsi mě. Jsi rád, že jsi to udělal?

„Přesto o něm můžete zjistit víc, proč udělal to, co udělal.“

„Řekla bych, že je to celkem jasné.“

Jak jí musí být, když ví, že mi její změna plánu na poslední chvíli pomohla zachránit život?

„Nejste cynická, Clarisso. Lidé dělají věci ze složitých důvodů. Podle toho, co jste řekla o Robertovi, to je dobrý člověk, dokonce přímo hrdina. Nepopírám, že to, co vám provedl, bylo špatné, ale musela jste ho velmi vyvést z míry, když se choval tak netypicky.“

Byl to příslib sedmitýdenního úniku z tvého vlastního života? Měla jsem ti učinit dobu soudního procesu ještě víc nezapomenutelnou a vzrušující? Možná sis chtěl tou nestoudnou lží pojistit mou roli v celé té věci. Řekl jsi mi, že jsi mě v onen první den viděl ve vlaku. Možná ses na místě rozhodl, že mě ulovíš, protože tvoje žena bude za šest týdnů pryč: takovou příležitost jsi nechtěl propást. Možná jsi dokonce viděl, že čtu Keatse, a proto jsi mi pak řekl, že ho máš rád – všímáš si všeho. Určitě sis představoval, že jakmile skončí dovolená, bude všechno zase při starém. Určitě sis představoval, že tě nikterak nepoznamenám.

„Ze všeho, co jste mi řekla o Robertovi, o veškerém jeho jednání, vyplývá, že vůči vám choval silné city, že jste se mu dostala pod kůži a do hlavy.“ Paní Lewenová má otravnou schopnost uhádnout mé fantazie. „Možná to vůbec nečekal. Cokoli vám Robert udělal…“

„Cokoli mi udělal, je nepodstatné, vzhledem ke skutečnosti, že mi zachránil život, a tím se nadosmrti zmrzačil. Ta další věc – ta velká lež o jeho manželce – je v porovnání s tím v zásadě zanedbatelná.“

Paní Lewenová vypadá, že má ze mě radost, přestože mi leze na nervy. „Vy jste ho taky zachránila,“ podotkne tiše.

„Ocitl se v nebezpečí jen kvůli mně. Sotva se dá říct, že jsem ho zachránila.“

„Možná se před vámi stydí po tom všem, co se stalo. Chce vám dát prostor na zotavení, nechce vás děsit. Je to otec vašeho dítěte, Clarisso. Měla byste ho vyhledat a promluvit si s ním.“

„Nemyslíte, že ta zpráva pro něj může být tak trochu šok? Navíc nechci, aby se mnou byl jen kvůli dítěti. Nemluvě o faktu, že se ho nechci pokoušet odloudit jeho ženě… Už takhle mám kvůli ní výčitky. A nemůžu ho nahánět. Nemůžu… se nikomu vnucovat. To mi dělal ten muž.“

Eleanora mi řekla, že ten muž měl doma něco jako oltář a bezpočet mých fotografií. Znal můj život líp než já sama.

„Ale Robert je pro vás velká záhada,“ řekne paní Lewenová. „Musíte ji vyřešit, abyste se mohla pohnout z místa. Potřebujete pochopit, co Robert udělal a proč a co si myslí teď.“

„Mýlíte se,“ oponuji. „Myslím, že mu rozumím. Mys-lím, že jste mi v tom právě pomohla. Robert není moje velká záhada.“

Paní Lewenová vypadá překvapeně. „Co tedy?“

„Laura.“

V duchu vidím paní Bettertonovou, jak sedí vedle mé matky. Společně si pláčou v náruči, zatímco pan Betterton a můj otec stojí vedle nich a oba vypadají vážně, smutně a rozpačitě.

„Napadlo mě, že její rodiče mě možná nenávidí,“ vysvětlím. „Že mi možná nikdy neodpustí. Za to, že jsem ta, která přežila. Za to, že nejsem Laura.“

Paní Lewenová mě pobídne, abych se trochu napila čaje, než budu mluvit dál, a já ji poslechnu.

„Nelitujete, že je mrtvý, viďte?“ zeptá se paní Lewenová.

Bettertonovi nám sdělili, že podle policie dívka na obálce toho časopisu není Laura. Ulevilo se mi, ale je to velmi zdrženlivá úleva, protože mě nepřestává pronásledovat otázka, kdo to tedy je. Bettertonovi nám také řekli, že forenzní tým našel pod podlahou v jeho domě schované Lauřiny pornografické fotografie. Uložil by tam také ty moje poslední fotky?

Možná by mu prošlo, že mě zavraždil. A to na základě důvodných pochyb: kdyby tvrdil, že jsi to mohl být ty. Taky jsi byl všude v mé posteli. Býval by mohl říct, že jsme spolu měli dobrovolný sexuální styk a potom mě zanechal živou a spokojenou. Jenomže pak jsi přišel ty, když odešel, a mučil jsi mě a potom jsi mě zabil. Soudní síň číslo dvanáct už mě náležitě poučila.

Policie právě zjistila, že před sedmi lety strávil léto v Kalifornii. Lauřino poslední léto. Stopa je teď studená, ale možná ne zcela ztracená. Americká policie konečně zahájila vyšetřování jejího zmizení. Spolupracuje s britskou kriminálkou, která pečlivě prochází všechny důkazy.

Lituju, že je mrtev?

Nenapadá mě hloupější otázka, než je tahle. Nemůžu odpovědět pravdivě. Pokud ano, paní Lewenová nejspíš oznámí policii, že jsem zarputilá vraždící psychopatka. Opravdu to nechci mít ve spisu, který pošlou na Korunní prokuraturu. A opravdu netoužím po tom, aby doporučila sociálce, ať mi sebere dítě.

Ale naservíruji paní Lewenové velkou porci pravdy:

„Pronásleduje mě představa, že jsem Bettertonovy připravila o jedinou šanci zjistit, co se stalo Lauře. Možná by jim to řekl. Teď už nemůže.“

Nechci se vrátit na univerzitu, i když jsem zatím nevymyslela, co přesně budu dělat, až se poslepují všechny mé roztříštěné kousky a nebudou tolik vidět praskliny. Kdybych mohla nějak pomoct při pátrání po Lauře, byla bych ráda. Možná s pomocí psaní, vytvořit nějakou kampaň nebo společně s jejími rodiči založit osvětovou nadaci s jejím jménem.

„To mi připadá jako přirozený pocit, Clarisso,“ řekne paní Lewenová. „Zdá se mi to velmi lidské.“

Možná nakonec ani neřekne, že jsem psychopatka.

„Nicméně si nejsem zcela jistá, jestli jste sama k sobě úplně upřímná, když říkáte, že Robert není vaše velká záhada.“

Řekne jen, že podléhám sebeklamu. Ačkoli nerada, musím si přiznat, že paní Lewenová je v určitých ohledech moudrá.

Pátek, 24. července

Nově zhojená tkáň se na slunci snadno spálí. Další výstraha plastického chirurga. Proto mám na hlavě obrovitý slamák s širokou krempou, aby mi slunce nesvítilo do obličeje, když jdu s rodiči po promenádě kolem mořského pobřeží. Moje šaty s vysokým živůtkem vypadají letně. Jen moje matka umí ušít šaty, které splývají jako voda, jsou elastické a zároveň obepínají postavu. Bleděmodrý žerzej tiše šustí. Vánek tvaruje lehkou látku kolem mého břicha. Spěšně míjíme nevábnou vůni stánků s rychlým občerstvením a kráčíme po dřevěných prknech mola.

Přelétnu očima budovu, kde v pasáži sídlí herna. Těsně u vchodu stojí v přítmí nějaký vysoký muž. Připadá mi, že mě pozoruje. Nevidím mu do obličeje, ale představuji si v jeho držení těla něco z tebe a v jakémsi transu k němu zamířím. Otočí se a kvapně vejde dovniř, kulhá. Rozběhnu se. Téměř si nevšimnu, že mi odlétl klobouk, sotva slyším rodiče, jak mě volají zpátky. Zapomenu, že jsem těhotná, zapomenu, že po tolika měsících nuceného odpočinku nejsem v kondici, zapomenu na všechno kromě šíleného přesvědčení, že ten muž jsi ty. Prudce se zastavím u skleněné nádoby plné plyšových ufonů, nad nimiž visí obrovské klepeto. Otočím se dokola, potom ještě jednou, a ještě, říkám si, že jestli se mi podaří zabrat celých tři sta šedesát stupňů té místnosti, tak tě zpozoruju. V uších mi zní ping-pong přihlouplých automatů, zatímco pročesávám očima davy. Někdo vykřikne, když se nabourá v autě při videohře. Pouťové varhany jsou ohlušující, jako bych byla na nějakém strašidelném karnevalu. Barevné žárovky her zářivě blikají. Stroboskopická světla protínají vzduch. Buší mi srdce, točí se mi hlava a škytám. Na prsou mi naskákaly fleky a potím se. To všechno může být z náhlého vypětí. Nebo to může být z těch léků proti nevolnosti. Možná je to z obojího zároveň.

Toho muže nikdy nenajdu. Bylo by bláznivé myslet si, že jsi to ty. Tahle přízračná herna je nemožně obrovská a vede z ní spousta východů, kudy mohl proklouznout. I kdybych prohledala celé molo, bylo by nadmíru snadné schovat se a zmizet v jedné z dlouhých bočních chodeb, v jakékoli z nespočetných atrakcí a budov.

Mí zmatení a znepokojení rodiče jsou vedle mě. Jemně mě tahají za ruku, odvádějí mě z mola a říkají mi, že mi klobouk odlétl do moře. Opatrně procházíme úzkými dlážděnými ulicemi, otec nás provádí spletí uliček a průchodů, vede nás, abychom byli ve stínu. Bloumáme pod kupolemi, věžičkami, minarety a komíny starého paláce. Přejíždím prsty přes okvětní plátky janovce. Rodiče mě usadí vedle štědřence v tiché části zahrady. V neděli přijdou na oběd Rowena s Annie, a Annie přiveze slečnu Nortonovou, takže matka chce nakoupit pár dobrot. Vleče s sebou otce, aby jí je pomohl odnést. Jsem ráda, že jsem na chvilku sama, a pozoruju berušky a motýly. Hrozně se mi chce spát, možná opět vinou toho léku proti nevolnosti, a tak si lehnu do trávy. V tomhle přímořském letovisku lidé takové věci dělají. Když si vzpomenu, že nemám ležet na zádech, přetočím se na pravý bok, vztyčím se na ohnutém lokti a podepřu si hlavu rukou. Nad šeříky se slétají hejna holubů. Připomenou mi tlupy okřídlených opic z Čaroděje ze země Oz. Paní Lewenová mi vždycky říká, že ty opice mají být mí démoni a můj strach. Neřeknu jí, že mi ty opice připadají směšné.

Vzadu v mé lebce se ozve zabušení a znovu mi připomene oblíbený film paní Lewenové, tentokrát tu intenzivní epizodu, kdy hrdinka opouští sépiové odstíny a nezemský klid, aby vstoupila do pestrobarevného světa. Jako by ještě zintenzivněly růžové, červené a fialové odstíny pivoněk, devaterníků, hvozdíků a náprstníků, které lemují klikatou cestičku. Na druhém konci cestičky stojí muž.

Je to ten muž z mola. Je velmi vysoký – jako ty. A velmi štíhlý – jako ty, i když možná trochu hubenější. Též má tvá široká ramena. Popojde pár kroků ke mně, a vidím, že kulhá, stejně jako teď ty. Přesto mi však přijde, že má krásné držení těla. Za ním svítí podvečerní slunce. Jeho svit mě příliš oslňuje, než abych rozpoznala mužovy rysy. Vidím jen modré oči, které na mě vyskočí, jako by se jich dotkly okolní ostrožky. Vzduch kolem něj se tetelí horkem.

Srdce mi naráží do hrudníku. Slyším to. Jsem si jistá, že to doopravdy slyším. Začíná se mi točit hlava. Je příliš těžká, neudržím ji na krku. Vyklouzne mi z ruky a žuchne do trávy. Když otevřu oči, ležím na levém boku ve stabilizované poloze a divím se, jak jsem se do ní dostala. Několikrát prudce zamrkám a snažím se zaostřit. Posadím se a rozhlédnu se kolem sebe, stále mám pocit, že mě ten muž sleduje. Ale nevidím ho.

Řeknu si, že tam vůbec nebyl. Nemohl tam být. Pořád mám sklon hned si myslet, že jsem pronásledovaná, i když je to někdo, koho vlastně chci vidět. Je to jakási závrať, a já vím, že jsi jen blud. Vzpomenu si, že halucinace jsou jedním z velmi vzácných nežádoucích účinků nového antiemetika. Také je tam uvedeno neostré vidění. I točení hlavy a změny srdečního tepu. Vypadá to, že to všechno mám. Musím požádat doktora Haynese, aby mi znovu nasadil jiný lék. Ale to jsou drobnosti. Napravitelné drobnosti. Jsem tady a jsem naživu.

Položím si ruku na břicho. Dítě mi prudce dupne na močový měchýř, jako by mi chtělo sdělit, že je v pořádku, a já ze sebe vydám zvuk, který zní zároveň jako pláč i smích. Myslím na pohádku, kterou mi čítával otec: o dívce s useknutýma rukama, která prožívá velké útrapy. Vše, o co přijde, je jí navráceno, a za odměnu dostane mnohem víc, než kdy měla. Také jí opět dorostou ruce.

V pohádce se však nepíše, že obě zápěstí jí obepínají jizvy. Tyhle neodstranitelné náramky pak nosí po zbytek života. A odmítá je skrývat, i když časem doopravdy pomalu zblednou a zmizí.