Caroline Kepnes

TY

Pro tebe, táto

„Jedno na lačno, dá-li Bůh, uvidíme se zítra.“

Harold Samuel Kepnes

ledna 1947 – 13. listopadu 2012

1

Vcházíš do knihkupectví a trochu přidržíš dveře, aby nebouchly. Usmíváš se, jako by ses styděla, že jsi pěkná holka, a nemáš nalakované nehty a není poznat, jestli máš pod tím béžovým svetříkem s výstřihem do véčka podprsenku, ale já myslím, že ne. Jsi tak čistá, až jsi tím sprostá, a zamumláš směrem ke mně svá první slova – dobrý den –, zatímco většina lidí jen mlčky prochází. Ne tak ty, ve svých volných růžových džínách, jako vystřižených z knížky Šarlotina pavučinka, ale kde ses tu vzala?

Jsi dokonalá a výrazná, moje vlastní malá Natalie Portmanová z konce filmu Na dotek, kde vypadá mladá a svěží, protože zrovna skoncovala s těmi Anglány a vrací se domů do Ameriky. V úterý v

10.06 dopoledne ses konečně taky vrátila, domů ke mně. Každý den dojíždím do svého knihkupectví v Lower East Side ze svého bytu v Bed-Stuy. Každý den zavírám, aniž bych našel někoho, jako jsi ty. Narodila ses do mého světa, já se třesu a nejradši bych do sebe hodil nějaký diazepam, ale mám je dole a vlastně si žádný diazepam vzít nechci. Nechci jít dolů. Chci být tady, úplně, dívat se na tebe, jak si okusuješ nenalakované nehty a otáčíš hlavu doleva, ne, ještě si koušeš malíček, vytřeštíš oči, pak doprava, ne, přejdeš biografie, nakonec se sama zorientuješ (díkybohu) a pak zpomalíš, když se dostaneš k oddělení beletrie.

Ano.

Nechávám tě zmizet mezi regály – Beletrie F–K – a ty nejsi běžná nejistá nymfa, která by šla po Faulknerovi, aby ho nakonec nikdy nedočetla a vlastně ani nikdy nezačala číst. Po Faulknerovi, který by zkameněl a zvápenatěl na tvém nočním stolku; Faulknerovi, který by měl za cíl přesvědčit tvé známosti na jednu noc, že nekecáš, když tvrdíš, že něco takového normálně neděláš. Ne, taková ty nejsi. Nenecháváš Faulknera ani džíny jen tak pohozené vedle postele a na Stephena Kinga jsi až moc krásně opálená a na Heidi Julavitsovou až moc nekonvenční, takže koho? Koho si koupíš? Hlasitě kýcháš a já si představuju, jestli jsi stejně hlučná, když se uděláš. „Zdravíčko!“ volám.

Hihňáš se a hlaholíš odpověď: „Nápodobně, pane.“

Pane. Flirtuješ, a kdybych byl jeden z těch úchylů, kteří všechno sdílejí na Instagramu, vyfotil bych tu cedulku s nápisem F–K, přidal popisek a hezky ji postnul.

F–K. Jo, ty vole, našel jsem ji.

Klídek, Joe. Holky nemají rády, když se moc tlačí na pilu, umravňuju se. Naštěstí přichází zákazník a nedá se na něm nepoznat, že jde po Salingerovi, ale to je snad poznat úplně na všech. Může mu být tak třicet šest a čte teprve Franny a Zooey? Ale ne, trošku realisticky. On je číst nebude. Dal je do košíku, aby zamaskoval, že pod nimi má Dana Browna. Stačí trocha praxe v knihkupectví a člověk se brzo naučí, že většina lidí se stydí za to, kým jsou. Rychle mu balím toho Browna, jako by to bylo dětské porno, a říkám mu, že Franny a Zooey je super, a on kývá hlavou a ty jsi pořád ještě mezi F a K, protože přes regál vidím tvůj béžový svetřík. Teda jenom kousek. Kdybys sáhla kousek výš, vykouklo by ti bříško. Ale nesáhneš. Bereš knížku a sedáš si v uličce a možná tam zůstaneš celou noc. Možná to bude jako v tom filmu s Natalií Portmanovou Jdi za svým srdcem, který strašně volně

natočili podle knížky Billie Lettsové – na tu bídu to vlastně docela šlo –, a já tě tu najdu uprostřed noci. Až na to, že nebudeš těhotná a já nebudu takové béčko jako ten chlap v tom filmu. Skloním se k tobě a řeknu: „Promiňte, slečno, ale máme zavřeno,“ a ty zvedneš hlavu a usměješ se. „Ale já zavřená nejsem.“ Pak se nadechneš. „Jsem úplně otevřená. Pane.“

„Hele,“ ozývá se ten Salinger-Brown. On je ještě tu? Jo, je tu. „Dáte mi doklad?“

„Tak pardon, no.“

Vytrhává mi ho z ruky. Nejde o to, že by mě nesnášel. Nenávidí sebe. Kdyby se lidi dokázali vypořádat s odporem k sobě samým, se zákazníky by se jednalo mnohem snáz.

„Hele, víš co, mladej? Trochu se ovládej, jo? Prodáváš v knihkupectví. Ty knížky ani nepíšeš, ani nevydáváš. A asi ani moc nečteš, protože jinak bys nedělal prodavače. Takže se hezky přestaň ksichtit, jako bys spolkl všechnu moudrost světa, a chovej se ke mně slušně.“

Ten chlap ať si klidně kecá, co chce, stejně je u mě nýmand, protože si kupuje Dana Browna. Ale ty jsi toho debila uslyšela a vykoukla jsi zpoza knih se svůdným úsměvem Natalie Portmanové. Dívám se na tebe. Ty se díváš na něj a on se pořád dívá na mě a čeká.

„Na shledanou a pěkný den, pane,“ říkám a on ví, že to nemyslím vážně, a je naštvaný, že si musel vynutit slušné chování od cizího chlapa. Když je konečně pryč, ještě na něho zavolám, protože vím, že mě uslyšíš. „Toho Browna ti fakt přeju, debile.“

Jdeš ke mně, směješ se a naštěstí je brzo dopoledne, takže tu jsme sami a nikdo nás nebude otravovat. Pokládáš košík s knihami na pult a vtipně toho chlapa napodobuješ: „Na mě budete taky hnusný?“

„To byl magor, co?“

„Hmmm, třeba měl jenom blbou náladu.“

Jsi poklad. Snažíš se v lidech vidět to dobré. Zahanbuješ mě.

„No,“ říkám a měl bych radši držet hubu a chci držet hubu, ale při pohledu na tebe se mi chce mluvit. „Přesně kvůli takovým lidem se všechny ty bestsellery píšou.“

Díváš se na mě. Jsi zvědavá a já bych chtěl o tobě vědět něco víc, ale nemůžu se tě začít ptát, takže prostě jenom dál žvaním.

„Všichni se pořád snaží být lepší, shodit pět kilo, přečíst pět knížek, zajít do muzea, koupit si cédéčko s vážnou hudbou, doma si ho poslechnout a ještě si to užít. Ale ve skutečnosti nechtějí nic jiného, než se cpát zákuskama, číst časopisy a poslouchat popík. A knížky? Na ty serou. Kupte si Kindle. Víte, proč má Kindle takový úspěch?“

Směješ se a vrtíš hlavou a posloucháš mě, i když v tenhle moment už většina lidí kouká do mobilu a přestává vnímat. A jsi nádherná a ptáš se: „Proč?“

„To je jednoduché. S internetem se do všech domácností dostalo porno…“ Řekl jsem porno, jsem osel, ale ty i tak posloucháš. Neuvěřitelné.

„A lidi už si ho tím pádem nemusí chodit kupovat ven. Už se nemusí dívat do očí prodavači, který najednou ví, že se vám líbí plácat mladé holky rákoskou po zadku. Jenomže když jsme se museli lidem dívat do očí, byli jsme víc civilizovaní.“

Máš oči jako mandle a já mluvím dál. „Víc odhalení.“ Nemáš snubák a já mluvím dál. „Víc lidští.“

Jsi trpělivá a já už bych fakt měl držet zobák, ale nejde to. „Jo, a ten Kindle, s tím už to čtení prostě není kompletní. Stejně jako porno na internetu. Najednou chybí něco za něco, kontrolní mechanismy. Lidi teď klidně můžou číst Browna doma i na veřejnosti. To je konec civilizace. Ale…“

„Vždycky je nějaké ale,“ říkáš a já bych se vsadil, že jsi z velké rodiny plné zdravých a láskyplných lidí, kde se všichni pořád objímají a zpívají společně u táboráku.

„Už není kde kupovat filmy ani hudbu, takže lidem zůstaly jenom knížky. Videopůjčovny neexistují a s nima zmizeli i nerdi, kteří v nich dělali a uměli citovat Tarantina, chválit Daria Argenta a nesnášeli lidi, co si přišli pro nějaký film s Meg Ryanovou. Tahleta situace, ta interakce mezi kupujícím a prodavačem, je jako obousměrný provoz. Kdybyste ve všech městech zavedla jednosměrky, tak se doprava zhroutí, chápete.“

Nevím, jestli chápeš, ale neříkáš, abych toho nechal, jako to lidi dělají, a dokonce přikyvuješ.

„Hmmm.“

„Třeba obchod s cédéčkama byl jako velký ekvalizér. Nerdi v něm měli obrovskou moc. Vy si jako fakt kupujete Taylor Swift? I když i tihle nerdi pak přišli domů a honili si ho nad fotkama Taylor Swift.“

Přestaň opakovat Taylor Swift. Směješ se mně, nebo na mě?

„Ale to je jedno,“ říkám, a jestli mi řekneš, abych už byl zticha, tak budu.

„Jo, to je jedno,“ říkáš a chceš, abych toho nechal.

„Jde o to, že když něco kupujeme, je to snad jedna z posledních čestných věcí, které ještě děláme.

Ten chlap sem nepřišel pro Dana Browna ani pro Salingera. On se sem vlastně přišel vyzpovídat.“

„Vy jste kněz?“

„Ne, já jsem kostel.“

„Amen.“

Díváš se do svého košíku a já si připadám jako zoufalec a dívám se do tvého košíku. Tvůj telefon. Ty ho nevidíš, ale já jo. Je rozbitý. Schovaný ve žlutém obalu. To znamená, že se o sebe staráš, až když je situace kritická. Vsadil bych se, že si bereš zinek, až když máš chřipku třetí den. Beru tvůj telefon do ruky a zkouším zavtipkovat.

„To jste ukradla tomu chlápkovi?“

Bereš mi telefon z ruky a rudneš. „No jo, já a telefon…,“ říkáš. „Nejsem hodná máma.“

Máma. Jsi mladá kočka, žádná máma.

„Ále ne.“

Usmíváš se a je naprosto jasné, že nemáš podprsenku. Vytahuješ knížky z košíku a pokládáš ho na zem a pak se na mě díváš, skoro jako bys mi chtěla dovolit zkritizovat tě za cokoli, co jsi kdy udělala. Najednou ti stojí bradavky. Nesnažíš se je zakrýt. Pohled ti padá na sušenky, které mám vždycky vedle pokladny. Hladově na ně ukazuješ. „Můžu?“

„Jo,“ říkám a už tě krmím. Beru do ruky tvou první knížku, Nemožné prázdniny od Spaldinga Graye.

„Zajímavé,“ říkám. „Většina lidí si bere spíš jeho monology. Tohle je skvělá knížka, ale lidi ji moc nekupují. Hlavně ne mladé ženy, které nevypadají, jako že by chtěly co nejdřív spáchat sebevraždu jako autor.“

„Občas má člověk chuť na něco temného, ne?“

„To jo,“ říkám. „Souhlas.“

Kdybychom byli puberťáci, mohl bych tě políbit. Ale stojím na stupínku za pultem, na košili mám cedulku se jménem a ani jeden z nás už není úplně mladý. Večerní finty dopoledne nezabírají a okny sem proniká slunko. Nemělo by být v knihkupectví šero?

Poznámka: Říct panu Mooneymu, aby sehnal lepší rolety. Nebo závěsy. Nebo něco.

Beru do ruky tvou druhou knihu, Zoufalé postavy od jedné z mých oblíbených autorek Pauly

Foxové. Tohle je dobré znamení, ale možná si ji kupuješ, protože jsi na nějakém blbém blogu četla, že je to biologická matka Courtney Love. Nemůžu si být jistý, že si kupuješ Paulu Foxovou, protože ses k ní dostala tou správnou cestou, na základě eseje Jonathana Franzena.

Saháš pro peněženku. „Ta je nejlepší, že jo? Hrozně mě trápí, že není slavnější. Ani ten Franzen jí nepomohl, chápete to?“

Díkybohu. Usmívám se. „Západní pobřeží.“

Díváš se jinam. „K té jsem se ještě nedostala.“ Dívám se na tebe a zvedáš ruce, jako že se vzdáváš.

„Nezastřelte mě.“ Hihňáš se a já bych chtěl, aby ti ještě stály bradavky. „To Západní pobřeží si někdy přečtu a Zoufalé postavy jsem četla milionkrát. Tohle je pro přítele.“

„Aha,“ říkám a slyším poplašnou sirénu. Pro přítele.

„Asi je to ztráta času. Stejně to nebude číst. Ale Foxová aspoň prodá další výtisk, ne?“

„To je pravda.“ Možná je to tvůj brácha nebo otec nebo homosexuální soused, ale já vím, že je to

přítel a bouchám prsty do kalkulačky.

„Dělá to třicet jedna padesát jedna.“

„Taková pálka. Přesně proto nám vládne Kindle,“ říkáš a saháš do peněženky, která je stejně růžová jako Zuckermanovo prasátko v Šarlotině pavučince, a podáváš mi kreditku, i když vidím dost bankovek, abys mohla platit hotově. Chceš, abych věděl, jak se jmenuješ, a já nejsem natvrdlý, takže strkám kartu do čtečky a ticho mezi námi je hlasitější a já nechápu, proč jsem zrovna dneska nepustil žádnou muziku, a teď nemám co říct.

„Prosím,“ podávám ti účet.

„Dík,“ skoro šeptáš. „Máte to tady nádherné.“

Podepisuješ se a jsi Guinevere Becková. Tvoje jméno zní jako báseň a tví rodiče byli asi kreténi, jako všichni rodiče. Guinevere. Ježišmarja.

„Děkuji, Guinevere.“

„Nechávám si říkat jenom Beck. Guinevere mi připadá strašně dlouhé a trapné.“

„Tak jo, Beck, takhle naživo vypadáte úplně jinak. Jo a Midnite Vultures je pecka.“1

1 Narážka na shodu jmen, Beck (Hansen) je americký zpěvák, několikanásobný držitel Grammy, a Midnite Vultures jeho slavné album (pozn. překl.).

Bereš si tašku s knížkami a celou dobu se mi díváš do očí, protože chceš, abych viděl, že se na mě

díváš. „Postřeh, Goldbergu.“

„Ale ne. Já jsem Joe. Goldberg mi připadá strašně dlouhé a trapné.“

Smějeme se a ty jsi chtěla vědět, jak se jmenuju, stejně jako jsem já chtěl znát tvoje jméno, jinak by ses mi nedívala na jmenovku. „Určitě si nechcete vzít ještě to Západní pobřeží, když už jste tu?“

„Asi vám to bude připadat divné, ale já si ho schovávám na potom. Mám ho na seznamu věcí, které budu dělat až v domově důchodců.“

„Myslíte, jako že si ho musíte přečíst, než umřete?“

„Ale ne, to je něco jiného. Seznam věcí, co musím udělat, než umřu, to je třeba zajet se podívat do Nigérie nebo skočit z letadla. Ale v domově důchodců si musím přečíst Západní pobřeží, podívat se na Pulp Fiction a poslechnout si to poslední album od Daft Punk.“

„Já si vás asi v domově důchodců neumím představit.“

Rudneš. Jsi Šarlotina pavučinka a já bych se do tebe dokázal zamilovat. „Popřejete mi pěkný den?“

„Pěkný den, Beck.“ Usmíváš se. „Děkuji, Joe.“

Ty jsi sem nepřišla kvůli knížkám, Beck. Nemusela jsi mi říkat jménem. Nemusela ses usmívat, ani mě poslouchat, dokonce mě ani vnímat. Ale všechno tohle jsi udělala. Na účtence mám tvůj podpis. Neplatila jsi hotově a neměla jsi bezkontaktní kartu. Tohle bylo skutečné. Tisknu palec na mokrý inkoust na účtence a na kůži mi zůstává jméno Guinevere Becková.

2

Poznal jsem E. E. Cummingse způsobem, jakým ho poznali ti nejcitlivější a nejinteligentnější muži mého věku, prostřednictvím jedné z nejromantičtějších scén jednoho z nejromantičtějších příběhů všech dob. Je to film Hana a její sestry, v němž se jeden inteligentní vzdělaný Newyorčan jménem Elliot (Michael Caine) zamiluje do své švagrové (Barbary Hersleyové). Musí si dávat bacha. Nemůže po ní normálně vyjet. Počká si u jejího bytu a zinscenuje náhodné setkání. Brilantní, romantické. Láska je fuška. Ona je překvapená, že ho potkává, a jde s ním do knihkupectví – už vidíme souvislosti? –, kde jí koupí básnickou sbírku e. e. cummingse a odkáže ji na báseň na straně 112.

Ona sedí sama na posteli, čte si tu báseň a on ve stejném okamžiku stojí ve své koupelně a myslí na ni, zatímco my slyšíme, jak ona čte. Moji oblíbenou pasáž z té básně:

Nikdo, ani déšť, nemá tak malé ruce.

Až na tebe, Beck. Za těch posledních pár dní jsem se toho strašně moc dozvěděl. Když to na tebe přijde, a že se to děje hodně často, hraješ si těma malýma rukama se svým tělem a mně to připomíná další vtip z Hany, když si Mia Farrowová dělá srandu z Woodyho Allena, jestli není neplodný, protože moc masturbuje. Ale to tobě asi nehrozí.

Problém dnešní společnosti je v tom, že kdyby se na nás díval nějaký průměrný člověk, jak se ty, sama, uděláš třikrát za noc a já, na druhé straně ulice, se na tebe u toho dívám, řekl by si, že úchyl jsem já. Jenomže není tajemství, že většina lidí jsou idioti. Většina lidí má ráda laciné záhady a upřímně, většina lidí nikdy neslyšela o Paule Foxové ani o Haně, jenomže, Beck, my se na normální lidi můžeme vykašlat, ne?

A kromě toho, mně se líbí, že si to děláš sama, místo aby sis tahala domů a do kundy zástupy podřadných chlapů. Jsi odpovědí na každý banální a zjednodušený článek o kultuře sexu na jednu noc. Máš svůj standard a jsi Guinevere, jsi sama o sobě milostným příběhem ženy, která čeká na toho pravého, a vsadil bych se, že bys ho klidně napsala s velkými písmeny, Ten Pravý, když o něm sníš. Když o mně sníš. Všichni chtějí všechno hned, ale ty si umíš počkat.

Protože máš ty své malé ruce.

Tvoje jméno bylo velkolepý začátek. Máme štěstí, protože Guinevere Beckových po světě moc neběhá – jenom jediná. Ze všeho nejdřív jsem zjistil, že tvůj dům i internet jsou zařízené s láskou. Stačil profil na Twitteru a věděl jsem toho o tobě hrozně moc, Beck:

Guinevere Becková

@TaNepravaBeck

Nikdy jsem neměla v hlavě nevyřčenou myšlenku. Píšu příběhy. Čtu příběhy. Mluvím s cizími lidmi. Nantucket miluju, ale na sex mám New York.

A pak ses přede mnou svlíkla. Stačilo několik životopisů v různých online časopisech, které ti zveřejnily články z blogu (pokud teda těm textíkům nechceš říkat eseje) a tvé lehce košilaté deníky (pokud jim tedy nechceš říkat povídky) a taky básně, které občas píšeš. Jsi spisovatelka, narozená na

Nantucketu, kde jsi taky vyrostla, a děláš si legraci z toho, že se na tom ostrově všichni množí mezi sebou (ale tví rodiče nebyli příbuzní), nedělají nic jiného, než plachtí (tebe lodě k smrti děsí) a chlastají (tvůj otec se uchlastal a ty jsi o tom hodně často psala). S rodinou jste si blízcí a zároveň k sobě máte daleko. Nevíš, co si tady ve městě máš počít, protože tu nikdo nikoho nezná, a nepomohly ti ani čtyři roky praxe z Brownu, kde jsi studovala. Dostala ses tam ze seznamu čekatelů a stále jsi přesvědčená, že muselo dojít k nějaké chybě. Máš ráda polentu a třešňový koláč od firmy Lärabar. Nefotíš jídlo ani koncerty, ale máš Instagram, který používáš jenom na staré věci, fotky svého mrtvého táty, fotky z pláže z doby, kterou si nemůžeš pamatovat. Máš bráchu Clydea (tvoji rodiče měli fakt talent na jména) a ségru Anyu (hrozný talent, ale jiného druhu, než bych čekal). Podle záznamů z katastru váš dům patří rodině úplně odjakživa. Pocházíš z rodu farmářů a ráda říkáš, že na Nantucketu nebydlíte, nýbrž je to váš domov. Rozhazuješ kolem sebe různá upozornění tak často, že jsi jako varování proti rakovině na krabičce cigaret.

Anya je typická ostrovanka a nikdy se neodstěhuje. Je to obyčejná holka, která by se nejradši jenom procházela po pláži a kterou těší tenhle odlehlý kout země ožívající jen v letní turistické sezoně. Anya to má kvůli smrti tvého otce v hlavě úplně zamotané. Píšeš o ní ve svých příbězích a děláš z ní mladého kluka nebo naopak stárnoucí slepou ženu nebo taky jednou ztracenou veverku, ale je jasné, že všechno tohle je tvoje sestra. Závidíš jí. Jak je možné, že ji netíží žádné ambice? Je ti jí líto. Jak to, že nemá žádné ambice?

Clyde je z vás nejstarší a na ostrově má na starosti rodinnou taxikářskou firmu. Je ženatý, má dvě děti a je vzorný otec rodiny. Alespoň tohle jsem vyčetl z jeho fotky v místních novinách. Dobrovolný hasič, hubený jak vyžle, Američan každým coulem. Váš otec je vyhlášený místní pijan, s gustem řídí pod vlivem a opíjí se na veřejnosti a Clyde na to zareagoval tím, že je pravý opak – skrznaskrz střízlivý. Kdyby ses jako první narodila ty, možná bys rodinný podnik převzala a zůstala. Jenomže jsi typické prostřední dítě, šla ti škola a celý život ti dávali nálepku „naše naděje, která se odsud jednou dostane“.

Internet je nádherná věc a hodinu poté, co jsme se potkali, jsi tweetla tohle:

Cítím cheeseburgery. #zFastfooduTloustnu

A musím ti říct, že jsem na chvilku čekal, že dojde i na mě. Možná nejsem nic moc. Nezmínila ses ani o mně, ani o našem rozhovoru. Taky: Mluvím s cizími lidmi. To sis napsala do profilu na Twitter. Mluvím s cizími lidmi. Co to jako má být, Beck? Děti nemají mluvit s cizími lidmi, ale ty jsi dospělá. Nebo pro tebe náš rozhovor nic neznamenal? Byl jsem další cizí člověk? To prostřednictvím profilu na Twitteru nenápadně naznačuješ, že jsi děvka, které se líbí poutat na sebe pozornost, ale která nemá úroveň a dá každému špindírovi, který se na ni usměje? Fakt jsem pro tebe nic neznamenal? To se ani nezmíníš o tom klukovi z knihkupectví? Ty vole, myslím si. Třeba jsem se spletl. Třeba to mezi námi nejiskřilo. Jenomže pak jsem tě začal zkoumat ještě trochu víc a ty vlastně nepíšeš o ničem zásadním. S těmi, co tě sledují na Twitteru, by ses o mě nedělila. Tvůj život online je jako cirkus, takže jestli jsi setkání se mnou nezveřejnila, znamená to, že po mně asi jedeš. A možná víc, než si uvědomuju, a ruka ti právě teď sjíždí ke kundičce s myšlenkou na mě.

Jako další mi internet odhalil tvou adresu. Bank Street 51. To si děláš prdel. Tohle není centrum, kde lidi neustále spěchají z práce nebo do práce. Tohle je poklidná, ospalá a trapně bezpečná čtvrť ve West Village se zatraceně drahými nemovitostmi. Do téhle čtvrti se nebudu moct jít jen tak projít. Budu se muset přizpůsobit lidem, co jsou za vodou. Vyrážím do sekáče. Kupuju si oblek (podnikatel a/nebo řidič a/nebo udržovaný muž), montérky a jakýsi opasek na nářadí (řemeslník, který má zrovna

pauzu) a hnusnou teplákovku (debil, co se stará o své drahocenné tělo). Na první návštěvu si beru oblek a moc se mi to tady líbí, Beck. Tohle je esence starého New Yorku a já bych čekal, že tu půjdou za ruku Edith Whartonová s Trumanem Capotem, v té druhé budou držet řecký papírový kelímek s kávou a budou vypadat jako v dobách své největší slávy, jako by je někdo naložil do formaldehydu2. V téhle čtvrti bydlí jenom paničky a kdysi, když tyhle paničky byly ještě v mámině břiše, tady zemřel Sid Vicious, baskytarista Sex Pistols. Jenomže to byl Manhattan ještě nádherné místo. Stojím na druhé straně ulice a ty máš otevřená okna (bez záclon) a já tě duchu vidím, jak si naléváš instantní ovesnou kaši do ohřívací mísy a vkládáš ji do mikrovlnky. Ty nejsi žádná panička. Tvůj Twitter mě o tom dokázal okamžitě přesvědčit. Podle něj jsi vyhrála v nějaké realitní loterii.

2 Edith Whartonová je autorkou čtyř novel z prostředí New Yorku a stejně tak Truman Capote patřil k poválečné newyorské literární i společenské elitě (pozn. překl.).

Nechtěla bych vypadat jako @AnnaKendrick47, ale miluju vás, nerdi z

@BrownstoneBiasedLottery, nemůžu se dočkat nastěhování do Bank Street.

Sedám si k internetu a Browstone Biased Lottery je esejistická soutěž pro absolventy Brownovy univerzity, kteří potřebují v New Yorku sehnat ubytování pro postgraduál. Jde o byt, který už je několik let v držení rodiny Brownů, ať už to znamená cokoli. A ty máš stipendium na doktorát z literární tvorby takže mě nemůže překvapovat, že jsi v téhle loterii, která byla ve skutečnosti esejistickou soutěží, vyhrála. A Anna Kendricková je herečka z filmu Ladíme!, který je o vysokoškolačkách, co zpívají na pěveckých soutěžích. Ty se v téhle holce úplně vidíš, což nedává smysl. Díval jsem se na ten film Ladíme!. Tahle holka by nikdy nežila stejně jako ty.

Lidi chodí kolem tvého bytu ve zvýšeném přízemí a nezastavují se a nezírají na tebe, i když se vystavuješ za oknem. Máš okna otevřená dokořán a máš štěstí, že na téhle ulici není takový provoz. To musí vysvětlovat tvůj falešný pocit soukromí. Vracím se druhý den večer (stejný oblek, nemůžu si pomoct) a ty se procházíš před otevřenými okny úplně nahá. Nahá! Postávám u vchodu na druhé straně ulice a ty si mě nevšímáš a nikdo si nevšímá mě ani tebe. To jsou sakra všichni slepí?

Ubíhá den za dnem a já začínám být nervózní. Vystavuješ se až moc a není to bezpečné a stačilo by, aby tě zmerčil nějaký úchyl a rozhodl se jít za tebou dovnitř. O pár dní později si oblékám svou pracovní kombinézu a představuju si, že ti dávám na okna mříže, které by alespoň trochu chránily tu výkladní skříň, které říkáš domov. Myslím, že zrovna tahle čtvrť je bezpečná, a taky že je, ale na tom okolním tichu je cosi vražedného. Asi bych tu mohl přímo na ulici uškrtit nějakého dědu a nikdo by nevyšel ven, nikdo by mě nezastavil.

Vracím se ve svém obleku (moc lepší než montérková kombinéza) a na hlavě mám baseballovou čepici s logem Yankees, kterou jsem našel v jednom sekáči (jo, takový jsem magor!), abych se trochu změnil pro případ, že by sis mě všimla, ale ty si mě fakt nevšímáš. Nějaký chlap, co bydlí u vás v domě, jde po malých schodech (jsou tam vlastně jenom tři) vedoucích ke vchodu a ten vchod je strašně blízko tvému bytu. Kdyby chtěl (a kdo by nechtěl?), mohl by se naklonit přes zábradlí, zaklepat ti na okno a zavolat na tebe.

Chodím za tebou ve dne i v noci, a kdykoli přijdu, máš okna dokořán. Jako bys nikdy neviděla zprávy v televizi ani žádný horor a já sedím na pískovcových schodech na druhé straně úzké a čisté ulice a předstírám, že čtu román Chudák George od Pauly Foxové, nebo předstírám, že píšu esemesku svým obchodním partnerům (ha!) nebo předstírám, že volám kamarádovi, který přišel pozdě, a hlasitě souhlasím, že ještě dvacet minut počkám. To kvůli případnému sousedovi, který by se mohl tajně dívat a pozorovat toho podezřelého chlapíka na schodech (já jsem naopak filmů viděl spoustu). Díky

tomu, jak jsi otevřená světu, mohu vstupovat do toho tvého. Když fouká vítr správným směrem, cítím, jak si ohříváš jídlo v mikrovlnce, a slyším, jak posloucháš skupinu Vampire Weekend, a kdybych předstíral, že zívám, a zvedl hlavu, viděl bych, jak taky zíváš, jak dýcháš. Byla jsi vždycky taková? Zajímalo by mě, jestli ses chovala stejně i v Providence, jestli ses promenádovala před oknem, jako bys chtěla, aby tě sousedé viděli nahou a polonahou, závislou na instantním jídle, a aby tě viděli a hlavně slyšeli, jak masturbuješ. Doufám, že ne. Doufám, že tohle všechno jde nějak vysvětlit a že mi to v pravou dobu vysvětlíš. Sedáš si k počítači, jako bys potřebovala připomenout svému imaginárnímu publiku, že jsi spisovatelka, přestože my všichni (já) víme, že ve skutečnosti jsi performerka, exhibicionistka.

A já celou tu dobu musím být ostražitý. Jeden den si ulíznu vlasy a druhý den je mám rozcuchané. Lidi, kteří si obvykle nevšímají lidí, si mě nesmí všimnout. Koneckonců, kdybychom normálním lidem řekli, že se kdesi před otevřeným oknem promenáduje nahá holka a že ji tam tajně chodí pozorovat nějaký zamilovaný cvok, asi by si většina z nich řekla, že jsem blázen já. Jenomže cvok jsi ty. Akorát ti to nikdo neřekne, protože tvoji čičinu by většina z nich chtěla vidět taky, zatímco já se tvým sousedům hnusím už z podstaty. Bydlím v šestém patře bez výtahu v Bed-Stuy, velké části Brooklynu, kde bílých moc nebydlí. Nehodlal jsem si nechat holit prdel od těch vydřiduchů z College Loan Society, co dávají půjčky na studia. Výplatu si nechávám dávat na ruku, bez papíru a mám doma telku na normální anténu, žádnou kabelovku. Tihle lidi by se mého ptáka nedotkli ani třímetrovou tyčí. Tvoje pipina je pro ně ovšem poklad.

Napiju se kafe na schodech na druhé straně ulice a stisknu v ruce stočený Wall Street Journal, zhluboka se nadechnu a dívám se na tebe. Nikdy nenosím teplákovku, protože kvůli tobě mám chuť se oblékat pěkně, Beck. Uběhly dva týdny a z domu vychází jakási šíleně oplácaná matrona. Stojím, čumím jak puk, ale jsem za gentlemana.

„Dobrý den, madam,“ říkám a držím jí dveře.

Přijímá. „Že se taky najde někdo, kdo se umí chovat,“ huhlá.

„Absolutně souhlasím,“ odpovídám a u chodníku už jí řidič otevírá dveře auta. Kýve mi na pozdrav, jsme parťáci. Tohle bych mohl dělat pořád a znovu se usazuju na schodech.

Tak proto mají lidé rádi reality show? Tvůj svět mi připadá úžasný, třeba pohled na to, jak relaxuješ (v bavlněných kalhotkách koupených ve slevě z e-shopu Victoria?s Secret; včera jsem tě viděl je rozbalovat), a jak jsi vzhůru (sedíš na gauči a jsi na netu a čteš kraviny). Třeba hledáš toho nádherného kluka z knihkupectví. Teď píšeš, úplně narovnaná s vlasy staženými do uzlu. Ťukáš do klávesnice, jako když dupe králík, až už to najednou nemůžeš vydržet, vezmeš světlezelený polštář, stejný, na který si leháš, když si chceš na chvilku zdřímnout, a jedeš na něm jako zvíře. Pak se uvolníš. A konečně usneš.

Máš neskutečně prťavý byt. V těch dvou tweetech jsi měla pravdu:

Bydlím v krabici na boty. Což nevadí, protože neutrácím těžké prachy za lodičky.

@BrownstoneBiasedLottery #Rebel

I můj hrnek #BrownUniversity je větší než můj byt. @BrownstoneBiasedLottery #reality #NYC

Nemáš ani kuchyň, jenom prostor, do kterého jsi nakupila zařízení jako v obchodě Bed Bath & Beyond, když měli výprodej. Ale v těch tvých tweetech je kdesi ukrytá pravda. Nesnášíš to tady. Vyrostla jsi ve velkém domě se zahradou na všechny strany. Máš ráda prostor. Proto necháváš otevřená okna. Neumíš být sama se sebou. A přesně tak by to dopadlo, kdyby ses zabarikádovala

před světem.

Tví sousedé si žijí po svém jako malé děti – auta je vozí z ohromných okolních domů a stejná auta je zase večer přivážejí zpátky –, zatímco ty hniješ v prostoru určeném pro služebnou nebo zlatého retrívra s podvrtnutým kotníkem. Já se ti ale nedivím. Oba milujeme West Village, a kdybych se mohl nastěhovat tam, kde teď bydlíš, udělal bych to, i kdyby to znamenalo pomalu šílet z neustálé klaustrofobie. Rozhodla ses správně, Beck. To tvoje matka se spletla:

Mama rika, ze by zadna holka nemela bydlet v krabici na boty. #maminalogika #nejsemmadam

Tweetuješ častěji, než píšeš, a možná proto máš titul MFA z New School, a ne z Columbie. Na Columbii tě nevzali:

Zamítnutí je nejlépe člověku naservírovat v papírové obálce, protože pak ho aspoň může roztrhat a spálit. #nejdunaColumbii #zivotjdedal

A měla jsi pravdu. Život fakt šel dál. I když New School není tak prestižní, učitelé i studenti tě tam mají rádi. Spousta seminářů se tam dá absolvovat online. Spoustu vysokých škol už vlastně může dneska člověk absolvovat online, což je jen další rána stále irelevantnějšímu elitářskému systému, který nazývají „vysoká škola“. Máš čas psát, a kdybys trávila míň času na Twitteru a honěním frndy… jenomže upřímně, Beck, na tvém místě bych se ani neobtěžoval oblíkat.

Ráda dáváš věcem jména a mě by zajímalo, jaké asi dáš mně. Pokoušíš se uspořádat na Twitteru soutěž o nejlepší jméno pro tvůj byt.

Co takhle #Krabicemensinezvsechnykrabice Nebo #KoukatsenaLadimeatojevse

Nebo #Cvicebnipodlozkajakobyt Nebo

#Mistokdevykoukneszoknavtilkuavidistohoklukazknihkupectvijaksenatebedivaasusmevemmuzama Nějaký taxíkář zběsile troubí, protože nějaký čerstvě vymydlený magor, který jako by vylezl z nějakého pokusu Breta Eastona Ellise, co nakonec nikdy nespatřil světlo světa, vlezl do cesty, aniž by

se rozhlédl. Omlouvá se, ale nemyslí to upřímně a projíždí si rukou v blonďatých vlasech.

Má jich snad až moc.

A jde nahoru po schodech, jako by mu to tam patřilo, jako by je postavili jenom pro něj, a dveře se otevírají ještě dřív, než k nim dojde, a otevíráš je ty a vedeš si ho dovnitř a líbáš ho, a než se dveře pomalu zavřou, máš ruce

tak neuvěřitelně malé ruce

v jeho vlasech a já pak ani jednoho z vás nevidím, až se nakonec objevíte v obýváku a on si sedá na gauč a ty ze sebe strháváš tílko a lezeš na něj a vlníš se jako nějaká striptérka a všechno to je strašně špatně, Beck. Sundává z tebe bavlněné kalhotky a plácá tě po zadku a ty ječíš a já jdu na druhou stranu přes ulici, protože tohle musím slyšet.

Promiň, tati! Promiň! Opakuj to, holčičko. Promiň, tati.

Jsi zlobivá holka. Jsem zlobivá holka. A chceš výprask, že?

Jo, tati. Chci výprask.

Máš ho v puse. Štěká na tebe. Plácá tě po zadku. Občas vejde Truman Capote, podívá se, zareaguje

a pak odvrátí zrak. Tohle nikdo na policii hlásit nebude, protože nikdo nepřizná, že se na to díval. Tohle je přece sakra Bank Street. A ty ho teď šoustáš a já se vracím na svou stranu ulice, kde vidím, že on se s tebou nemiluje. Chytáš ho za vlasy – má jich strašně moc –, jako by to mohlo zachránit tebe a taky tvoje příběhy. Zasloužila by sis něco lepšího. Z toho, jak tě drží těma velkýma slabýma rukama, které nikdy nepracovaly, přece nemůžeš nic mít. Ani z toho, jak tě plácá po zadku, když se udělá. Seskakuješ z něj a skláníš se k němu, ale on tě odstrkuje a ty mu dovoluješ kouřit u tebe v bytě a on ti klepe popel do hrnečku s nápisem Brown, který je možná větší než tvůj byt, a ty se díváš na Ladíme!, zatímco on kouří, píše esemesky a znova tě odstrkuje, když se k němu chceš přitulit.

Vypadáš smutně a

nikdo na světě nemá tak malé ruce

jenom ty a já. Proč jsem si tak jistý? Než jsi mě poznala, tweetnula jsi tohle:

Nemohli bychom být všichni upřímní a přiznat, že známe #eecummingse jenom díky

Hanaajejisestry? Tak jo. #koneckecu #konecpretvarky

Vidíš, jak jsi se mnou mluvila, ještě než jsi mě poznala? Když odchází, nedrží v ruce Zoufalé postavy od Pauly Foxové. Je to blonďatý misogyn, zvedá si límeček a odfoukává vlasy z čela. Právě tě využil a není to tvůj přítel a já už musím domů. A ty si musíš dát sprchu.

3

Před tebou to byla Candace. Taky byla tvrdohlavá, takže s tebou budu mít trpělivost. Vycvičila mě. Nebudu ti vyčítat, že na tom svém starém tlustém notebooku píšeš o každé kravině, jenom ne o mně. Nejsem idiot, Beck. Umím prohledat disk a moc dobře vím, že tam nikde nejsem, a taky vím, že nemáš nic, co by byť vzdáleně připomínalo deník nebo zápisník.

Mám takovou teorii. Píšeš si o mně do poznámkového bloku, co máš v telefonu. Aspoň nějaká naděje.

V žádném případě se tě ale nehodlám vzdát. Jsi jedinečně přitažlivá. Na stránkách Craigslist, co fungují jako seznamka, sjíždíš rubriku „Náhodná setkání“ a kopíruješ si své oblíbené příspěvky do jednoho gigantického souboru ve svém počítači. Proč, Beck, proč? Naštěstí se žádných „náhodných setkání“ osobně neúčastníš. Holky asi rády sbírají věci, ať už to jsou recepty na polívku nebo špatně maskované fantazie usedlých tatíků plné strašných gramatických chyb. Hele, já jsem tady, je mi dvacet dva a beru tě všema deseti. A jsem v pohodě. Jenomže ty místo toho necháváš toho blonďatého úchyla, aby ti dělal všechny ty věci, co si o nich čteš na seznamce. Alespoň že i ty máš nějaké hranice. Ten úchyl není tvůj přítel, vyhodila jsi ho na ulici, kam patří, jako by se ti hnusil, což by měl. A já jsem si prošel všechny tvé poslední e-maily a je to oficiální. Nikomu jsi neřekla, že u tebe byl, že byl v tobě. Není to tvůj přítel. Na ničem jiném nezáleží a já jsem připravený si tě najít a dokážu to a tohle dlužím Candace. Drahá Candace.

Candace jsem poprvé viděl v Grasslands v Brooklynu. Hrála na flétnu v kapele se svým bráchou a sestrou. Říkali si Martyr – mučedník – a já jsem se s ní okamžitě zatoužil seznámit. Byl jsem trpělivý. Sledoval jsem je celou cestu přes Brooklyn a dolní Manhattan. Byli dobří. Nikdy neměli šanci se dostat do top čtyřicítky hitparády, ale občas měli písničku v jednom přiblblém pořadu pro teenagery na The CW a pak jejich internetové stránky praskaly ve švech. Neměli ani logo, protože se nebyli schopní na ničem domluvit. Candace z nich byla nejhezčí a dělala jim frontmanku. Její brácha byl klasický bubeník a její sestra taková puťka, ale talent měla.

Na holku nemůžeš jen tak vletět hned po koncertu, hlavně když její kapela hraje jakýsi techno elektro humus a když má za zadkem psychouše bráchu, který by se mimochodem do té kapely nikdy nemohl dostat, nebýt jeho sester. Musel jsem si Candace odchytit, až bude sama, a nemohl jsem ji prostě jen tak oslovit, protože její brácha měl ochranitelský komplex. A měl jsem pocit, že jestli ji nesevřu v náručí, nebo jestli aspoň neudělám nějaký krok k tomu, abych ji sevřel v náručí, tak asi umřu. Takže jsem improvizoval.

Jeden večer, před Grasslands, kde to všechno začalo, jsem se představil skupině Martyr jako nový asistent v nahrávacím studiu Stop It Records. Řekl jsem jim, že hledám talenty. Skupinám se obecně líbí, když si je někdo přijde poslechnout jako možný talent, takže jsem o pár minut později seděl v boxu s Candace a jejími otravnými sourozenci a pili jsme whisky. Její sestra pak odešla, hodná holka. Její brácha byl ovšem problém. Nemohl jsem Candace políbit ani ji poprosit o telefonní číslo.

„Napiš mi e-mail,“ řekla. „Můžu si to vyfotit a dát na Instagram. Strašně se nám líbí, když si nás

někdo všimne.“

Takže jsem udělal, co by udělal Elliot v Haně. Posvítil jsem si na Stop It Records, takové zapadlé bezvýznamné studio, a všiml jsem si, že tam každý den chodí kluk jménem Peters. Před prací a po práci vždycky zalezl do malé uličky a dal si jointa. Člověk mu to nemohl mít za zlé, vzhledem k tomu, jak děsnou práci dělal. Peters byl k ruce všem těm namyšleným rádoby hvězdám v těsných džínách, které říkají brýlím lennonky a neustále chtějí umělé sladidlo a parmezán, ovšem značky Parmigiano Reggiano. Takže jsem jednoho dne zaparkoval v uličce s jointem v ruce a zeptal se Peterse, jestli nemá oheň. Skamarádit se s ním nebyl problém. Lidi na spodním konci společenského žebříčku jsou hladoví po pozornosti jiných lidí. Řekl jsem mu, jaký mám problém s Candace, jak jsem jí řekl, že dělám ve studiu, a byl to vlastně jeho nápad, abych jí napsal e-mail z jeho účtu (asst1@stopitrecords.com) a předstíral, že jsem to já. Candace mi odepsala, úplně nadržená. A samozřejmě, že mi (asst1) taky dala své telefonní číslo.

Neměl jsem výčitky, že jsem Peterse využil. Aspoň měl na chvilku pocit, že má nějakou moc. A někdy, když chce člověk dostat holku, musí si prostě trochu překroutit fakta. Viděl jsem dost romantických komedií, abych věděl, že se romantičtí hrdinové, jako jsem já, vždycky podobným způsobem do něčeho zamotají. Celá kariéra Kate Hudsonové stojí na tom, že zamilovaní lidé někdy lžou o tom, kde pracují. A Candace věřila, že jsem hledač talentů. Pravdu jsem jí řekl, až jsme byli spolu víc než měsíc. Nejdřív zuřila (holky někdy zuří, dokonce i když jejich chlapa hraje Matthew McConaughey), ale já jsem jí neustále připomínal, že za vším byla komediální a romantická myšlenka. Svět není fér. O hudbě toho vím hodně. Jsem chytrý. A opravdu si myslím, že si Martyr zaslouží, aby si jich někdo všiml a aby se jim lidi začali klanět. Kdybych na vysoké studoval humanitní vědy a nosil retro ponožky a měl pocit, že bakalářský titul na fildě udělá z člověka snadno zaměstnatelného inteligenta, mohl jsem dostat bezplatnou praxi u nějaké podřadné firmy a nakonec z ní možná vytěžit normální podřadnou práci. Ale já na tyhle klasické postupy nejsem. Rád hraju sám za sebe. Ona to nakonec pochopila, ale její brácha už moc ne, což byl jeden z důvodů, proč nám to s Candace nevyšlo.

Pozitivní na tom je, že nemám žádné výčitky. Mé útrapy s Candace byly jenom trénink na tuhle novou situaci. Musel jsem se dostat k tobě domů, Beck. A věděl jsem, jak to mám udělat.

Takže jsem zavolal do plynáren a nahlásil, že u tebe uniká plyn. Věděl jsem, že máš školu a po ní jdeš navíc vždycky na kafe s kámoškou. Tohle je jediný den, kdy zaručeně nejsi delší dobu u počítače. Čekal jsem na své pozorovatelně na druhé straně ulice, než přijel plynař. Pak jsem mu řekl, že jsem tvůj kluk a že jsi mě poslala to vyřídit.

Únik plynu se musí ze zákona prošetřit a podle nepsaného chlapského zákona chlápek jako já, kterého vylili z vysoké, umí jednat s chlapy z plynáren. No a co? Prostě mi bylo jasné, že mi tu historku s tvým přítelem sežere a pustí mě dovnitř. A bylo mi jasné, že by mě pustil dovnitř, i kdyby si myslel, že kecám. Zavolat plynaře a pak se neukázat, to se prostě nedělá, Beck. Fakt ne.

Odchází a já si okamžitě beru tvůj noťas, sedám si na gauč a cítím, jak ten tvůj zelený polštář krásně voní, a piju z tvého hrnečku s nápisem Brown. Umyl jsem si ho, protože v něm ještě byly zbytky popela z jeho cigarety – umývat nádobí teda neumíš. Čtu si tvou povídku nazvanou „Co to Wylieho napadlo, koupit si novou Kiu.“ Je to o jednom starém chlápkovi z Kalifornie, který si koupil trapné zahraniční auto s pocitem, že si ještě naposledy v životě bude připadat jako kovboj. Pointa je v tom, že kovboj nikdy nebyl. Jen jich pár hrál ve westernech. Jenomže westerny se už netočí a Wylie se neuměl změnit. Nikdy neměl auto, protože většinu života trávil po kavárnách, kde si se sobě

podobnými vykládal o tom, jaké to bylo za starých časů. Jenomže nedávno bylo kouření v podobných podnicích označeno za nezákonné. Slovo nezákonné jsi napsala s velkým N, což je roztomilé. Takže Wylieho gang najednou nemá kde kouřit cigarety a vykládat si historky. Příběh končí, když Wylie nasedá do své Kie a nemůže si vzpomenout, jak ji nastartovat. V ruce drží klíček, který je jen miniaturním počítačem, a uvědomuje si, že neví, kam by měl jet, takže si koupí elektronickou cigaretu a vrací se do kavárny, kde si ji v klidu kouří.

Nejsem žádný génius a nemám stipendium, ale nekecám, Beck. Oni tvým příběhům možná nerozumí, stejně jako nerozumí tobě, ale ty doslova prahneš po tom, co kdysi bylo. Jsi dokonalá dcera mrtvého muže. Rozumíš Paule Foxové a máš v úmyslu přijít na kloub všemu z Divokého západu, což dělá z tvého stěhování do New Yorku, jakkoli by mohlo být jen dočasné, velmi sebedestruktivní čin. Máš soucit s lidmi. Psala jsi o všech těch starých hercích kvůli fotoknihám, které jsi našla v bytě, kvůli mnoha fotkám z míst, kam se nikdy nepodíváš, protože už neexistují. Jsi romantická, chtěla bys objevit Coney Island bez dealerů drog a obalů od žvýkaček a taky nevinnou Kalifornii, kde by si skuteční kovbojové s těmi falešnými vykládali historky nad plechovými hrnky s kávou, kterým říkali joe. Chtěla by ses dostat na místa, kam se dostat nemůžeš.

Když sedíš na záchodě, koukáš na fotku Einsteina na dveřích. Ráda se mu díváš do očí, když tlačíš. (A věř mi, Beck, až budeme spolu, všechny tvoje zažívací problémy zmizí, protože já ti nedovolím živit se tím zmraženým humusem a plechovkami se slanou vodou, na kterých je napsané „polévka“.) Díváš se na Einsteina, protože ten viděl to, co nikdo jiný. A taky to není spisovatel. Není pro tebe konkurence a nikdy nebude.

Pouštím televizi. Nejčastěji se díváš na Ladíme!, což už mi teď dává smysl, protože znám z Facebooku tvůj vysokoškolský život. Konečně jsem tam a můžu si prohlížet tvou minulost i na fotkách. Nezpívala jsi a cappella, nikdy jsi nepoznala vášeň ani skutečnou lásku. Prostě jste s tvýma nejlepšíma kámoškama Chanou a Lynn hodně chlastaly. Máš ještě jednu kamarádku, která je hodně vysoká a hubená. Ty i ostatní vedle ní vypadáte jako trpaslice. Tuhle jsi ale neoznačila ani na jedné fotce a musí na ní být něco hodně povznášejícího, protože jsi na přátelství s ní hodně hrdá a jste kamarádky už od dětství. Tahle bezejmenná holka se na všech fotkách tváří nešťastně. Její tvář beze stopy úsměvu mě asi bude dlouho strašit. Je načase přesunout se dál.

Chodila jsi s dvěma kluky. Charlie pořád vypadal, jako by se vzpamatovával z koncertu Davea Matthewse. Když jsi byla s ním, sedávali jste na trávníku a zkoušeli první dětské drogy. Jakmile ses dostala ze spárů tohohle zkouřeného primitiva, padla jsi do náruče rozmazleného punkera Heshera. Jen tak mimochodem, Heshera znám, ne osobně, ale píše komiksy a pár věcí od něj máme v obchodě. Teda zatím, protože první věc, kterou udělám, až přijdu do práce, bude, že všechny odnesu do skladu. Byla jsi v Paříži a byla jsi v Římě a já jsem nikdy ze Států neodjel a ty jsi ani v Hesherovi, ani v Paříži, ani v Římě nenašla, co jsi hledala. S Charliem ses rozešla kvůli Hesherovi. A byla jsi chladná; Charlie se přes to doteď nepřenesl. I dneska vypadá na fotkách, že je v jednom kuse na šrot. Heshera jsi měla za boha, ale on ti to nikdy nevrátil, aspoň ne na Facebooku. Našel jsem spoustu statusů, ve kterých ho vynášíš do nebe, a ani jeden, kde by tomu bylo naopak. A pak máš jednoho dne ve statusu ukončení vztahu a tví kamarádi ten status lajkovali takovým způsobem, že je jasné, že on se

rozešel s tebou.

Ladíme! skončilo a já jdu k tobě na záchod a pak ležím na tvojí rozestlané posteli a slyším, jak někdo strká klíč do zámku a otáčí s ním, a mně v hlavě víří spousta věcí a mezi nimi probleskne okamžik, kdy ten chlap z plynáren kecal s domovníkem – nejmenší byt v domě a nejmenší klíčová

dírka, která pořád drhne – a já slyším, jak se ti daří odemknout, dveře se otevírají a tenhle byt je strašně malý a ty už jsi uvnitř.

Máš pravdu, Beck. Je jako krabice od bot.

4

Do Greenpointu nechodím. Lidi tam prokládají whisky lákem od okurek, ale tohle dělám kvůli tobě, Beck. Stejně jako když jsem si poranil záda skokem z okna, abys mě neviděla, když jsem se já pokoušel vidět tebe. Když jsem se tě pokoušel poznat. A nenávidím sám sebe za to, že mě teď tady vidíš a myslíš si, že jsem nějaký kretén, který přeceňuje kulturní hodnotu serveru Vice a pije všechno, co mu ten blbý Vice řekne. Nechodil jsem na vysokou, Beck, takže nemarním život tím, že bych se snažil znovu žít tak, jako bych na ní byl. Nejsem měkkota, který by se bál žít přítomností. Žiju tady a teď a klidně bych si objednal další vodku s džusem, ale to by znamenalo, že budu muset mluvit s barmanem v tričku s Charlesem Bukowskim a on by se mě zase zeptal, jaký džus chci.

Jsem v náladě a ty si tam sedíš ve žlutých punčocháčích a máš v nich díry a předčítáš publiku a snažíš se asi až moc. Už nejsi Šarlotina pavučinka, ale já už taky nevypadám zrovna sexy. Musel jsem vylézt z okna tvého bytu, a sice to nebylo vysoko, ale stejně to byl skok a mě teď bolí záda. Jestli ještě jednou uslyším slovo pickleback, což je trapný název pro onu kombinaci whisky s okurkovým lákem, tak asi začnu nahlas nadávat.

U stolu vedle mě sedí tvé nejlepší kamarádky, hodně hlasité a bezohledné, takové ty nezávislé typy v kanadách a s natupírovanými vlasy, které svým vzhledem uráží všechny ty holky z Jersey, co se o něco podobného pokouší schválně. Všechny tři jste spolu chodily na Brown a teď jste v New Yorku a nenávidíte seriál Girls a pořád to omíláte dokola, ale nejde vám náhodou všem ve vašem životě o totéž? O Brooklyn, kluky a picklebacky?

Ty sedíš s ostatními rádoby spisovateli a tvoje kámošky mají prostor tě pomlouvat a bohužel mají pravdu. Investuješ mnohem víc sil do toho, abys byla spisovatelkou – což mimo jiné obnáší přijímat komplimenty a pít whisky –, než do skutečného psaní. Naštěstí se ale taky v něčem mýlí. Všichni v téhle místnosti v sobě mají až moc okurkového láku, než aby dokázali tvůj kovbojský příběh pochopit.

Tvoje kamarádky žárlí. Chana je velká kritička, holčičí verze Adama Levina s prasečíma očkama a naprosto nekonečným sebevědomím. „Hele, já to stejně nechápu, na co ti je blbej magisterskej titul, když nejsi zrovna Lena Dunhamová?“

„Možná se s tím dá učit, ne?“ říká Lynn a Lynn je uvnitř tak mrtvá, že vypadá jako zombie. Nahrává fotky na Instagram tak metodicky a chladnokrevně, až by člověk řekl, že sbírá důkazní materiál na vlastní obhajobu, jako by se celý život snažila dokázat, že má nějaký život. Utahuje si z tebe a z tvého autorského čtení v baru Lulu a zároveň tweetuje, že byla na #autorskecteniLulu. Nekecám, Beck, fakt.

A pak zase Lynn: „Myslíš, že je to jako vernisáž, kam jde člověk jednou a stačilo, nebo to bude jako... každý týden?“

„Já se taky nehrnu na přehlídkové molo pokaždé, když dokončím nějaký model,“ pokračuje Chana.

„Prostě dělám, dokud nemám celou kolekci. A pak dělám dál.“

„A přijde i Peach?“

„Ani to neříkej nahlas.“

Možná se baví o té neusmívající se vysoké holce, ale já se jich ptát nebudu.

„Promiň,“ vzdychá Lynn. „Na vernisáži je aspoň zdarma víno.“

„Na vernisáži je aspoň nějaké umění. Fakt promiň, ale blbej kovboj?“

Lynn krčí rameny a vodopád slov se valí dál. Je to jako kulomet, který nejde zastavit.

„A co kdybychom ještě zdrbli ten její ohoz?“

„Moc se snaží. Je to spíš smutný.“

„Ty vole, kde vzala ty punčocháče?“

Lynn vzdychá a cosi tweetuje a zase vzdychá a ty jdeš pryč a kulometná palba utichá, ale pak přichází ještě jedna dávka.

„Nedivím se, že se nedostala na Columbii,“ štěkne Chana.

„Mám pocit, že je to všechno kvůli Benjimu,“ říká Lynn. „Je mi jí líto.“

„Takhle to dopadne, když se zamiluješ do sociopata, kterej umí akorát pařit.“

Slyším jenom samé zamilovat se a ty ho fakt miluješ a lžeš jim, lžeš svému počítači, lžeš sobě a myslíš, že ony to nevědí, ale ony to vědí, a ne že ne. Benji. Ne.

Musím se soustředit, vnímat a Lynn vzdychá. „Jsi hnusná.“

„Jsem upřímná.“ Chana si odfrkuje. „Benji je snobský hajzlík. Umí akorát ujíždět na předražených drogách a předstírat, že je podnikatel.“

„Co má vlastně za školu?“ ptá se Lynn.

„Není to jedno?“ odsekává Chana a mně to není jedno a chci vědět víc a chce se mi brečet a nechci, aby ses zamilovávala do nikoho kromě mě.

„Hlavně by na ni mohl být hodnější,“ říká Lynn.

Chana obrací oči v sloup a chroupe kostku ledu a nesouhlasí. „Víš, jak to je? Beck je zahleděná sama do sebe. A Benji je taky zahleděný sám do sebe. Není mi líto ani jednoho. Ona nás dneska vytáhla sem a předstírá, že je spisovatelka, a on zase předstírá, že je podnikatelské eso. Stejně je to sranda. Oba prostě milují sami sebe. Fakt si nemyslím, že by to byly nějaké citlivé duše, co píšou po večerech tragické básničky.“

Lynn se nudí a já taky. Snaží se Chanu vytrhnout z jejího slovního průjmu. „No, já si zrovna teď připadám strašně tlustá.“

Chana mručí. Holky umí být hnusné. „Nejšílenější je ten humbuk kolem té jeho firmy na organickou limonádu,“ pokračuje. „Z Brooklynu se mi tak akorát chce přestěhovat do L.A., koupit si karton Red Bullu a pustit si Mariah Carey.“

„To bys měla tweetnout,“ nadhazuje Lynn. „Ale ne tak hnusně.“

Ty už se objímáš s ostatními spisovateli a to znamená, že sem za chvilku přijdeš. Lynn je nekonečně hodná a smutně konstatuje: „Stejně je mi jí líto.“

Chana si opovržlivě odfrkuje: „Mně je spíš líto těch kovbojů. Tohle si nezaslouží.“

Konečně vrávoravě přicházíš ke stolu, což znamená, že se o tobě musejí přestat bavit, a já jsem hrozně rád a ty obě falešné přítelkyně srdečně objímáš. Ony ti tleskají a pějí na tebe neupřímné ódy a ty se okamžitě chápeš whisky, jako by ses chtěla propít k Pulitzerově ceně.

„Dámy, prosím,“ říkáš a jsi o hodně víc cinknutá, než jsem si myslel. „Prostá dívka už víc komplimentů ani drinků nesnese.“

Chana ti pokládá ruku na paži. „Takže s drinky končíme, kočko?“

Odtahuješ se. Tohle je tvé šestinedělí. Porodila jsi příběh, a co teď? „Jsem v pohodě.“

Lynn mává na servírku. „Můžem dostat tři okurkáče? Kámoška potřebuje tekutou odvahu.“

„Nepotřebuju odvahu, Lynn. Právě jsem stála na pódiu a četla povídku, to sis jako nevšimla?“ Chana tě líbá na čelo. „A přečetla jsi ji krásně, ty vole.“

Nežereš jí to a odtahuješ se. „Jděte do prdele, obě.“

Je fajn, že tě vidím i z téhle stránky, jak jsi sprostá a ožralá. Jestli má mít člověk někoho rád, musí ho poznat ze všech stran a já už tvoje kámošky nenávidím o něco míň. Dívají se na sebe a ty se díváš k baru. „Benji už šel?“

„Hele, on měl přijít?“

Vzdycháš, jako bys to už všechno jednou vysvětlovala, jako by ti už došla trpělivost, a zvedáš telefon s prasklým displejem. Lynn ti ho bere z ruky.

„Beck, ne.“

„Dej sem ten telefon.“

„Beck,“ říká Chana. „Pozvalas ho a on nepřišel. Tak se na to vyser. A vyser se hlavně na něho.“

„Holky, vy ho nemáte rády,“ říkáš. „Ale co když se mu něco stalo?“

Lynn zvedá oči ke stropu a Chana si odfrkává. „A co když je to prostě jenom debil?“

Je naprosto jasné, že Lynn se o ničem z tohohle už v životě nechce bavit. Z těchhle tří holek to bude jistě ona, která se nakonec odstěhuje z New Yorku do nějakého menšího, lépe kontrolovatelného města, kde se nepořádají autorská čtení, kde holky pijí víno a kde v sobotu večer hraje v hospodě z jukeboxu Maroon 5. Bude si fotit mobilem své děti, které jistě krátce nato přijdou, a to se stejným zápalem, s jakým si teď fotí nevypité panáky na stole, prázdné sklenice nebo své boty.

Ale Chana je už navždycky ztracený případ. „Beck, poslouchej mě. Benji je debil, jasný?“ Chci zařvat: JASNÝ, ale sedím a mlčím. Benji.

„Poslouchej, Beck,“ mele si dál Chana svou. „Někteří kluci jsou prostě debilové, s tím se musíš smířit. Můžeš mu kupovat, kolik knížek chceš, a stejně to prostě bude jenom Benji. Nikdy z něj nebude Benjamin nebo, bože odpusť, Ben, protože nemusí, protože do konce života nedospěje, jasný? Může jít do prdele i s tou svojí sodovkou a kreténským jménem. Prosím tě, Benji? To si dělá prdel, ne? A ještě jak to říká, jako by to bylo francouzsky nebo čínsky. Ben džíííí. Ty vole, prostě se na něho vyser.“

Lynn vzdychá. „To mě nikdy nenapadlo. Benji. Ben Džík. Jak na psa.“

Všechny se chvíli smějí a já se toho o Benjim dozvídám čím dál víc. A nelíbí se mi to, ale musím se s tím smířit. Benji je skutečný a já si dávám další vodku s džusem. Benji.

Zakládáš si ruce na prsou a číšnice se vrací s vašimi drinky a nálada kolem vás se najednou mění.

„Fakt se vám ta povídka líbila?“

Lynn je rychlá. „Nikdy by mě nenapadlo, že toho víš tolik o kovbojích.“

„Nevím,“ říkáš a sedíš v tmavém koutě, takže na tebe není moc vidět. Bereš ze stolu panáka a naráz ho do sebe kopneš a holky si vymění další významný pohled.

Chana nakonec řekne: „Hlavně si uvědom, že s tím debilem nemusíš už nikdy promluvit.“

„Tak jo,“ říkáš.

Lynn zvedá svůj drink. Chana taky. Ty bereš do ruky prázdnou skleničku.

Chana pronáší přípitek: „Na to, že o tom hajzlovi ani jeho idiotské sodovce a debilním účesu už nikdy nebudeme mluvit a že už nikdy neuvidíme jeho zadek, na kterém stejně není co vidět.“

Všechny si přiťuknete, jenomže holky mají co pít, a tvoje sklenička je prázdná. Jdu ven, abych věděl, až budeš odcházet. Vedle mě blije nějaký magor.

Hovado ožralé.

5

Je 2.45 v noci a na stanici metra Greenpoint Avenue čekáme tři a já bych ti chtěl zavázat tkaničky. Máš je rozvázané. A jsi moc opilá na to, abys stála tak blízko kolejím. Opíráš se zády o zelený sloup a nohy máš natažené před sebe tak, že chodidly stojíš na žluté bezpečnostní zóně na kraji nástupiště. Sloup má čtvercovou základnu, ale ty se musíš opírat zrovna tak, abys stála čelem ke kolejišti. Proč?

Nutíš mě, abych tě chránil, a jediným dalším člověkem v téhle bohem zapomenuté díře je nějaký bezdomovec, ale ten je v jiném světě, sedí na lavičce a zpívá písničku Rogera Millera Engine, Engine Number Nine: Vláček, vláček devítka, v New Yorku si zapíská, snad nám nevykolejí, tak rychleji, jen rychleji. A asi není důvod se bát, že náš vlak vykolejí.

Tuhle část písničky zpívá z plných plic a ty máš hlavu skloněnou k mobilu a nejsi schopná psát, stát a zároveň poslouchat tenhle frontální hudební útok. Pořád ti kloužou boty – jsou staré a skoro bez vzorku na podrážce – a já sebou vždycky škubnu a už mě to přestává bavit. My dva do téhle díry nepatříme. Je to tu jako minové pole plné plechovek od piva, papírků a věcí, které už nepoužije ani ten zpívající houmlesák. Lidi, co jsi s nimi pařila, jezdí géčkem, jako by tím dokazovali, že jsou „fakt v pohodě“, ale oni si neuvědomují, že tahle trasa je bez nich mnohem lepší i bez jejich plechovek Miller High Life i zvratků páchnoucích po okurkovém láku.

Uklouzla ti noha. Už zase.

Telefon ti padá z ruky a přistává na žluté zóně a máš štěstí, že nepadá na koleje. Naskakuje mi husí kůže a nejradši bych tě chytil za paži a odtáhl tě na druhou stranu toho sloupu. Jsi moc blízko kolejím, Beck, a máš štěstí, že tu jsem, protože kdybys tam spadla nebo kdyby tě sem třeba pronásledoval nějaký úchyl a chtěl tě znásilnit, co bys asi tak dělala? Jsi namol. Rozvázané tkaničky na tvých teniskách jsou moc dlouhé a ten chlap by tě rychle přimáčkl k zemi nebo k zelenému sloupu, strhal by z tebe už tak roztrhané punčocháče a bavlněné kalhotky, co sis koupila z Victoria’s Secret. Pak by ti zakryl pusu špinavou mastnou rukou a ty bys už nemohla nic dělat a tvůj život by už nikdy nebyl jako dřív. Žila bys ve strachu z metra a podchodů, utekla bys zpátky do Nantucketu, vyhýbala by ses rubrice „Náhodná setkání“ na seznamce a celý rok, možná dva se nechala každý měsíc pravidelně testovat na pohlavně přenosné nemoci.

Ten bezdomovec celou dobu dokola zpívá vláček, vláček a mezitím už se dvakrát pomočil a ani se neobtěžoval si k tomu stoupnout. Sedí ve svých chcankách, a kdyby tě sem dolů sledoval nějaký úchyl, aby dokončil, co jsi už sama začala s těmi punčocháči, asi by zpíval dál a močil a zpíval a močil.

Uklouzla ti noha. Zase.

A střílíš pohledem po tom bezdomovci a cosi vrčíš, ale on je v jiném světě, Beck. A není to jeho vina, že jsi na hadry.

Už jsem ti říkal, že máš štěstí, že mě máš? Fakt. Jsem kluk z Brooklynu, střízlivý, vyrovnaný a moc dobře si uvědomuju, kde teď oba jsme. Jsem tvůj ochránce.

A nejhorší na tom je, že kdyby nás tři teď někdo viděl, asi by si řekl, že za úchyla jsem tady já, protože jsem za tebou šel až sem. A v tom je celý problém s lidmi a se ženskými.

Díváš se, jak se Elliot v Haně plíží za svou švagrovou a říkáš tomu romantika, ale kdybys věděla, čím jsem si musel projít, abych se dostal k tobě do bytu, že jsem si zlikvidoval záda, protože jsem se tě snažil co nejlíp poznat, odsoudila bys mě za to. Z lásky se vytratila láska a já moc dobře vím, co teď děláš. Snažíš se dovolat Benjimu, tomu sodovkáři, co má moc vlasů, co nechodí na tvoje autorská čtení a se kterým tvá setkání nejsou náhodná a nezávazná, alespoň pro tebe ne. Jedeš po něm. Chceš ho. Ale to tě přejde.

A za to všechno může částečně i tvůj telefon. Máš na něm funkci, která ti dá vědět, když si někdo přečte tvoji zprávu. A Benji na tebe kašle. Dělá mu větší radost, když tě může poslat někam, než když ti ho tam může strčit. Tohle chceš? Zase čumíš do toho mobilu. Vykašli se na ten mobil, Beck. Úplně tě zlikviduje, zničíš si hlas a prsty.

Vyser se na ten telefon.

Nejradši bych ten mobil vzal a hodil na koleje, objal tě a držel, dokud by ho nepřejel vlak. Ten displej ti praskl z nějakého důvodu a stejně tak jsi ho z nějakého důvodu nechala v košíku u mě v knihkupectví. Někde hluboko uvnitř víš, že by ti bylo líp bez něj. Z toho mobilu prostě nemůže vzejít nic dobrého. Chápeš to? Chápeš. Jinak by ses k němu chovala líp. Měla bys ho v obalu už předtím, než ti praskl displej. A teď by sis s ním nehrála a nedovolila mu, aby ti řídil život. Fakt bych byl nejradši, kdybys ho hodila na koleje a byla najednou offline, otočila se na mě a řekla: „Neznáme se?“ A já bych dělal, jako že ti to žeru, a mluvili bychom spolu a naše oblíbená písnička by byla vláček, vláček devítka, v New Yorku si zapíská, snad nám nevykolejí, tak rychleji, jen rychleji...

„Mohl bys, prosím tě, přestat zpívat?“ zavrčíš, ale ten houmlesák tě přes svůj zpěv a chcaní a zpěv a chcaní neslyší. Otočila jsi hlavou moc rychle a musíš teď získat ztracenou rovnováhu a, sakra, neměla by ses takhle zaklánět, ale ty to stejně děláš.

Děje se to příliš rychle.

Natahuješ ruce, ale mácháš do prázdna. Mobil ti padá na zem a ty se skláníš, abys ho zvedla, ovšem u toho ti ujíždí noha... „Áááá!“ ... a kloužeš a padáš přes tu zatracenou tkaničku a dopadáš na zem tak nějak blbě, takže se nakonec skulíš ze žluté zóny do prostoru, který už je skutečně nebezpečný. Křičíš. Je to ten nejrychlejší nejpomalejší pád, jaký jsem kdy v životě viděl. Teď je z tebe jen hlas někde na kolejích, zoufalý výkřik a ten chlap pořád zpívá vláček, vláček devítka a je to jako nějaký špatný soundtrack k tomu, co teď musím udělat. Běžím přes nástupiště a dívám se dolů na tebe.

„POMÓC!“

„V pohodě, mám tě. Dej mi ruku.“

Jenomže ty jenom dál ječíš a vypadáš jako ta holka ve studni v Mlčení jehňátek a není nutné, abys byla tak vyděšená, protože jsem přece tady a podávám ti ruku, abych tě vytáhl nahoru. Třeseš se a plná strachu se vyděšeně díváš do tunelu, když by stačilo mě jenom chytit za ruku.

„Panebože, panebože, mohla jsem být mrtvá!“

„Nedívej se tam, podívej se na mě.“

„Já tu umřu.“

Začínáš přešlapovat na místě a nevíš nic o kolejích. „Nehýbej se, je tam tolik proudu, že by tě to mohlo zabít dvakrát.“

„Cože?“ Začínají ti cvakat zuby a pak už zase ječíš.

„Neumřeš. Dej mi ruku.“

„Já se z něho zblázním,“ říkáš a zacpáváš si uši, protože už nechceš poslouchat snad nám nevykolejí. „Beztak jsem spadla jenom kvůli tomu, jak zpívá.“

„Hele, snažím se ti pomoct,“ říkám a ty střílíš očima. Nejdřív se znovu díváš do tunelu, ale pak přímo mně do očí.

„Slyším vlak.“

„Blbost, to bys cítila. Dej mi ruku.“

„Já tu umřu,“ fňukáš zoufale.

„Dej mi ruku!“

Ten bezdomovec cosi bručí, jako bychom ho rušili a on nás musel přehlušit zpěvem tak rychleji, jen rychleji, a ty si zakrýváš uši a ječíš.

Začínám být netrpělivý a nějaký vlak nakonec opravdu pojede, tak proč mi to děláš tak těžké?

„Chceš se nechat zabít? Protože jestli tam dole zůstaneš, tak tě za chvilku něco přejede. Podej mi ruku!“

Zvedáš hlavu a já vidím tvoje nové já, které ještě neznám, které se nechce nechat zabít. Myslím, že tě nikdo ještě nemiloval tak, jak by sis zasloužila, a ty nic neříkáš, já nic neříkám a oba víme, že mě zkoušíš stejně jako celý svět. Dneska jsi neslezla z pódia, dokud poslední z lidí nepřestal tleskat, a nezavázala sis tkaničky a stejně si myslíš, že za tvoje upadnutí může celý svět, jen ne ty sama.

Tak rychleji, jen rychleji! Vláček, vláček devítka

Přikyvuju. „Tak jo.“ Natahuju se dolů k tobě. „Chyť se a vyšplhej.“

Chceš se se mnou hádat. Není snadné tě zachraňovat, ale já jsem trpělivý, a když se uklidníš, chytáš mě za ramena a dovoluješ mi, abych tě zachránil. Nějak se mi daří tě vytáhnout i s těmi rozvázanými teniskami nahoru až na žlutou ochrannou zónu. Pak tě radši ještě překulím na špinavou šedou betonovou zem, kde jsi v bezpečí. Celá se třeseš a tiskneš si kolena k hrudi a pomalu se šoupeš k zelenému sloupu. Opíráš se o něj, ale tentokrát zády ke kolejišti, bezpečně, a čekáš.

Ani teď si nezavážeš tkaničky a cvakáš zuby ještě víc než předtím a já si dřepnu k tobě a ukazuju na tvoje tenisky, které mají plochou podrážku, žádný vzorek a celkově jsou úplně na nic. „Můžu?“ ptám se a ty přikyvuješ.

Zavazuju ti tkaničky radši na uzel, jak mě to asi před sto lety naučil bratranec. Když se z tunelu ozve vlak, přestáváš cvakat zuby a už nevypadáš tak vyděšeně. Nemusím ti říkat, že jsem ti zachránil život. Vidím ti na očích i na pokožce lesklé potem, že to víš. Když se otevřou dveře, nenastupujeme. To je snad jasné.

6

Taxíkář se nejdřív moc ochotně netvářil. Asi bych taky nebyl nadšený. Oba vypadáme jako šílení, to z té blízkosti smrti. Ty jsi navíc jako čuně. Já jsem tak čistý, že to je až divné. Jsem jako ze škatulky a ty jako nějaká coura. Jsme dvojka.

„Jde o to,“ říkáš, když asi pomilionté komentuješ, co se právě stalo. Nohy máš pod sebou a mácháš rukama. „Jde o to, že už se mi nechtělo žít při představě, že ten chlap nepřestane zpívat. A je mi jasné, že to zní šíleně.“

„Totálně.“

„Ale fakt jsem měla špatný den a občas si člověk prostě musí nastavit pravidla, chápeš? Musíš si říct, tohle už nebudu tolerovat. Radši umřu, než abych žila ve světě, kde tenhle chlap nepřestane zpívat a znečišťovat naše společné životní prostředí.“

Vzdycháš a já tě miluju za to, že jsi to celé dokázala přehrát do jakéhosi vzdoru vůči samolibosti lidí kolem nás. Je to sranda si takhle hrát. „Ale stejně jsi byla jako puma.“

„No, myslím, že bych udělala to samé, i kdybych byla střízlivá.“

„A co kdyby zpíval tu verzi od Rogera Millera?“

Směješ se a to ani nevíš, kdo je Roger Miller, jenomže to neví většina lidí tvého věku. Pak mhouříš oči a škrábeš se na bradě a zkoušíš to už počtvrté. Jo, počítám ti to.

„Tak jo. Dělal jsi někdy v létě na trajektu?“

„Ne,“ říkám. Jsi přesvědčená, že mě odněkud znáš. Nejdřív jsi tvrdila, že mě znáš z vysoké, pak z postgraduálu, z nějakého baru ve Williamsburgu a teď zkoušíš trajekt.

„Ale já bych přísahala, že tě znám. Prostě už jsem tě někde viděla.“

Krčím rameny a ty si mě zkoumavě prohlížíš a je to strašně pěkný pocit, když mě tak svlíkáš očima.

„Prostě máš jenom pocit, že jsme si blízcí, protože jsi spadla na koleje a já jsem ti pomohl.“

„To teda jo. Mám štěstí.“

Neměl bych odvracet zrak, ale dělám to a nenapadá mě, co bych měl říct. Teď bych si přál, aby náš taxíkář byl jeden z těch, co nezavřou pusu.

„A kde jsi vlastně byl?“ ptáš se mě.

„V práci.“

„Ty jsi barman?“

„Jo.“

„To musí být super. Poslouchat, co lidi vykládají.“

„Jo, je,“ říkám a dávám si pozor, abych se neprokecl, že vím, že píšeš. „Je to sranda.“

„Řekni mi tu nejlepší historku, kterou jsi tenhle týden slyšel.“

„Nejlepší?“

Přikyvuješ a já bych tě nejradši políbil. Chtěl bych tě položit na koleje, než na nich s pištěním zastaví vláček, vláček devítka, vzít si tě celou a vyšukat tě do střízliva, až by nás nakonec oba zajel. Je tu moc horko a venku je moc zima a já cítím ve vzduchu burrito a kuřbu, klasický New York

uprostřed noci. Nechci říct nic jiného, než že tě miluju, takže se radši poškrábu na hlavě. „Je problém vybrat jenom jednu.“

„Tak dívej,“ říkáš, polkneš, kousneš se do rtu a rudneš. „Nechtěla jsem tě vyděsit a být za cvoka, který si pamatuje každou blbou situaci, ale kecala jsem. Vím, odkud tě znám.“

„Fakt?“

„Z knihkupectví.“ A obdarováváš mě úsměvem Natalie Portmanové a já předstírám, že tě nepoznávám, a ty zase rozkládáš rukama. „Bavili jsme se o Danu Brownovi.“

„To dělám pořád.“

„Paula Foxová,“ říkáš a kýváš, protože jsi na sebe pyšná, a škrábeš mě rukou na paži.

„A jo,“ říkám. „Paula Foxová a Spalding Grey.“

Tleskáš a skoro mi dáváš pusu, ale nakonec ne. Uklidňuješ se, opíráš se do sedadla a dáváš si nohu přes nohu. „Musíš si myslet, že jsem úplný magor, co? Beztak mluvíš tak s padesáti holkama denně.“

„Ani náhodou.“

„Dík,“ říkáš.

„Nejmíň se sedmdesáti.“

„Ha,“ a obracíš oči v sloup. „Takže si nemyslíš, že jsem nějaká stalkerka nebo tak něco.“

„Ne, ani trochu.“

Můj učitel zdravovědy ze střední školy nám říkal, že jde udržet oční kontakt asi deset vteřin, pak se ten druhý vyděsí, nebo ho svedete. V duchu počítám a myslím, že jsi to poznala.

„Takže pravdu. Ve kterém baru tam pracuješ? Třeba bych se mohla stavit na drink.“

Nebudu tě odsuzovat za to, že ses mě pokusila shodit na úroveň někoho, kdo ti bude posluhovat, kdo ti nachystá knížky na kupku a bude ti nosit picklebacky.

„Jsem tam jenom na záskok. Jinak dělám v tom knihkupectví.“

„V baru a v knihkupectví. Bomba.“

Taxík zastavuje u krajnice v Západní čtvrté ulici.

„Vystupuješ?“ ptám se a tobě se líbí, že se umím tak najednou proměnit. Nakláníš se a odpovídáš: „No, vlastně bydlím kousek za rohem.“

Zase se opíráš, díváš se na mě a já se usmívám. „V Bank Street. To ujde.“ Hraješ se mnou. „Dědila jsem.“

„Po kom?“

„Po panu Bankovi,“ vtipkuješ a spousta holek by se nezmohla na odpověď.

Jsme tady a ty hledáš v kabelce mobil, který leží na sedadle mezi námi, blíž ke mně než k tobě.

Řidič se otáčí. Stojíme na parkovišti.

„Ten telefon je prostě zakletý.“

Kdosi chytá za dveře od auta. Trhnu sebou. Ten debil dokonce klepe na okno. Benji. Natahuješ se přese mě a stahuješ okýnko. Cítím, jak voníš. Kyselé okurky a kozy.

„Benji, šmarja, tohle je ten anděl strážný, co mi zachránil život.“

„Dost dobrý, kámo. To je ten zasraný Greenpoint, co? Tam se snad ani nic dobrýho stát nemůže.“ Zvedá ruku, že si se mnou plácne, a já přijímám a ty se ode mě odlepuješ a všechno je špatně.

„Nechápu to, ale asi jsem ztratila telefon.“

„Už zase?“ říká a jde od auta a zapaluje si cigaretu a ty vzdycháš.

„Chová se jako vůl, ale já ho chápu. Ztrácím telefon skoro pořád.“

„Jaké máš číslo?“ vyhrknu a ty se díváš z okýnka na Benjiho a pak zpátky na mě. Není to tvůj kluk,

ale chováš se, jako by byl.

Já jsem v pohodě, jsem klidný. „Beck,“ říkám. „Potřebuju tvoje číslo nebo aspoň e-mail nebo něco, kdybych ten tvůj telefon našel.“

„Promiň,“ odpovídáš. „Byla jsem chvilku mimo. Asi jsem pořád ještě vyděšená z toho metra. Máš pero?“

„Ne,“ říkám a děkuju Bohu, že když vytahuju z kapsy telefon, je to ten můj, a ne tvůj. Dáváš mi svůj e-mail. Teď jsi moje a Benji volá: „Tak jdeš, nebo co?“

Vzdycháš.

„Strašně moc ti děkuju.“

„Rádo se stává.“

„To se mi líbí. Rádo se stává místo rádo se stalo. Je to takové trvalejší.“

„Taky to tak myslím.“

Naše první rande končí a ty jdeš nahoru po schodech s tím kokotem Benjim, ale to je jedno, Beck.

Naše telefony už jsou spolu a ty teď víš, že vím, kde bydlíš, a já vím, že ty víš, kde mě najdeš.

7

Myšlenky mi víří v hlavě moc rychle (ty, já, tvoje silonky, tvůj mobil, Benji). Když je mi takhle, můžu jít jen na jediné místo. Jdu do obchodu, zadním vchodem, odemknu dveře od sklepa. Zavírám je za sebou a stojím ve vestibulu, který Curtisovi a všem připadá jako skladiště. Lovím v kapse skutečný klíč, klíč, který odemyká další dveře, poslední bariéru mezi obchodem a dokonale zvukotěsným sklepem. Zamykám za sebou, a než sejdu schody, už se usmívám, protože ji vidím, naši nádhernou obrovskou zvířecí klec.

„Klec“ vlastně není správné slovo, Beck. Zaprvé je velká, skoro stejně velká jako celé oddělení beletrie o patro výš. Není to nějaká kovová past jako třeba ve vězení nebo v zoo. Připomíná spíš kapli než klec a mě by nepřekvapilo, kdyby se na jejím návrhu podílel Frank Lloyd Wright, hlavně podle těch mohutných mahagonových trámů, hladkých a těžkých. Stěny jsou z dokonalého akrylátu, nezničitelné, ale zároveň prodyšné. Je to zázrak, Beck, uvidíš. Někdy si myslím, že když nám zákazníci vypisují tučné šeky za staré knížky, musí být pod nějakým magickým vlivem téhle klece. A navíc je praktická. Je v ní toaleta, malý koutek s malým záchodkem, protože pan Mooney by nikdy nešel po schodech nahoru „kvůli něčemu tak banálnímu, jako je peristaltika střev“. Ke knihám na vysokých policích se dá dostat jedině na štaflích (držím palce, zloději). V čelní stěně je malá zásuvka k bezpečnému předávání předmětů z jedné strany na druhou, jaké mívají třeba na benzinkách někde na předměstí. Odemykám dveře a jdu dovnitř. Jsem tam, dívám se nahoru na knihy a usmívám se. „Čau, holky.“

Zouvám si boty a lehám na lavičku. Zakládám ruce pod hlavu a říkám knihám o tobě. Poslouchají, Beck. Vím, že to zní šíleně, ale fakt. Zavírám oči a vzpomínám na den, kdy jsme tu klec dostali. Bylo mi patnáct a už pár měsíců jsem pracoval pro pana Mooneyho. Ten mi řekl, že mám přijít přesně v osm, protože přijede náklaďák. Byl jsem tam včas, ale stěhováci z Custom Acrylics dorazili až v deset. Chlap za volantem zatroubil a mávl na nás, abychom naskočili na korbu. Pan Mooney mi řekl, že mám dávat pozor, zatímco řidič se snažil překřičet motor. „Jsem správně v Mooneyho knihách?“

Pan Mooney se na mě podíval, znechucený Filištínskými, kteří nejsou schopní přečíst ani nápis nad výlohou. Pak se otočil na řidiče. „Máte mou klec?“

Řidič si odplivl. „Jo, ale dovnitř ji nedostanem. Je to sice rozložený, šéfe, ale ty trámy maj pět metrů a s těma stěnama taky dveřma neprojdem.“

„Ty dveře mají dvě křídla,“ řekl pan Mooney. „A máme spooooustu času.“

„Nejde vo čas.“ Řidič posmrkl a podíval se na druhého chlápka v náklaďáku a mně bylo jasné, že ani jeden z nich není na naší straně. „Se vší úctou, tyhle krásky většinou montujem na zahradě, na votevřeným prostranství, víte?“

„Ten sklep je dost velký, vlastně to je jako otevřené prostranství,“ řekl pan Mooney.

„Vy jako chcete říct, že tu kurvu máme tahat do sklepa, jo?“ Pan Mooney byl neústupný. „A nemluvte tak před tím klukem.“

Ti dva chlapi museli jít nejmíň desetkrát. Postupně tahali z náklaďáku trámy i celé stěny a nosili je

přes obchod po schodech do sklepa. Pan Mooney mi říkal, že mi jich nemá být líto. „Pracují,“ řekl mi. „A práce je pro lidi dobrá věc, Josephe. Takže se dívej.“

Nedokázal jsem si představit, jak klec bude vypadat, až bude hotová, jestli teda někdy bude. Trámy byly hrozně staré a staromódní a stěny oproti tomu průhledné a moderní. Nedokázal jsem si představit, jak můžou jít k sobě, dokud mě pan Mooney nezavolal dolů. Úplně jsem užasl. Ti stěhováci na tom byli stejně. „Větší jsem ještě neviděl,“ řekl zpocený řidič. „Chováte papoušky šedé? Já je absolutně žeru. Uměj úplně fantasticky mluvit.“

Pan Mooney mu neodpověděl. Já taky ne.

Chlap to zkusil znovu. „A ty police máte strašně vysoko, šéfe. Fakt vám je nemáme dát níž? Většina lidí je chce tak jako uprostřed.“

Pan Mooney nakonec promluvil: „Máme tady s chlapcem spoustu práce.“ Řidič přikývl. „Do toho se vám vleze těch ptáků jak nasraných. Pardon.“

Když odešli, pan Mooney zamkl obchod a řekl mi, že ti stěhováci nejsou o nic lepší než všichni ti

„zazobaní sadisti“, co chovají ptáky v klecích. „Nic takového jako dost velká voliéra neexistuje, Josephe,“ řekl. „Existuje jedna věc, která je ještě krutější než klec, ve které pták nemůže lítat: klec tak velká, že si pták myslí, že v ní může lítat. Ten, kdo do něčeho takového zavře ptáka a ještě si říká humanista, je zrůda.“

Naše klec byla jen pro knihy a pan Mooney si nedělal legraci. Skutečně jsme měli spoustu práce. Dělníci zapustili do stěn těsnění, díky kterému byl sklep dokonale zvukotěsný. Jiní probourali zadní stěnu obchodu, aby se dveře do sklepa otevíraly nejdřív do onoho malého vestibulu, v němž teprve byly skutečné dveře do sklepa. Budovali jsme přísně tajný zvukotěsný podzemní klub a já jsem se každé ráno budil vzrušením. Pomáhal jsem panu Mooneymu balit přebaly do obalů z akrylové pryskyřice vyrobených na míru každé knize – něžně, Josephe –, abychom následně mohli takto obalené knihy uložit do plexisklových boxů s větracími otvory – něžně, Josephe. Pak pan Mooney vložil každý box zvlášť do o něco většího kovového boxu – něžně, Josephe – označeného jmenovkou a opatřeného zámkem. Když jsme takhle uložili asi deset knih, vylezl na žebřík v kleci a já jsem mu je po jedné podával – něžně, Josephe – a on je pokládal na ty police, co byly strašně vysoko. Zeptal jsem se, proč si dáváme s těmi knihami takovou práci. „Knihy přece nemají křídla,“ řekl jsem.

„Nejsou to ptáci.“

Příštího dne mi přinesl sadu matrjošek. „Otevírej,“ řekl. „A něžně, Josephe.“

Otevřel jsem první matrjošku v půlce a našel druhou, tak jsem ji taky otevřel a našel další a tak dál, až jsem se dostal k poslední, která už otevřít nešla. Byla to jediná, která byla v jednom kuse.

„Všechno, co má nějakou cenu, se musí schovat,“ řekl. „Nebo tak něco.“

A teď ses mi v hlavě objevila ty a jsi mnohem krásnější než matrjoška a strašně by se ti to tady líbilo, Beck. Pochopila bys, že je to útočiště pro posvátné knihy, knihy autorů, které máš tolik ráda. Cítila bys ke mně posvátnou úctu, byl bych pro tebe jako pán, klíčník, a já bych ti ukázal dálkové ovládání, kterým se nastavuje klimatizace a vlhkost. Chtěla bys ho vzít do ruky a já ti to dovolím a vysvětlím ti, že kdybych chtěl, mohl bych nastavit teplotu tak, že by se knihy upekly, obrátily v prach a byly by navždy ztracené. Jestli na téhle planetě existuje dívka, která by tuhle mou moc dokázala ocenit, jsi to ty, nepopsatelně nádherná ve žlutých punčocháčích a se svým snem, že jednou napíšeš něco tak dobrého, že se to dostane až do téhle klece. Klidně by sis stáhla kalhotky, jenom aby ses sem dostala, abys tu mohla navěky žít. Stahuju spodky a stříkám tak, že se mi z toho motá hlava.

Ty vole. Jsi fakt dobrá. Pokouším se vstát. Pořád se mi motá hlava. Něžně, Josephe. Snažím se

popadnout dech.

Už bych měl za chvilku otevřít, takže jdu nahoru. Teď tady pracujeme jen dva, protože pan Mooney šel do důchodu. Dělám tady s Curtisem, klukem ze střední. Je skoro úplně stejný, jako jsem byl v jeho věku já. Dělá stejné kraviny. Když mi bylo šestnáct, dal mi pan Mooney klíč. A jasně, že jsem jednou klec zapomněl zavřít.

„Zklamal jsi mě, Josephe,“ řekl starej Mooney. To byl o dost mladší, ale stejně byl starej, protože to byl ten typ chlapa, co snad mladý nikdy nebyl. „Zklamal jsi mě a zklamal jsi i knihy.“

„Omlouvám se,“ řekl jsem. „Ale my jsme doma nikdy skříně ani dveře nezavírali.“

„Protože tvůj otec je hovado, Josephe,“ řekl. „Jsi taky hovado?“ Řekl jsem, že ne.

O pár dní později jsem se vplížil do klece a vzal si antikvární Franny a Zooey, podepsané první vydání. Rozhodl jsem se, že se mi bude líbit víc než Kdo chytá v žitě, jenom proto, abych se lišil. A líbila se mi hrozně, Beck. Neskutečná knížka! Občas jsem se vrátil na začátek, jenom abych si palcem pohladil Salingerův podpis. Ty bys za něco takového musela zaplatit 1250 dolarů. Ale já jsem neplatil nic. A ta ženská, co ji ukradla z pultu u pokladny, taky ne.

Poznal bych ji kdykoli a kdekoli. Měla takové nazrzlé vlasy, kašmírovou šálu, platila hotově a bylo jí tak třicet, možná třicet pět. Řekl jsem panu Mooneymu, že budu dělat přesčasy a odpracuju si to, a přísahal jsem, že ji najdu. Chodil jsem za školu a coural ulicemi, až jsem měl nohy jeden velký puchýř. Jenomže najít jednu ženskou, když nevíš, jak se jmenuje a kde žije, není sranda. Pan Mooney mi přikázal, abych šel do klece a zavřel oči. Bál jsem se. Když jsem slyšel, jak zamyká dveře, pochopil jsem, že mě tam zavřel.

Neměl jsem žebřík, takže jsem na žádnou knihu nedosáhl. V Louvru taky nemůžeš políbit Monu Lisu. Neměl jsem mobil, neviděl jsem slunce, ale nebyla tam ani tma. Měl jsem jenom svoji hlavu a bzučení klimatizace a kousek pizzy jednou za den – studené, protože pára samozřejmě nedělá knížkám dobře. A kafe, vlažné, v kelímku z řecké restaurace. Obojí mi pan Mooney podával přes šuplík. Dny a noci mi splývaly. Panu Mooneymu na mně tolik záleželo, že se rozhodl mě vyučit. Vyučil mě.

Z klece mě pustil 14. září 2001, tři dny po jedenáctém září. Celý svět byl úplně jiný a pan Mooney říkal, že si můj táta myslí, že jsem mrtvý. „Jsi volný, Josephe,“ řekl. „Snad jsi zmoudřel.“

Od té doby jsem už doma moc času netrávil. Nebylo těžké pomalu mizet ze světa. Máma odešla, když jsem byl ve druháku, takže jsem vyrostl s vědomím, že odcházet od lidí se může, hlavně od táty. Nelituju se, Beck. Spousta lidí má rodiče na hovno a šváby ve skříni a k večeři suchary a televizi, která skoro nefunguje, a tátu, kterému je jedno, že se jeho syn po národní katastrofě nevrátil domů. Ale já jsem měl štěstí, protože jsem měl knihkupectví. Když chceš vychovat dítě, nepotřebuješ k tomu celou vesnici. Pan Mooney teď byl šéf i táta, kterému jsem chtěl dělat radost. Dál jsem honil ženskou, co ukradla Franny a Zooey, a hned po 11. září jsem nebyl sám. Kolem mě byla spousta mi podobných. Všichni hledali. Jenomže lidi chtěli najít svou rodinu, zatímco já jsem chtěl najít zlodějku. Po celém městě visely letáky, na kterých někdo někoho hledal. Napadlo mě, že bych se naučil kreslit a vytapetoval město kresbou té zlodějky. Mohl jsem dělat, jako že je to moje matka. Nakonec jsem to neudělal a občas si myslím, že ta zlodějka umřela v jednom z Dvojčat, prostě karma. Spíš jsem ale přesvědčený, že si někde spokojeně čte.

Jsem u regálu s beletrií L–R, když se rozezní zvonek. Řekla jsi kamarádkám, že tady budeš zhruba v tuhle dobu. Vím to, protože mám tvůj telefon a ty nejsi typ holky, která si telefon zamyká čtyřmístným kódem anebo gestem pro případ, že bys ho ztratila. Už nějakou dobu čtu tvé e-maily, vyfotil jsem si

hesla, která máš ve složce s hesly. Když si náhodou heslo změníš, budu znát všechny možné varianty. Nejsi typ holky, která vymýšlí nová hesla. Neustále dokola obměňuješ jen tři:

ackbeck1027 1027jaJA

1027BECK$Ale

Je to čím dál lepší. Nechceš říct mámě, že jsi ztratila další telefon. Koupila sis nový s novým číslem a já tohle všechno vím, protože jsi svůj starý telefon nezablokovala. Tím pádem se dostanu k tvým e-mailům, v nichž mimo jiné píšeš kámoškám své nové telefonní číslo. Chana byla zděšená:

Jsi blbá? Řekni mámě, že jsi ztratila telefon, a nechej ho zablokovat. Necháš si ukrást identitu? Svět je plný úchylů, Beck. Fakt. Normálně mámě řekni, že jsi blbá, určitě ti zaplatí nový. Mobily ztrácejí všichni. Nechej ho zablokovat a nedělej z toho drama.

Ty jsi odepsala:

Telefon je někde v prdeli, takže z toho drama fakt nedělám. A jestli ho někdo má, jsem chudá zadlužená studentka. Komu by se taková identita asi hodila? A jestli si někdo myslí, že jsem dost hezká na to, aby dal na internet moje selfie, tak si aspoň budu připadat hezká. ? Dělám si srandu. Ale vážně, to je v pohodě. Stejně jsem chtěla nový! A mám krásné číslo!

Chana se nehodlala nechat odbýt:

KOUPÍ TI NOVÝ MOBIL, KDYŽ JIM ŘEKNEŠ, ŽE TEN STARÝ JSI ZTRATILA. Máma se to

stejně dozví, protože máš NOVÉ ČÍSLO. A taky: $$$$$

Ty jsi byla paličatá:

Uklidni se, prosím tě. Mámě jsem řekla, že jsem si změnila číslo, protože jsem chtěla místní, newyorské. Ona ani neumí posílat esemesky, natož aby něco vyčetla z účtu. To je v pohoooo. A prachy? To je jedno. Jedna platba navíc mě už fakt nezabije.

Chana už neodpověděla a já tvou mámu miluju (Dík!) a miluju tebe, ty malá pokrytečko. Tvůj starý (ale stále funkční) telefon je jako encyklopedie tvého života, která pro mě bude otevřená, dokud bude tvoje máma platit složenky. Bod pro hodného kluka! Jo, a Beck, moc rád si čtu tvé e-maily a dozvídám se věci z tvého života. A jsem opatrný, stačí jednou kliknout, abych všechno zase označil jako nepřečtené, protože tě nechci vyděsit. A tím moje štěstí nekončí. Dáváš přednost e-mailům před esemeskami, což znamená, že mi z tvé komunikace s okolím nechybí skoro nic. Do jednoho blogu jsi napsala, že „e-maily vydrží napořád. Navíc v nich můžeš kdykoli hledat nějaké slovo a najít si všechno, co jsi kdy komu o tom slově řekla. Textovky časem zmizí.“ Miluju tě za to, že jsi tak dostupná, a jsem tebe plný… tvého kalendáře, kam si píšeš příjem kalorií, tvých schůzek i tvého menstruačního kalendáře, tvých selfie, které jsi nikdy nezveřejnila, a receptů a cvičení. Brzy mě taky poznáš, to ti slibuju. A začneme dnes. Jsi tady.

„Moment!“ volám, jako bych nevěděl, že jsi to ty, a mám v sobě naprostý chaos. Skáču nahoru po schodech a letím mezi regály a ty jsi tam, ve vlněném sáčku a v podkolenkách, jako by ses oblékla jen pro mě. A já vím, že to tak bylo, a ty držíš v ruce růžovou igelitku.

„Vláček, vláček devítka,“ říkám a ty se směješ a já jsem hodně dobrý, když mám čas se připravit.

„Copak?“

Jdu tě obejmout a ty mě necháváš a nádherně k sobě pasujeme. Ztrácíš se v mé náruči. Mohl bych tě umačkat k smrti a pak tě zase oživit, ale musím se odtrhnout jako první, protože vím, jak na tohle holky někdy reagují, protože mají základní instinkty zlikvidované z časopisů a televize.

„Něco jsem ti přinesla,“ cukruješ.

„Ale ne.“

Odpovídáš: „Ale jo.“

„Tos nemusela.“

„No, nakonec jsem neumřela, takže musela,“ směješ se.

Jdeme dopředu a já vím, proč tam jdeme. Chceš mě. Chceš mě tady. Víš moc dobře, že když zůstaneme mezi regály, přimáčknu tě mezi F a K a dám ti dárek. Už jsem ale za pokladnou a sedám si, jak jsem měl v úmyslu, s rukama založenýma za hlavou. Opírám se, dávám si nohy nahoru a tričko barvy námořnické modři se mi vyhrnuje akorát tak, aby odhalilo kousek mého břicha… musíš si přece něco představovat… A pak se usmívám.

„Tak to ukaž.“

Pokládáš to na pult a já dávám nohy dolů, vstávám a nakláním se z druhé strany. Mohl bych se tě dotknout. Jsem hrozně blízko a vím, že se ti líbí moje kolínská, protože jste s Chanou slintaly po tom barmanovi, co používal úplně stejnou. Proto jsem si ji taky koupil. Rozbaluju dárek od tebe.

Je to Šifra mistra Leonarda v italštině a ty tleskáš a směješ se a já miluju, jak se umíš radovat.

Dávat je pro tebe zjevně mnohem přirozenější než psát. Jsi rozený obdarovávač.

„Otevři ji,“ říkáš.

„Ale já neumím italsky.“

„Není to celé italsky.“

Listuju, ale pleteš se. Bereš mi knížku z rukou a pokládáš ji na pult. „Jsem naprosto přesvědčená, že první stránka je anglicky. Otevři ji.“

Otevírám. „Aha.“

„Jo,“ říkáš. „Tak čti.“

Tady tě máme, černým inkoustem. Napsala jsi mi:

Vláček, vláček devítka v New Yorku si zapíská,

opilá holka leží na koleji, tak zvedni ji, ale rychleji.

Čtu to nahlas. Vím, že jsi nadšená ze všeho, co sama napíšeš, a na konci tleskáš a v tom textu to všechno je. Doslova mě prosíš, abych tě zvedl, kdybys spadla na koleje, a ty přikyvuješ a je tam i tvé jméno, takže ho můžu říct a nezní to ani trochu divně.

„Děkuju, Guinevere.“

„Beck.“

Beru knížku do rukou. „Ale Guinevere jsi taky.“ Uznáváš, přikyvuješ. „Prosím…“

V kleci jsem si sundal jmenovku. Předstíráš, že si nepamatuješ, jak se jmenuju, a já ti pomáhám.

„Joe. Goldberg.“

„Prosím, Joe Goldbergu,“ říkáš a vzdycháš a pak pokračuješ: „Ale to je vlastně úplně blbě, protože jsem ti přišla poděkovat a teď místo toho říkám prosím.“

„Hele,“ říkám a je to tady, takhle jsem si to cvičil. „Když jsme teď oba živí a nikdo nezpívá a tys mi tady donesla tuhle nádhernou blbost, což je super, protože tady máme snad úplně všechno, ale Dana Browna v italštině ne…“

„To jsem si všimla,“ skoro zpíváš a mrkáš a usmíváš se a trochu se pohupuješ v bocích.

Musím se nadechnout. Je to tu. Další krok. „Co kdybychom někdy někam zašli na panáka.“

„Jasně,“ říkáš a zakládáš si ruce na prsou a nedíváš se na mě ani nenavrhuješ konkrétní čas a místo. Části našich osobností pomalu vyplouvají na povrch, jako když se v tmavé komoře vyvolává fotka. Nenapsala jsi mi do té knížky telefonní číslo a z našeho rozhovoru sis jako dárek vybrala tu legrační část – Dana Browna –, ne tu vážnou – Paulu Foxovou – a myslím, že máš na krku cucflek. Sice malý, ale je tam. Paulu Foxovou jsi dala Benjimu. Dana Browna jsi přinesla mně.

„Jde o to, že pořád nemůžu najít svůj telefon a ještě nemám nový, takže teď nemůžu moc plánovat, chápeš?“ říkáš.

„Jo.“

Předstírám, že musím něco zkontrolovat na počítači, a myslím na to, jak jsi svým kamarádkám o mně psala e-maily, kde jsi jim popisovala, jak jsem tě zachránil, ale kde jsi už nedodala, jak jsi mnou posedlá. Posedlá tak moc, že musíš předstírat, že si mě nepamatuješ. Ani Chaně s Lynn jsi neřekla, že na mě myslíš, když si to děláš na tom zeleném polštáři. Neřekla jsi jim, jak jsi se mnou nervózní a cítíš se trapně. Byla jsi vedle mě dokonce tak nervózní, že jsi ztratila telefon, Beck. Pamatuješ? Jenomže místo toho všeho píšeš kamarádkám o Benjim a já už musím něco říct, nebo to všechno podělám.

„Tys ten telefon fakt ještě nenašla?“

„Ne. Teda jo, asi jsem ho nechala v tom metru.“

„Ale v taxíku jsi ho měla.“

„Vlastně jo. Ale stejně si nepamatuju, z jaké byl firmy.“ Premiere Taxi of Lower Manhattan.

„To si nepamatuje snad nikdo,“ souhlasím.

Chceš ode mě pero a já ti ho podávám a ty si bereš záložku, co je máme na pultu pro zákazníky, a píšeš mi na druhou stranu svou e-mailovou adresu, kterou už znám. „Hele,“ říkáš, zatímco píšeš.

„Mám toho teď hodně se školou i tak obecně, ale klidně mi napiš a něco vymyslíme.“

„Doufám, že je ti jasné, že ty záložky jsou jenom k zakoupené knize.“

Směješ se a bez telefonu jsi taková nesvá. Rozhlížíš se kolem sebe a čekáš, že ti to prominu. Fakt máš otcovský komplex, Beck.

„Nezlob se, ale ty knížky se tady samy neprodají, takže co kdyby ses teď hezky vypařila a já bych zase mohl chvilku něco dělat.“

Usmíváš se, protože se ti ulevilo. Couváš a málem se u toho ukloníš. „Tak dík.“

„Rádo se stává,“ říkám. Přesně takhle jsem si to naplánoval a ty se usmíváš, ale neukazuješ u toho zuby. Neříkáš: „Tak nashle“ a já neříkám „Pěkný den“, protože zdvořilostní fráze už máme za sebou. Dala jsi mi e-mailovou adresu a já se teď musím rozhodnout, kterou z nachystaných verzí ti pošlu. Věděl jsem, že přijdeš, a věděl jsem, že mi dáš svůj e-mail, takže jsem si včera v noci připravil několik variant svého prvního e-mailu tobě. Psal jsem celou noc, Beck. Stejně jako ty. A byl jsem ve své kleci. Přesně jako ty, Beck.

Vkládám si záložku s tvým e-mailem do italského Dana Browna. Pasuje tam dokonale.

8

Doufám, že většina lidí si v tuhle chvíli uvědomuje, že Prince je jedním z největších básníků naší doby. Neřekl jsem skladatelů, řekl jsem básníků. Prince je asi nejblíž k e. e. cummingsovi ze všeho, co tady máme, a lidi jsou tak hloupí, že si Princovy básnické sbírky vůbec nekupují.

Už je to sedm hodin a patnáct dní, co jsi odešel i se svou láskou.

Tohle je jeden z nejvelkolepějších úvodních veršů všech dob hlavně pro to přehozené pořadí hodin a dní. Člověk bez vztahu k poezii by prostě řekl kolik dní a hodin. Básník uvažuje jinak. Básník přetváří tenhle svět

tak neuvěřitelně malýma rukama.

Ještě jsi mi neodepsala. Jen jsi můj e-mail přeposlala Chaně a Lynn. Hihňala ses při pohledu na fotku vás tří z fotobudky – ChanaLynn…my! – a všechny jste si vyměnily desítky debilních e-mailů úplně o ničem.

Našla sis čas číst povídky svých spolužáků a reagovat na ně i prosit vedoucího knihkupectví WORD v Brooklynu, aby tě nechali číst. Ještě sis ale nenašla čas odepsat klukovi, který ti zachránil život. Ještě pořád naháníš Benjiho a ještě to ani není sedm hodin a patnáct dní, ale už se k nim blížíme, Beck. Tohle už není sranda.

ChaněLynn jsi napsala:

Proč zrovna já musím jako nějaká tuctová holka potkat fajn kluka, který nemá zájem? Nečtu Cosmpolitan, nedržím diety na pročištění organismu, nedávám na net selfie, což znamená, že neodpovídám profilu krávy, která nesnáší hodné kluky. Chci tím říct, že Benji je ženatý se svou prací a tenhle kluk je jeho naprostý opak, pro něj je práce obživa, chápete? Jo, mimochodem, co v pátek na střeše hotelu Wythe?

Chana odepsala první: Beck, to je ten kluk, co ses s ním seznámila v KGB? Střecha u Wythe možná.

A já jsem z toho poznal, že se stýkáš s až příliš mnoho chlapy. Čteš si v rubrice „Náhodná setkání“ z internetové seznamky, na které ses nikdy nezaregistrovala, a pak bereš život, jako by byl jen jedno velké náhodné setkání.

Lynn ti odepsala: V kampusu mají cvokaře, ten by ti to vysvětlil. ? Jinak souhlas, ten kluk z KGB byl super rozkošný. Wythe jo, ale co třeba pro změnu UES? Jenom nápad…

Tyhle holky nevědí o našem italském Danu Brownovi ani o skutečném dopadu tvé nehody, protože jsi jim nic neřekla. Nakonec mi odepisuješ uprostřed noci po pěti hodinách a osmi dnech:

Co takhle o pauze na oběd ve čtvrtek?

Čekám tři hodiny a jeden den, než ti odepíšu: To zní chutně. Kde?

Tentokrát sis můj ostrovtip ani trochu nezasloužila, protože neodepisuješ hned. Trvá čtyři minuty, tři hodiny a dva dny, než se mi konečně rozsvěcuješ v příchozí poště:

Promiň, strašný týden. Za nic na světě se nehlas na postgraduál. Co příští týden?

Stejně jako Prince mám i já poetickou povahu a vím, jak změnit perspektivu. Vzít tě rovnou do

náruče zjevně nefunguje. Jsi rozlítaná a flirtuješ, kde můžeš, a rozbíjíš telefony a nemažeš zprávy. Když máš měsíčky, protahuješ si ve škole termíny a ve spoustě tvých e-mailů je víc kreativity a vitality než v tvých povídkách a bavíš se asi tak s devíti chlápky na různých sítích. Flirtuješ se vším, co dýchá. Uvědomuješ si, kolik kravin máš v nákupním košíku na Antropologie.com? Šmarja, Beck, budeš muset trochu zlepšit schopnost rozhodovat se. Vidím, že jsi závislačka. Stejně jako tvůj otec. Jsi úplně závislá na Benjim. A já tě Benjiho nezbavím, dokud se o něm nedozvím něco víc.

Což trvá asi třicet pět vteřin.

Benjamin „Benji“ Baird Keyes III. je trapný vtip. Byl na odvykačce, což je výsměch a póza. Člověk se mu podívá do ksichtu a hned vidí, že nedokáže být skutečně závislý. Vlastní firmu na přírodní limonádu, což v tuhle chvíli symbolizuje všechno špatné. Jeho firma se jmenuje Home Soda, parafrázuje všeobecně známé pojmenování sodovky club soda, ale zdůrazňuje domov, home –, protože „i když klub může být výjimečný, nejvýjimečnějším místem na světě je stejně domov. Do klubu můžeš vstoupit, pokud zaplatíš poplatek za členství. Tohle v případě domova nejde.“

Beck, nesnaž se mi tvrdit, že mu to žereš. Benjiho firmička je hodně prchavý úspěch, který těží z popularity zdravé výživy a jeho webová stránka plná pastelových barev se hemží slovními výpady proti té společnosti s názvem Monsanto, co produkuje geneticky upravené potraviny. (Jako by na téhle firmě nevydělávali i jeho rodiče, jako by na tom geneticky upraveném jídle nevyrostl. Vždyť Benjiho táta dělal pro Nestlé, když byl Benji ještě uřvané děcko.) Jedna fotografická esej – kterým se jinak taky normálně říká slideshow – mi prozrazuje, že Benjiho napadla home soda, když s kamarády kempoval na Nantucketu. Kempoval už snad nikdo neříká. Nantucket není New Hampshire a Benji bydlel u kamaráda na chalupě u vody. Otevírám fotku a vidím onu neoznačenou holku z tvého Facebookového profilu. Aha. Takže s Benjim ses seznámila díky té děsně divné holce, která se přeci jen umí usmát, ovšem nechává si to pro bohaté kamarády a naaranžované fotky. Ale byla jsi tehdy s nimi? Ne, asi tě nepozvali. Tvoje kámoška ti zřejmě nakecala nějakou výmluvu, jako že na pláži už není dost místa. Ty jsi městský typ a Benji turista, který do tebe doslova vstupuje a jezdí do tebe jako na dovolenou, aby si odpočinul od úmorné dřiny v limonádovém byznysu. A pak tě před Svátkem práce odkopne. Je pro tebe tátou, kterému se zoufale snažíš udělat radost, tátou, který tě stejně opustí, ať děláš, co děláš.

Tvůj citový život je jako šílená sezonní ekonomika, v níž je Svátek práce každý druhý den. Pronajímá tě stejně, jako pronajímá nebytové prostory v SoBro – Jižním Bronxu pro nás, kdo nepotřebujeme debilní přezdívky pro části města, kde nás nikdo nechce. A podvádí tě, Beck. Hodně. Nemůže si pomoct. Zrovna teď intenzivně jede po nějaké umělkyni, která s ním orá stejně jako on s tebou. Je to šest minut a tři hodiny a jeden den, když mi přijde tvůj e-mail:

Jenom nápad, ale jsem zrovna v Greenpointu. Neobsluhuješ náhodou?

Odpovídám:

Ne, ale mohl bych na tebe počkat u Lulu.

Odepisuješ:

JASAN! Promiň mi ta velká písmena, jenom jsem prostě nadšená! Čekám dvanáct vteřin, devět minut a žádnou hodinu, než odepíšu: Haha. Vyrážím. 5?

Neodepisuješ, ale já musím dvakrát přesedat, abych se tam dostal, a v hlavě mi zní hudba z filmu Hana a její sestry, všechny písničky najednou, a to tak nahlas, že ani nemůžu poslouchat hudbu ze svého telefonu ani hudbu z tvého telefonu a myslím jen na to, jak se poprvé políbíme, což se s

největší pravděpodobností stane za osmnáct vteřin, devatenáct minut a tři hodiny, až budeme oba sedět opilí v taxíku na Bank Street, a já už teď chápu, proč si ho kluci občas honí v metru. Ale já ne. Už jsi součást mé budoucnosti. To metro jede strašně pomalu a vláček, vláček devítka a hele, kolik už toho máme společného, a to jsme to spolu ještě nedělali a já mám pro tebe dárek. Vezu ti Západní pobřeží od Pauly Foxové. S věnováním.

Vláček, vláček devítka v New Yorku si zapíská,

jestli skončíš v domově, měj tu bichli při sobě.

Není to dokonalé, ale ten verš o tom, jak si tuhle bichli budeš číst v domově důchodců, skoro je, a já jsem ti musel něco koupit, odměnit tě za to, že jsi přikročila k činu. Už mi to jede a já doufám, že Prince se nakonec dostane tam, kde jsem teď já, že přes šestnáct schodů a dva bloky a jednu ulici poběží vstříc novému životu. Jsem asi v polovině schodů z metra, když ti zapípá telefon. Musím zpracovat spoustu informací, takže si sedám. Situace se změnila. Rychle, až moc rychle. Skoro dva týdny poté, co jsi odeslala hromadný e-mail s oznámením, že máš nové číslo, ti odepisuje Benji:

Čau.

A ty jsi mu napsala:

Stav se.

A on odepsal:

?

A pak jsi napsala e-mail mně:

Do pytle, musela jsem do školy. Necháme to na příští týden? Promiň. Promiň!

A pak ti Benji napsal:

Dej mi hoďku, mám nějakou práci.

A ty jsi odepsala:

?

Usmíváš se, protože chceš, aby tvůj život byl stejný jako předtím, než ti ho zkazil táta na Nantucketu, bez tajemství, bez nebezpečí. Píšeš o tom, jak je to tady bezpečné, jak si tu klaustrofobie podává ruku s pohodlím. U vás doma jste nikdy nezamykali dveře od baráku ani auto a klíčky jste nechávali v zapalování, ale pak přijde březen a ty bys dala všechno za to, abys viděla někoho cizího. Před pár týdny jsi tweetla:

Manhattan je jako #Nantucket: drahé potraviny, drahé pití a v zimě všem hrabe.

To je milé, Beck, ale Manhattan nemá s tím tvým Nantucketem nic společného. Schválně ti řeknu, co jsem dělal minulé úterý.

Na ostrově Manhattan musíš všechno pořádně zamykat, protože jinak by mohl přijít nějaký životem na ulici protřelý chlápek, jako třeba ten, co tohle úterý zaklepe u jedné fabriky na limonádu s tím, že chce na prohlídku, protože ví, že šéf zrovna není v práci (zvláštní poděkování Benjiho Twitteru). Pak se vymluví, že potřebuje na záchod, prosmýkne se do Benjiho kanceláře – která není zamčená – a vymění prohlídku fabriky za prohlídku Benjiho počítače – který taky není zamčený – a dozví se, že si Benji vede kalendář s rozpisem vystoupení umělkyně jménem @lotsaMonica. Ta má vystoupení zrovna dneska a v plánu je skicování naživo v nějaké předělané hasičské zbrojnici v Astorii (drž mě). Jakožto její fanoušek registrovaný na všech možných mediálních platformách – co bych pro tebe neudělal, Beck – můžu její vystoupení sledovat živě online. Benjiho osobně sice nevidím – je tam

strašně moc lidí –, ale na všech fotkách vidím láhve limonády značky Home Soda. Je tam. Navíc to dokazuje komentář od nějaké holky s dlouhou ofinou a růžovými brýlemi:

Benji je machr, že přivezl pití. #organickepotraviny #homesoda #pitizdarma

Takže to bychom měli. Tvůj miláček Benji nepřišel na tvoje autorské čtení, ale klidně se táhne až do Astorie, protože si myslí, že Monica je lepší, protože je vysoká, blonďatá a on si plete její čmárání skic s uměním. Ty o ničem z toho nevíš. Nejsi fanynkou téhle Moniky, protože nejsi imbecil. Jenomže bys to měla vědět a já okamžitě prchám z téhle fabriky ven. Musím tě zachránit.

Jsem typ člověka, který se na podobné vyhrocené situace cíleně připravuje, takže už mám nachystaný e-mailový účet HerzogNathaniel@gmail.com. Nevěnuješ se výzkumu, jak bys měla, takže nevíš, že Nathan Herzog je významný jídelní kritik, který píše pro novou rubriku o jídle webového magazínu Vulture. Ten název znamená sup a jeho redaktoři přímo hodují na mršinách, jako je Benji a jeho home soda. Čtu si, co napsal, a žádný dojem to na mě neudělalo. Jenomže Benji mu leze do prdele a tweetuje jeho recenze v zoufalé snaze dostat se na stránky s tím svým humusem. Na blogu HomeSoda.com, kde „fanoušci“ básní o těch Benjiho výměšcích, se velmi intenzivně řeší, že Vulture ještě o jejich pití nepsal.

Až doteď.

Je snad jasné, že svůj nový e-mailový účet ihned využívám k tomu, abych předstíral, že jsem kretén Nathan Herzog. Benji brzo dostává od Nathana Herzoga e-mail, protože ten se právě napil té nejlepší limonády v životě a uvědomil si, že už je sice pozdě, nicméně i tak by se s Benjim rád setkal. Doslova píše:

Nemohli bychom se někde sejít hned teď? Třeba v Lower East Side je takové jedno knihkupectví, Mooneyho vzácné knihy, tam bychom mohli začít. V suterénu mají kavárnu, nikdo o ní neví.

S pozdravem N.

Benjimu trvá odpověď několik nanosekund. Rozhodně, Nathane. Je mi ctí a už se řítím. Neodpovídám. Už se řítím může napsat jenom debil.

Jsem v metru, myslím na tebe, když vtom si uvědomuju, že jsem to posral. Něco mi chybí.

Západní pobřeží.

S mým podepsaným věnováním.

Nechal jsem ho na chodníku, když jsem se vzpamatovával ze zjištění, že jsi mě tak snadno odpálkovala a že pan Mooney měl pravdu. Nikdy nebudu schopný sám vést knihkupectví. Nejsem svou podstatou podnikatel, který by dokázal dělat víc věcí najednou. Jsem básník, a právě proto vím, že jsem čtyři zastávky, jeden přestup, tři bloky, dvě ulice a jedny schody od schůzky s Benjim. Píšu Curtisovi:

Dneska nemusíš chodit. Zvládnu to.

Odepisuje: Nádhera.

9

Zahýbám za roh a vidím, jak Benji právě škube dveřmi do knihkupectví, a načapal jsem ho. Ještě lepší. Mám pusu od ucha k uchu. Tenhle hajzl je můj. „Tady vás máme,“ volám na něj. „Pan majitel Home Sody!“

„Pane Herzogu, je mi velkou ctí,“ cukruje, kokot jeden v bundě od Brooks Brothers, a k čemu mu to je?

„Omlouvám se, jdu pozdě,“ říkám a předstírám, že hledám klíče. Kritikové, kteří hodnotí jídlo a zároveň spoluvlastní knihkupectví s kavárnou, jsou od přírody nešikové. „Ale to čekání se vám vyplatí, slibuju.“

Odemykám dveře a jsme uvnitř a Benji je až moc nervózní, aby si všiml, že za sebou zamykám.

„To je super,“ žasne. „A oni tu mají i kafe?“

„Občas,“ odpovídám a klidně bych mohl pracovat pro odporné webové stránky New York Magazine. Dívám se na seriál Mad Men a znám chlápka jménem Jay Z a předražené sýry. „Bude vám zatím stačit voda?“

„Super, Nathane.“

Super, Nathane. Takže zatímco Benji nervózně žvaní, jak strašně miluje knížky a knihkupectví a lidi, kteří čtou knížky, sypu mu do sklenice s vodou neurol. Vyžahne ji naráz, je nervózní. Bere si ode mě vodu. Děkuje mi. Dokonce ani poděkovat neumí, aby to neznělo přitepleně. Nechávám ho mluvit dál a jen říkám, že musím cosi udělat za kasou, a on se pořád omlouvá a to je super, Nathane, a hned jsem si na vás udělal volno a já jen přerovnávám papíry a poslouchám, jak začíná účinkovat ten neurol. Dal jsem mu ho dost? Už začíná být vláčný a chce si sednout.

Ke kase se skoro potácí. „Nevadilo by vám, kdybych si na chvilku sedl?“

Nezasloužil si, abych ho praštil, ale asi desetkrát během dvaceti minut řekl super. Leží v bezvědomí na zemi a já ho chytám za nohy a jde se dolů po schodech. Nevzbudí se, ani když ho táhnu do klece a zamykám ho tam a usmívám se. Super.

V jeho bundě od Brooks Brothers nacházím spoustu věcí. Má v ní taštičku na drogy a v ní balíčky s heroinem nebo kokainem nebo ritalinem, nebo na čem dneska děcka jedou, a plastovou čipovou kartu (tu mu nechávám). Je tu peněženka (tu si beru). A pak je tu hotový poklad v podobě jeho telefonu (asi ti nemusím říkat, že ten si beru taky). Benji se cítí stejně neohroženě jako ty, Beck, a já mám během pár vteřin přístup k jeho Twitteru, e-mailu a blogu na stránce HomeSoda.com. Telefon má přirozeně plný fotek oné umělkyně Moniky. Na všech nechutně pózuje a vystavuje se. Vybírám tu, která je nejvíc

„sexy“ a tweetuju ji z Benjiho účtu. Fotku následně okomentuju dvěma slovy:

Nadhernakrasna #Jo

Ty si je máš následně vyložit, jako by tebe Benji nazval slovy

Nezadouci #Ne

A taky že jo, Beck. Ach, Beck, hrozně mě to bolí, když tě vidím brečet, protože se cítíš odmítnutá. Ani nevíš, jak moc bych tě chtěl obejmout a přimáčknout na ten zelený polštář a naplnit tě láskou a

masově vyráběnou limonádou. Strašně moc. Ale nemůžu do toho vstupovat. Potřebuješ prostor, aby ses mohla od toho debila odloučit, a já čekám, až se tvůj smutek změní v hněv. A když se tak stane, píšeš a syčíš jako had:

Nejsem žádná tvoje hračka, Benji. Nejsem studená mrcha, co si hraje na umělkyni, jenom abys to do ní večer nastříkal. Jsem lidská bytost. Opravdová lidská bytost, přesně jako v té písničce od College, a ty se mnou nebudeš zametat. Slyšíš mě? Takhle nechci žít. Chovej se ke mně aspoň tak, jako k té svojí sodovce. Nebo víš co? Uděláme to naopak. Klidně si to udělej do té svojí sodovky. Strč ho do flašky a udělej se s ní, protože ji máš rád, ne mě. Nejsi schopný nikoho milovat.

Tvé e-maily jsou pravda, jenomže je tu jeden problém. Všechny zatím ukládáš jako neodeslané. Zatím na to nemáš. Pořád se nechceš vzdát své představy, že se tenhle turista s rozcuchanými blond vlasy pro tebe vzdá svých ideálů. To bys chtěla. A dokud to neuděláš, moc toho nezmůžu. Takže stojím opodál a čtu tvé e-maily.

Chana má pravdu: Hele, Beck, bylo by fajn, kdyby tě Benji miloval, ale on tě prostě nemiluje. Takže se nemůžeš divit, že ti zahýbá a schovává se před tebou, chápeš? Bude ti to znít divně, ale jsem za tebe ráda. Už to konečně utni.

Lynn jí přizvukuje: Myslím, že v New Yorku žádní hodní kluci nejsou. Já se taky nikam neženu a radši bych odjela pracovat do Prahy, než abych se vdávala, ale čestně, myslím, že tady žádní hodní chlapi nejsou. Všichni jsou to Benjíci.

Chana odepisuje: Odhlas se z té internetové seznamky, Lynn. Fakt.

Vidím to pozitivně, dokud si nezačneš psát s nějakou Peach, protože s ní jako bys byla jiný člověk.

Ty: Vím, že ti připadám jako hysterka, ale Benji se mi neozval. Jako by se na mě vykašlal. Asi má moc práce, ale co když…

Peach: A co kdyby ses taky pustila do práce a napsala něco úžasného, abys na něj zapomněla? Je to jako v józe, když nasměruješ všechnu svou energii do jednoho tajného místa. Do sebe.

Ty: Máš obrovskou pravdu. Moc děkuju, ty moje vědmo!

Jenomže je úplně jedno, co si myslí tvoje kamarádky. Ty mu ještě pořád píšeš jen koncepty e-mailů. A teď chceš dokonce vědět, kde je a kdy ho uvidíš. Chceš ho. Pořád. Potřebuješ mou pomoc a já potím příspěvek do blogu na stránkách Home Sody:

Zcela spontánně vyrážím na trek na ACK. Načerpat inspiraci na nové příchutě s pomocí nádherné společnice.

Benji je přesně ten typ blba, který by místo jména Nantucket použil kód, co se píše na letenky, ACK, a tebe samozřejmě nepozval. Ani ti neřekl, kam jede. Prostě odjel. Není dobrý. A použil výraz nádherné a ty si máš myslet, že je s Monikou, a odepsat ho jednou provždy. Jenomže když posíláš odkaz na blog Peach, jsi smutná, ne vzteklá. Ona ti odepisuje:

Kočko, je to podnikatel. A třeba myslel Rascal, tu jejich rodinnou laboratoř. Nedělej předčasné závěry!

Jsme ve slepé uličce. Zatím nic nefungovalo. Ty tomu hajzlovi, který tweetuje upravenou fotku svojí kurvy, co mu dává jen za limonádu, odpouštíš. Na tvém čtení žádná home soda zdarma nebyla, Beck, ale ty ho pořád chceš a já jsem to pořád ještě nespravil. Posílám ti od Benjiho e-mail:

To je na dlouho. Měj se, kočko.

Ty jeho e-mail otevíráš jen pár vteřin poté, co jsem ho poslal. Nepřeposíláš ho svým kámoškám a nepíšeš koncept dalšího zběsilého e-mailu, v němž bys ho poslala do prdele. Teď jsi klidná a mě

nepřekvapuje, když mě telefon o hodinu později upozorňuje, že mám e-mail. Je od tebe:

A co čtvrtek?

Dokázal jsem to. Konečně. Mám pro tebe jen jediné slovo:

Ano.

Když se ten hajzlík konečně probouzí, nevím, jak dlouho spal, ale zívá, jako by byl tuhý celé století. Nejdřív mi připadá, že nechápe, co se stalo, a snaží se zavést slušnou konverzaci na klec – to je mahagon? – a pak mluví o papoušcích. Nakonec mu docvakává, že mezi námi jsou mříže. Jde ke dveřím a dnes už toho magora vidím podruhé lomcovat klikou.

„To je zbytečné,“ říkám. Snažím se ho uklidnit. Jsem hodný.

„Pusť mě ven,“ vyjíždí na mě. „Dělej!“

„Benji,“ odpovídám. „Musíš se trochu zklidnit.“

Dívá se na mě. Je zmatený. Bratr Candace byl taky zmatený. Debilové jsou vždycky zmatení, když je znovu nastolený řád a když se musí zodpovídat ze svých zbabělých a falešných způsobů.

10

Je čtvrtek ráno a naše dnešní rande, které mě večer čeká, je mou odměnou za poslední tři dny. Dělat Benjimu chůvu není sranda, Beck. Už ani nevím, kolikrát jsem zamkl a odemkl a zamkl dveře od sklepa, protože pořád lítám nahoru a dolů. Curtis ví, že do sklepa nesmí, a ani nemá klíč. Mám v ruce úplné křeče, jak ten klíč pořád svírám, jako by na něm visel můj život. A taky že jo.

A jsem unavený, Beck. Trvalo mi dobrou hodinu, než jsem vypáčil prkna v podlaze, pod kterými mám schovanou mačetu. Musel jsem jet vlakem až do New Heavenu, abych mohl vybrat prachy jeho kartou a neupozornil na sebe. Neříkám ale, že to nestojí za to. Nakonec jsem vymyslel docela slušný plán. Rozhodl jsem se vytvořit verzi toho, co se stalo, pomocí Benjiho telefonu. Já vím, je to absolutně dokonalý plán. Protože ho sleduješ na Twitteru, budeš svědkem jeho pádu do říše drog a debility. Všechno začalo v New Heavenu, kde jsem z jeho účtu dvakrát vybral pořádnou sumu a tweetnul fotku toho debilního buldoka, co ho má Yale jako maskota.

Původní #buldok je zpátky. #conovehovnewheavenu #jaaamolly

Takže teď si všichni (ty) budou myslet, že se Benji vrátil zapařit na svou alma mater. Jestli jsem se o snobských intelektuálech něco naučil, Beck, je to fakt, že se všichni strašně rádi vracíte na místo činu a pořádáte srazy. Tenhle plán je dobrý a já si hlavně nesmím pustit k tělu to jeho kňučení, že ho bolí bříško. Jako bys věděla, že mi docházejí nápady, píšeš mi esemesku:

Čaues. Jsem vzhůru. Nevím proč. Co děláš dneska večer? ?

Benji štěká: „To je Beck? Joe, jestli chceš jenom ji, klidně si ji nech.“

Tohle už máme za sebou. Asi hodinu po tom, co ten hajzlík přišel k sobě, mě poznal a vzpomněl si, že mě viděl v taxíku. Takže teď si myslí, že mě má přečteného. Myslí si, že jsem tebou posedlý. Myslí si, že jsem ho sem zavřel kvůli tobě. Pravda je mnohem složitější a tihle bezstarostní a namyšlení géniové jako on nevědí, že když je člověk zavřený, má radši držet hubu. Vyložil svoje karty a mluví o tobě, jako bys byla jeho. Ale ty nejsi žádné ojeté BMW, nejsi jeho, aby s tebou mohl zametat a prodávat tě, a já štěkám: „Máš psát test.“

„Joe,“ říká, což je pěkná pitomost, protože pokaždé, když řekne moje jméno, připomene mi, že ho zná, což je do budoucna trochu komplikace. Dávám se dohromady a píšu ti:

Dobré ránko, ospalko. Zdálo se ti něco pěkného? Buď v 8.30 na schodech na Union Square. Až bude tma, půjdeme někam jinam.

Odesílám a nemůžu se dočkat, až se spolu uvidíme, a beru do ruky seznam Benjiho pěti oblíbených knížek, protože máme práci:

Duha gravitace od Thomase Pynchona. Je to falešný hajzl a lhář.

Podsvětí od Dona DeLilla. Je to snob.

Na cestě od Jacka Kerouaka. Je to rozmazlený fracek, který se zasekl v osmé třídě. Krátké rozhovory s nechutnými muži od Davida Fostera Wallace. To by už stačilo. Rudý odznak odvahy od Stephena Cranea. Je sjetý.

Benji už neudělal test na Duhu gravitace a Podsvětí. Pořád tvrdí, že kdyby věděl, že z toho bude

psát test, napsal by jiný seznam. Takhle uvažují protekční děti. Lži tak dlouho, dokud není úplně jasné, že už ti to neprojde. Ty taková samozřejmě nejsi a píšeš:

?

Zapomeň na to, že ti odpovím na blbého smajlíka, což stejně nemůžu, protože princezna Benji si přeje sójové latté a New York Times a krém na ruce značky Kiehl a minerálku, ale musí to být Evian, a oblíbenou zubní pastu. Říkám mu, že mu bude muset stačit, co jsem mu dal: kafe z řeckého fastfoodu, New York Post, malá tuba vazelíny a pytlík jedlé sody ze strašně staré krabice, co jsem našel na záchodě pro zaměstnance.

Zase píšeš:

Kam půjdeme, až bude tma?

Nemůžu se na tebe zlobit, protože po mně zjevně jedeš jako po uzeném. Kdybys nebyla vzrušená, neopakovala bys moje slova, takže ti odepisuju:

To se včas dozvíš. Spiklenecké mrknutí.

To spiklenecké mrknutí byla asi chyba a mně je blbě.

„Hele, Joe, nemůžu psát test z knížky, kterou jsem od střední školy nedržel v ruce, aniž bych do sebe dostal dávku kofeinu.“ Dělám zásadní rozhodnutí, protože už ho nemůžu poslouchat. „Tak se na toho Kerouaka vykašli. Klidně ten test roztrhej. Dneska jsme skončili.“

Zvedá hlavu a dívá se na mě jako na boha. „Děkuju, Joe. Já jsem Na cestě nikdy nečetl a už jsem se začínal fakt bát.“

Děkuje mi za to, že jsem ho přinutil se přiznat, že je naprostý lhář. Lže, dokonce i když bojuje o život. Chci, aby to ten kluk pochopil, a zkouším to.

„Ty jsi nečetl Na cestě?“

„Úplně ne.“

„Ale napsal jsi ji na seznam.“

„Já vím.“

„Řekl jsem ti, že si máš napsat seznam oblíbených knížek.“

„Já vím.“

„To je neuvěřitelné. Ty si vůbec neuvědomuješ, že jsi pod knihkupectvím, co? Že jsi v kleci. V mém obchodě se lhát nebude. Prostě ne.“

„Nerozčiluj se.“

Jeho pohled se na zlomek vteřiny změní. Ví o mé mačetě. Nemám na výběr. Musím ji zvednout. Jdu pomalu k ní. Beru ji do ruky. A držím ji před sebou. A zatím se k němu neobracím čelem.

„To nemyslíš vážně,“ zakňučí.

Než cokoli řeknu, ještě se trochu víc rozkročím. Zabírám co možná nejvíc místa. „Marním čas tím, že ti připravuju testy na knihy, o kterých tvrdíš, že jsi je četl. A nečetl jsi do prdele ani jednu. Což znamená, že fakt marním čas. A ještě se podle tebe nemám rozčilovat. Jak si to jako představuješ?“

„No tak jsem podvodník, jasný?“

Otáčím se. On dává nohu přes nohu a věší hlavu a prohrabuje si prsty příliš dlouhé blond vlasy. Je slabý, nanicovatý a taky by se mohl každou chvíli složit. Pořád držím v ruce mačetu, protože mám pocit, že je to za daných okolností nutnost. Kývu na něj: „Pokračuj, ty hovado. Dělej.“

Je neuvěřitelné, jak jsou na lidech vidět jejich peníze. Má ruce jemné jako holka, protože od narození nemusel na nic sáhnout, jeho husté vlasy nikdy nemusely čelit prudkému větru, nikdy nehrbil záda při odhazování sněhu, písku ani popela. Něco na jeho vlasech, něco na tvaru jeho nosu jako by

dokazovalo, že život není fér.

„Ale na svou obranu musím říct, že tu knížku miluju. Takovým tím postmoderním způsobem, protože jsem vždycky cítil, že má v sobě něco, k čemu mám blízko. Myslím, že je to kniha, ve které rezonuje vše, v co věřím, všechny mé pocity. O tohle jsem se chtěl vždycky podělit s těmi, kdo tu knihu četli a něco o ní napsali. Hele, maturoval jsem z literární komparatistiky a odpřisáhnu ti, že knížku můžeš číst i jinak než normálně, od začátku do konce. A můžeš číst i o knížce, Joe. Víš, co tím chci říct? Chápeš to?“

„Jo, Benji. Chápu to.“

„Vidíš. Bylo mi to hned jasné, Joe.“

„Jo. Nemám vystudovaný Yale, ale mám speciálně vyvinutý smysl pro debilní kecy. To umím za jedna.“

Vydávám se nahoru po schodech a on cosi řve o tom, že jsem magor a co mi jeho táta udělá, a pak začíná prosit: „Dej mi tu od Davida Fostera Wallace! Přečtu si ji! Přísahám, že si ji přečtu, a pak mi můžeš dát písemku! Joe! Joe!“ Sklep je zvukově izolovaný. Pan Mooney investoval hodně peněz, aby z něj udělal místo s dokonalým soukromím. Benji si může řvát, jak chce, a nikdo ho neuslyší, stejně jako nikdo neuslyší, jak si s tebou posílám esemesky:

Je s tebou sranda, Joe.

Spikleneckým mrknutím jsem si to u tebe nepokazil a slunko krásně svítí a já zamykám sklep a odepisuju ti:

Musím prodávat knížky. Buď na jižním schodišti Union Square. Uprostřed. 20.30 přesně.

Pak vypínám mobil. Řekl jsem ti, kde a kdy máš být, a jestli si myslíš, že ze mě přes den dostaneš něco víc, když na to pak budeš mít celou noc, tak to se teda pleteš.

Od rána se proti mně všechno spiklo. Zapomněl jsem, že má vyjít nová knížka od Stephena Kinga, Doktor Spánek, dlouho očekávané pokračování Osvícení. Nový King znamená davy lidí, a to klidně i týden nebo dva ode dne, kdy kniha vyjde – lidi jsou líní –, a zástupy nakupujících už netrpělivě očekávají možnost znovu se setkat s Dannym Torrancem. Ale já chci tebe, Beck. Doktor Spánek proměňuje můj obchod v Kingovu svatyni a já nemám prostor myslet na tebe, připravovat se na tebe. Jsme zaplaveni kingofily, páry snažícími se zachránit svá manželství knižním klubem, starými fanoušky, kteří na knihu čekali snad věčnost, mladými pankáči, kteří sledují nezávislá knihkupectví na Facebooku, pošuky, kteří jsou schopni označovat si nepovedené pasáže a přepisovat je, odpadlíky a samotáři toužícími po společnosti slibované recenzemi v The New Yorkeru, ženami, které chtějí od knihy víc než jen zvrhlý sex s podnikatelem s panickou hrůzou ze závazku. Ti všichni milují Kinga a já miluju tebe a dnes bych měl myslet na to, jak si učešu vlasy a jestli si budeš olizovat prsty, až budeme jíst. Místo toho řeším blbého Dannyho Torrance a skutečnost, že vyrostl! Mám Stephena Kinga stejně rád jako kteréhokoli jiného Američana zamilovaného do rumu, ale hnusí se mi fakt, že jako knihkupec mu vlastně dělám kurvu.

Ty studuješ literaturu na vysoké a dneska večer bychom si o literatuře mohli povídat. Možná budeš tak nervózní, že se schováš za mlhu přetvářky a budeš velebit nějakou blbou knížku pohádek za to, že je vypráví experimentálně. A co na to řeknu já? Věřila bys, že Danny Torrance vyrostl? Komerčnější než Stephen King už snad být nejde (pokud byste nechtěli řešit Dana Browna, ale ty dva nemůžete srovnávat, protože Dan Brown není spisovatel). A kdyby tady pan King stál, byl by na mé straně. Ví, že na první rande se musí člověk pořádně připravit. Taky se mu líbí jiné knihy než ty jeho a byl by

pyšný, kdyby všichni tihle lidi jednou četli něco, o čem nikdy neslyšeli v Dobré ráno, Ameriko (ovšem ne knihu experimentálně vyprávěných pohádek). King mi navíc něco dluží. Prodávám přece jeho knížky! Jasně, že tady není a slunce pomalu putuje po obloze a pokladna začíná být unavená a já jsem snad osmdesátpěttisíckrát řekl stejné věci.

„Četl jste tu recenzi v New York Times?“

„Jasně.“

„Nemůžu se dočkat, až si to přečtu. Jack Nicholson byl v tom prvním díle strašně děsivý!“

Filištíni, a já třískám do pokladny, protože se zasekla – už zase – a pak ještě jednou, protože čas se strašně vleče. Chybíš mi a strašně tě chci a konečně je tu ženská, která si nepřišla pro Stephena Kinga. Kupuje si kuchařku od Rachel Rayové a chová se tak, že bych nejradši praštil ji, a ne pokladnu. Pasivně agresivně si povzdechne a přímo přede mnou spouští na mobilu Twitter:

Nejhorší je, když se někdo neumí chovat k zákazníkovi! #mooneyhoknihy

Chce, abych viděl, co píše, a chvíli čeká, než to odešle, a jasně, paní, to víte, že jo. Omlouvám se, že jsem byl na ni hnusný, a tvrdím jí, že Rachel Rayová je nedoceněná, a ona ten tweet maže, což je fajn. Občas přijde okamžik, kdy oznámíte hybným silám vesmíru, že buď budou na vaší straně, nebo se můžou jít vycpat, a ony se vzpamatují. Kradu si pro sebe chvilku a posílám tweet z Benjiho účtu:

Home soda a absint? ANO #vpethodinnevimcijsem

Další blb se mezitím hrabe v peněžence a hledá kreditku, kterou chce zaplatit za Stephena Kinga, aby si mohl číst o úchylárnách, protože je měkký na to, aby je dělal sám, i když by je nejradši dělal asi už jako děcko.

Jsou jako nekonečná stonožka lumíků, Beck. A tobě je jasné, že jsou to všechno srabi, do jednoho.

Kupují si knížky, aby se mohli bát, protože mají moc jednoduchý život. Není to ubohé?

„Psali, že konec je naprosto úžasný a že ho člověk vůbec nečeká.“

„Přesně tak. Hotově, nebo kartou?“

Myslíš, že chodit s Benjim bylo náročné? Tak se zkus pořád dokola bavit o tomtéž, zatímco Benji je dole v kleci a snaží se prohrabat do Číny. Jo, ty mu ty kecy žereš, Beck, ale zkusila jsi ho někdy zavřít do klece a poslouchat ho dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu? Ten chlap má bezlepkovou dietu, je alergický na arašídy a kvasnice a prach a cukr a kapky do očí. Přinesl jsem mu košíčky z arašídového másla a on na mě vyjel, že by ho zabilo, i kdyby si k nim čichnul.

Bože.

A víš, na co je ten debil alergický? Na normální život. Prokazuju mu službu. Až se odsud dostane, bude sice naštvaný, že jsem ho tam zavřel, ale zároveň mi poděkuje, že jsem z něj udělal chlapa.

„Mám od Stephena Kinga všechno, co kdy napsal.“

„To je super. Máte být na co hrdá.“

A četla jsi je vůbec, ty krávo?

A upřímně, Beck, víš, jak je to těžké spát v obchodě jen pro případ, že by se pan Mooney náhodou rozhodl, že se zajde do sklepa mrknout na nějaké porno ze sedmdesátých let? Odpovídat na otázky o Stephenu Kingovi, když víš, že musíš koupit jablka a med pro toho ufňukánka v kleci, víš, jaké to je? Musím se modlit, aby se dneska v noci, až budu s tebou, pan Mooney cítil moc starý a shnilý, než aby si šel do sklepa pro porno. Beck, miluju tě, fakt, ale nemáš vůbec ponětí, co to je všechno za problémy. Musím mít v hlavě třeba i možnost, že odejdu, vystřídá mě Curtis a nějaký zazobaný dědek se zrovna rozhodne, že vysolí majlant za podepsaného Hemingwaye, a Curtis zavolá Mooneymu a Mooney přiletí a všichni tři půjdou dolů a změní Benjimu nejhorší den v jeho životě na ten nejlepší.

Fakt mám svoje problémy. A velké.

„Chápete to? Tolik lidí? Já jsem myslel, že jsem poslední, kdo ještě kupuje papírové knihy!“

„Papírové knihy už nekupuje nikdo,“ říkám zákazníkovi č. 4356, který je dokonalou kopií čísla 4343 a všech ostatních. „Pokud nejsou od Kinga.“

Ty si myslíš, že máš problémy. Já moc dobře vím, co máš. Vím to, dokonce i s Benjim v kleci. Máš termíny, které musíš dodržet, a musíš číst přiblblé texty od ostatních rádoby spisovatelů, co s tebou chodí do třídy. Navíc si myslíš, že ti kadeřník úplně zmršil vlasy, a Chana si myslí, že je těhotná, i když se ten kluk skoro ani nedostal dovnitř, a Lynn říká, že kdyby otěhotněla, asi by se přestěhovala domů a nechala si to, a ty říkáš, že kdybys otěhotněla, pojmenovala bys to malé

cokolijenomneBenji, a tvoje kámošky už mají těch tvých keců o Benjim plné zuby, protože spojuješ jeho jméno snad se vším, co říkáš. Fakt, Beck. Ženské. Trvá ti padesát pět e-mailů, než ti dojde to hlavní:

Chana není těhotná, což dává smysl vzhledem k tomu, že vlastně pořádně s nikým nešoustala. Lynn je uvnitř mrtvá.

Ty ses ještě z rozchodu s Benjim nedostala, ale dostaneš, jakmile začneš chodit se mnou.

Tak jo, máš jeden skutečný problém. V noci ti mailuje ožralá matka, je smutná, chce si povídat, chtěla by na tebe řvát, ale Beck, kdybys věděla, co jsem pro tebe vytrpěl já, nefňukala bys na rameni kámoškám a četla bys věci do školy a tulila by ses ke svému zelenému polštáři a děkovala Bohu, že nemáš ve sklepě stokilovou barbínu, kterou zajímá, jestli to kuře v bagetě náhodou nebyl klecový chov.

Ale on si určitě dělal prdel, že jo?

„Copak vy nemáte rád Kinga?“

„A kdo by neměl?“

Není blbý. To se mu musí nechat. Poznal na mě, že kecám, a nelíbilo se mu to, ale tu bagetu stejně snědl. A víš co? Ani se pak nepoblil. Ale je z něj uzlíček nervů a vzlyká, a když čurá, není schopný se strefit, a dvakrát poblil celý záchod. A já jsem ho musel dvakrát připoutat želízky ke kleci, abych to po něm mohl uklidit. Uklízet jeho tělesné tekutiny poté, co jsi právě už ten den potřetí doplnila police a naaranžovala do výlohy nového Stephena Kinga, tomu říkám dřina. A do toho všeho musíš pořád řešit lidi, co milují Stephena Kinga a berou knihkupectví útokem, aby se dostali k novému Kingovi, kterého prostě musí všichni mít ještě dneska, protože jim Bůh nedovolí spatřit žádného z níže postavených autorů. Lidi. Člověk s nimi nic neudělá, nemám pravdu?

Zvoní mi telefon a je 18.00. Je to tady. Dneska jsem kromě Stephena Kinga prodal jedině kuchařku od Rachel Rayové a ani trochu se nedivím, že Benji nikdy nečetl žádnou ze svých oblíbených knížek, protože většina lidí už nečte, a já nechci být v tomhle rozpoložení, až budu ani ne za tři hodiny sedět vedle tebe na schodech.

„Říkají, že je to zatím jeho nejlepší knížka.“

„Doufejme.“

Curtis tu bude za deset minut, protože tady má být v šest a ještě nikdy nepřišel včas, protože patří k Benjiho generaci a je neustále ztracený ve falešném světě svých elektronických zařízení.

DebilníInstagramTwitterFacebookpronarcisycožijouonlineahltajpeticeaještětenpřiblbýfantasyfootbal Měl bych ho vyhodit, ale má ze mě respekt, takže jsem ho zatím nechal, i když mě poprosil, abych mu odložil jednoho toho Kinga, a poslouchá Eminema ve zbytečně velkých sluchátkách a přečíst jednu blbou knížku mu trvá asi tak rok.

„Už jste to četl?“

„Dyť to vyšlo dneska.“

„Ale určitě je vozí nejmíň o den dřív, ne? Neříkejte, že jste nečetl ani první kapitolu.“

„Ne. Nečetl jsem ani první kapitolu. Hotově, nebo kartou?“

Čekám. Do krámu se valí nepřetržitý proud těch, kdo si jdou zdeptaní prací koupit knížku a těší se, až zalezou do svých kobek a nechají se Stephenem Kingem vytáhnout ze svých ubohých osamělých životů. Máme obrovské štěstí, Beck. Polovina Ameriky – včetně Benjiho, protože jsem hodný a před odchodem jsem mu taky jeden výtisk dal – bude dneska večer hltat Kinga, ale my dva budeme společně žít vlastní život. Je mi těch lidí líto.

„Jééé, můžu si ještě skočit pro jednu knížku?“

„Ale za vámi čeká spousta lidí a já už to mám namarkované.“

Nehodlám všechny v obchodě nasrat jenom proto, že si ta kráva chce koupit nějakou Candace Bushnellovou, protože jí až pozdě došlo, že Stephena Kinga vlastně nemá ráda. Kupuje si ho jenom kvůli těm lidem. Je to jako virus, davová psychóza.

18.06 a já vím, co děláš. Maluješ si kolem očí linku ve stylu dvojčat Olsenových, protože máš pocit, že se musíš udělat sexy, což nemusíš. Máš na plné pecky puštěného Bowieho, Rare and Well Done – tu si vždycky pouštíš, než jdeš na rande, protože se s touhle hudbou cítíš v pohodě. A je to taková tvoje berlička, téma, na které se můžeš bavit, když se cítíš nejistá. K tomu se rozhoduješ, které upnuté tílko nejlíp sedí k té malé podprsence, a nakonec zjišťuješ, že ti sluší všechno, a končíš na zeleném polštáři, protože jediný způsob, jak vytvořit účes člověka, který právě vylezl z postele, je vlézt si do postele a udělat si to. Myslím, že je pravda, jak se říká, že holky potřebují sex mnohem víc než kluci. Ty jsi dokonalý příklad. Beru si od lidí kreditky a zároveň se snažím monitorovat tvé e- maily. Bože, holky, vy si popisujete i takové intimnosti. Jste tak necudné. Jsi skutečná Bowie girl, futuristická v tom, jak se snažíš starat o svou pleť i řasy, které sis nechala přidělat v čínské čtvrti, ale které jsou tak hrubé, že svým kámoškám tvrdíš, že si je hodně brzo vytrháš, jak si je pořád třeš.

Jak si je třeš.

„Promiňte?“

„Bude to všechno?“

„Ano. Dostanu tašku, nebo se za ni platí?“

18.08 a další chlápek ve frontě si kupuje nového Kinga a taky jeho Osvícení, jenom aby ukázal, jakou má kuráž – říká Osvícení prequel a já bych mu nejradši jednu vrazil – a žijeme v hrozném světě, Beck. Je zázrak, že ses tu objevila, celá šťastná, když všichni ostatní mají depku, teda kromě tebe a mě a Curtise, který drží dveře panu Osvícenému a už otevírá pusu a začíná s těmi svými debilními kecy.

„Ty vole, ten vlak se táhl jak smrad.“

„Ber si kasu.“

„Stál jsem patnáct minut na stanici jak osel.“

„Hele, dneska se neprodává nic jiného než ten nový King, takže jakmile prodáš posledního, klidně zavři.“

„Super. Jenomže já jsem placený od hodiny.“

18.11 a ten grázlík pořád mele o tom, že potřebuje pracovat, a marní můj čas a já ze sebe musím udělat člověka, abych se ti líbil, zalepit si prsty pořezané od papíru a vyčistit si zuby svou novou přírodní zubní pastou (díky, Benji!). Nervózně si mnu čelist, ale Curtis ani trochu neumí odhadnout,

jak se lidi cítí, protože většinu času jenom čumí do mobilu.

„Říkám ti, že máš zavřít, jakmile vyprodáš Kinga.“

„Jo. Stejně se tu na to můžu vysrat, když tu ani vlaky nejezdí na čas, kámo.“

„Hlavně příště napiš, až zase pojedeš pozdě.“

„Vypadáš nějak zmoženě, brácho. Tak už běž, já to tu nějak dám.“

Ten malý hiphoperský hajzlík si přijde pozdě a já jsem jeho šéf, on mi říká brácho, a ještě mi tu bude vykládat, že vypadám unaveně.

„Máš tu lidi, Curtisi,“ říkám, a když vyjdu ven, pryč od sklepa, pryč od knížek, usmívám se jen té představě, že se chystáš stejně jako já. Asi teď rajtuješ na svém zeleném polštáři, protože už je skoro čas, a já po dlouhé době mířím domů s hlavou plnou Simona a Garfunkela, protože den Stephena Kinga právě skončil, Beck. A začíná náš večer.

11

Domů se dostanu až v sedm, a když lezu ze sprchy, je už 19.15 a právě jsem se nakopl o jeden ze svých psacích strojů a teče mi krev, ale já to samozřejmě nebudu považovat za zlé znamení. Ten psací stroj – Hector, značka Smith Corona z roku ’82, který jsem našel v jedné zapadlé uličce v Bushwicku

– se mi připletl pod nohy, ale já jsem nervózní a možná mi ta trocha krve a bolesti pomůže se uklidnit. A možná je nervózní i Hector. Se všemi se brzo seznámíš, Beck, se všemi psacími stroji, co mám ve sbírce, protože jednoho dne všechny počítače vybouchnou a já budu mužem s dvaceti devíti (zatím) nabušenými mašinami a všichni budou stát frontu u mého bytu, aby si ode mě jeden mohli koupit. Protože svět se rozhodně jednoho dne obrátí naruby a já jen čekám, až se tak stane.

Máš ráda ten film s tím chlápkem, který jezdí po Kanadě s rikšou, a ten má pořád na sobě bílé tričko, takže si oblíkám bílé tričko s výstřihem do véčka a rifle a do nich pásek, který jsem našel v army shopu specializovaném na námořnictvo. Má velkou sponu, ale ne tak hnusnou, jako nosí ten zpěvák Ryan Adams. Tahle je fakt něco a je stará a promáčklá a ty si na ni budeš chtít sáhnout, až ji uvidíš, protože přesně takovou nosí kovbojové ve tvých povídkách.

Už jsem v metru, když ti píšu:

Asi mám trochu zpoždění.

Ty mi odpovídáš:

Já taky.

Cesta mi ubíhá jako ve zpomaleném filmu, protože já vlastně nejsem ve vlaku. Jsem tak vzrušený, že tě uvidím, že pro mě svět přestal existovat. Vystupuju a píšu tweet od Benjiho.

Chtěl bych šukat Miley Cyrus. To by byl zářez do pažby. #hlubokemyslenky

A už nemám práci a krásně se dýchá, a když přijedu na Union Square, schovávám se za stánek a dívám se, jak přicházíš ke schodům, díváš se, jestli už tam jsem, sedáš si a čekáš na mě. Je 20.35 a lhala jsi, že jdeš pozdě. Byla jsi stejně vzrušená jako já. Píšu ti esemesku:

Promiň. Budu tam 20.45

A dívám se, jak mi odepisuješ:

V pohodě. Já taky! Tak ve 20.45

Záleží ti na tom, co si myslím, a jsi nervózní a já jsem taky nervózní a ve 20.52 dělám první krok směrem k tobě a slyším, jak mi buší srdce. Nemůžu uvěřit, že se to děje, my dva, spolu. Vidíš mě a usmíváš se, máváš a stoupáš si, abys mi řekla ahoj. Září ti oči a vypadáš neuvěřitelně svěže a koušeš se do spodního rtu. Pak se usmíváš každičkým kouskem těla a hraješ divadlo: „Jdete pozdě, pane.“

„Promiň.“

Neumíš se přestat usmívat. Nechal jsem tě čekat přesně tak dlouho, aby sis myslela, že jsem fajn a žádný nezdvořák. Zhluboka se nadechuješ a díváš se nahoru a dolů. „A taky jsi říkal, že někam půjdeme, až bude tma, a už vlastně je tma.“

„Já vím,“ říkám a sedám si a hladím beton vedle sebe a tvůj zadeček si sedá hned vedle mě. To je pěkné. Je to tu a já jsem schválně čekal, až bude tma. Jsi ženská a já jsem chlap a ve tmě patříme

jeden k druhému. Voníš. Krásně. Čistě. To se mi líbí.

„Možná bys nemusel ty boty drhnout tak často,“ říkáš a šlapeš mi balerínou na moje úplně nové bílé adidasky.

„Proto jsem přišel pozdě,“ říkám. „Leštil jsem ty holky aspoň hodinu.“

Směješ se a povídáme si úplně uvolněně, o Paule Foxové a o teniskách a o divném houmlesákovi, který si kousek od nás vykládá s odpadkovým košem. Rozhodně mezi námi funguje nějaká chemie. To je vítězství! Sedíme na schodech a já nevím, jak dlouho, ale není kam spěchat. Líbí se ti tady. Jsi ráda na očích. A kdykoli náhodou nastane chvilka nečekaného ticha, udělá jeden z nás vtip na moje tenisky.

„Ony jsou ale fakt bílé, vypadáš jako ten herec, Ben Stiller,“ směješ se.

„Jo, vyřídím to svému soukromému leštiči bot.“

„Tak to doufám. Musel je pořádně vydřít, Joe.“

Řekla jsi vydřít a řekla jsi Joe a to musí něco znamenat.

„Nechal jsem mu dýško,“ říkám a ty mi začínáš vykládat, jak jsi náhodou ukradla boty z obchodu. Už sedíme na schodech víc než dvacet minut a ty jsi tak nervózní a vzrušená, že pořád mluvíš o botách, jako kdybys na mě musela skočit, kdybys přestala. Tohle místo jsem vybral, protože celý svůj blbý život chodím po těchhle schodech a dívám se na páry a cítím se sám. A teď kolem nás chodí jiní zoufalci a žárlí a ty pořád mluvíš a je strašně těžké tě poslouchat, když cítím tvůj sprchový gel.

„Takže já jsem je jako neukradla. Prostě jsem si je zapomněla sundat. Přece nikdo neukrade boty na ostrově, to je blbost, ne?“

„No, jedna milá mladá dívka jménem Beck to zjevně udělala.“

Řekl jsem milá a ty se usmíváš a já vím, že jsem se strefil. Máš pocit, že tě chápu, a mně se najednou vyplácí všechno to čtení.

„Musíš si myslet, že jsem psycho,“ říkáš. „Ani nevím, proč jsem ti to říkala.“

„Protože máme první rande. Na prvním rande mají všichni připravenou humornou historku.

Srandovní a založenou na pravdě, ale většinou jenom z poloviny.“

„Takže lžu a ještě jsem kráva,“ říkáš a pak se usmíváš a dáváš si nohu přes nohu, a i když máš rifle, ti dva debilové, co stojí vedle, na tebe čumí, jako by viděli přes látku. New York.

„Ne,“ říkám. „K tomu všemu ještě kradeš.“

Směješ se a jsi celá rudá a já se směju. Ty se protahuješ a máš na sobě červenou podprsenku a bílé tílko a rifle, které nosíš ve čtvrtek večer, když jdeš ven. Taky máš růžové bavlněné kalhotky, které ti vylezou, když se natáhneš jako struna a položíš hlavu na beton. Neskutečně mě dráždí a chtěl bych ti ho tam strčit hned, tady na schodech, v tuhle zcela nevhodnou dobu, přímo před těmi dvěma debily, co na tebe čumí, a rastamanem, co prodává háčkované náramky, a naštvanými krávami, co si jdou domů číst nového Kinga na iPadu. Chci tě tady a teď a stojí mi tak, že nemůžu vstát.

„Připadáš mi mladý,“ říkáš, až mi zase změkl.

„Co?“

„Ne, ne, ne. Nenaštvi se, Joe. To jsem řekla blbě.“

„Fajn, protože mi právě bylo sedmnáct a strašně nerad bych vypadal na šestnáct, protože pak bys ty vypadala jako pedofil a to by asi nebylo dobré.“

Plácáš mě po noze a líbím se ti čím dál tím víc. Pak se hrbíš a koušeš do rtu stejně, jako když jsi měla to autorské čtení a chtěla jsi něco prozradit. „Já jsem to myslela tak, že spousta mých kamarádů už se nemůže dočkat, až se usadí. Někdy mi připadají, že už staří jsou, jako by přišli o takovou tu otevřenost, co dělá lidi mladé.“

„Kolik jsi vykouřila trávy, než jsi sem došla?“

Dostal jsem přesně, co jsem chtěl, další plácnutí. Miluju, když tě rozesměju, a moc se mi líbí, když od tebe dostanu, co chci, aniž bys to vlastně věděla. Jsi nezastavitelná jako laserový paprsek. „Já jsem si začala připadat stará v posledním ročníku na vysoké. Měla jsem se stěhovat do Prahy a v poslední chvíli jsem z toho vycouvala. A se spoustou kamarádů se cítím stará, jako by mi uteklo něco, co už nedoženu, jako bych už se nikdy nemohla vydat do Prahy. Jako by člověk musel být na vysoké, aby mohl vyjet ven.“

„Můžeme jet teď,“ říkám a nevyznělo to moc vtipně a přestaň, prosím tě, mluvit o vysoké, protože mi to tím kazíš.

„Prostě jsem chtěla říct, že máš v sobě něco mladistvého. Což je dobré. Jako by nic nebylo nemožné a oba bysme ještě teoreticky mohli být prezidenti nebo se naučit znakovou řeč nebo projít všechny zámky v Bruggách.“

Neslyšel jsem nic kromě oba a usmívám se. „Mám natankovat soukromý tryskáč?“

„Myslím to vážně,“ říkáš a posouváš se blíž ke mně. „A co ty? Čím jsi chtěl být, když jsi byl malý?“

„Rockovou hvězdou,“ říkám a napodobuju tě. Opírám se dozadu, blíž k tobě, a teď se oba díváme na nebe. Vsadil bych se, že shora vypadáme skvěle, ve svitu hvězd a zamilovaní.

„Když jsem byla malá, chtěla jsem být zpěvačkou,“ povzdechneš si.

„Proto máš tak ráda ten film Ladíme!?“

Otáčíš se ke mně a prudce si sedáš. To jsem posral.

„Jak víš, že mám ten film ráda?“

„Jenom jsem hádal.“ Do prdele. „Vím, že se to líbilo spoustě lidí.“

„Ts,“ říkáš a je to v prdeli. „A tobě se ten film líbí, Joe?“

„Já nevím,“ říkám a jsem rudý a v prdeli. „Já jsem ho neviděl. Ale jestli se líbí tobě, tak asi bude dobrý.“

„Dělám si poznámku,“ říkáš a už se na mě nedíváš. „Být méně předvídatelná.“

Nic víc neříkáš a já nevím, co mám říct, a za tohle může ta blbá nádherná Anna Kendricková, co v tom filmu hrála. Nepoznám, jestli máš blbý pocit ze sebe nebo jestli jsem tě vyděsil já. Jak mi to mohlo ujet? Tak strašně jsem si dával záležet a všechno si připravil a teď mi to zkazí jeden film? Konečně se na mě podíváš a máš takový smutný pohled a je to moje vina. To jsem způsobil já. A existuje jen jediný způsob, jak to spravit.

„Nejsi předvídatelná, Beck. Jenom jsi na Facebooku.“

„Takže jsi mě špehoval,“ říkáš tentokrát beze stopy smutku a znovu mě plácáš po noze. Líbím se ti.

„No, já bych tomu neříkal špehování,“ usmívám se. „Co máš na Facebooku, není moc soukromé, že jo.“

Směješ se a plácáš mě po noze – už zase! – a vstáváš a protahuješ si ruce nad hlavou. Vidím tvůj pupík a líbí se mi na tebe tak dívat a oba víme, že tobě se taky líbí, když se na tebe někdo dívá, a ty se takhle protahuješ dál a pak dáváš ruce v bok.

„Díval ses na všechny moje fotky?“

„Jenom na pár set, na ty z minulého víkendu.“

Věsíš hlavu a máváš rukama. „Ne. NE. Nechci být předvídatelná holka, která má na Facebooku celý svůj život.“

„Ale ty tam nemáš celý život.“

„To teda fakt ne.“

„Spoustu sis toho nechala na Twitter.“

Plácáš mě do kolena a líbí se ti to a mně se to taky líbí a kolem nás jezdí skejťáci a na druhé straně ulice řve nějaké děcko, že chce čokoládovou zmrzlinu, a vedle hraje nějaký hipísák na bendžo a jakási zámožná kunda na vysokých podpatcích strašně hlasitě telefonuje. Všechno tohle tu je pro nás a ty teď tišíš hlas:

„Taky jsem tě hledala.“

„Ale?“

„Chtěla jsem se podívat na tvoje fotky, ale nejsi na Facebooku.“

„Kdysi jsem měl profil,“ lžu. „Ale přestalo mě to bavit. Měl jsem pocit, že některým lidem záleží víc na jejich statusu než na skutečném životě.“

„To máš pravdu,“ říkáš. „Mám jednu velkou kámošku a ta je jako ty, úplně antiFacebooková.“

„Já bych neřekl, že jsem úplně anti…“

„Ale na Facebooku nejsi.“

Vím, že mluvíš o Peach a teď si myslíš, že jsem jako ona, a Peach nikdo nemá rád, takže to není dobré. Panikařím. Chvíli mlčím. Děcko někdo utišil čokoládovou zmrzlinou a zvedá se vítr a taky je každou vteřinu víc tma. Kolem je slyšet, jak o beton třískají skateboardy a ty se chceš podívat na telefon. Úplně cítím, jak chceš svým kamarádkám oznámit, že Tenhle kluk právě prohlásil, že mě špehoval na Facebooku. To je všechno.

„Tak co, chceš něco sníst, nebo co?“ říkám. Protahuju se a připomínám ti, že mám bicepsy a jsem připraven zabít každého, kdo se na tebe podívá.

„Nebo co?“

„Spoléhal jsem na to, že budeš chtít něco jíst. Variantu pro nebo co nemám nachystanou.“

„Všiml sis, kolik toho zbytečně prokecáme?“

„Jo,“ říkám a skoro uvádím příklad, jak jste s Chanou a Lynn kecaly o ničem, když jste se dívaly na seriál Nová holka, ale na poslední chvíli se zarazím.

„Chtěla bych si dávat větší pozor na to, co říkám. Říkat jen, co si opravdu myslím, a bez omáčky.“

„Jo,“ říkám. „Tomu rozumím.“

„Takže jo. Chci něco sníst.“

Vstávám a podávám ti ruku, i když ji nepotřebuješ, a ty se jí chytáš. „Až po tobě,“ říkám a tobě je jasné, že se ti chci dívat na zadek, jak jdeš po schodech. „Na co máš chuť?“

„Přizpůsobím se,“ říkáš a otáčíš se. „Pokud to nebude daleko, protože musím ráno brzo vstávat.“

Dali jsme si hambáč s hranolkama v Corner Bistru a taky whisky a já jsem tě nechal mluvit o dětství. Řekla jsi mi o Benjim: „Můj věčně zfetovaný ex, dala jsem mu několikrát kopačky, ale pořád za mnou leze. Ale o tom se teď nebudeme bavit.“ Souhlasil jsem (se mnou se dá vždycky dohodnout!) a přesunuli jsme se k povídání o tvém dětství na Nantucketu, o mém v Bed-Stuy, o tom, že se necítíš jako městská holka. Já jsem využil své připravené vědomosti o tvém ostrově, což na tebe udělalo dojem, protože jsem tam nikdy nebyl. Nadšeně voláš: „Joe, ty seš tak chytrý, že bych skoro řekla, že děláš v knihkupectví!“ Hodně často mluvíš o vysoké ve smyslu: „kecy z Ivy League“ a „kluci z Yaleu“. Nakonec se tak uvolníš, že se mě konečně zeptáš na to, co chceš vědět.

„Kdy jsi promoval?“

„Nepromoval,“ říkám. „Nikdy jsem na vysokou nechodil.“

Přikyvuješ. Mezi klukama jako já se nepohybuješ. Směju se. Ty se taky směješ. Ani já nechodím s holkama, jako jsi ty, a raději se pouštím do dalšího kola soutěže, kdo z nás přečetl víc knih.

Zase vyhrávám a ty žasneš. „Promiň,“ vykoktáš ze sebe. „Nechci, aby to vyznělo nějak hrubě, ale na vysokou jsi nechodil a zároveň jsi asi sečtělejší než polovina lidí, co se mnou chodí na seminář. To je šílené.“

Mračím se: „Tak to hlavně neříkej děckám ve škole.“

Usmíváš se a spiklenecky mrkáš. Vím, jak s tebou mám mluvit, a tohle byl zářez do pažby a důkazem je, že tady jsme poslední, a ty už chápeš, proč jsem trval na to, abychom si sedli až dozadu. Máme celou místnost jenom pro sebe. Sedíme u stolu pro čtyři a všechny ostatní už jsou prázdné a sklizené a židle jsou zvednuté nahoru, aby se mohlo vytřít. Ty sedíš čelem ke stěně a já proti tobě. Díváš se doleva, pak doprava a pak na mě. Ptáš se mě, jestli si můžeš lehnout na lavici, ale já mám lepší nápad.

„To můžeš,“ říkám. „Nebo bych tě taky mohl doprovodit domů.“ Schválně velmi pomalu mrkneš a pak mě humorně napodobíš: „A pak?“

„Cokoli si řekneš, Beck.“

Usmíváš se. „Takže ty jsi gentleman?“

Neodpovídám a ty se stydíš a taky jsi opilá. Je ironií, že čím víc piješ, tím víc si třeš oči, a čím víc si třeš oči, tím méně vypadáš jako dvojčata Olsenovy a tím víc vypadáš jako ty.

„Lehni,“ rozkazuju.

„Ano, pane,“ říkáš a rudnou ti tváře a stojí ti bradavky a kalhotky máš úplně promočené. Leháš si.

Chci se tě zmocnit, ale dneska večer tě v žádném případě líbat nebudu.

„Dej si ruce na hlavu.“

„Hrajeme Simon říká?“

„Ne,“ říkám a představuju si, jaké by to bylo, kdybychom to tady začali dělat. Představ si. Vzduch voní po pivu a slanině a fritovacím oleji a já všechny ty vůně do sebe nasaju a ty si opíráš hlavu o mou a Bůh existuje, protože právě hraje starý Bowie a ty se usmíváš a já se dívám, jak se usmíváš, a myslím na to, že jsi nahá, protože jsem trochu opilý. Vstávám a ty slyšíš, jak jsem posunul židli, a otevíráš oči.

„Zavři oči, Beck.“

Děláš, co jsem ti řekl, a říkáš: „Právě jsem ti chtěla říct, že tohle album mám ráda.“

„Nechci se teď bavit o žádném albu,“ říkám. V tuhle chvíli tě učím, jak se ke mně chovat, jako bych byl jiný než ostatní. Nejsem žádný osel z Ivy League, který tě bude uznávat jenom proto, že znáš jedno obskurní album Davida Bowieho. A ani trochu nemám náladu na historky, které jsi zvyklá vykládat klukům z Yaleu. Teď jsi moje a budeš dělat, co budu chtít, a Bowie zpívá o tom, jak cizí lidé přicházejí a zase odcházejí, a ty si broukáš s ním, abys mi dokázala, že znáš slova. Musela sis toho fakt hodně vytrpět se všemi těmi Benjii, které takové věci berou.

Obcházím stůl a sedám si ti k hlavě. Hihňáš se a máš dál zavřené oči a už si nebroukáš a celé tělo máš napjaté touhou. Sedám si a házím nohy na protější židli. Mám péro jen pár centimetrů od tvé hlavy i pusy a ty ho určitě cítíš. Roztahuješ malé nosní dírky a nasucho polykáš. Jsi nervózní a já se na tebe dívám. Máš zavřené oči, pusu trochu pootevřenou a Bowie vyje, jako by lidstvo bylo odpad. Určitě nezpívá o nás, Beck.

„Tohle je pěkné,“ říkáš, ještě než ta písnička skončí. „Možná zapomenou, že tady jsme, a zamknou nás tu.“

„Jo,“ říkám a můj debilní mozek samozřejmě okamžitě přepne na Benjiho. Chci s tebou zůstat napořád, ale musím nakrmit své nové zvířátko. Plete se nám do cesty, i když je zavřený.

„Hele,“ říkáš. Máš oči dokořán a písnička skončila a teď hrají Led Zeppelin. Na to, kde jsme, hrají až moc nahlas a ty rozhodně taky umíš poroučet. Naučila ses to od svých spolužáků, které vychovávaly chůvy. „Doprovoď mě domů.“

„Rozkaz, slečinko.“

Jdeme dva bloky bez jediného slova a oba máme ruce v kapsách, jako by tam musely zůstat, protože jinak by se začaly dít věci. Oba jsme až moc vzrušení na to, abychom kecali o blbostech, a v téhle části města je úplný klid, nikdo kolem. Nakonec přicházíme k tvému vchodu a ty si stoupáš na druhý schod, abychom byli stejně vysocí. Jenomže mně bylo jasné, že to uděláš. Věděl bych to, i kdybych tě to na vlastní oči neviděl udělat už jindy. Tohle je tvoje hra. Jenomže já se s tebou líbat nebudu, Beck. Nebudeš mi říkat, co mám dělat s tvým tělem.

„To bylo pěkné,“ předeš.

„Jo,“ říkám. Nepředu. „Ale ty musíš ráno brzo vstávat, takže hybaj do postele.“

Konflikty ti sluší, Beck. Vídáš se s absolventem vysoké školy, který by se tě měl teoreticky snažit ojet. Vídáš se taky s klukem, který přečetl v životě víc knih než kdokoli, s kým chodíš na seminář. Vládnu tvému světu a nepolíbím tě a ty přikyvuješ, protože nemáš jinou možnost. Jsi naštvaná a tvůj zelený polštář dneska dostane pořádný záhul a ty u toho budeš myslet na mě a počkáš si na mě. Budeš na mě čekat, až z toho budeš šílená, stejně jako dneska to děcko řvalo a čekalo, až dostane svoji zmrzlinu. Stejně jako si Amerika počkala na Stephena Kinga a jako jsem já čekal na Curtise a jako Benji čeká na druhé straně města na mě. Budeš muset počkat.

„Krásně se vyspi, Beck.“

„Nechceš se aspoň napít vody, než půjdeš?“ ptáš se, zatímco čekáš ve dveřích a držíš je otevřené jako pozvání dovnitř, jako poslední pokus.

„V pohodě,“ říkám a ani se neotočím. Jsi mnou absolutně posedlá a čestně, docela se mi ulevilo, že se teď musím postarat o Benjiho a jeho organická jablka a limonádu, protože jinak bych asi mohl jít za tebou dovnitř a počkat, až odemkneš, a hodit tebou na gauč a dát ti, co chceš a co já chci samozřejmě taky. Ale ne. Ty mi dáš vodu, ovšem ne v PET flašce na cestu. Až uhasíš mou žízeň, bude to po našem prvním sexu, ve tvé posteli, a ty mi přineseš sklenici vody a budeme pít z jedné sklenice a bude to první z mnoha. Nemám sílu tě odmítnout, když tě tak strašně chci, ale mám v kleci jednoho ufňukánka.

Do prdele, z Benjiho nakonec bude můj strážný anděl. Kdo by to řekl, co?

Usmívám se celou cestu domů a doma říkám svým psacím strojům, jak jsem se měl, a krásně si ho vyhoním na tvou počest, dám si sprchu, celý se namažu krémem a stahuju Bowieho Rare and Well Done, abych si to mohl poslechnout po cestě do obchodu. Musím zase ven. Jak mám asi usnout, když čekám, až začneš kámoškám e-mailovat o našem rande? Jdu do večerky a kupuju cereálie s mlékem, protože Benji si taky zaslouží odměnu. Kdybych uměl pískat, pískal bych si. Jdu do obchodu, scházím po schodech a nacházím barbínu Benjiho, jak si kouše nehty. Jediný pohled na nového Kinga mi stačí, abych poznal, že ho vůbec neotevřel. Jsem profesionál. Posílám mu skrz zásuvku křupky a polštář. Jsem hodný, že?

Jenomže naše fifinka si k misce čichne a zase ji pokládá. „To je mandlové mléko?“

„Hele, hezky si čti a jez,“ říkám. „Test bude na prvních sto stránek, takže jeď.“

Vracím se po schodech nahoru, sedám si a dávám si krásnou dlouhou Beck session. Ta se skládá z poslechu Rare and Well Done, prohlížení tvých fotek, které jsem ti ukradl z Facebooku, a sledování scén z Ladíme! bez zvuku. Tak moc se ztrácím v myšlenkách na tebe, že je najednou světlo a já bych měl být unavený ze všech těch panáků a vzrušení, ale jsem tebou jako sjetý a chtěl bych tě vzít do Londýna, jak zpívá Bowie na tom albu, které máš tak ráda. Ale zrovna teď musím zpátky po schodech za Benjim zjistit, jestli se naučil poslouchat.

To je pohled, Beck. Nejenom že čte Kinga. Hltá tu novinku jako hladové děcko čokoládovou tyčinku. Začínám mu tleskat a on tu knížku samozřejmě hned pokládá a předstírá, že zívá. Říkám mu, že je čas na test, a onho nechce – ani náhodou – a já mu na to říkám, že to bude limonádový test.

„Ale říkal jsi, že si mám přečíst toho Kinga.“

„To je pravda. A to jsi udělal, takže gratuluji.“

A už nám tady začíná kňučet. Nechce limonádový test, protože ho bolí břicho a hlava a má pocit, že je alergický na něco, co je v těch knihách, a potřebuje náplast (máš pocit, že jsi na táboře, magore?) a vitamin B a krém na ekzém, který se mu vyrazil po laciném kafi (jasně, že mléko je z kravského vemene, Benji), a už je unavený a nechce žádné další testy.

„Tak jdeme na to, Benji.“

„Potřebuju víc času. Říkám ti, že nesnáším mléčné výrobky. To, cos mi dal, je pro mě jako jed,“ říká mi.

„Tak se pak napiješ té tvojí sodovky a zneutralizuješ ho.“

„Prosím tě,“ škemrá.

„Ty jsi nikdy nečetl ani Krátké rozhovory s odpornými lidmi, co?“

Neodpovídá a já kroutím hlavou a připadám si, jako bych telefonoval na univerzitu v Yaleu a oznamoval jim, že vyprodukovali zmetek.

„Nejsem špatný člověk,“ říká.

„Jasně, že ne.“

A víš, Beck, on fakt není úplný debil. On jenom tak strašně neví, co chce, že musí odložit toho Kinga, co se mu tolik zalíbil. Dávám mu další šanci.

„Tak jaký je ten King?“

„Ehm,“ říká a pořád se nic nenaučil.

Stavím do řady na tác tři identické červené kelímky, všechny plné toho jeho humusu, co vydává za limonádu.

„Nečetl jsi Krátké rozhovory a každý den tě čeká nějaký test.“

„Mám docela hodně peněz, Joe, mám bohatou rodinu. Mám auto, Alfu Romeo, veterána. Chceš auto? Klidně ti seženu nějaké auto.“

Otevírám šuplík a přendávám do něj kelímky z tácu, něžně, Josephe, hezky jeden po druhém.

„Tak jo, Benji, začneme.“

„Joe, počkej. Nedělej to.“ Padá na kolena. „Myslím to vážně. Mám hodně peněz.“

Fakt je to idiot a neumí vycítit, co by měl dělat, a mně je ho skoro líto a ukazuju mu, aby vstal, a on vstává. Hodný pejsek.

„Benji, já tě nechci zdrogovat.“

„Díky Bohu.“

„Tohle je test. V každém kelímku je limonáda,“ vysvětluju. „A ty se z každého kelímku napiješ a řekneš mi, ve kterém je ta tvoje home soda. Zjistíme, jestli poznáš svůj vlastní produkt.“

Zakládá ruce na prsou. „Potřebuju to něčím zajíst.“ Jsem o krok napřed, sahám do tašky a vytahuju housku.

„Otevřel jsi všechny tři flašky najednou? Limonáda mění chuť, když je zvětralá.“

„Otevřel, Benji.“

„Potřebuju skleničky, protože ten plast reaguje s obsahem.“

„Pij.“

Podávám mu první kelímek a on si ho ode mě bere, zavírá oči, převaluje obsah v puse a vydává u toho takové zvuky, že bych mu nejradši vrazil tlamu do toho kelímku. Nakonec vyplivuje sodovku do kýblu na moč, protahuje se a chodí kolem dokola.

„Víš, že táta má soukromý tryskáč? Mohl by sis zaletět, kam bys chtěl. Klidně ti to zařídím a pak zapomeneme, že se tohle všechno stalo. Otec by to ani nezjistil. Čeká ode mě, že budu rozhazovat prachy, takže takovou cestu kolem světa by ani nezaregistroval.“

„Kousni si do té housky, Benji.“

„Thajsko, Francie, Irsko. Kam bys chtěl. Fakt.“

„Kousni si do té housky.“

Kouše do housky a já mu podávám druhý kelímek.

„Joe, prosím tě. Uvědom si, co vlastně chceš.“

„Vezmi si ten kelímek.“

„Ten test stejně není validní, protože v té housce jsou kvasnice, které mi částečně zalepily chuťové pohárky. Měl bych si vypláchnout pusu slanou vodou.“

Ještě ani jednou jsem na něj nezvedl hlas, takže když to nyní dělám poprvé, docela hodně se lekne.

„Vem si ten kelímek, kurva!“

Klesá na kolena, ten srab, a asi se až moc ztotožnil s hlavní postavou v novém Kingovi. Ten ignorant Benji si asi ani neuvědomuje, že doktor Dan Torrance je postava, která vznikla už v Osvícení, postava, která měla spoustu problémů, a Benji v životě nepracoval, Osvícení zřejmě dočetl tak do půlky a pustil si film a nikdy v ruce nedržel sekeru. Benji není opravdový chlap. Ovšem těžko říct, co sám považuje za práci.

„Vstávej.“

„Slanou vodu, prosím tě.“

„Když zkouší lidi, jestli poznají Pepsi od Coca-Coly, žádnou slanou vodu jim nedávají.“

„A víš, čím se od sebe liší perlivé nápoje?“ Úpím.

„Solí, Joe. V jednom může být hydrogenuhličitan sodný, v druhém citronan sodný a v dalším třeba fosforečnan sodný.“

„Vypij to, Benji, a sklapni. Z tohohle testu se nevykecáš.“

„Já se z toho nesnažím vykecat,“ říká. „Myslím to vážně. V tomhle jsem profík.“

„Vypij to.“

Usrkne z třetího kelímku. Několikrát obrátí lok v puse. „Tohle není moje.“

Ignoruju jeho prosby o odpověď, zda prošel, a jdu nahoru po schodech. Napětí lidem prospívá. Posiluje je. Proto Amerika tolik miluje Stephena Kinga. Umí nás držet na hraně tak dlouho, až to začne bolet. Zároveň ví, že všichni lidi, ať už to je správce parku nebo protekční synáček zazobaných rodičů, můžou zešílet, pokud se dostanou do té správné situace. Stephen King by mou práci s Benjim dokázal ocenit a já se usmívám a zamykám dveře.

Ve večerce na rohu mají sůl a taky skleničky a já beru obojí ve velkém. Prodavač je super chlap a dává mi krabici, takže se mi to nese zpátky do obchodu o hodně snáz. Čím víc času trávím tímhle limonádovým projektem, tím méně mě překvapuje, že si tu jeho home sodu pár blbců fakt kupuje. A čím víc času trávím s Benjim, tím víc chápu, proč si ji další miliony lidí nekoupí nikdy. Home soda nikdy nebude tak populární jako Stephen King. Zákazníka si člověk získá tím, že mu dá najevo, jak moc ho chápe. A jestli svého potencionálního zákazníka nechápete, nemáte šanci nic prodat.

Benji neví o marketingu ani zbla. Coca-Cola jako firma už vyzkoušela všechny marketingové strategie, jaké lidstvo zná. Proto je z ní dneska klasika a může si dovolit prodávat jak kalorický originál, tak dietní verzi. Coca-Cola je oblíbenou značkou okaté Jennifer Lopez a je to taky to nejbělejší a nejameričtější pití, jaké máme. Je to protiklad. Je geniální. A Coca-Cola utratila strašnou spoustu prachů, aby se stala vším pro všechny. Tvůj přítel Benji to ani trochu nepochopil. Myslí si, že jde o to být jiný, že za vším jde hledat vědu, ale v tomhle světě nemáš šanci nic dokázat, pokud neumíš splynout s davem.

„Vypláchni si,“ přikazuju Benjimu, když sejdu zpátky dolů.

Vyplachuje si pusu jako u zubaře a já mu opravdu dávám další možnost. Myslím, že většina magorů si zaslouží dostat šanci přestat být magorem. Tak například vím, že Benji byl doslova rozmazlovaný celou rodinou. Vychovala ho matka, která mu nikdy neřekla ne, a otec, který na něj nikdy nezvýšil hlas, a spousta chův, které toho malého parchanta v tichosti nechávaly dělat si, co chce. Tohle všechno mi vykecal už druhou noc. Tu noc, kdy neudělal test na Duhu gravitace a přiznal, že si koupil všechny eseje, které na Yaleu napsal. Řekl, že přečetl prvních pět stránek a ta knížka se mu tak moc líbila, že nemohl číst dál. Říkal, že je moc citlivý, že ho vždycky všecko strašně dojme, takže si musí dávat emoce po malých dávkách. Na někoho tak citlivého dokáže kloktat slanou vodu pěkně dlouho.

„Vypij to, Benji,“ přikazuju.

Zacpává si nos a usrkává a já nevím, co s ním mám dělat. Když tenhle kluk něco provedl, nikdy ho nikdo neseřval, ani nezmlátil, ani nikam nezavřel. Celou vysokou dostudoval jedním podvodem za druhým a teď se snaží živit tím, že podvádí lidi předraženou sodovkou. Benji se teď poprvé v životě musí za něco zodpovídat. A sluší mu to. Udělaly se mu vrásky a už nevypadá jak jelimánek. Zjevně není dokonalý. Ještě pořád si dává nohu přes nohu jako Woody Allen. Odfoukává si vlasy z čela. I po všech těch testech je to pořád buzík.

„Ve které byla home soda?“

„To je do prdele jedno, protože já prodávám atmosféru. Prodávám duši.“

„Není to jedno. Coca-Colu od Pepsi pozná každý blb.“

„To je něco jiného.“

„Ve které sklenici je home soda?“

„A jak mám vůbec vědět, že mi řekneš pravdu?“

„Protože já nelžu.“

„Stejně mě nezabiješ,“ říká a zase se snaží získat autoritu. Myslí si, že jsem nějaký zakomplexovaný ňouma, který chce chodit se vzdělanou bohatou čubkou.

Nežeru mu to, dávám mu to najevo a pokračuju: „Ve které sklenici je home soda?“

„Neuděláš to. Na to seš moc chytrej,“ útočí na mě. „Moc dobře víš, že bych mohl mít rodiče, kteří se postarají, aby se všechno vyšetřilo. To bys nikdy neudělal.“

Neodpovídám. Vím, jakou moc má mlčení. Pamatuju si, jak táta nic neříkal, a to jeho mlčení je pro mě mnohem živější vzpomínka než všechno, co kdy řekl.

Benji se začíná třepat a znovu bere do ruky sklenici číslo jedna. Jenomže se mu třese ruka, takže když ji zvedne ke rtům, končí mu většina obsahu na bradě a na tričku od Brooks Brothers. Nejsem schopný se smířit s tím, že tenhle člověk spoustě lidí chybí, že ho spousta lidí miluje. Měla bys vidět jeho e-mail, Beck. Zmizí na tři dny a celý svět se najednou chová, jako by byl Ferris Bueller z toho filmu Volný den. Chodí mu jeden e-mail za druhým a ve všech se lidi ptají, kde je a jestli je v pořádku. Nikomu z těch lidí neodpovídám. Musí pochopit, že se Benji spustil. Copak nevidí jeho tweety? V každém případě je tahle všeobecná zvědavost týkající se tohohle lháře dokonalým obrazem úpadku naší společnosti. Jestli na tomhle světě někdo rozdává lásku, tak to fláká. Všemi milovaný Benji se zakousává do housky a já ti sjíždím mobil, abych se uklidnil. Ještě jsi o našem večeru nikomu nepsala, což znamená, že se pořád ještě dobře bavíš s polštářem, nebo že už ses udělala, až jsi z toho omdlela. Benji pije ze sklenice číslo dvě, chvíli vydává čvachtavé zvuky a pak obsah úst vyplivuje.

„Tak dvojka rozhodně ne,“ prohlašuje a strašně okatě se snaží podvádět a dostat ze mě nějakou nápovědu. Nevšímám si ho. Lidí je třeba si nevšímat, dokud nezačnou sekat dobrotu, hlavně pak rozmazlených bohatých spratků. Když jsem byl v té kleci já, byl jsem hodný. Nekňučel jsem a neklepal jsem se jako ratlík.

Bere do ruky sklenici číslo tři. „Salute,“ říká a mi připadá, že je to největší urážka, kterou jsem od něj slyšel. Není Ital. Proč by měl mít právo říkat salute? Upije, olízne si ret, škrábe se na bradě a začíná chodit kolem dokola.

„Tak co?“

„Uvědomuješ si, že to nejsou ideální podmínky na ochutnávku?“

„Život není vždycky ideální, aspoň ne pro většinu lidí.“

„Je tu zatuchlý vzduch.“

„Ve které sklenici byla home soda? První, druhá, nebo třetí?“

Chytá se mříží, vrtí hlavou a brečí. Už zase. Kontroluju tvou složku s odeslanou poštou. Už je devět ráno po našem rande a ty jsi vzhůru. Vím to, protože jsi právě psala nějakému klukovi od vás ze třídy, jak moc se ti líbí jeho povídka. Zhluboka dýchám. Tohle musíš. Jde přece jenom o školu.

„Benji. Tak která je to, do prdele?“

Zvedá hlavu a vrávoravě couvá, jako by chtěl omdlít – jo přesně –, a utírá si oči a zakládá ruce na prsou a odplivuje si. „Žádná.“

„Poslední slovo?“

Chytá se za rozcuchané blonďaté vlasy, které jsou každý den trochu tmavší – potem.

„Počkej.“

„Tak buď to chceš říct, nebo ne.“

„Všechno to byl humus. Jasný? Všechny chutnaly jako nějaká chemická sračka z obchodu všechno za sedm. Udělals to tak, abych neprošel. To není fér. To je nespravedlivé.“

„Poslední slovo, žádná?“

„Jo.“

„Je mi líto, Benji,“ říkám a jemu se třese horní ret. „Špatně. Home soda byla ve všech.“ Dostala jsi e-mail. Od toho debila ze třídy.

Díky, Beck. Já tě právě čtu. Zatím asi nejlepší, co jsi psala. Hodně pěkné.

Benji rudne. „Ne.“ Kdo asi je ten vlezlej frajer? Já tě čtu. Vyser se na něj, Beck. No tak. Napiš Chaně. Napiš Lynn. Měla jsi nejlepší rande v životě a budeš si mailovat s nějakým oslem ze třídy?

„Joe, ani náhodou. Ty nemohly být moje.“

„Jo, byly,“ říkám a Benji už není jen Benji. Je ztělesněním všeho zlého, všech těch vzdělaných lhářů. „Říká se tomu kontrola kvality, a kdybys něco věděl o podnikání, věděl bys taky, že bez ní jsi v pytli.“

Sedá si do tureckého sedu a mně je ho prostě líto. Zhroutil se mu svět. Nikdo ho nepřipravil na to, že bude jednou dospělý. Sedí tady s tričkem od slz a břichem plným sodovky a kravského mléka. Zklamaly ho i jeho blonďaté vlasy a slovní zásoba. Nakonec říká: „A co teď?“

Jenomže odpověď si nezaslouží. Neudělal zkoušku. Zhasínám světlo a jdu nahoru a on řve cosi o tom, že potřebuje světlo, a je jasné, že si zoufale chce dočíst toho Kinga, a ty bombarduješ e-maily toho kluka ze školy a já nechci nic jiného než normální kolu v plechovce a jednu esemesku od tebe. Otáčím se a rozsvěcuju mu. Aspoň poprvé v životě dočte nějakou knížku do konce.

12

Před pár lety jsem vyhodil jednu holku. Jmenovala se Sare, což bylo strašně protivné. Narodila se jako Sarah, ale chtěla být originální a takové ty kecy kolem. Byl to děs. Chovala se, jako by nám prokazovala službu tím, že vůbec přišla. Všem se snažila vnutit knížky od Meg Wolitzerové, dokonce i Asiatům. Když musela vydat drobné, nabrala je do dlaně a zákazník se musel natáhnout přes pult a vybrat si sám. Lidi ji nesnášeli. Objednávala si latéčka extra horká a nejmíň třikrát týdně si chodila do Starbucksu stěžovat, i když extra horké latté po deseti minutách chůze v zimě asi moc horké nezůstane. Nosila dredy, i když to byla běloška. Na pultu si nechávala položenou knížku, aby všichni viděli, že čte Edwidge Danticatovou nebo nějakou jinou z těch momentálních hvězd, ze kterých by všichni měli být úplně paf. Protože četla The New Yorker, začínalo 98,9 procenta rozhovorů s ní větou: „Četl jsi ten článek v New Yorkeru…“ Když šla na malou, nikdy po sobě nespláchla a tvrdila, že ji rodiče naučili šetřit. Jenomže byla vegetariánka a žila snad jenom na chřestu, takže i její moč páchla. Nosila děsné brýle a měla kluka na medině, a když byla za pokladnou, vždycky se cholila do naprosto beztvarého svetru, takže zákazníci měli pocit, že ji obtěžují.

Když jsem ji propustil, nechal jsem jí vzkaz, že poslední výplatní šek má na záchodě. A ten šek jsem nechal v záchodě plném její chřestem páchnoucí moči. Už se nikdy nestavila. Dělá teď pro nějakou neziskovku a vzala si toho doktora, což musí být druhý nejotravnější člověk na planetě jenom proto, že se s ní oženil. Pokud jde o schopnost někomu otrávit život, nikdy jsem nepoznal člověka, který by se mohl rovnat Sare Worthingtonové, ochránkyni životního prostředí, narozené v Portlandu ve státě Maine, která si vždy přála, aby byla z Portlandu ve státě Oregon. A přitom stačilo, aby se tam ta kráva odstěhovala.

Ale já jsem té krávě záviděl, fakt jo. Byla naprosto v pohodě, nic ji nevyvedlo z míry. Nikdy na ni nic neudělalo dojem. Sehnali jsme podepsaný výtisk Jamese Joyce a ona jenom pokrčila rameny. V její přítomnosti jsem až příliš silně vnímal tu svou. Nenáviděl jsem se za to, že jsem na ni chtěl udělat dojem, i za to, že udělat dojem na mě bylo tak snadné. Stačilo, abych si přičichl k inkoustu, kterým se podepsal James Joyce. Stejně tak jsi na mě udělala dojem ty, tady a teď, v tomhle taxíku. Když jsi mě chtěla vzít na party u jedné z tvých kámošek, ani se mi tomu nechtělo věřit. Na seznamování s kámoškama mi to přišlo ještě brzo, ale ty jsi byla neoblomná. A já bych byl stejně nervózní i kdykoli jindy, protože nejsem zrovna večírkový typ. Teď jsem ovšem nervózní dvakrát, protože nejedeme jen tak k nějaké kámošce. Jedeme domů k tvojí kámošce jménem Peach Salingerová.

Sedáme do taxíku a nejsme zvyklí jezdit spolu taxíkem a já se snažím uvolnit, ale ty nejsi nějaká holka z bistra. Taky jsem zatraceně pyšný na své dílo s Benjim (pan Mooney ani Curtis nemají o ničem ponětí!) a nerad bych se nešťastnou náhodou začal chlubit, jaký jsem schopný manažer. Takže jen vyhrknu jako nějaký ubožák:

„Salingerová, tak to je síla.“

„Jo,“ odpověděla jsi, až příliš chladně. „Je to jeho příbuzná. Přesně tak.“

Kdyby měla Sare jet na návštěvu k někomu se jménem Salinger, nebyla by ani trochu nervózní, ale

já se klepu jako ratlík. Pořád ještě nechápu, že se za chvilku seznámím s příbuznou J. D. Salingera, a to hned na našem druhém rande. Když jsem ti zavolal, abych tě na něj pozval, chtěl jsem tě vzít za město do planetária, kde bychom si hezky sedli do poslední řady. Jenomže ty jsi mi skočila do řeči:

„Jdu na party,“ řekla jsi. „Nechceš jít se mnou?“

Řekl jsem, že jo. S tebou bych šel kamkoli. Jenomže čím jsme blíž, tím víc jsem nervózní. Fakt. Strašně se bojím, že si tam s nikým nebudu rozumět, a ty se taky bojíš, že si tam s nikým nebudu rozumět. Poznám to, Beck. Šiješ sebou. Hodně. A když jsem nervózní, jsem hnusný. A to je problém.

„A J. D. je její strejda?“

„Takhle mu nikdo neříká,“ namítáš. Taky jsi hnusná, když jsi nervózní.

„Tak jak moc jsou příbuzní?“

„Jenom se ví, že jsou,“ povzdechneš si. „Neptáme se. Je to moc soukromé.“

Zhluboka dýchám a musím si vybavit, jak jsi mě dnes popsala v e-mailu, který jsi poslala té stejné Peach:

Jiný. Sexy.

Pozvala jsi mě na party, protože jsem

Jiný. Sexy.

Ale co když to poseru? S každým dalším domem, kolem kterého projedeme, si věřím čím dál míň. Jedeme do země Woodyho Allena, kde jsem vždycky chtěl žít. Já Salingera prodávám a ty máš Salingerovou za kámošku a ještě pořád se líčíš, i když už jsem tě viděl. Kydáš si pod oči to černé svinstvo už od Čtrnácté ulice, ale jsem to já, kdo by se měl připravovat do boje. S vysokoškoláky jsem trochu na nože, a to nemluvím o lidech z Brownovy univerzity. Najednou se předkloníš a sjedeš řidiče na dvě doby: „Říkala jsem Upper West Side, ne Upper East Side.“

Máš kabelku značky Prada a stíny a já mám pocit, jako bych si vybral špatnou Beck. Musíš být fakt trochu mimo, protože vzápětí rudneš studem: „Pardon. Nechtěla jsem na vás tak vyjet. Jsem trochu nervózní.“

Uf. Dělám si z tebe legraci. „Já taky. Bojím se, že se třeba svým přátelům nebudeš líbit.“

Ale doslova mě žereš a konečně přestáváš cosi hledat v kabelce a mluvíš se mnou. Nevyprávíš, přímo znovu prožíváš všechno, co mi sděluješ. Když mi vykládáš o své nejlepší oslavě narozenin v životě, což bylo tehdy, když ti otec dovolil jet se dvěma kámoškama na pevninu do kina na Lásku nebeskou, a ty ses tam seznámila s jedním klukem, zjišťuju, že jsem schopný žárlit dokonce i na třináctiletého výrostka. Mluvit s tebou je jako cestovat časem a ty vzdycháš. „Strašně moc pro mě znamenal.“

„A vídáte se ještě?“

Usmíváš se na mě: „Myslela jsem Hugha Granta.“ Hugha Granta asi zabiju. „Aha.“

„Joe, víš, že Hugh Grant v jednom filmu pracuje v knihkupectví?“

„Nekecej,“ říkám a asi ho nezabiju. Nejsme daleko od polibku, cítím to, ale najednou ti zavibruje telefon.

„To je Peach,“ říkáš. „Když jí to hned nevezmu, bude vyšilovat.“

„Je stejně šílená jako strejda Salinger?“

Tomuhle mému vtipu se ale nesměješ a já doufám, že si Peach uvědomuje, jak by měla být ráda, že tě má. Teď ti třeba volá, i když by stačilo poslat esemesku. „Už jsme skoro tam,“ říkáš jí a já ji slyším z telefonu úpět: „Nemluv o sobě v množném čísle, Beck.“

Pokládáš telefon, ale to nádherné napětí mezi námi je pryč. Nesměješ se, ani když říkám, že Salingerova neteř je pěkné číslo. Není to jeho neteř, Joe. Nelíbí se mi, jak jsi vyslovila moje jméno, a měl bych držet pusu, ale nejde mi to. Vítězí má instinktivní nenávist k Peach. „Já to prostě nechápu. Jestli jste takové dobré kámošky, proč ti neřekne, jak moc je příbuzná s jedním z nejslavnějších spisovatelů na světě?“

„Máme nastavené hranice.“

Odbýváš mě už na druhém rande, i když jsem

Jiný. Sexy.

Bojíš se lásky a to je smutné a mně se nechce do místnosti plné cizích lidí. Jenomže už jsme tady a já jsem přišel s tebou. Portýr nám otevírá dveře od taxíku a ty mu dovoluješ, aby ti pomohl ven. To jsem chtěl udělat já. „Tak pojď,“ říkáš. „Nechci přijít pozdě.“

Kdyby ti Peach nezavolala, řekla bys, že nechceš, abychom přišli pozdě.

Výtah funguje jako tlačítko reset a oba se shodujeme, že voní po levanduli. Stěny jsou vytapetované květinovým vzorem. Myslím, že to jsou fialky. Je to starý výtah a je v něm stará lavička a my stojíme vedle sebe a sledujeme, jak se v každém patře rozsvěcuje jiné tlačítko.

„Ateliérový byt, co?“

„Jo,“ říkáš a přendáváš si kabelku značky Prada na pravé rameno, mezi nás. „Ještě, že jsem si nezapomněla vyměnit kabelku. Tuhle mi dala Peach loni k narozkám. Připadala bych si hloupě, kdybych si ji nevzala.“

Jsem si jistý, že se mnou nemluvíš o kabelkách, protože bys měla chuť na sex, takže předstírám, že mě to zajímá. „A Peaches chodila taky na Brown?“

„Jmenuje se Peach,“ říkáš, sliníš si prst a opravuješ linku. Jsi nervózní a výtah jede pomalu. Copak sakra nemůžeme stisknout červené tlačítko a zůstat tady?

„Aha.“

„Nikdy jí neříkej Peaches,“ říkáš tak vážným tónem, až by si člověk myslel, že mluvíme o politice.

„Vlastně to taky není pravda. Její prostřední jméno je Isabella, takže si z ní někdy děláme srandu, chápeš, jako Peach Is.“

„Jo tak.“

„Chápeš? Is jako zkratka pro Isabella.“

Dívám se na tebe, protože vím, že si myslíš, že jsem

Jiný. Sexy.

Neptám se tě, jestli se tě můžu dotknout, ale zvedám ruku k tvé tváři a palcem ti sundávám smítko, co ti spadlo z řasenky. Nasucho polykáš. Usmíváš se. Zorničky máš rozšířené touhou. Uhýbám pohledem jako první. Dostal jsem tě.

„To je jedno,“ říkáš. „Jsme kámošky hodně dlouho. Její rodina jezdila na léto na Nantucket a seznámily jsme se už jako malé holky. Je génius.“

„To je super.“

„Chodila s Chanou do základky do Nightingale, my jsme se znaly z léta a s Lynn spolu bydlely na kolejích. Funguje jako náš spojovací článek.“

Směju se a ty rudneš. „Co je?“

„Snad chodila na základku, ne?“

„Ty jsi debil.“

„Ale to je zásadní chyba v předložkové vazbě, slečno.“

„No a co? Co když udělám ještě jednu?“ ptáš se a já jsem hodně blízko k tomu, abych tě opřel o zeď, a ty máš co dělat, aby ses na mě nevrhla. Čím blíž jsme k oné party, tím větší chuť máš stisknout stopku a rozdat si to přímo tady.

Měl bych tě políbit, ale už jsme blízko patru označenému AB, což znamená ateliérový byt. Přehazuješ si kabelku zpátky na levé rameno. Chceš mě. Přejíždím ti levou dlaní mezi lopatkami a ty skoro zasténáš. Pomalu klesám. Čekáš, kam až půjdu. Natahuješ prsty, připravená na všechno. A když se má ruka konečně přiblíží k tvé, tiše vzdychneš, roztáhneš prsty a proplétáš je mezi mými. Držíme se za ruce a tvůj pot se mísí s mým. Nádhera.

Je načase se políbit a já tě chci políbit, ale dveře se otevírají a už jsme tady. A já nemám slov. Copak jsme se ocitli v jedné ze scén filmu Hana a její sestry? Touha po tobě se mísí s žárlivostí na všechny tyhle lidi, kteří znají tvé jméno, ale moje ne. Tvůj svět je větší než můj a ty se postupně objímáš s lidmi z Brownu a někteří z nich mají dokonce nástroje. To si děláš srandu. To se tu jako bude bubnovat v kruhu, jako by byl rok 1995? Poznávám písničku Jane Says a všichni ji zpívají, jako by velmi dobře věděli, co je chtíč a slabost. Mačkáš mi ruku.

„Joe,“ říkáš. „Tohle je Peach.“

Jo, to je. Je dokonce vyšší, než jsem čekal, protože má navíc natupírované vlasy vyčesané nahoru do tvaru podivného tornáda. Člověk si proti ní připadá malinký a ona je proti vám obrovská. Když stojíte proti ní, jste každý jako z jiné planety a nehodí se, abyste byli tak blízko u sebe. Spráskne ruce, jako by jí představili pětiletého hošíka, a já nemám rád, když jsou holky vyšší než já. „Ahoj, Josephe,“ říká a přehnaně artikuluje. „Já jsem Peach a bydlím tady.“

„Rád tě poznávám,“ říkám a ona mě sjíždí pohledem. Kráva.

„Už teď se mi líbíš, protože se nesnažíš nic předstírat,“ říká. „A díky, že jsi nepřinesl žádné víno nebo tak něco. My jsme s touhle holkou jako sestry, takže žádné dárky.“

Ty jsi samozřejmě zděšená. „Ježišmarja, Peach, já jsem to úplně zazdila.“

Tebe taky doslova sjíždí pohledem. „Ale no tak, kočko, vždyť jsem právě řekla, že jsem ráda. A kromě toho, laciného vína už je tu fakt dost.“

Chováš se, jako bys právě spáchala hrdelní zločin, a ona se na mě dívá, jako bych byl poslíček, co čeká na dýško. „Hele, já ti ji na dvě minutky ukradnu, Josephe, ano?“

Ty se necháváš ukrást a já fakt musím vypadat jako blbý poslíček, protože tu stojím jako osel, nikoho neznám a nikdo nezná mě. Zatím se ke mně nehlásí žádné holky a já se sem možná nehodím. Jediná jistota je, že Peach už teď nenávidím, a bylo mi jasné, že to tak bude. Ona to má se mnou zjevně stejně. A moc dobře ví, jak tě zpracovat, Beck. Ty se omlouváš, že jsme nepřinesli víno, že jsi nepřivedla Lynn s Chanou, že ses líp nestarala o tu kabelku. Ona ti odpouští, hladí tě po zádech a říká ti, že to nevadí. Když jsi vedle ní, jsem pro tebe neviditelný, stejně jako všichni ostatní. Peach stojí… v cestě. Rozhlížím se kolem sebe, ale nikdo nevypadá, že by se se mnou chtěl pozdravit. Jako by ze mě cítili státní školu. Jakási vychrtlá Indka po mně střelí vzteklým pohledem a vzápětí noří nos do lajny amfetaminu nebo kokainu a já vytahuju telefon a posílám tweet od Benjiho:

Hlavně klid a nohy v teple. #homesoda #jedemchlapi #kouritcrackcelyden

To je název písničky od NOFX, něco ve smyslu všechno v klidu, hlavně se nestresovat a v tom klipu všichni paří a asi jsou sjetí.

Hledám si tenhle byt na Zillow – největším online realitním portálu. Má cenu dvacet čtyři milionů dolarů a já jsem během chvilky našel na jednom blogu článek o jeho výzdobě. Peachina matka

vypadá vyšší a ještě protivnější než Peach, ale kdo ví? Možná je to těžké prokousávat se světem na kobercích, co stojí sto litrů. Peach se učila hrát na piano na lesklém černém nástroji značky Steinway a chodila si do planetária, kdykoli se jí zachtělo. Všechny výdobytky Upper West Side považuje za samozřejmé. Jasně, že tě má ráda za to, jak se chlubíš tou Pradou, co jsi od ní dostala. Vidím ručně vyřezávaný příborník a jdu blíž, abych se podíval. Je to nádherný kousek, určitě originál. Na jedněch dvířkách je židovská hvězda a na druhých kříž a já bych si odtud možná nakonec mohl něco odnést. Peach je napůl židovka a napůl katolička, stejně jako já. Mně nikdo k náboženství nevedl, ona o něm ví všechno. Ona slaví všechno a já neslavím nic a ty se teď ke mně vracíš i s ní.

„Že je to nádherný kousek?“ říkáš a skoro se k tomu příborníku tulíš.

„Skvostný,“ souhlasím. „Peach, já jsem taky napůl žid a napůl katolík.“

„Nepovídej, Josephe,“ a hodlá mě opravit, cítím to. „Nejsem katolička. Jsem metodistka, ale jsi hodný.“

„To je super,“ říkám a chci jít domů. Taky bych jí chtěl říct, že jsem Joe, ne Joseph, parchant narozený Almě Goldbergové a Ronniemu Passerovi. Ty předstíráš, že kašleš, a odvracíš pohled ode mě k ní a pak zpátky ke mně a mluvíš hodně hlasitě. „Ale oba jste z New Yorku.“

Peach mluví pomalu, jako bych byl cizinec. „A z jaké čtvrti jsi?“ Děvka. „Bed-Stuy.“

„Četla jsem, že se tam lidi začínají hodně stěhovat,“ rýpe do mě. „Doufám, že vám ti snobi nezničí všechnu tu rozmanitost.“

Jediný důvod, proč jí jednu nevrazím, je skutečnost, že jsi z našeho setkání hrozně nervózní a vůbec nevnímáš, že mě ponižuje. Neptal jsem se jí, čím se živí, ale ona o tom z nějakého důvodu začíná sama. „Já jsem architektka,“ říká. „Navrhuju budovy.“

Já do prdele vím, co to je být architekt. Navíc v normálním světě architekti neexistují, ti jsou jenom ve filmech. Ty jsi jí říkala, že jsem blbec? Snažím se držet hlavu nad vodou: „To je super.“

„Ne, úplně super je, že jsi nechodil na vysokou,“ vyhrkne. „Já jsem taková rodinná tradice. Rodiče chodili na Brown, tak jsem šla taky na Brown.“

Usmívám se. „A moji rodiče nechodili na Brown, tak jsem tam taky nešel.“ Dívá se na tebe. „Je s ním legrace, Beck. Nedivím se, že jsi z něj tak na větvi.“ Usmíváš se. Rudneš. Já jsem v pohodě. „Jo, celkem ujde.“

Peach dál hlasitě žasne, jak je to úžasné, že jsem se úplně vyhnul formálnímu vzdělání.

Nemyslela to jako kompliment, ale stejně jí děkuju. Utahuje si šátek kolem krku a plísní tě za to, že sis zapálila, zatímco nějaký kretén asi metr od nás si začíná nacpávat bong. Se mnou pro tuto chvíli skončila a ptá se tě, jestli se ti neozvaly Chana s Lynn. Ty se omlouváš. Jsi nervózní z toho, co si o tobě Peach myslí, a já bych tě chtěl od ní odtáhnout a odvést do své čtvrti. Ta holka je pokrytec, skutečný zlý sen, mnohem horší, než jsem si představoval. Ty jsi jemná a ona tvrdá, v upnutých červených džínách, jaké by sis ty nikdy nevzala na sebe. Ona je skoro anorektička s tetováním na několika místech a natupírovanými vlasy a ohromnou červenou pusou stvořenou ke kouření ptáků a s úsměvem Jokera z Batmana. K tomu má dlouhé hubené a chlupaté paže, na jejichž konci se nachází ostré nenalakované a okousané nehty. Z tebe tryská radost a ona je jako otevřená rána, jekot a zoufalství, nikdo ji nemiluje, nikdo ji nešoustá. Zjevně by tě chtěla jen pro sebe a já ti to nechci dělat ještě těžší, takže vám skáču do řeči: „Pardon, holky. Máte tu někde toaletu?“

Ukazuješ mi směr a já prchám. Není divu, že Lynn s Chanou nepřišly. Kdyby ta holka byla pes, bylo by nejhumánnějším činem ji utratit. To já ale nemůžu. Na druhou stranu se můžu projít po bytě a zkusit

najít knihovnu, kterou jsem viděl na jejím blogu. Když ji nakonec najdu a rozsvěcím, zalapám po dechu. Tak strašně skvělá ta knihovna je. Salingerovic rodina se zjevně s ničím nemaže a já sahám pro první vydání druhého románu Saula Bellowa, Oběť. Přebal chudáka Bellowa je roztržený. Peachini rodiče umí kupovat knížky a dělat děti, ale zjevně se o své nákupy a produkty neumí starat. Ti lidi z Brownu už zase zpívají Hey Jude (jak originální!) a mně je po tobě smutno. Vracím zničeného Bellowa domů a ve stejný okamžik vcházíte do knihovny ty s Peach. Ztuhnu. Doufám, že nemám průšvih.

„Napadlo nás, že budeš tady,“ směje se Peach, jako byste vy dvě byly dvojka a já stranou. „Klidně bych ti řekla, ať si nějakou půjčíš, ale rodiče jsou strašně majetničtí.“

„To je v pohodě,“ říkám a nikdy by mě nenapadlo si půjčit nějakou knížku. „Ale dík.“

Bereš mě za ruku, proplétáš prsty a je to příjemné a ty si povzdychneš: „Že je to nádhera, Joe?“

„To jo,“ říkám. „Tady bych mohl být rok v kuse.“

Znovu se ozývá Peach: „Já mám někdy pocit, že mi na vysoké zničili požitek ze čtení, chápeš to?“

„Já to chápu,“ říkáš a už mě nedržíš za ruku. „Joe, vsadila bych se, že z těchhle knížek jsi četl víc než já.“

Peach uznale kýve hlavou. „Prodavač by měl vědět, co prodává, že jo?“

Nenávidím Peach víc než Sare. Nazvala mě prodavačem přímo v tomhle pokoji a lidi z Brownu si tleskají, že si vzpomněli na celý text Hey Jude, jako by to nebyla jedna z nejznámějších písniček na světě. Peach kýchá a vytahuje z kapsy kapesník. Asi má na mě alergii a ty mě opouštíš a láskyplně se obracíš k ní. „Jsi nachlazená?“

„To spíš ten prach tady,“ říkám. „Asi na něj nejsi zvyklá.“

„Na tom něco je,“ říkáš a Peach na chvíli nemá slov, zatímco ty nás oba vedeš zpátky na party. Nikdy v životě jsem se tak moc nepotřeboval napít. Jdeme kolem lidí z Brownu, kteří vyjí Sweet Virginia. Tobě právě přišla esemeska od Chany. Nepřijde. Peach se nafukuje. „Hele, já bych se na jejím místě tady taky styděla ukázat. Myslíš, že je tady vůbec někdo, kdo s ní na vysoké nespal? Omlouvám se, že jsem tak přímá, Josephe.“

Nenávidím se za to, že jsem vlastně vděčný, že mě vzala na vědomí. Ty se na mě usmíváš (hurá) a Peach nás oba táhne do jídelny, abychom se pozdravili s několika hosty. Další urozená společnost a lidi z Brownu strhávající na sebe pozornost u nejdelšího stolu, jaký jsem kdy viděl. Všichni se cpou z pestrobarevných talířů a mluví s plnou pusou. A toho chlastu, přímo hektolitry. „Co piješ, Joe?“ ptá se Peach. „Pivo?“

„Vodku,“ odpovídám a usmívám se a ona ne.

„Led?“

„Jestli máš malé kousky, tak jo,“ říkám.

Dívá se na mě a pak na tebe a pak na mě a nakonec vyprskne: „Co prosím?“

„Drcený led se k vodce hodí mnohem víc než kostky.“

To jsem se naučil od Benjiho a Peach zakládá ruce na prsou a ty cosi hledáš v kabelce, protože nevíš, co říct. Možná hledáš tunel vedoucí pryč ode mě a já to musím nějak spravit a zbavit se jí, takže to zkouším: „Prosím tě, to je jedno, klidně jakýkoli led.“

„To jsi nesmírně laskav, Josephe. A co si dáš ty, kočko?“

„Vodku se sodou.“

„Hned to bude,“ říká Peach a mizí.

Místo ní se objevuje nějaký chlápek s pytlíčkem koksu a do jídelny se hlasitě přesouvají další lidi z

Brownu. Cítím se jako Ben Stiller z Greenberga, na špatném místě. Až příliš mnoho kluků tady s tebou spalo. Vím to, protože tě přehlížejí. Jsi restaurace, do které člověk nepotřebuje rezervaci. A všichni tihle lidé mluví. V kuse.

Pamatuješ na ty jarní prázdniny na ostrovech Turks? Až budeš střízlivá, musíš si poslechnout Toma Waitse. Pamatuješ na ten víkend na jaře, jak jsi uvízla v Pembroke? Musíš si poslechnout Toma Waitse, až budeš jak dělo. Pamatuješ na ten školní výlet, jak jsme tam jednou večer zkoušeli houbičky? Musíš s náma na ostrovy Turks. Jedou tam úplně všichni.

Tímhle jazykem nemluvím a je to úleva, když Peach konečně přinese drinky. Peach si ze mě utahuje:

„Tak co, Josephe? Jsou to dost malé kostky?“

„Ale jo. Dělal jsem si srandu.“

Přesouvá nás do kuchyně a je to ta největší kuchyně, v jaké jsem kdy byl, a já se strašně snažím nekoukat kolem sebe, jako bych nikdy větší kuchyni neviděl. Je to jako ta kuchyně v tom filmu, kde se zlý a bohatý Michael Douglas snaží nechat zavraždit Gwyneth Paltrowovou, protože se zamilovala do chudého umělce. Je tu samý nerez a mramor a barový pult uprostřed je velký jako malé auto. Nepamatuju si, jestli ten chudák nakonec Gwyneth dostal, a z nějakého důvodu to teď je pro mě hodně důležité. Nevím, kam se mám dívat. Buď zírám na Peach, což není dobré, nebo na tebe, což je ještě horší. Zpod přílohy s knižními recenzemi Times Book Review vyčuhuje nějaké cédéčko. Je to soundtrack k filmu Hana a její sestry, díky bohu.

„Pěkné písničky, Peaches,“ říkám a nedokážu ovládat tón svého hlasu, alespoň ne v takhle hlučné a páchnoucí místnosti, a ona se na mě dívá, jako bych ji zrovna poprosil o nějaké drobné.

„Peach,“ říká.

„Peach,“ říkáš a já občas chápu, proč pan Mooney zanevřel na ženy.

„Promiň.“

„Taky se ti ten film líbí, Josephe?“

Beru to blbé cédéčko do ruky. „Tohle je jeden z mých nejoblíbenějších filmů. A určitě jeho nejlepší.“

Peach mění rozhovor se mnou za nějakou holku z Brownu, kterou neviděla snad věky. Nebaví mě dělit se o tebe se všemi těmihle lidmi a ty piješ hodně rychle. Až moc rychle. Líbím se ti? Chtěla bys, abych byl víc jako ti nafoukaní fracci v jídelně v tričkách se skupinou Arcade Fire a vystouplými lícními kostmi? Tohle bys chtěla? Bože, doufám, že ne, a v ruce držím cédé s Hanou tak pevně, až ho skoro lámu. Radši ho pokládám. Peach ho zvedá. Ty se na mě usmíváš a líbím se ti a já se asi zblázním.

„Já Hanu zbožňuju, Josephe,“ vzdychá Peach. „Viděla jsem ji snad tisíckrát.“

„Já asi milionkrát,“ říkám, a proč s ní vlastně soutěžím?

Říká, že jsem vyhrál, a dívá se na tebe, jako by mě vzala na milost. Ty jsi ráda, že se bohatá děcka dokáží bavit s chudými, a já bych nejradši plivl Peach do tváře, abych za tím udělal tečku. Mohla na mě být milá hned od začátku a ty jsi nemusela být kvůli ní tak nervózní. Teď se chce ale dál bavit o Haně.

„Fakt nejlepší, co kdy Woody Allen natočil,“ říká. „Do poslední scény.“

„Do poslední písničky,“ dodávám a sahám pro cédéčko. Peach ho drží, jako bych byl nebezpečný, a jsme tam, kde jsme byli. Ty mě zase chytáš za paži. „Která scéna se ti líbí nejvíc, Joe?“

„Určitě konec. Když mu Dianne Wiestová oznamuje, že je těhotná,“ odpovídám. „Jsem romantik a vždycky mi ten pocit vydrží celý den.“

Líbí se mi, jak jsi v náladě a díváš se na mě. Peach je znechucená. „To nemyslíš vážně, že ne?“

Směje se mi a ty už se na mě nedíváš. Tahle Peach je kyselá broskev. Není v ní žádné slunce, nic zralého, nic jemného, pokud nepočítáš ty chloupky, které má po celém těle. „Josephe, to nemůžeš myslet vážně.“

„Ale jo. Miluju ten záběr, jak jsou oba v zrcadle. Chtějí se políbit a ona mu v tu chvíli řekne, že je těhotná.“

Jenomže Peach přejíždí kostnatými prsty čerstvě prasklý obal svého disku a kroutí hlavou. Ty se mě dotýkáš, ale tak nějak špatně, jako bys chtěla, abych přestal, a zpěváci z Brownu znají slova My Sweet Lord a někdo do prdele našel tamburínu a já jsem si kdovíproč vzpomněl, že i syn George Harrisona chodil na Brown, a zrovna teď takové věci nechci vědět.

„Takže, Josephe, je zajímavé, že jsi vybral zrovna tuhle scénu, protože moc dobře víš, že to je jediná, kterou tam Woody nechtěl mít,“ poučuje mě.

Woody.

„To nemůže být pravda.“

„Ale je to pravda. Je to tak.“

„Bez urážky, ale o tom tak trochu pochybuju. Mám pocit, že si ten film mohl udělat, jak chtěl, ne?“

„Můj děda pracoval ve studiu a řekl Woodymu, že by chtěl šťastnější konec. A protože Woody je Woody, tak protestoval, ale můj děda… prostě děda měl hlavní slovo.“

„Takže tvůj děda nebyl J. D. Salinger,“ říkám, protože je mi u prdele a ona po tobě střílí pohledem a ty vzdycháš, ale ona ještě neskončila.

„To je jedno,“ říká. „Prostě je směšné, že tvoje nejoblíbenější scéna v tom filmu vůbec neměla být.“

„Peach,“ říká Beck. „Nemáš ještě trochu sodovky?“

„V ledničce je pakl home sody,“ odpovídá, ušklíbá se, dívá se na mě a úplně přesně ví, co právě udělala.

Pozvedám skleničku. „Tak na tvého dědu.“

Ona si nepřipíjí. „Myslíš na tu zrůdu, která může za to, že v každém hollywoodském filmu, který jsi kdy viděl, je happyend? Na chlapa, který se vyhýbal svým dětem, jako by byly prašivé, a který sám dokázal zničit úroveň několika nejikoničtějších amerických filmů? Ne, ne, Josephe. Na takového chlapa by sis asi připít nechtěl.“

Ty ses mezitím doslova vplížila do atmosféry hluboko pod bodem mrazu a já bych se vsadil, že myslíš na Benjiho a že to není tak, jak na něj myslím já. Zvedáš sklenici, v níž máš tentokrát rudou tekutinu, protože sis vybrala brusinkový džus, a taky sis vybrala mě. Po dlouhé chvíli ticha ji opravuješ a říkáš jí, že jsem Joe, ne Joseph, a já ti děkuju a pozvedám skleničku ještě výš, protože teď, když sis konečně zvolila stranu, když jsi opravila Peach, jí můžu dát, co chce.

„Tak na tebe, Peach,“ říkám jiným tónem, který mám vyhrazený pro přecitlivělé postarší dámy. „Za to, jakou jsem od tebe dostal lekci o svém oblíbeném filmu.“

Dívá se na tebe. Krčíš rameny, jako že jo, fakt je dobrý, a ona se dívá na mě. Přidávám třešničku na dort: „Myslím to smrtelně vážně, Peach. Asi bys mě mohla učit celé hodiny. Woodyho Allena miluju.“

Sice si ťukáme, ale ona ani neusrkne a vzdychá: „Tak jo, jednu výhodu ta vysoká má. Můžeš být celou noc vzhůru a bavit se o filmech. To by se ti asi líbilo, Josephe.“

Místo abych jí jednu vrazil, pozvedám sklenici k dalšímu přípitku. Ona hledí do té své břečky – sangrie – a ptá se tě, jestli jsi řekla Chaně, že je tady nějaký Leonard. Ty poodstupuješ a vytahuješ

telefon. Už zase se v duchu omlouváš a Peach ti odpouští a tohle asi nikdy neskončí. Už jsi tak sťatá, že ani nejsi schopná napsat esemesku, a naštvaně bručíš.

Peach zvedá obočí. To se asi naučila to léto, kdy ji rodiče bezpochyby odvezli do tábora pro mladé talentované herečky ve víře, že by z ní mohla být druhá Gwyneth Paltrowová. To stejné léto, v němž přivedla k dokonalosti umění bulimie a naučila se, jak urážet lidi, jako jsem já.

A pak se podívám na tebe, a copak to je? Hraješ si s telefonem a usmíváš se. Musím vědět, co tě tak okouzlilo, a Peach pro mě najednou neexistuje. Nikdo už neexistuje. Když se postavím za tebe a podívám se ti do telefonu, vidím scénu z Hany a jejích sester, tu část, kde Woodyho postava jde na film bratrů Marxových. Tohle všechno stálo za to a já ti pokládám ruce na ramena. Díváme se na zbytek té scény společně a Bůh žehnej Groucho Marxovi.

Když k ránu nastupujeme do výtahu po party, o které jsem si myslel, že snad nikdy neskončí, ani nečekáš, až se zavřou dveře. Od okamžiku, kdy jsem tě načapal, jak se díváš na Hanu, jsi mi chtěla být ještě blíž. A teď jsi. Ještě jsem ani nestiskl tlačítko přízemí a tvoje kabelka už leží na zemi. Přitahuješ si mou tvář ke své a držíš. Chvilku se nic neděje. Necháváš mě šílet a pak… pak… Tvé rty byly stvořeny pro ty mé, Beck. To kvůli tobě mám ústa a srdce. Líbáš mě, když nás ještě ostatní vidí, když ještě pořád slyšíme, jak Bobby Short zpívá o tom, že je zase zamilovaný a líbí, líbí, líbí se mu to, protože jsi přinutila Peach pustit soundtrack z filmu Hana a její sestry, protože chceš znát, co znám já, a poslouchat, co rád poslouchám já. Tvůj jazyk chutná po brusinkách, ne po sodovce, už ne. Když se zavřou dveře výtahu a jsme sami, začínáš se odtahovat. Jenomže já tě chytám za vlasy a přitahuju si tvá ústa ke svým. Vím, jak tě opustit s pocitem, že chceš víc, a taky to dělám.

13

Posral jsem to. Hned den po našem rande. Nechal jsem ti vzkaz v hlasové schránce, jestli bys nešla do multikina Angelika na film. Jako nějaký blbý amatér. Odpověděla jsi mi o dvě hodiny později textovkou:

To už jsem viděla a pořád mám kocovinu ? a mám strašně moc psaní. Ale uvidíme se brzo! ?

Jenomže pravda je taková, že jsi ten film neviděla a nemáš kocovinu a nepíšeš, pokud teda nepovažuješ za „psaní“ e-maily svým kamarádkám na téma Benji.

Zasraný Benji.

Dívám se na svůj telefon a už je to patnáct hodin a dva dlouhé dny, co jsme se líbali. Řekla jsi Chaně s Lynn, že na mě nejsi „připravená“, protože máš pořád v hlavě Benjiho. Nemůžu Benjiho zabít, dokud ho nezabiješ ty, a snažím se zůstat klidný. Dva dny jsem strávil tím, že jsem prodával knihy, staral se o Benjiho a vzpomínal na náš polibek, náš polibek. Ty jsi ho Lynn s Chanou popsala takhle:

Joe je fakt vášnivý. Já nevím, možná by z toho něco bylo… ale nemyslíte, že bych měla napsat Benjimu?

Tvoje možná bolí víc než Benji a v našem polibku žádné možná nebylo. Pokaždé, když si to znovu v duchu probírám, vycházím z toho jako vítěz. Líbí se ti moje vlasy. Říkala jsi to v taxíku. Ty jsi mi vzala hlavu do dlaní, Beck. Nebyla jsi opilá. Považuješ mě za vášnivého, a to je kompliment. Fakt. Snažím se zůstat klidný. Dokud se ti nedostane cti přijmout do sebe mého ptáka, nebude můj status definitivní. Jenomže dneska ráno mě probudil tvůj tweet:

Nastane den, kdy prostě nejde nejít do IKEA. #prokrastinace #rozbitapostel

Nakopl jsem jeden ze svých psacích strojů. Jak můžeš světu napsat #rozbitapostel s vědomím, že to uvidím? Chceš, abych se zbláznil? Chana ti hned odepsala:

Rozbitá postel. WTF?

Ty jsi odepsala:

Není rozbitá. Jenom stará a vrže. Ale když napíšu rozbitá, mám větší šanci, že mi nějaký kluk pomůže, ne? Nechceš mi pomoct ty, třeba za večeři?

Chana neodpověděla. Napsala jsi e-mail pár chlápkům ze stránek s firmami, co montují nábytek:

Jste schopen vyzvednout v IKEA nábytek, přivézt ho do NYC a smontovat?

Když jsi zjistila, že tihle chlapi nefungují jako otroci, ozvala ses mně:

Máš rád Ikea? Mrk mrk.

Je naprosto bez diskuse, že IKEA nesnáším, ale samozřejmě jsem odepsal:

Náhodou jo. Chodím tam každý den. Proč?

Není to moc romantické a je to rande za denního světla, ale chápu, že tě přitahuju tak intenzivně a

vášnivě, že si potřebuješ držet bezpečný odstup. Proto jsi odepsala:

Nechce se ti se mnou projet lodí? Dáme kuličky ?

Kuličky v sobě neobsahují žádný sexuální podtext a ta loď je ve skutečnosti trajekt, který jezdí do

IKEA. Nakupování nábytku je činnost, kterou bych pro nikoho jiného neudělal, ale ty jsi v taxíku po party u Peach zašeptala snad tisíckrát, že se ti líbím, až jsi tím přehlušila všechny ty kecy, co jsi tweetovala kámoškám. Odepsal jsem:

Kuličky nevyžaduju, ale jedu s tebou.

Takže dneska odpoledne jedeme spolu do IKEA, kde není nejmenší šance na sex. Vím, jak vy holky fungujete, a znám pravidlo třetího rande a všechny podobné blbosti. Ale taky s určitostí vím, že mezi námi je jedna větší překážka: Benji. Poté, co jsi mě pozvala do IKEA, jsi napsala e-mail Lynn i Chaně, aby se podívaly na Benjiho Twitter.

Děsivé, co? Mám o něho starost ?

S těmi Benjiho tweety jsem se zřejmě nestrefil. Měly tě proti němu poštvat, ale ty máš o něj pořád starost a Lynn s Chanou se tě snaží přesvědčit, abys toho nechala.

Lynn: Beck… to se stává, že se s tebou kluk rozejde. O nic nejde.

Chana: Určitě je na nějaké jachtě s nějakou krávou umělkyní a valí jí klíny do hlavy, jak si o tebe dělá starosti. Upřímně, Beck, skoro si začínám myslet, že má Peach pravdu. A to je strašná představa, že by Peach mohla mít pravdu. Ale musíš se na něho vy-kaš-lat.

Mají pravdu, ale ty miluješ zarytě a je to moje vina, že jsi takhle zaseknutá, a já ti slibuju, že se s těmi tweety polepším. Zasloužíš si, abys už na Benjim nebyla závislá. A dokud si o něj děláš starosti, nemůžeš se dost dobře zamilovat do mě.

Taky mám srdce, jako ty, takže jsem se rozšoupl. Kupuju fajnovkovi Benjimu jeho oblíbené věci: veganské burrito, sójové latté, kyblík napodobeniny zmrzliny a New York Observer. Reaguje dobře a je vděčný. Čichá k tomu burritu jako zvíře a truchlí nad smrtí Lou Reeda.

„Díky němu jsem udělal spoustu dobrých věcí a taky spoustu špatných.“

„Kterou písničku máš nejradši?“

„Všechny jsou stejně vitální, Joe,“ poučuje mě. „Nemůžeš drolit umělcův dopad na kulturu tím, že z jeho tvorby vybereš jednu píseň nebo konkrétní verš. Nejde o to, kterou píseň má kdo rád. Jde o hodnotu jeho životního díla.“

Klasika. Chystám se poslat jeho poslední tweet, zatímco on olizuje víčko kelímku od zmrzliny. Pořád by se jenom cpal. Jako by v něm byla prázdnota, kterou není možné zaplnit. Prázdnota, která se dobře maskuje v mateřské školce, kde se nedostatku vůle říká kreativita. Nastavuju se na jeho vlnu a tweetuju za něj:

Vykouřeno až po filtr, vylízáno do sucha #mamcrack #mammetamfetamin #aintgotnothingatall

LouReedRIP

Klikám na tweet. Je tu moc ticho. Dívám se do klece a to mě poser – zatímco jsem koukal do telefonu, Benji se dostal ke své zásobičce. Prázdné igelitové pytlíčky leží na zemi hned vedle karty. Volám na něj: „Benji.“

Nic. Tohle nebylo v plánu. Jdu ke kleci. Znovu na něj volám, ale on se nehýbe. Na horním rtu má nějaký prášek a drogy mi nikdy nepřipadaly tak odpudivé. Vím, že si občas dal lajnu, ale nevšímal jsem si toho, protože drogy nesnáším. Nikdy jsem drogy nebral. Je tohle můj trest za to, že jsem byl celý život čistý? Nejradši bych ho teď vyfotil a poslal ti to, abys viděla, jak hluboko klesl, ale nemůžu. Konečně se probírá a já cítím takovou úlevu, že je živý, že bych ho zabil, což mi připadá jako klišé. Zvedám ruku zaťatou v pěst.

„Tak jo,“ říká a třepe se. „Benji končí. Zabít Benjiho.“

„Přestaň šaškovat,“ říkám. „Nemám náladu.“

A fakt nemám. Nedá se říct, že by mě bavilo někoho uspávat, a už vůbec ne, když ten někdo nemá odvahu ani představivost, takže se musí ládovat drogama, místo aby férově bojoval o život.

„Už jsi mě zabil?“

„Dojez sakra tu zmrzlinu.“

„Ona to vlastně není zmrzlina,“ směje se. „Není v ní smetana.“ Teď už řvu: „Drž hubu a jez.“

Směje se na celou hubu, což je příhodné, protože bych mu ji nejradši rozbil. Líže si tu svoji nezmrzlinu jako debil, což vlastně je. A do něčeho takového jsi zamilovaná, Beck? Bere do ruky Observer a snaží se ho roztrhnout napůl, ale na to je moc sjetý. Vrávoravě si stoupá.

„Sedni si, Benji.“

„Tak co? Už jsi mě zabil?“

Je to zombík a kripl a už zase žvaní. „Joe, kamaráde. No tak. Tohle přece není sranda. Ta holka mě stalkuje už snad sto roků a já jsem tady. Mrtvý! Protože ty teď stalkuješ ji!“

„Nikdo nikoho nestalkuje.“

„Až na tebe, Joe,“ odsekává. „Já tady totiž nemám co dělat, tak přemýšlím. A už to chápu. Ty jsi na ni v tom metru nenarazil náhodou. A zcela upřímně, jestli ji tak strašně chceš a jestli mi fakt nechceš věřit, když ti říkám, že ta holka je blázen, tak fajn.“

„Fajn.“

Znovu úpí a pro takové, jako je Benji, to je typické, osočit někoho, že je stalker. Tohle město je plné ukňučených srabů, kteří si stěžují, že je stalkují holky. Dobrý fór, ne, Beck? Jako by nějakému chlapovi mohlo vadit, že o něj jevíš zájem, natož aby se tím cítil obtěžovaný. Stalker. To je blbost. Vtip. Otáčím se a chci jít, ale on na mě volá: „Počkej.“

Leze po čtyřech ke kraji klece a hází do šuplíku plastovou kartu, kterou předtím připravoval drogy.

„Vezmi si to.“

„Proč?“

„To je ke skříňce,“ říká. „Jsem kleptoman, Joe.“

„Mám práci.“

„Ta skříňka se otevírá kartou,“ říká zoufale. „Adresa je na zadní straně. A nikdo o tom neví. Jsem Stephen Crane.“

„Nejsi Stephen Crane.“

„Ten chlap, který mi tu skříňku pronajal, si to myslí,“ usmívá se. Heroin je svinstvo. „Rudý odznak odvahy. Jediná knížka z mého seznamu, kterou jsem fakt četl.“

To dává smysl. Kluci jako Benji na střední škole dělají všechny domácí úkoly, aby se pak už nikdy nemuseli snažit.

„Vezmi si všechno, Joe. Prodej to. Dej to do zastavárny. Klidně.“ Kňučí jako pes a já bych si ho dokázal představit v Disneylandu, jak škemrá: „Prosím, Joe, ještě jednu jízdu.“

„Je tam toho hromada, Joe. Začal jsem krást od chvíle, kdy jsem se naučil chodit, Joe. Zeptej se rodičů. Čau, mami.“

Odpadává a já byl bych rád, kdyby neumřel. Záleží mi na něm, protože tobě na něm záleží a chtěl bych, aby umřel čestně, až nadejde čas. Nechci, aby umřel sjetý, v pochcaných kalhotách, jak zoufale rozdává všechno, co má. Z bundy mu vypadly dva další balíčky a já musím dovnitř, aby se nepředávkoval, zatímco budeme v IKEA. Začíná znovu zpívat: a černé holky to jo, jo, jo. Třískám mačetou do klece. „Přestaň.“

„Joe, Joe cvok.“ Mumlá a slova z něj lezou jako rozteklé máslo, jako jeho mozek. Píšeš mi esemesku:

Už budeš?

Nevím, co ti mám na to odepsat, a on se na mě pobaveně dívá. „Nestojí za to.“ Odepisuju ti:

Potřebuju tak hoďku, hodně práce.

Benji z té svojí zasrané bundy vytahuje elektronickou cigaretu a hvízdá si a já si připadám, jako bych byl uvězněný v kleci já, a ne on. „Ona je blázen, Joe.“

Říkám mu, že je sjetý, ale třese se mi hlas. On si pořádně potáhne z té falešné cigarety, závislý až na kost. On mluví a já poslouchám a klidně bych se mohl seknout mačetou do nohy a nic by to nezměnilo.

„Mám ti o ní něco říct?“ ptá se a ani nečeká, až řeknu ano. „Tak poslouchej. Beck jde jenom o prachy. Chce zapráskaného kluka a je jí jedno, kdo to bude. Když jsem byl v posledním ročníku na vejšce, přišla ke mně a předstírala, že je pokojská. Bylo mi jasné, že není, ale stejně jsem ji pustil. A ani jsem po ní nechtěl, aby mi ho vykouřila, stejně jako jsem nechtěl, aby umyla záchod. Obojí udělala sama od sebe.“

„Jsi sjetý,“ říkám, ale už to nezní tak přesvědčivě, spíš uboze. Chechtá se. „No jasně, Joe. Jsem sjetý.“

Snažím se dostat z hlavy představu, jak mu kouříš péro, ale nejde to. „Jestli jí tak moc jde o prachy, tak proč je tak nažhavená, aby se mnou dneska odpoledne šla?“

„Dneska odpoledne?“ Zase se chechtá. Do prdele. „To je vypočítavost, Joe. Nedostaneš od ní jedinou noc.“

Je jako ptáček v kleci a pan Mooney se spletl. Pták, který si myslí, že létá, může být šťastný. Nenávidí tě a ty ho miluješ a všechno je špatně. Stojím tu jako magor a nechci a ten hajzl si leží na zádech a je v pohodě.

„Jdeme odpoledne, protože jdeme do IKEA koupit jí novou postel,“ říkám, a ať už jde do prdele. Zírá na mě. Nic. Ale pak se protáhne jako pes na slunci a začne se smát: „Mně udělala to samé,

jezdila na mě celou noc. A pak začala mlít cosi o červené naběračce a snažila se mě dostat do IKEA.“

Nic o žádné červené naběračce nevím a ty píšeš esemesku:

Sraz ve tři čtvrtě ?

Na mně jsi celou noc nejezdila a Benji tě imituje: „Vezmi mě do IKEEEEEAAAA, Benji. Prosím, prosím, smutně koukám, po červené naběračce toužím.“ Směje se a sténá a už tě neimituje. „Chce dostat na holou červenou naběračkou, našla tu úchylárnu na netu.“

Bez ohledu na to, co udělám, jak moc se snažím, nakonec vždycky skončím takhle – v pasti a ponížený klukem, který má víc než já a ví víc než já. Tohohle ale nenechám vyhrát. Odemykám klec a on se pokouší utéct. Kopu ho jako psa, protože stejně nic jiného není, zaháním ho do kouta, beru mu zbytek drog a splachuju je do záchodu. Děkuju mu za všechny ty věci, co mi nechal ve skříňce, a on brečí a já se hned cítím líp. Spletl jsem se. Tady mám navrch já. On má možná červenou naběračku, ale já mám klíč.

14

Od chvíle, kdy jsi mě vzala za ruku, nenechala se odbýt a zaplatila lístky na trajekt do IKEA, se směješ jak měsíček na hnoji. V bílých džínách, jaké jsem nikdy neviděl, vypadáš dokonale nevinně. Zároveň mi jimi dáváš najevo, že dneska se rozhodně nehodláš předřít. Na nohou máš žabky a nehty na nohou se ti doslova třpytí a vlasy máš svázané do uzlu a na krku žádný cucflek. Jsi „úplně mimo“ z toho, že vypadám, jako bych se chystal „hory přenášet“, a slibuješ, že to bude zábava. Měla by ses sakra snažit, aby byla, protože celou dobu, co na mě mluvíš, vidím tvé rty objímat Benjiho ptáka a myslím na to, jak sis ze mě s kámoškama e-mailem dělala srandu.

Ty: Joe je jistota. Mám soukromého otroka. Jedna nula pro Beck!

Chana: LOL ale je ti jasné, že mu ho budeš muset vykouřit, nebo aspoň vyhonit.

Ty: Nebudu, zatím nic nesložil, jenom jde se mnou. Lynn: Myslíš, že by mi opravil klimu, kdybys mu řekla? Chana: Lynn, nabízíš, že mu ho vykouříš?

Ty: Nikdo nikoho kouřit nebude. Věřte mi.

Potkáváme se v přístavu a dáváme si pusu na přivítanou jako nějací dva platoničtí přátelé z Evropy. Aspoň že když nastoupíme na trajekt a sedáme si, jsme vedle sebe. Proplétáš svou paži pod mou. Nepoznám, jestli je ti zima, nebo spíš hoříš, ale usmíváš se.

„Nechápu, že jsi tam nikdy nebyl,“ říkáš.

„A já nechápu, že ty už jo.“

„Já to tam miluju,“ záříš a tiskneš se ke mně. „Počkej, až to uvidíš, mají tam jeden zařízený pokoj vedle druhého. Prostě procházíš z jednoho obýváku do druhého a nemáš šanci se dostat ven, dokud neprojdeš všechno. Je v tom něco magického. Připadám ti jako cvok?“

„Ne,“ říkám a nepřipadáš. „Mám to stejně s knihkupectvím. Vždycky si ho procházím a mám pocit, že je v něm celý svět, nejdůležitější příběhy všech dob. A pak jdeš dolů, do klece.“

„Cože? Říkal jsi do klece?“

„Tam jsou vzácné knihy, Beck. Pod zámkem a v bezpečí.“

„Když slyším klec, spíš se mi vybaví nějaké zvíře.“

Benji už bude asi vzhůru a já si vychutnávám čerstvý vzduch. „Ale ne, v kasinu taky dávají peníze do klece.“

„Co může na těch obchodech být tak zvláštního?“

„Hmmm?“

„Ty rád prodáváš věci a já přiznávám, že jsem závislá jako ta nejtuctovější holka na světě. Prostě miluju nakupování. Klidně můžu mít absolutně blbou náladu, pak vlezu do IKEA a ven jdu s…“ Odmlčíš se. Přijde, co si myslím? Červená naběračka červená naběračka červená naběračka. „A ven jdu s prostíráním a připadám si jako znovuzrozená.“

Do prdele. „To je fajn, to není špatný pocit.“

Možná kdybych s tebou sdílel nějaký předmět, ty bys pak se mnou sdílela červenou naběračku.

Vytahuju z kapsy dálkové ovládání ke klimatizaci a pamatuju si, jak jsem si tenhle okamžik představoval ještě dřív, než jsem tě měl, a ty se na něj díváš, ale nedotýkáš se ho. Říkám ti, že si na něj můžeš sáhnout, a ty mi ho bereš z ruky. Usmíváš se. „To je moderna.“

„Nejdůležitější věc, jakou mám. Ovládá se tím zvlhčovač a klimatizace v kleci,“ říkám. „Kdybych spletl teplotu a nechal ty knihy zvlhnout, byly by navždycky ztracené. Gertrude Steinová je mrtvá a už se nevrátí, aby podepsala další výtisky.“

„Úplně mi naskočila husí kůže,“ říkáš a usmíváš se. Naběračka? „Byl by z tebe dobrý spisovatel, Joe.“

„A jak víš, že už nejsem?“ ptám se a tobě se to líbí a já jdu na druhý pokus: „Tvoje okolí na tebe musí být pyšné, že jsi dostala magisterský titul.“

Pobavil jsem tě. Díváš se přes palubu na vodu a já se dívám, kam ty. Stále se mě dotýkáš a já si přeju, abych tě mohl políbit a dostat ti z pusy Benjiho ptáka, ale ty, místo abys mě chytila za ruku, si hraješ s vlasy.

„Moc lidí kolem sebe nemám,“ říkáš. „Mám mámu, ale ta žije sama.“

Rozhlížím se po ostatních cestujících na lince do IKEA. Nikdo z nich není jako my. Všichni mluví o stolcích a švédském jídle. My dva jsme zvláštní. Právě se zamilováváme.

„Promiň,“ říkám a myslím to vážně.

„Táta umřel,“ říkáš.

„To je mi líto,“ odpovídám a opravdu mi to je líto.

„Já nevím,“ říkáš a máš v očích slzy, ale to by mohlo být od větru. Znáš tolik kluků, které jsi mohla poprosit, aby jeli s tebou, kluky ze třídy, kluky z netu. Ale poprosila jsi mě. „Někdy brečím, ani nevím proč. Smrt je strašně definitivní, víš? Je pryč. Už se nevrátí. Je pryč.“

Utíráš si oči a já ti nehodlám dovolit, abys to jen tak přešla. „Kdy zemřel?“

„Skoro před rokem.“

„Beck.“

Díváš se na mě a já přikyvuju a ty se mi hroutíš do náruče a vypadá to, jako že se objímáme, jako další mladý párek mířící do IKEA zařídit si hnízdečko a dát si notoricky známé kuličky. Nikdo neslyší, že pláčeš, jenom já. Snažíš se vyprostit, ale já tě držím pevně a ty máš zase oči jako Portmanová, jenomže ubrečené, a naproti stojí nějaký starší pár a ten chlápek na mě kýve, jako bych byl Kapitán Amerika nebo jiný superhrdina, a už jsme skoro tam a ty si utíráš oči.

Chci víc. Zkouším, co to dá: „A jaký byl tvůj táta?“

Krčíš rameny a já bych se nejradši zeptal na červenou naběračku, ale to asi není normální otázka a ty si povzdychneš: „Strašně rád vařil. To na něm bylo nejlepší.“

„Taky rád vařím,“ říkám a rozhodně se naučím vařit. Červená naběračka červená naběračka červená naběračka.

„To je fajn vědět,“ odpovídáš a dáváš si nohu přes nohu. „Můj cvokař by řekl, že nerespektuju hranice.“

„Ty chodíš ke cvokaři?“

„K doktoru Nickymu,“ odpovídáš a já přikyvuju.

„Ježišmarja, Joe. Proč ti to všechno povídám? Asi jsem se zbláznila.“

„Nemyslíš, že to je spíš otázka pro doktora Nickyho?“ namítám. Usmíváš se. Jsem vtipný.

Teď už chápu význam poznámky Angevine v úterky ve tři, kterou sis udělala do kalendáře. Doktor Nicky Angevine. Cvak! A když ti následně říkám, že se nemusíš cítit trapně, fakt to myslím vážně.

„Klídek, Beck,“ říkám, abych tě utěšil. „Osobně si myslím, že chodit ke cvokaři je fajn.“

„Většina kluků takové věci nechce slyšet,“ odpovídáš. „Většina kluků by hned vyletěla. Z toho, jak tady bulím, krčím rameny a jak chci furt chodit nakupovat.“

„Protože jich znáš až moc,“ říkám a ty se usmíváš a víš, že mě potřebuješ, a přikyvuješ, jako že souhlasíš, jako že souhlasíš s námi dvěma. Vidím světlo a kapitán pouští sirénu. Líbáš mě.

Ve filmu 500 dní se Summer je IKEA to nejromantičtější místo na světě. Joseph Gordon-Levitt a jedna holka začínají v jedné kuchyni a ona je na něj moc milá a předstírá, že mu servíruje večeři, a když to předstírání nefunguje – fór je v tom, že veškeré vybavení kuchyně jsou jen atrapy –, vyskakuje Joseph ze židle a prochází dveřmi do druhé kuchyně a ona nad ním žasne a on říká: „Proto jsme si koupili dům s dvěma kuchyněmi.“ Díval jsem se na tu scénu hned potom, co jsi tweetla, že chceš jet do IKEA, a samozřejmě nejsem magor, který si myslí, že v životě to musí být jako ve filmu, ale tohle musím říct:

Život v IKEA není jako život v IKEA ve filmu.

Ve skutečném životě nejsem Joseph Gordon-Levitt a musím před sebou tlačit gigantický kovový nákupní košík a kličkovat davem, zatímco ty ukazuješ na pohovky, které nepotřebuješ, obývací stěny, které nemáš doma kam dát, a trouby vyrobené z lepenky. V tomhle obrovitém skladišti je asi tak milion lidí. Je to uskutečněná dystopická noční můra, kde je veškerý nábytek ze stejné levné dýhy, kde jsou všechny pokoje zařízené věcmi vyrobenými ve stejné fabrice a ve stejné době. Páchne to tady po tělesném pižmu a osvěžovači vzduchu a pokakaných miminkách a taky po kuličkách, laku na nehty a ještě jednou po pokakaných miminkách – to už dneska lidi nemají nikoho na hlídání? – a je tu kravál, Beck, a já neslyším polovinu toho, co mi říkáš, protože tě přeřvávají jiní lidé. A po celou dobu záměrně nemyslím na to, kde asi v tomhle nekonečném pekle prodávají červené naběračky.

Ve filmu 500 dní se Summer vyzve ta holka Josepha na závod z kuchyně do ložnice a kamera je sleduje, jak běží uličkou. Ta holka na konci hopne na matračku a Joseph si lehne vedle ní, nakloní se nad ni a ona ho chce a je to poznat. On šeptá: „Miláčku, nevím, jak ti to mám říct, ale v naší ložnici je nějaká čínská rodinka.“

Ve skutečném světě je s námi taky v IKEA nějaká čínská rodinka, ale ani náhodou není tak tichá jako ve filmu. Má s sebou malého uječeného kluka a holčičku, která se právě posrala do plíny a fňuká. Mám pocit, že nás pronásledují, Beck, a jestli to brzo nevzdají, asi to nedám já. Jsou tak strašně hluční, že vůbec neslyším, co mi říkáš. Bereš do ruky žlutý chlupatý polštář a mně je úplně špatně, takže ani teď neslyším, jak ho komentuješ. Co když jsi řekla něco důležitého? Co když jsi mi něco odhalila a já jsem o to přišel?

Omlouváš se a protahuješ se kolem Číňanky, která se prudce zastavila s cílem prohlédnout si zcela nepozoruhodný kulatý stůl. Mohla by ti uhnout, ale neuhne. Musíš se prakticky vmáčknout do kusu neforemné hmoty, které říkají gauč, aby ses dostala blíž ke mně. Ta ženská si tě nevšímá a já bych jí chtěl něco říct, ale ty mě chytíš za ruku a možná se nakonec až tak moc nestalo.

„Sáhni si,“ říkáš. Tiskneš mi ten polštář do ruky. Dívám se dolů a pod páskem bílých riflí ti jsou vidět černé kalhotky. Z toho všeho poskakování a dřepání se ti vytáhly ven a ty mě teď držíš za ruku a hlasitě dýcháš a voníš úplně jinak než IKEA a já ho mám okamžitě tvrdého.

„Je měkký, že?“

„Jo,“ říkám. Čínský tatík bouchá pěstí do stolu. Bum! Oba se lekáme a ten magický okamžik je ten tam a ty házíš polštář zpátky. Kdyby tohle byl film 500 dní se Summer, neslyšeli bychom ho, protože

by jen pro nás hráli Hall & Oates. Bereš do ruky další polštář, tentokrát růžový. Znovu mi ho tiskneš do dlaně.

„A co tenhle?“

Jsem bulík, co ti všechno žere, a ty máš vlasy stažené dozadu a nedíváš se na mě, i když víš, že já se dívám na tebe, a usmíváš se s očima upřenýma na polštář a mou ruku a šeptáš: „Myslím, že ten je dobrý.“

„Já taky,“ mumlám. Posledních pár hodin jsem tě skoro neslyšel a tvůj hlas je jako hlas z nebe.

Chyběl mi.

Díváš se na mě těma psíma očima. „Je takový příjemný, že?“

„Jo,“ říkám a fakt je.

„Hodně často prostě něco vezmeš do ruky a víš, že to je ono, protože u spousty věcí to tak není.“

„Jo,“ odpovídám a určitě mluvíš o nás, ne o nějakém kusu švédského chazeraj za dvanáct dolarů, ale zároveň se na mě nechceš podívat, ještě si mě nepustíš dál. Takže zase nic. Tohle je ale strašně fajn a já do toho musím vstoupit.

„Beck?“ říkám.

„No?“ odpovídáš a oči máš upřené na polštář, ne na mě.

„Je mi s tebou fajn.“ Usmíváš se. „Fakt?“

„Fakt,“ říkám a pokládám ti druhou ruku na rameno a teď se na mě díváš. Jsme u sebe tak blízko, že ti vidím póry na kůži, které se neustále snažíš čistit, a vidím tvoje obočí, které sis dnes ráno nevytrhala, protože to jsi ještě nevěděla, že mě budeš tolik chtít. Dneska dopoledne jsi byla nachystaná za pět minut.

„Takže ho bereme?“ ptáš se.

„Jasně,“ říkám a už to nebude dlouho trvat a budeš mě mít v sobě. Právě jsme uzavřeli pakt a oba to víme a já ani nevím, kdo koho chytá za ruku. Vím jenom to, že se držíme a že ty držíš polštář a dál kličkujeme ložnicemi. Teď mi pomáháš a držíš ruku na vozíku. Jsme v tom spolu, bok po boku, procházíme obchodem jako starý pár, jako nový pár a víš co, Beck?

Tahle IKEA je naprostá pecka.

Chytáš se dřevěné části čehosi, co se jmenuje lůžko HEMNES, a díváš se na mě: „Co ty na to?“

„Jo,“ říkám a ty přikyvuješ. Chceš, aby se mi tvoje postel líbila. Víš, že to bude naše postel, a vytahuješ z kapsy malou tužku a píšeš si na papírek nějaká čísla a písmena.

Pak mi ho podáváš a usmíváš se. „Prodáno!“

Některé holky by celý den chodily sem a tam, ale ty jsi velkolepě rozhodná a já jsem do tebe blázen. Plácáš mě po tváři a říkáš, abych si sedl „na mou novou postel“. Pak mizíš na záchod a možná fakt čuráš a možná ne. Zároveň ale píšeš e-mail tomu řemeslníkovi, co jsi ho našla na internetu a chtěla po něm, aby ti tu postel složil:

Dobrý den, Briane, tady je Beck, jak jsem se vám dnes ozvala na inzerát. Moc se omlouvám, ale dnešek ruším. Můj přítel si nakonec vzal volno, takže to zvládne. Nezlobte se! Beck.

Přítel. Když vyjdeš ze záchodu, máš ještě trochu červená víčka, jak sis narychlo vytrhávala obočí, a rty se ti lesknou rtěnkou a prsa máš trochu výš a usmíváš se a já bych skoro řekl, že sis ji tam chvilku prstila. Zhluboka se nadechuješ a spráskneš ruce.

„Tak co? Můžu tě pozvat na kuličky?“

„Ne,“ odmítám. „Ale já bych tě mohl pozvat na kuličky.“

Usmíváš se, protože jsem tvůj přítel. Právě jsi to řekla, Beck. Fakt. Parkujeme košík před restaurací a hladina hluku je tu téměř nesnesitelná a u pokladny je fronta, ale ty tvrdíš, že stojí za to si počkat. Pořád básníš o kuličkách a před námi je ta blbá čínská rodinka, ve frontě i v životě – dávno po svatbě a s dětmi. V hlavě se mi stahují mračna, protože jsi nepoužila slovo přítel, když jsi psala kámošce, jen v e-mailu nějakému řemeslníkovi. Co když jsi to nemyslela vážně? Co když jsi tu postel vybrala tak rychle, protože sis ji vybrala na internetu? Co když ti je úplně jedno, jestli se mi líbí? Co když si nemyslíš, že by bylo fajn v ní skončit se mnou, založit v ní se mnou rodinu? Tomu čínskému tatíkovi to trvá moc dlouho a já už to nevydržím a natahuju se mu přes ruku pro druhou naběračku. Naběračku. Střílí po mě vražedným pohledem a ty se mu omlouváš, jako bych já tu byl ten špatný, a pořád jsi mi ještě neřekla o červené naběračce. Díváš se na mě: „Stalo se něco, Joe?“

„Ne, neumí se chovat.“

„Prostě je tu jenom hodně lidí,“ říkáš a myslíš si, že jsem moc přísný, a vlastně jsem.

„Promiň,“ omlouvám se.

Padá ti čelist a otevíráš pusu. Pak ji zavíráš a třeštíš na mě oči. Nakonec zavrníš: „On se umí omluvit a uznat, že udělal něco špatně, a ještě se se mnou dvě hodiny dívá na gauče, které nepotřebuje? Joe, ty se mi snad zdáš.“

To si piš, že nezdám. Když mi ta čínská matka odstrkuje ruku, aby se dostala k ubrousku, nehnu ani brvou. Ani nemusím maskovat svůj hněv, protože se nezlobím. Bereš si kuličky a já platím (jsem přece tvůj přítel!) a ty vybíráš stůl a já jdu za tebou. Konečně si sedáme.

„Hele, Joe, já ti tu postel pomůžu dát dohromady.“

„Tak to si piš, že pomůžeš, slečinko.“

Krájíš masovou kuličku a polovinu si vkládáš do úst a mlaskáš, mmmmm. Teď je řada na mě. Nabíráš druhou půlku kuličky a já otevírám pusu. Jsem jako tvůj tuleň a ty mě krmíš a já mlaskám a dělám: mmm. Znovu nás ruší ta čínská rodinka, tentokrát ten jejich kluk tříská plastovou lžičkou do bílého stolu, což mi připomíná, že jsi mi stále ještě neřekla o červené naběračce, a ty kuličky jsou najednou hnusné jak noc. Benjimu jsi o té naběračce řekla, tak proč ne mně?

„Není ti nic, Joe?“

„Ne,“ lžu. „Jenom jsem si vzpomněl, že mám v obchodě nějaké nevyřízené internetové objednávky.“

„Tak to je vlastně fajn,“ říkáš. „Já se mezitím osprchuju, trochu uklidím a ty pak můžeš přijít, až to doděláš.“

Všechno, co jsi právě řekla, je dokonalé, ale pořád jsi ještě neřekla ani slovo o červené naběračce a vypadá to, že ani nikdy neřekneš. Přebírám aktivitu.

„Taky musím ještě něco koupit.“

„Fakt?“ říkáš, jako bys tomu nevěřila. „A co potřebuješ?“ Nemůžu říct, že naběračku. „Obracečku.“

„Obracečka pro Joea,“ říkáš. „Zní to jako název nějaké dětské knížky.“

Čínská rodinka proplouvá kolem nás a kormidluje k dalšímu přístavu v téhle plastové zoo. Ty se na ně toužebně díváš i na jejich plný košík a už se zase pohybujeme. Hledám na cedulích něco jako KUCHYŇSKÉ POTŘEBY a ty vzdycháš: „Jsem mrtvá.“

„Jenom vezmu tu obracečku a mizíme.“ Nic nevydržíš. „Počkám tady s košíkem.“

„A nemohla bys se mnou?“ ptám se. „Minule jsem koupil úplně blbou.“

Jdeš za mnou do KUCHYŇSKÝCH POTŘEB a já jdu pomalu a doufám, že obracečky budou hned

vedle naběraček. Vidím červené naběračky a srdce mi poskočí radostí. Ty ale nereaguješ. Potřebuješ popostrčit. Beru jednu do ruky. „Možná bych mohl vzít všechno červené,“ říkám. „Není to blbé?“

Díváš se na červenou naběračku. „To je strašně zvláštní.“

„Co?“

Konečně hladíš červenou naběračku v mé ruce a vyprávíš mi, jakou s ní máš zkušenost. Byla jsi malá holčička v malé postýlce a vždycky v neděli ráno tě probudila vůně palačinek. Tvůj táta měl na neděli vyhrazenou zvláštní červenou naběračku. Vždycky zpíval celou hitparádu a pletl slova a vy jste se s bráchou a sestrou smáli, v zimě, v létě, na jaře i na podzim. V neděli večer jste nemohli usnout, protože jste vždycky byli ještě rozdovádění z rána. A pak začal chlastat. Nedělní rána zmizela a červená naběračka zůstala v zásuvce a palačinky od mámy byly mastné a spálené nebo nedodělané a tvůj táta byl pryč, ale naběračka zůstala a špatné palačinky voní stejně jako ty dobré a on už je mrtvý, takže už ti nikdy palačinky neudělá. Na tvém sladkém a zároveň smutném příběhu není nic erotického a já bych nejradši Benjimu jednu vrazil, že jsi teď kvůli němu smutná.

„Tu naběračku máme pořád ještě doma, jako by se měl vrátit,“ říkáš. „Život je krutý.“ Pokládám ti ruce na ramena a ty se na mě díváš, jako bys něco čekala.

„Koupím ti ji.“

„Joe.“

„A žádné ale ani nic podobného.“

Svět se zastavuje a ty máš v očích slzy. Žádný Benji na světě nechápe, co opravdu chceš. Potřebuješ někoho, kdo ti udělá palačinky. Nezajímají tě peníze. Nechceš naplácat naběračkou. Chceš lásku. Tvůj táta měl červenou naběračku a teď mám i já červenou naběračku a udělám ti palačinky, které tak hrozně chceš. Palačinky, které jsi nejedla od chvíle, kdy zemřel. Máš sucho v ústech a tiše souhlasíš:

„Tak jo, Joe.“

Vybíráš si stříbrnou. „Nový začátek,“ říkáš a máš pravdu. Jsem tvůj kluk.

15

Přecházím ulici na Sedmé avenue a usmívám se na každého člověka, kterého míjím. Jsem šťastný. Vlastně si ani neuvědomuju, že jdu. Je to jenom sen a já jsem začal tančit a zpívat. Ani trochu by mě nepřekvapilo, kdyby se všichni ti cizí lidi postavili do řady a přidali se ke mně. Strávil jsem s tebou kouzelný den a představuju si, co teď doma děláš, jak se sprchuješ a holíš si nohy, abys je měla pěkně hladké, a jak dostáváš z drobných bílých zoubků zbytky masových kuliček. Nemůžu se dočkat, až se tě budu dotýkat úplně všude, a jsem bezstarostný jako chlap v reklamě na pivo a zahýbám do Bank Street.

Vlastně je možné, že dneska budeme mít sex, a já jsem si fakt nemyslel, že se dostaneme až sem tak rychle. Ale Benji je pořád mimo a já jsem mu dal do šuplíku salát za dvacet dolarů a flašku home sody, aby pár hodin vydržel. Jsem volný a doslova stoupám až k tobě, samozřejmě po schodech, mačkám zvonek a čekám, až mi přiběhneš otevřít, což se vzápětí děje.

„Entrez vous,“ hihňáš se a já vcházím do předsíně a je to tady, budeme šoustat. Máš mokré vlasy a vyčištěnou pleť a pod tílkem nemáš podprsenku a pod bederními domácími kalhotami nemáš kalhotky a ponožky taky nemáš.

„Jsem trochu bordelář,“ říkáš, když otevřeš dveře, a já ti chci říct, že to vím, ale neřeknu.

„Není to tak hrozné,“ odpovídám a nevím, kam mám jít. Je to takový divný prostor, když jsi tu ty, a je to tady tak malé, že to je fakt jenom pro jednoho. Stojíš přímo proti mně s rukama v bok, rozhlížíš se po všech těch holčičích věcech rozházených kolem, po časopisech a krabičkách od sirek, prázdných lahvích od ionťáků, kuponech a účtenkách, úplně nových knížkách, které jsi ještě nečetla, smíchaných s těmi, které miluješ a které jsou ohmatané a mají naopak oslí rohy. Je to tu tako minové pole plné bordelu, a možná proto na to všechno tak vyděšeně hledíš. Nalevo je kuchyňský kout a nový toaster a na zemi krabice od něj, a ty máš asi fakt ráda nové věci. Hned nalevo jsou dveře do koupelny a uvnitř se svítí, hučí větrák a já natahuju ruku po vypínači a zhasínám. Je to divné a já to vím a vyděsil jsem tě, ale díkybohu se ti líbím, takže z toho děláme vtip a smějeme se.

„Tak jo, Joe, pojď dál a jako doma,“ říkáš a postupuješ přes minové pole, kolem televize do ložnice.

Sundávám si bundu a dávám ji na věšák. Ty se otáčíš a krčíš na mě svůj krásný nosík.

„Pojď sem za mnou,“ říkáš.

„Rozkaz, slečno,“ odpovídám a šlapu na nějaké blbé ramínko, které křupne, ale já jdu dál.

Tvůj pokoj. Na zemi je láhev vodky a dvě zbrusu nové skleničky – ne z IKEA – a papírový kelímek s ledem, který zvedáš a ukazuješ mi ho.

„Trošku ghetto, co?“ směješ se.

„Nééé, kdyby to bylo ghetto, měla bys ten led v papírových utěrkách.“

Hihňáš se a naléváš do obou skleniček vodku s ledem a sedáš si na zem vedle krabice s postelí.

Hraje hudba, Bowie z našeho rande. Poklepáváš vedle sebe a já si sedám naproti.

„Jednou ze mě bude taková ta dívka, která má vždycky v lednici všechno na přípravu koktejlů,“

říkáš.

„Člověk by měl mít nějaký cíl.“

Usmíváš se na mě a klekáš si a posunuješ se blíž ke mně, a já se taky nakláním blíž, a když si od tebe beru skleničku, cítím, jak se mě schválně dotýkáš.

„Dík.“

„Prosím,“ zamručíš a pak roztáhneš nohy, spojíš chodidla k sobě a sedáš si jako nějaký jogín.

Upíjíš vodku a díváš se ke stropu. „Ty fleky jsou hnusné.“

„Ne, Beck, je to starý barák. To nejsou fleky, ale historie.“

„Když jsem byla malá, chtěla jsem stěny ze skla. Znáš takové ty krabice z mléčného skla? Jako byly třeba v osmdesátých letech?“

„Ale ty máš ráda nové věci,“ namítám.

Jsi pohotová: „A ty máš zase rád staré věci, Joe.“

„Líbí se mi to tady,“ odpovídám a rozhlížím se kolem sebe. Pokoj je menší, než si ho pamatuju, nebo je jenom moc horko. Chci tě. „Ty si myslíš, že se sem ta postel vejde?“

„Předtím jsem měla letiště.“

Kecáš, protože jsi měla normální manželskou postel a ta se sem vešla tak tak, ale nemůžu tě opravit.

Olizuješ si rty. „Můžu ti dělat asistentku?“

„Ne,“ odpovídám. „Budeš můj učedník.“

Vždycky se mi daří ti říct, co chceš slyšet, a je to stejné jako tu noc, co jsi spadla. Máš ráda slova a já znám ta správná. Připíjíme si, aniž bychom měli na co, oba do sebe kopneme celého panáka najednou a já vstávám jako první. Podávám ti ruku a držím tě nejdřív za jednu, pak za obě. Tentokrát už se nepouštíš a mně už zase stojí. Opřela jsi mě zády o okno a já slyším, jak na stromě ševelí listí. Po Čtvrté západní prosvištělo auto, jakoby přímo mými vnitřnostmi. Mám všechny smysly naladěné na tebe, Beck. Vzrušuješ mě a vítr mě hladí přes záclonu po zádech. Pokládáš si moje ruce na své boky. Zastrkáváš mi jeden prst po druhém pod gumu svých bederních kalhot a všichni venku nás teď musí vidět. Sjíždím prsty níž a máš jemný a zároveň pevný a kulatý zadek a já ho beru do dlaní. Ty mi pouštíš ruce a dáváš mi ty své kolem krku a už to jede.

Skáčeš nahoru, chytáš se mi nohama kolem pasu a já bych tak s tebou mohl jít až do Číny, ale jdu jen na druhou stranu malinkatého pokoje a opírám tě o stěnu a líbám tě a přivlastňuji si tvůj zadek. Líbí se mi, jak máš paty na mých zádech, i tvá postel v krabici. A pak se ozve ten strašný zvuk u dveří, jako když kov řinčí o kov a pak hlasitě skřípe, a ty spouštíš nohy na zem, uhlazuješ mi vlasy a někdo je za dveřmi.

„Přišla tvoje máma?“ ptám se a ty si sliníš prsty a uhlazuješ mi obočí.

„Ale ne,“ říkáš. „Peach!“

Takže takhle je to a ty se ode mě odlepuješ. Tohle je špatně, tohle měla být naše chvilka a ty běžíš ke dveřím a pouštíš Peach dál. Tebe sice neslyším, ale ji rozhodně ano.

„Co to máš s vlasy?“ Cosi odpovídáš.

Peach bere zpátečku. „Neděláš to tady s tím řemeslníkem na postel, že ne?“ Zase cosi odpovídáš.

Ona úpí. „Beck, dezert má přijít až po večeři. Vždyť ti tu postel ještě ani nesložil!“ Teď už mluvíš dost hlasitě a já tě slyším: „Joe!“

Když mě někdo zavolá, tak jdu. Kývu na pozdrav a Peach předstírá úsměv.

„Ahoj, Josephe,“ říká. „Promiň, že ti ničím akci, ale naše kamarádka si původně někoho najala, aby jí tu postel složil, a protože jsem její nejlepší kamarádka, bylo mou povinností to přijít zkontrolovat, kdyby třeba ten dělník byl nějaký úúúchyl.“

„A jaké to překvapení, co?“ vykřikuji a ty se směješ, ale Peach se nesměje, a tý jo, ta vodka má grády.

Dívá se na tebe: „Můžu se u tebe vyčurat?“

„Jasně,“ odpovídáš. „Chytl tě močák?“

„Jo,“ odsekává, odkopává tenisky a byt prostupuje pach jejích propocených nohou. Teď si přes svou malinkou ptačí hlavičku sundává teplou růžovou fleecovou mikinu a hází ji na zem, nikoli na věšák. Dívá se na mě.

„Josephe,“ říká. „Je mi jasné, že tohle jsi asi nechtěl vědět, ale mám takový problém s močovým měchýřem, kterému se říká intersticiální cystitida, a když prostě musím, tak musím.“

„Klidně si posluž,“ říkám a ona se souká na malý záchod a nerozsvěcuje. Zná to tady. Ví, že kdyby rozsvítila, pustil by se větrák a ona by nás neslyšela. Nevěří mi. Jenomže ona asi nevěří nikomu.

Trochu jsem tě pobavil, ale vzápětí na mě sykáš a ukazuješ mi, abych šel za tebou do ložnice, a najednou jsi jiná. „Strašně se omlouvám, Josephe.“ To ti ujelo. „Joe.“

„To je v pohodě. Není jí nic?“

„Už jsi o té její nemoci slyšel?“

„Jak říkala to jméno?“

„Intersticiální cystitida,“ říkáš a teď jsi její nejlepší kámoška. Stahuješ si vlasy dozadu gumičkou, bereš nůžky a otevíráš krabici. Beru ti nůžky z ruky a dokončuju, co jsi začala, a ty si nalíváš další vodku. Mně nenalíváš a nemáme sex, a už nejsi moje učednice. Místo toho vytahuju rám postele a lovím v krabici šrouby a imbus a všechny ty malé kousky, zatímco ty se opíráš o okno, kouříš cigaretu, jako to někdy děláš. Vykládáš mi o intersticiální cystitidě mnohem víc, než jsem kdy chtěl vědět, a takhle to nemělo probíhat.

„Takže to má úplně děsné,“ říkáš. „Nemůže pít normální vodu, musí balenou. Skoro každé jídlo jí podráždí močák, ale ona není nikdy schopná dopředu odhadnout kdy ani jak. Nemůže si nic dát v žádném fast foodu, a když už pije alkohol, musí mít vysoké pH. To má třeba vodka značky Ketel One, v ideálním případě hrušková, protože hrušky jí dělají dobře na močák. Každopádně si fakt užije, chudák. Lidi si myslí, že je frfňa, ale kdyby snědla něco levného, taky by jí to mohlo doslova roztrhnout močák.“

„Vždyť do sebe na té party kopala jednoho jägera za druhým,“ namítám.

„Joe, nebuď takový.“

„Promiň, jenom to nechápu.“

„Je to komplikovaná nemoc,“ říkáš a já se zase omlouvám a ty mi odpouštíš a jdeš ke mně a hladíš mě po vlasech a pak mě do nich líbáš, ale pak se vracíš k oknu a já jsem nemyslel, že tu postel budu skládat sám. Chybíš mi. Už jsem měl ruce v tvých kalhotkách, a ty se teď na mě ani nedíváš, když se mnou mluvíš.

„Jasně, když si vezme prášky a zaplácá si močák spoustou kozího sýra nebo mléka nebo čerstvou hruškovou šťávou, může si dát i něco jiného, třeba i jägera nebo něco s whisky.“

„To musí být na pytel,“ říkám a návod na složení postele je v podobě obrázků. Jediné slovo v celé osmistránkové brožuře je IKEA. Nejsem zrovna vizuální typ a z tvojí cigarety se mi dělá blbě.

„To teda je,“ souhlasíš. „A Lynn s Chanou mám strašně ráda, ale zrovna ty dvě umí být k Peach

hodně hnusné. Vždycky chtějí jít na pizzu nebo si dát někde whisky, i když vědí, že Peach tyhle věci nemůže. Není to od nich pěkné.“

„Copak ona si v pizzerii nemůže dát nic?“ ptám se, a kdybych věděl, že budu muset manipulovat s klíčem, nikdy bych si tu vodku nedal. Myslel jsem si, že budu tu postel montovat ráno, až se nahý probudím s tebou v objetí na gauči v obýváku.

„Beck!“ volá Peach. Ona brečí a to je na hovno, tím jsem si jistý, ale ty típáš cigaretu – ale ne pořádně. Musím to udělat za tebe. Běžíš pryč a ani se se mnou nerozloučíš.

S bohatými lidmi je to těžké. Velmi snadno vtahují ostatní do svých výstředností a všechno dramatizují. Já ti pomalu skládám postel a tiše si u toho zpívám společně s Bowiem a trvá to dlouho, strašně dlouho. Jste tam někde spolu, neslyším, jak se bavíte, a nikdy v životě jsem se necítil tak sám, jako když konečně utahuju poslední šroubek na tvojí posteli. Na tenhle pokoj je moc velká, měl jsem pravdu. Beru matračku opřenou o stěnu a házím ji na rám nové postele, místo abych ji na něj posunul. Chci, abys sem přišla, zatleskala a poplácala mě po zádech. Ty mi ovšem místo toho píšeš esemesku ze záchodu:

Strašně se omlouvám, Joe. Peach je hrozně blbě a já ji tu nechci nechat samotnou. Myslíš, že bys pro nás mohl něco udělat?

Copak mám na výběr?

Cokoli.

Teď voláš, abych přišel, takže jdu ke dveřím od záchodu. Neotevírám a ty taky ne. Klepu. „K vašim službám, dámy.“

Otevíráš dveře jen na kousíček a usmíváš se: „Nemohl bys skočit do večerky pro balenou vodu, nějakou hrušku a led?“

„Jasně,“ říkám. „Mám si vzít tvoje klíče?“

Už chceš říct, že jo, ale ona do tebe šťouchá, aspoň myslím, a ty mi říkáš, abych zazvonil. Nemám ani chuť ti dát pusu na rozloučenou.

Zatímco kráčím kolem domu Graydona Cartera a nasávám atmosféru West Village, je mi jasná jedna věc. Musím se zbavit Benjiho. Peach je tvoje nejlepší kámoška, takže máš dovoleno být nadmíru tolerantní k jejím výmyslům, ale pořád ještě máš v sobě i něco jiného, Beck. A není to tvoje vina, protože každý má něco. Dennis Lehane by tomu říkal mylně směrovaná omerta Ivy League a měl by pravdu. Vždycky budeš přede mnou dávat přednost dívkám jako Peach a klukům jako Benji, protože jsi věrná svému urozenému původu. Dávám do košíku malou láhev vody Evian a tu nejhorší hrušku, jakou jsem našel, a taky dva pytlíky ledu a gumové rukavice, které budu potřebovat.

Vleču se zpátky k tobě, zpocený až na zadku, zvoním, ale místo abys mě pustila nahoru, scházíš dolů a bereš si ode mě igelitku s nákupem.

„Ona teď fakt nemá náladu na společnost,“ říkáš.

„Chápu,“ odpovídám. „A ty jsi v pohodě?“

„Jo, já jo. A moje nová postel taky.“

Usmíváš se a pokládáš mi prst na rty a Peach na tebe volá a ty běžíš zpátky za ní. Já jdu pěšky k obchodu a všechno to dobré, co dneska bylo, je najednou smazané pocitem, jak strašně tohle město nenávidím proto, že je plné lidí jako Benji a Peach. Až v obchodě si uvědomuju, že jsem nechal v té igelitce gumové rukavice. Kdyby ses mě na ně zeptala, řekl bych, že jsem ti chtěl uklidit na záchodě. Věřila bys mi to. Já takové věci umím, fakt.

Jdu do naší večerky, která není tak pěkná jako tvoje večerka, a kupuju nové gumové rukavice a

arašídový olej a pak ještě letím k Dean&Deluca pro sójové latté. Vracím se do obchodu a nalévám do sójového latté jednu pořádnou lžíci arašídového oleje. Benji lže úplně o všem. S největší pravděpodobností lže i o tom, že má alergii na arašídy, ale kdo ví? Třeba budu mít štěstí.

16

Většina lidí si myslí, že Stephen Crane napsal Rudý odznak odvahy o válce. Ale ne. Své popisy boje založil na zkušenostech z fotbalových bitev ve škole. Crane byl v mládí trošku fajnovka, pořád nemocný a atlet ani náhodou. Ve válce nikdy nebyl. Porazil ho leda tak raný americký ekvivalent Claye Matthewse. Měla bys vidět Benjiho výraz, když jsem mu to řekl, Beck. Tu knížku znal skoro nazpaměť, ale o Craneovi nevěděl ani zbla. Neměl tušení, že Crane opovrhoval sám sebou, že si tu jeho snůšku nesmyslů kupovali i váleční veteráni. Zbytek života trávil tak, že se pomalu zabíjel. Hlásil se do jedné války za druhou a snažil se vykompenzovat skutečnost, že byl mladý, chytrý a měl štěstí.

„To je neskutečné,“ žasl Benji a vrtěl hlavou.

„Neskutečné je, že tu knížku tak dlouho zbožňuješ a nic sis o něm nezjistil.“

Tohle je pravda. Benji nelhal. Skutečně byl alergický na arašídy. Zemřel vzdělaný. Zemřel s nově nabytým sebevědomím a hrdostí. Copak musí život trvat osmdesát let? Prostě se poučil. Kolik lidí zemře s pocitem, že právě chytili druhou mízu? Většina lidí umře ve stáří, plna lítosti a bolesti. Nebo umřou naopak mladí a plní drog a zahledění sami do sebe. Nebo mají prostě smůlu. Benjimu se ovšem dostalo vzácného privilegia. Zemřel s otevírajícím se srdcem i myslí. Benji neuměl být Benji, Beck. Tohle musíš vědět ze všech nejlíp. Stačí, když se podíváš, jak se choval k tobě a ke svému tělu. Past, kterou jsem na něj nastražil, byla jen únikem z pasti, do níž se narodil. Stvořil jsem svět, v němž nemohl krást a kde jeho protichůdná tvrzení nic neznamenala. Vzal jsem mu drogy.

Dívám se přes vodu na IKEA na horizontu. Tohle je naprosto šílené, Beck. Ta skříňka, do který prý Benji schovává věci a ke které mi dal klíč, je hned vedle IKEA. Člověk se musí těšit z maličkostí a mě by zajímalo, co by téhle malé „náhodě“ řekl režisér Paul Thomas Anderson.

Je mnohem snazší snažit se věcem porozumět na moři nebo na řece, která by s člověkem mohla zamést, kdykoli by si zamanula. Nezapomeň, že v porovnání se silou přírodních živlů nejsme nic. Popel k popelu, Beck, prach k prachu. Benjiho popel je v krabici z IKEA, která je pozůstatkem našeho výletu. Říkám lodníkovi, že mi chyběly díly a že dřevo ve skutečnosti vypadá úplně jinak než na fotce. A nevěřila bys, čím jsem si musel projít; ono to není tak, že by se člověk rozpadl v prach sám od sebe.

Před dvěma dny ses začala stresovat kvůli Halloweenu. Chtěla jsi jít za princeznu Leiu – fakt bys stála za hřích – a fotila ses s kámoškama a společně jste se opíjely. Neřekla jsi mi, abych ti dělal Lukea Skywalkera, ale my si Halloweenu spolu ještě užijeme dost a dost.

A před dvěma dny jsem se já začal stresovat ohledně toho, co udělám s Benjiho tělem. Musel jsem od Curtise chtít, aby přes Halloween dělal šílené přesčasy, a musel jsem se naučit, jak se dělá kremace. Curtis to vzal odpovědně; na jednoduché lidi se musí jednoduše a pak nemají s přesčasy problém. A Benjiho tělo jsem vyřešil díky návodu na praktickou zahradní kremaci, který jsem snadno našel na internetu. Ve městě by to ale nešlo, takže jsem zajel s autem pana Mooneyho k Jones Beach a našel jsem pěknou schovávačku. Kremace chvilku trvá. Musíš strašně dlouho udržovat oheň a není to

pěkná práce. V Benjiho popelu byly kousky kostí, takže ho přes cedník rozhodně prosít nešlo. Dokonalá kremace chce čas a ty správné chemikálie, ale myslím, že se mi povedla, tedy za daných okolností. Navíc jsem si dal tu práci a zabalil Benjiho do krabice a zavezl ho domů, i když většina lidí by ho na mém místě asi nechala na ostrově. Usmívám se, protože když se nad tím člověk zamyslí, nejsi skutečná princezna Leia – máš o hodně menší zadek – a já nejsem hrobník. Svým způsobem je to jistá paralela a mně se líbí.

„Kolik jste platil?“ ptá se kamarádsky lodník.

„Ani se neptejte. Osmdesát.“

Vrtí hlavou a hází krabici s Benjim na palubu. „Zlodějna. Ale holkám se to líbí.“

„Přesně proto jsem ji koupil,“ přitakávám a směju se a dávám mu deset dolarů dýško a on je skutečně šťastný, protože jemu nikdo dýško nedává.

Přistáváme a on má za uchem cigaretu, smotává lano a připravuje se ho hodit a říká mi, že mi pomůže zanést krabici s Benjim do IKEA, ale já mu odpovídám, že to zvládnu sám.

„V klidu si zakuřte,“ říkám. „Nebudeme tady věčně.“

„To ne, ale takových šest hodin do konce šichty ještě jo,“ směje se.

Karta od skříňky funguje. Benji nekecal. Skříňka je přesně na popsaném místě a dostat se dovnitř nebyl problém, protože dneska už na takové věci nikdo nechce zaměstnávat lidi. Není to tak dávno, co by tu stála ochranka s pitbulem a měla by spoustu otázek.

Kdo jste?

Co je v té krabici?

Kdo vám povolil přístup do skříňky? Máte písemné svolení?

Můžete zavolat panu Craneovi?

Mohl byste ho požádat, aby se sem dostavil?

A mé odpovědi by nestačily a já bych neměl tušení, co s Benjim v krabici. Ale on byl na konci svého života velmi štědrý. Věděl, že nebudu mít problém se sem dostat, a myslím, že si svou skříňku vybral jako místo posledního odpočinku. Myslím, že chtěl znovu splynout se svými ukradenými rolexkami, obleky a stříbrem, s věcmi, které byl naučený uctívat a od kterých neměl sílu se odtrhnout. Celý život by z něj byl jen nešťastný materialista. Ušetřil jsem ho mnoha let plných bolesti.

Otevírám dvě láhve home sody, jednu pro sebe a druhou pro Benjiho, a jeho láhev vkládám do skříňky. Něco ti povím, Beck. Najdou se i chvíle, kdy ten jeho humus chutná jako ambrózie, ale musíš zvolit vhodný okamžik. Otevírám a poslouchám, jak plyn vybublává ven. Všímám si námořnické čepice s nápisem Mount Gay Rum Figawi z roku 2006. Na rubu je vyšité jméno Spencer Hewitt. Bohatí kluci si nechávají na oblečení vyšít jméno právě kvůli zlodějským spolubydlícím, jako byl Benji, a taky kvůli chůvám, které si nepamatují, jak jim mají říkat. Zkouším si ji. Sedí mi a já si ji nechám. Potřebuju ji, Beck. Je to nantucketská červená, vybledlá skoro do růžové, velmi citlivá na povětrnostní podmínky, ale navzdory poškození působí stále tak nějak královsky, stejně jako ty.

17

Ani nevíš, že truchlíš. Nevíš, že je Benji mrtvý. Jak bys to mohla vědět. Jsi mimo, Beck. Celý týden jsi strávila v online diskusích o filmech s Peach. Ty snad ani nejdeš na kafe, aniž bys nejdřív probrala na netu výhody a nevýhody Starbucks, cukrárny Dunkin’ Donuts a těch „sladkých prdelek“ u vás na rohu. Zkoušel jsem se s tebou spojit, ale zrovna teď tě plně zaměstnává Peach.

Dokonce si ani neumíš udržet vlastní názor na film. Když jsme šli do toho bistra, říkala jsi mi, že miluješ Magnolii, a plynule jsi přešla na to, jak máš smíšené pocity z Kalifornie a sníš o tom, že se jednou potkáš s Paulem Thomasem Andersonem a řekneš mu, že je děsně chytrý. A já jsem souhlasil. Jenomže Peach ti tvrdí, že jeho filmy jsou nafouknuté a odsuzovací, a ty jsi s ní souhlasila! A vůbec, slovo odsuzovací se ani nepoužívá a z tebe má být spisovatelka. Zkouším to. Ptám se tě, co máš v plánu, a ty mi říkáš, že se díváš na Magnolii, a hlavně co? Hlavně mi oznamuješ, že ten film je strašně odsuzovací. Ale ty si to přece nemyslíš. To je názor Peach. A já se tě snažím někam pozvat, ale ty tvrdíš, že jsi nějaká nemocná.

Je ti dobře, Beck. Ptala ses Peach, jestli nechce jít nakupovat a dát si někde oběd. Říká, že ne. Tvrdí, že jí není dobře. Ale já jsem ji sledoval. Musím vědět, proč má na tebe takový vliv, takže jsem ji sledoval až do její architektonické firmy a pak na oběd s lidmi, se kterými se líbala na přivítanou. Celý týden všichni jedli blbý salát Cobb. Není jí blbě a není nemocná. Zvu tě na procházku, na kafe, na polívku, na cokoli. Vždycky odpovídáš stejně.

Pořád jsem nějaká nemocná ?

Spím. Už je to šest dní od Benjiho smrti a já jsem tě od té doby neviděl. Aspoň že se mi nezdají žádné sny, nebo si je nepamatuju.

Když se ráno probouzím, svět je zase o něco lepší, protože ses konečně pohádala s Peach. Řekla ti, že si myslí, že tvůj cvokař je k ničemu, a ty ses ho zastala a tím pádem i sebe. Jsem na tebe hrdý. Nejlepší na tom je, že když jsi teď znovu dokázala zvednout hlavu, uvědomil jsem si, že takovou tě miluju. Navíc jsi mi napsala uprostřed noci:

Tak jo, asi napíšu až příliš mnoho slov a je moc pozdě, ale nemáš někdy pocit, že bys nejradši všechny kolem sebe poslal do prdele? Nechci být jedna z těch holek, které pomlouvají vlastní kámošky, ale zrovna teď to ze mě musí ven… moje kámošky jsou krávy! Snažím se jako blbá je dát dohromady, to jsi snad viděl, a ony se všecky pořád hádají, takže se s nimi nedá vydržet. Chana nechce nikam jít, jestli tam bude Peach, a Peach zas nepůjde nikam, kde mají zrovna šťastnou hodinku a slevy, protože má pocit, že se tam pak stahují ožralové. Jde o to, že… A už je pět ráno a já ještě nemám hotový úkol a dneska mám workshop a v hlavě prázdno, chápeš? A k tomu všemu mě štve ta Blythe, zrůda jedna, nesnáší mě a určitě mi napadne moji další kovbojskou povídku. Já vím, kecám nesmysly. Jenomže ono už fakt svítá a já myslím na tebe. Snad se brzo uvidíme, pokud teda po tomhle e-mailu neusoudíš, že jsem cvok. Dobrou ?

Takhle málo stačilo, abych měl krásný den. Odepisuju ti krátce a mile: Já: Milá Beck, dneska večer máš u mě šest panáků. Joe.

Moc se ti to líbilo a já jsem dostal smajlíka a večer máme rande – jo! – a udělal jsem, co jsem měl

– jo! – a vracím psací stroj, který jsem si prve vzal do postele, na své místo a dneska mám pěkné vlasy – jo! – a Curtis večer dělá, takže ani nemusím zavírat – jo! – a Peach nepřipadá v úvahu – jo! – a já se pro tebe strašně krásně udělám, Beck. A kdo ví? Možná se to stane už dneska večer. Jdu pěšky až k tobě a kupuju v pekárně Magnolia dva zákusky. Strašně krásně voní a já bych je nejradši zbaštil hned, ale jsem hodný kluk, Beck, a mám výborný nápad, co udělám s polevou.

Jenomže pak… pak. Máme mít rande v devět večer a ty mi 21.04 voláš a jsi zadýchaná a říkáš, že teprve letíš do města. Tvrdíš, že je to na dlouhé povídání, ale Peach je sama doma a myslí si, že se k ní někdo vloupal, protože někdo posunul pohovku na terase. Jsi tak vyděšená, že v telefonu zníš skoro jako ona: „Joe, poslouchej mě,“ říkáš naléhavě. „Ten lupič jí posunul šezlong.“

Skáču ti do řeči. „Ale neukradl jí ho.“

„Ne,“ říkáš a vzdycháš. „Ale někdo se jí tam dostal, Joe. Je úplně vyděšená.“

„Jasně,“ odpovídám a ty pokračuješ, ale děláš z toho zbytečné drama. Nikam jsem se nevloupal a s tím šezlongem jsem ani nepohnul. Odemkl jsem si klíčem, který jsem našel na té její party. A nic jsem neukradl. Spíš jsem něco jako Santa Claus, protože jsem jí dal toho Bellowa do akrylátového obalu, takže by ta kráva měla spíš poděkovat.

„Peach se ti omlouvá,“ přísaháš mi. „Cítí se hrozně, ale je prostě jenom vyděšená, že zase narazila na nějakého stalkera.“

Vůbec neberu to slovo zase na vědomí, protože si umím představit, s jakými hororovými historkami asi Peach v minulosti přišla.

„Kašli na to,“ říkám a snažím se, aby to znělo, jako že to myslím vážně. Říkám ti, abys na sebe dala pozor, a ty mě máš za to ráda. Odpouštím ti. Fakt. Jsi oddaná kamarádka a na slovo šezlong jsi určitě nepřišla sama, to máš od Peach. Dávám si oba zákusky i s polevou, která je úžasná a nechutnala by líp, snad ani kdybych ji olizoval z tvých prsou. O chvilku později tweetuješ fotku. Na drahých talířích jsou malé zákusky, mnohem menší než ty moje od Magnolie, a ohromná flaška nějaké sladké vodky s příchutí. Píšeš:

Damskajizda

Není možné, že bys věděla, že jsem koupil zrovna tyhle zákusky, ale někdy si říkám…

18

Příští den mi to opravdu všechno vynahrazuješ, ovšem ne šesti drinky a dvěma zákusky v baru. Místo toho jdeme na oběd a ty mi vykládáš o Peachiných depresích, a jak je strašně sama. Jsme v naprosto antierotickém podniku Sarabeth?s a pijeme vodu (taky antierotickou) a ochutnáváme vzorky ručně vyráběných marmelád (extrémně antierotické) a ty nechceš řešit nic jiného než Peach (nic nemůže být víc antierotické). Cítíš se za ni odpovědná, protože tady nemá žádnou rodinu. Do takových podniků bychom měli chodit až po sexu a já v tom nevidím žádnou logiku.

„Ona je vlastně pořád jako sirotek,“ říkáš mi.

„Ale ty tady přece taky nemáš rodinu, Beck,“ zkouším to.

„Já vím,“ říkáš a bereš si kynutou buchtičku. „Ale já jsem z domu odešla sama. To je normální. Její rodina ji opustila. To je humus. Přestěhovali se do San Franciska doslova vteřinu potom, co jsme odpromovaly.“

Nepřekvapuje mě to a ty začínáš nadávat na Blythe a já poslouchám a přikyvuju a poslouchám a přikyvuju a jím hnusnou kynutou buchtičku a ty jdeš na záchod a mailuješ Peach:

To ti prostě musím říct. Joe je šíleně dobrý posluchač. Neztrácej víru v lidi!

Peachina odpověď je dlouhá a podezřele rychlá:

To je rozkošné! Nebuď na něj tvrdá, Beck. Vypadá to, že by z něho mohlo něco být. Říkala jsem o tom tvém Josephovi učitelce jógy a ta ho přirovnala k hlavnímu hrdinovi z Dobrého Willa Huntinga. Není třeba dobrý na matiku? Užij si oběd! Doufám, že jsi ho vzala někam, kde je to fajn! Jsi objekt jeho touhy, zbytek je na tobě. Má víra v lidstvo byla zcela obnovena. Strašně se mi líbí být svobodná. Jsme moc mladé, abychom se usadily. Užívej si s Josephem! Vsadila bych se, že se toho od tebe hodně učí, a to je skvělé!

Vracíš se ke stolu a ptáš se mě, jestli jsem měl rád matiku, když jsem byl malý. Odpovídám, že ne, a když se ptám, jak jsi přišla na matiku, mávneš rukou a vracíš se k původnímu tématu – nadávat na Blythe. Dáváme si ještě kafe a mně by se to všechno líbilo mnohem víc, kdyby to přišlo až potom, co zpečetíme náš svazek. Teď v poledne ti nemůžu dát pusu na dobrou noc, a co když se mě tímhle způsobem snažíš přesunout do role kamaráda? Můžou mít vůbec holky kamarády, nebo je to jenom mýtus? Skončí ta chytrá holka s Dobrým Willem? Už si to nepamatuju.

Když se před Sarabeth?s loučíme, objímáme se jako vzdálení příbuzní a ty mi nejsi tak blízko jako tu noc, co jsme spolu skoro sestavili tvou postel.

„To se mi líbilo,“ říkáš.

„A co děláš večer?“

„Dámská jízda.“

„Vždyť jste se cpaly zákusky včera večer.“

Dostala jsi mě a jsi roztomilá. „Joe, ty jsi mi zase koukal na Twitter?“

„Trochu,“ říkám a možná bych tě mohl políbit. Je trochu zataženo, jako ten podzim v Haně.

„Jenomže včera to byla pařba s Peach a dneska s Lynn a Chanou.“

„A co třeba zítra večer?“ ptám se a takhle tě prosit je úplný opak líbání. Měl jsem držet pusu.

„Zítra večer musím fakt psát, ale klidně se můžeme sejít předtím. Dáme oběd?“

Souhlasím s obědem a ty jsi pryč a do obchodu je to kus pěšky a já bych strašně rád nenáviděl Tuckera Maxe a časopis Maxim a postavu Toma Cruise v Magnolii a taky bych si hrozně rád myslel, že ženy nejsou tak jednoduché, jak se vás snaží přesvědčit. Ale zrovna teď si skoro musím ukrást kousek z repliky Franka T. J. Mackeyho prezentujícího svůj program Sváděj a nič, protože se mi krutě nedaří. Nejde o to, že jsem s tebou nešoustal ten den, co jsem ti poskládal postel. Už jenom to, že jsem se o to nepokusil, bylo zjevně špatně. Tohle jsem fakt posral a byla to největší chyba mého života. Vlastně jsem ti ani nedal pusu po tom, co jsem tě pět hodin poslouchal, jak zbytečně rozebíráš svůj život. Jsem břídil, korunovaný, a možná si teď myslíš, že tě chci jenom jako kamarádku.

A horší případ domino efektu už nemůže nastat, protože druhý den opravdu jdeme na oběd do nějakého nového podniku, o kterém tvrdíš, že „je to v něm stejné pošušňání jako v Sarabeth?s.“ Ani teď ti nedávám pusu, a copak asi vymýšlíš na další den? Pozdní snídani. Copak je ještě něco méně sexy než oběd? Pozdní snídaně. Jídlo, které vynalezly bohaté bílé holky, aby si nějak zdůvodnily, že se můžou cpát francouzským toastem a pít už přes den. Jenomže ty nepiješ ani u pozdní snídaně a navíc chodíme do podniků, kde ani nejsou číšníci. Dáváš přednost bufetům, kde si člověk musí na jídlo počkat ve frontě s klasickými dělňasy, kteří čtou Stephena Kinga na iPadu, zatímco čekají, až dostanou zelený salát bez nápadu, hnusné fazole s dresinkem a cibulí – Červenou nebo bílou? Grilovanou nebo syrovou? Panebože, lidi, je to SALÁT, přestaňte nad ním uvažovat.

S Peach už nejsi na nože, ale už nejsi v jejím vlivu tak jako předtím a já už chápu, že ji máš ráda, protože ona je tebou posedlá. Lynn s Chanou tě mají rády, ale nemyslí si, že když jdeš na záchod, voní to po růžích. Chceš, aby tě někdo kolíbal a zpíval ti ukolébavku a uspával tě, a naše rozhovory o tvých povídkách a spolužácích vždycky končí tím, že ti řeknu, jak jsi výjimečná, talentovaná, jak na tebe musí všichni žárlit, jak jsi zjevně lepší než oni všichni, a ty jihneš, zatímco čirá plastová miska se salátem se postupně vyprazdňuje. Jenomže já nekecám a ty máš štěstí, že si myslím přesně to, co chceš slyšet.

„Beck, fakt máš talent. Kdybys neměla, všichni by jenom pokrčili rameny.“

„Lidi někdy nesnáší i ty nejlepší spisovatele a teprve později se je naučí milovat. Podívej se na Nabokova.“

„Já s tebou nesoutěžím, takže nemám problém ti říct, že jsi fakt dobrá.“

A taky že jsi. Když ležím na gauči a poslouchám, jak nadáváš na Blythe, mám pocit, jako bych žil v tobě, žil prostřednictvím tebe. Vím, jaké to je být tebou, a máš pravdu. Blythe tě fakt nesnáší. Jenomže tobě sluší, když někoho nenávidíš, inspiruje tě to. Zuříš: „Ta kráva je prostě jako malá kulička vzteku a antidepresiv, která nemluví se svou matkou, sestrou, otcem, s jeho ženou ani se svou spolubydlící, dokonce ani s tou svojí debilní kočkou, nemluví ani se všema těma klukama, co s nimi za minulý týden spala.“ Musíš se odmlčet, aby ses nadechla. „Blythe si říká performerka – jenomže my normální tomu říkáme, že je prostitutka. Má placenou online webovou kameru a říká tomu umění.“

„Jinými slovy je to ku…“

„Díky, Joe.“

„Rádo se stalo, Beck.“

Pokračuješ dál. „A nesnáší mě, protože jsem z Nantucketu a mám ráda poezii.“

„Tak se na ni vykašli.“

Snažím se ti pomoct se nad to povznést, ale ty nevíš, proč tě ta holka nesnáší, a o ničem jiném nechceš mluvit

Každou. Blbou. Noc.

Bylo by to o hodně jednodušší, kdybychom tyhle hovory vedli na lavičce v parku nebo u tebe na verandě, na pohovce nebo na posteli, kterou jsem ti složil, ale my tohle všechno řešíme po telefonu. A já si k tobě po telefonu nemůžu přivonět a připadám si jako linka bezpečí, na kterou voláš, aby se ti udělalo líp. Nechováš se ke mně, jako bych byl tvůj kluk. Na panáka chodíš s lidmi ze školy a mně zavoláš až potom a chováš se, jako by to nebylo divné, že jsi mě už strašně dlouho k sobě nepozvala. Jsem tvoje štětka na telefonu a nelíbí se mi to. Nechceš vědět, jak jsem se měl. Vždycky se mě ptáš jenom ze slušnosti.

„Tak co nového v obchodě?“

„Normálně, jako v obchodě. V pohodě.“

„Fakt?“

„Fakt.“

A pak čekám, že budeš chtít vědět víc o tom, co jsem dneska dělal, ale nakonec to nikdy nevydržím a zeptám se: „A co ty? Jak bylo ve škole?“

Ale už to nedávám. Je čas nás zachránit a je na mně, abych nás udržel nad vodou.

„Hele, Beck?“

„No?“

„Nezajdeme někam?“

„Ale já už jsem v pyžamu a mám zítra školu.“

„Ale ne. Myslel jsem třeba příští týden.“

Následuje chvíle ticha a ty už jsi zapomněla, jak strašně moc jsi to se mnou chtěla dělat, a snažíš se žít podle zákonů Peach: žádní kluci, jen povídky, jenomže ty mě chceš, jinak už by sis vymyslela nějakou výmluvu.

„No, a kdy by ses chtěl vidět?“

„V pátek večer,“ říkám. „A žádná party. Chtěl bych tě někam vzít.“

Slyším, jak se usmíváš a říkáš, že jo, a pak ještě jednou a já klidně můžu říct, že jsem četl tvoji povídku „Chuchvalce prachu“, která je o tom, jak jsi jedno léto pracovala jako uklízečka. Klidně ti můžu říct, jaká je má oblíbená pasáž – samozřejmě se mi líbilo, jak se tě otec té rodiny pokusil ojet v prádelně.

„Jo, ale uvědomuješ si, že ta postava v té povídce nejsem já.“

„Ale říkala jsi přece, že jsi jedno léto uklízela.“

„To jo, ale nevyjížděla jsem tam po chlapech,“ říkáš a není divu, že se Blythe hnusíš. Nejsi žádná stalkerka, Benji se spletl, ale máš v sobě touhu, nevinnou, protože ještě nejsi ve své kůži, ale já ti pomůžu. Pokračuješ: „Joe, já nevím, jak to mám ještě říct, já bych se do takové situace nikdy nedostala. Je to jenom fikce.“

„Já vím.“ Nevím.

„Nejsem žádná děvka. Ten příběh jsem si vymyslela.“

„Já vím.“

„Nevyjíždím po bohatých ženáčích.“

„Já vím.“

„Tak kam mě teda vezmeš, Joe?“

Jsi šťastná, že jsem ti to odmítl říct, protože se ti nestává často, že by ses musela obléct a nachystat, aniž bys věděla, kam a za jakým účelem vlastně. Máš na sobě dlouhou bledě růžovou sukni s dvěma ohromnými rozparky a na nohou máš hnědé boty na vysokém podpatku – nové, pro mě – a ty rozparky vedou tak vysoko, že ti skoro vidím kalhotky. K tomu sis vzala volný hnědý svetřík, který půjde hodně snadno dolů. Tvoje tělo je jako neodolatelná nabídka, jako platba za všechny ty telefonáty, za všechny ty obědy, u kterých jsem na tebe nemohl sáhnout. Máš růžovou podprsenku, ostře růžovou, abych ani na vteřinu nezapomněl, že máš pod tím svetříkem prsa. Když tě objímám, cítím květiny a aviváž a tvou kundičku a uvažuju, kolik jsi toho asi dneska chtěla od svého zeleného polštáře, a jsem na sebe hrdý, že jsem se ti už dobré dvě hodiny nedíval na e-mail, abychom na tom byli pokud možno oba stejně. Určitě mi navrhneš, abychom nikam nechodili, a odtáhneš mě přímo nahoru do ložnice, ale já odmítnu. Už je to dlouho, Beck. A i když jsi vždycky k pomilování, takhle ses kvůli mně ještě neoblíkla. Dneska ti záleží na tom, co si o tobě myslím. Nejdeme za tvými kámoškami, nikdo nás nebude fotit a dávat to na Facebook. Tvé tělo, tvé vlasy, tvé rty i tvá stehna, všechno je dnes jenom moje. Od chvíle, kdy jsem ti poskládal tu postel, jsi nás tahala na naprosto asexuální místa plná slunce. Konečně jsem tě dostal někam, kde je trochu šero, a ty už se přede mnou neschováváš a já si to hodlám užívat tak dlouho, jak to jen půjde. Tohle miluju. A tebe miluju.

„Tak jdeme,“ říkám a beru tě za ruku a mít tvou ruku ve své je krásný pocit. Jdeme mlčky a ukazuje se, že všechny ty telefonáty možná k něčemu byly, protože nás k sobě cosi přitahuje a oba jsme překvapení, jak dobře se už známe, a já ti mačkám ruku, ty se na mě díváš a já mávám na taxík, který okamžitě zastavuje, protože takhle to dnes večer bude se vším.

„Tak kampak?“

„Do Central Parku,“ říkám.

„Panebože, Joe. To myslíš vážně?“

„Tam kde staví ty kočáry.“

Vypískneš a tleskáš a mně se to povedlo, i když jsem si nebyl jistý, protože jsem si částečně myslel, že na koňmi tažený kočár tě neutáhnu. Jenomže už to jsou dva týdny od našeho dne v IKEA a já jsem chtěl, aby tohle naše večerní spojení bylo co možná nejvíc sexy. Taxík fičí do centra a jsme tam rychleji, než je snad v tuhle dobu možné. Vystupuju první a tentokrát se mi daří oběhnout taxík a otevřít ti dveře. Podávám ti ruku. Ty ji přijímáš. Taxíkář na tebe civí. Dávám mu dýško. A než bys řekla švec, sedíme bok po boku v kočáře jako dva ptáčkové.

„Tohle je hodně odvážné, Joe,“ říkáš a znovu se posunuješ blíž ke mně.

„Ty tvoje rozparky jsou odvážné,“ odpovídám a ty trochu roztahuješ nohy a chceš, abych ti pomohl, a já posunuju ruku po stehně výš a ty jsi vzrušená (z kopyt našeho koně, z toho barevného listí kolem nás) a nakonec tiše zasténáš, protože už jsem tam. Krajkové kalhotky, celé vlhké, a ty dál sténáš a trochu se mi tlačíš proti ruce a já zasouvám prsty pod kalhotky. Jsi měkká a teplá jako polštář, vlhká jen pro mě a říkáš mé jméno a já chvíli nechávám ruku tam, kde je, užívám si tě a ty mě líbáš na krk.

„Děkuji.“

„Ale ne,“ říkám, protože zrovna teď nemůžu najít slova. Jsem tak šťastný, že nemůžu ani mluvit. Slov už mezi námi dvěma padlo dost, teď je načase, abych ti druhou dlaní sevřel rameno. Takhle oba sedíme se zavřenýma očima a vychutnáváme si jeden druhého. Ty jedeš rukou po mém stehnu, tak nádherně pomalu, až se to nedá vydržet. Sice netušíš, co se bude dít dál, ale tohle je těch nejlépe

investovaných dvě stě dolarů v mém životě. Děkuji, koníčku.

Takže Benji měl pravdu. Máš ráda luxus. A já si uvědomuju, že já taky. Zapadli jsme do nejtmavšího koutu baru Bemelmans v Carlyle a já tě vlastním, mučím tě a jsem strašně blízko prázdnému pokoji a měkké posteli, ale do postele ještě nejdeme, ještě ne.

„Ale no tak,“ říkáš. „Ukradneme klíč od pokojské. Nikdy jsem nic takového neudělala.“

„A copak byste tam chtěla dělat, mladá dámo?“

„Moc dobře víš, co tam budeme dělat, Joe.“

„Jo?“

Přikyvuješ, žužláš mi ucho a klidně bys sklouzla pod stůl, kdybych si o to řekl, tady a teď. Ale já si neřeknu, protože zrovna teď chci cítit tvé rty na uchu. Ty mezitím zapojuješ do akce ruce. Posunuješ mi je po pásku, tak je to správně, je trochu volný, můžeš pod něj, teď máš ruku na mé košili. Hezky ji vytáhni, jo. Saháš hlouběji a moc ho chceš a už ho držíš v ruce a pro honění by se měl vymyslet nový výraz, protože tohle

Je. Zázrak.

Jsi nadržená jako stepní koza a já musím otevřít oči a podívat se na něco hodně neerotického, jinak vystříknu. Přes všechno šero mám pocit, jako bych byl pod jasným sluncem. Nikdy v životě jsem se necítil tak v bezpečí jako ve tvých rukou. Líbám tě a ty líbáš mě a tohle stálo za to čekání. Za chvilku budu ve tvé magnolii, už to nebude dlouho trvat, protože jsi připravená, úplně mokrá.

Nikdo se na nás nedívá. Nikdo na nás není naštvaný. Nic zlého neděláme. Číšník v červeném saku, který nás sem usadil, nám přinesl dvě vysoké sklenice s ledem a dva koktejlové ubrousky a dva panáky vodky. Byl uctivý a milý. Líbí se mi ty malby na stěně. Líbily se mi už, když jsem je viděl na internetu, když jsem přemýšlel, kam tě odveze můj zlatý kočár, kde ze sebe v tvých očích udělám vstupenku do světa peněz a čajových dýchánků. Vydělávám míň než kdokoli tady, včetně číšníka.

„Joe.“

„Beck.“

„Chci tě. Hned.“ Tvůj hlas je rozechvělý touhou.

Jenomže sem jde ten blbý číšník, pomalu, uctivě. „Promiňte, pane.“

„Hm?“

Odtahuješ ruku, dáváš si nohu přes nohu a koušeš se do rtu. Teď nás zatknou za veřejné pohoršení.

Číšník se mírně uklání. „Slečno, jmenujete se Beck, prosím?“

„Jo, Beck,“ odpovídáš a číšník je zmatený. „Ano, jmenuji se Beck. Stalo se něco?“ Všechno.

„Nesmírně nerad vás obtěžuji, ale máte naléhavý telefonát od slečny Peach.“

„Panebože.“ Zvedáš si ruku ke krku a je po všem. Už nepředstavuješ bezpečí.

Číšník se na mě dívá a já přikyvuju. Jde pryč a ty se prohrabuješ kabelkou a všechno, co jsme až doteď dělali, se rozpouští rychleji než zbylé kostky ledu na stole.

„To je divné,“ říkám a ty se stále hrabeš v kabelce. Taháš toho s sebou strašně moc.

„Nemůžu najít telefon.“

„Jak věděla, že jsi tady?“ Rudneš. „Asi jsem jí to tweetla.“

Beck, Beck, tohle měl být náš večer a naše noc. Všechno tohle jsem udělal pro tebe. Ty sis zase

kvůli mně vzala rozparky a podprsenku a krajkové kalhotky. Jak nám to má fungovat, když nedokážeš být pár hodin bez publika? Když strčíš chlapovi ruku do kalhot, uzavíráš tím určitou dohodu, Beck. U šoustání se netweetuje. Co mám s tebou dělat? Chce se mi řvát a objednat si další led, ale musím zhluboka dýchat, pít a nic neříkat.

„Joe, nejsi naštvaný, že ne?“

„Ne.“

„Já jsem tady nikdy nebyla. Když jsi šel na záchod, tak…, já nevím,“ říkáš a konečně jsi našla telefon a hladíš mě s ním po ruce a já se k tobě otáčím. „Joe, moc se mi tady líbí. Vždycky jsem sem chtěla jednou jít a byla jsem z toho tak nadšená, že jsem prostě musela.“

„To je v pohodě.“

„Měla bych zavolat Peach.“

„Dobrá, slečno Beck. Běžte zavolat Peach.“

Všichni kolem sledují, jak vstáváš od stolu, a dva chlápci se na tebe dívají, jako by tě chtěli pozvat na drink, a já bych jim nejradši jednu vpálil. V téhle odvážné a taky už pomačkané růžové sukni bys neměla nikam chodit sama. Zcela zbytečně pokládáš ruku portýrovi na rameno a ptáš se ho na něco, co neslyším, a jestli to chceš vědět, tak ta sukně je navíc trochu průsvitná. Bude těžké tě zlomit, vypořádat se s tvou touhou být středem pozornosti. Potřebuješ doprovod, Beck, obzvláště jestli se chceš oblíkat jako kurva.

„Na co čumíš,“ říkám nejbližšímu z těch úchylů, magorovi u baru, který nespouští oči ze dveří, kterými jsi vyšla, jako by v duchu přemýšlel, kam tě ošoustá nejdřív. Je mu tak asi sto a nemá zábrany, ale jestli se nevzpamatuje, začne se hodně rychle bát.

Voláš na mě z chodby. „Joe! Musíme jít. Ale hned.“

Staroch se mi směje a ty se chvěješ netrpělivostí. „Chytnu taxíka.“

„Musím zaplatit.“

„Už jsem to vyřídila,“ říkáš a v hlase máš nově odmítavý tón. „Kašli na to. Za ten koňský taxík jsi musel dát majlant.“

Stačilo těch pár slov a všechna moje námaha, aby ses se mnou cítila jako princezna, je k ničemu. Zaplatila jsi a já najednou nejsem chlap a z nějakého baru se mi teď určitě směje i Tucker Max, ten spisovatel, co je přeborník v balení holek, a smějí se mi i ty obrázky na stěnách i číšník, který vydělává víc než já, a ty si sama otevíráš dveře taxíku – čímž mi bereš i ten poslední kousek chlapa, který ve mně zbyl – a horší už to být nemůže, protože už jsem zase jen tvá linka důvěry.

„Kam to bude?“

„Roh Sedmdesáté první a Central Park West.“

„Peach je v pohodě?“ ptám se, překvapený, že vůbec dokážu mluvit.

„Ne,“ odpovídáš a stahuješ si vlasy gumičkou, kterou jsi našla v té velké antierotické kabelce, kterou sis vzala, jako bys věděla, že to všechno takhle dopadne. „Neuvěříš, co se stalo.“

19

Všechno má svůj vrchol. Tohle je v životě přirozené.

Po cestě taxíkem k Peach jsem si čím dál jistější, že můj vrchol byl v tom kočáře (ne v tom

„koňském taxíku“, jak jsi ho nazvala). Je mi jasné, že už nikdy nebudu takový chlap. Už nikdy nebudu v lepší pozici. Roztřásla se ti kolena, byla jsi čistá a voňavá a měla jsi čistou sukni a byl před námi celý večer. Přesně jak říká Michael Cunningham v Hodinách: Štěstí je, když věříš, že budeš šťastný. Je to naděje.

Peach mi tu naději vzala. Ty teď čteš e-maily a posíláš textovky. Copak je možné, abys do mě nejdřív konečně byla blázen, a pak to jako lusknutím prstů vypnula? Teď právě jsi milion kilometrů ode mě a komunikuješ s lidmi, kteří s námi nemají nic společného.

„Ty, Beck,“ zkouším to.

Ani se na mě nepodíváš. Jsi úplně otupělá. „Co?“

„Nechceš mi říct, co se děje?“

„Strašně moc věcí,“ říkáš a konečně se na mě podíváš. „Ty jsi naštvaný, že?“

„Ne,“ odpovídám a není to moje vina, že tvoje kámošky jsou takové krávy, a není to moje vina, že jsi ani jeden blbý večer nedokázala vydržet bez Twitteru. Tyhle věci nedokážu ovlivnit. Jsem lepší než ty a ty to víš, jinak bys mě nedržela za ruku a nemlela o Peach něco ve smyslu, že už se jí zase někdo vloupal do bytu a něco ukradl, což je nesmysl, protože jsem se tam vloupal jenom jednou a vůbec nic jsem nevzal.

„Aha,“ říkám.

Křížíš ruce na prsou. „Hele, Joe. Je sama. Bojí se. A je to moje kámoška.“

„Já vím,“ odpovídám.

Ty na mě ale vyjíždíš: „Tak neříkej aha.“

Vyjet takhle na Lynn s Chanou se bojíš, takže dneska budu tvůj hromosvod já, a rád. „Promiň, Beck.

Mrzí mě to, fakt.“ Přikyvuješ. Jsi loajální.

„Ale jestli můžu něco říct, tak vloupat se do toho baráku podle mě není vůbec lehké.“

S tebou to ovšem ani nehne a jen si hlasitě povzdechneš. „Ale to je jedno, jestli se to stalo, nebo ne.

Ona má pocit, že se jí tam někdo vloupal.“

Nechávám tě vyhrát, jsi přece holka. Máš na to právo. Jedeme dál mlčky a já si v duchu dělám poznámku, že Lynn s Chanou ti během našeho rande nevolaly s tím, že se je Bigfoot pokusil utopit ve fontáně mládí. Vyskakuješ z auta snad ještě dřív, než řidič dobrzdil, a já smutně platím.

Když taky vystoupím, ty mě najednou objímáš, mačkáš a šeptáš: „Tohle bylo moje nejlepší rande v životě.“

„Definuj v životě,“ odpovídám a vím, že chceš, abych tě políbil, takže tě líbám. Když vcházíme dovnitř, jsme jako pár. Nastupujeme do výtahu a zvoní ti telefon. Volá Peach a ty jí to bereš.

Slyším, jak ječí: „Kde sakra jsi?“

„Promiň, už jsme ve výtahu.“ Peach úpí: „Jsme?“

Přerušil se signál a ty vzdycháš. „Tohle bude dlouhá noc.“

„Mám jít domů?“

Poznám, že bys byla nejradši, kdybych zmizel, ale zároveň mi provlékáš paži pod mou. „Prosím tě, buď na ni hodný. Já chápu, že je to s ní těžké, ale už se několikrát pokusila o sebevraždu. Je slabá a smutná.“

„Mně se jenom nelíbí, když na tebe někdo ječí.“ Usmíváš se a mačkáš mi paži. „Ty jsi můj ochránce.“

„To si piš.“ Beru tě za ruku, kterou jsi mě ještě před chvílí držela za ptáka. Líbám ji a slibuji ti, že tě budu chránit.

Doslova předeš. „Jsi můj rytíř v zářivé zbroji, že?“

Výtah zasténá, zatřese se, zazvoní zvonek, otevírají se dveře a nám se naskýtá nechutný pohled. Peach s natupírovanými vlasy a kruhy pod očima vypadá, jako by ji někdo popravil na elektrickém křesle, a do toho všeho tu nahlas hraje Elton John. Je ozbrojená kuchyňským nožem. „Proč ti to tak dlouho trvalo?“ vrčí na tebe.

Žene se k nám obývákem, který bez všech lidí z Brownu vypadá ještě obrovitěji. Mačkáš mi ruku: Promiň. Mačkám ti ji v odpověď: To nevadí. Jdeme za vzteklou Peach napříč bytem, a kdybych já bydlel v takhle velkém bytě, asi bych se taky zbláznil.

Nejsme tu ještě ani deset minut a já už mám zase pocit, že jsem poslíček, který čeká na dýško. Peach mluví jenom s tebou, a když si troufnu se do hovoru vložit, ona jen čeká, až skončím, a spouští nanovo: Jak jsem říkala… Neberu si to osobně a opravdu si myslím, že by byla stejně naštvaná, kdybys přišla s Lynn a Chanou. Ale zábava to teda rozhodně není, Beck.

Sedím na gauči s pažemi na opěradle a ty sedíš vedle mě, ale předkloněná, úplně na kraji. Nemůžu ti říct, že Peach je jako jed. Poslouchat její lži a poslouchat, jak jí je žereš, to je na mě moc, ale nemůžu nic říct.

Ty bereš do ruky telefon. „Myslím, že bychom měly zavolat policii.“

Ona mává zamítavě rukou a já už to nevydržím a vstávám. „Myslím, že bych se tu měl porozhlídnout. Nevadí?“

Peach krčí rameny. „Klidně si posluž, Josephe.“

„Máš nějaké podezření?“ ptám se a ty mě chytáš za stehno. Hladím tě po vlasech.

Peach se dívá z okna, klasická reakce někoho, kdo lže. „Chodí sem jeden neschopný chudák, co rozváží džusy. Ale neumím si představit, že by měl na to vloupat se do tohohle baráku. Zcela bez urážky, Josephe, ale pochybuju, že dodělal střední školu.“

„V pohodě.“

Peach se nervózně ošívá. „Nechtěla jsem to takhle říct.“

„Neurazil jsem se,“ říkám a ona má štěstí, že mi je úplně jedno, co si myslí. Skláním se k tobě, zvedám ti bradu a líbám tě na rty, vlhké, rozevřené, plné. Narovnávám se a kynu Peach na rozloučenou, zatímco odcházím z pokoje.

Jdu do rádoby knihovny zkontrolovat chudáka pana Bellowa. Není divu, že nemáš čas psát. Peach je jako závaží, neustále tě táhne k zemi svými problémy a smyšlenými dramaty. Ta kráva Blythe od tebe ze třídy teď klidně může být skloněná nad hrnkem hnusného čaje a červeným perem psát desátou verzi

jedné povídky. Poslouchá Mozarta a je naprosto zabraná do práce. Ty mnohem raději žiješ. Líbí se ti melodrama odehrávající se v tomhle bytě. Beru do ruky uvězněného Bellowa (teď máte za co děkovat, Salingerovi) a slyším, jak se přesouváte do kuchyně. Peach ti říká, že v troubě je pizza, a ty to komentuješ: „Myslela jsem, že s tou tvojí cystitidou rajčata nemůžeš?“

„Když takhle zuřím a jsem ve stresu, je to úplně jedno.“

„Chudáčku,“ konejšíš ji.

„Jo,“ říká. „Tohle je tak strašně nespravedlivé.“

Nespravedlivé to je, ale pro mě. Loučím se s panem Bellowem a mířím po schodech nahoru. Moje první zastávka je samozřejmě v Peachině ložnici. Když jsem tu byl naposled, měl jsem pocit, že je ještě větší než moje knihkupectví, a teď si bohužel uvědomuju, že můj pocit byl správný. Dal by se tady hrát twister na osmi místech najednou. A design je samozřejmě dokonalý. Bohatí prostě vědí, jak si zařídit byt. Všude francouzská okna, některá otevřená do sedmimetrového šatníku. Další vedou na terasu. Sahám na to nejkrásnější, co tu je, starožitný kosmetický stolek z leštěného mahagonu. Má dobrých pět, možná šest metrů na délku.

Chci si trochu odpočinout, takže za sebou zamykám. Skopávám si boty a sundávám ponožky. Perský koberec – ty vole, fakt peršan – je pod mýma nohama neskutečně hebký. Postel je taky něco nádherného, obrovské letiště se sloupky v rozích postavená uprostřed místnosti. Povlečení od Ralpha Laurena – díval jsem se – a v knihovničce vedle postele stohy knih od Virginie Woolfové, v pevné vazbě i paperbacky, staré i nové. Peach uběhla asi milion maratonů. Důkazem jsou stužky zastrkané do knížek jako záložky. Přejíždím rukou po leštěném mahagonu a je to luxusní kousek. Škoda, že horní desku stolku skoro není vidět přes les plastových lahví s vlasovou kosmetikou. Má tu taky gigantickou televizi, ale v takovém prostoru se není čemu divit.

Chci jít ven na terasu, ale dveře jsou zaseklé. Trhnu s nimi, povol, do prdele, a ony se skutečně otevírají. Jenomže já zároveň ztrácím balanc a snažím se zpomalit pád tím, že sáhnu mezi plastové lahve s lepkavým humusem na vlasy. Samozřejmě si nepomůžu, takže končím rozplácnutý na podlaze. Shodil jsem pár flaštiček a hodně ošuntělý výtisk knihy Vlastní pokoj a do toho všeho padá ještě pár fotek. Nevěřím vlastnímu štěstí, protože na všech fotkách jsi ty. Ukazuje se, že jestli Peach něco umí, tak je to fotit.

Jenomže skutečný fotograf musí mít neotřelé vidění. Velký fotograf dokáže vyfotit kanál ze správného úhlu a proměnit jej v ocelový optický hranol. Tyhle fotky jsou rozkošné, ale nejsou umění, Beck. Ne. Tyhle fotky jsou normální porno a já si musím sednout, protože tohle je na mě moc. Peach tě miluje. Peach tě chce. Mé smysly jsou najednou ostré na maximum. V tomhle domě žije nepřítel a já si teď uvědomuju, že všechny fotky jsou osahané, s láskou prohlížené a ulepené. Na některých jsou zřetelné otisky prstů. Nejde jenom o to, že tě Peach miluje, Beck. Ona je tebou posedlá. Dívám se bedlivěji a na některých jsou ještě zaschlé pramínky šťávy z kundičky, proto všechny vypadají jako matné. Ona se u nich dotýká sebe a pak tebe. A musí to tak dělat celou věčnost a já se nedivím, že je tak vzteklá, tak odtažitá. Tyhle fotky mi odhalují historii tvého těla (děkuji, Peach) a já tě vidím, když ti bylo osmnáct, možná sedmnáct, ve volném tílku bez kalhotek, jak spíš na zádech na posteli. Z pláže v pozadí na tebe dopadá světlo a ty se zavřenýma očima a roztaženýma nohama vypadáš jako anděl. Vidím tě v bikinách, jak nohou zkoušíš, jaká je voda. Zadek máš jako zralou šťavnatou broskev. Anglicky peach – ironie, co? Vidím tě na pláži v noci, jak nahá sedíš na nějakém klukovi. Peach musí mít dobrý foťák, protože ti vidím do očí a bradavky máš jako dva knoflíky.

Peachina obrovská postel volá, Beck. Musím na ni. Pohled na ty fotky nejde vydržet.

Neskutečné. Fotky.

Pod prošívanou přikrývkou je nějaký hrbol. Zvedám ji a nacházím hromadu vlhkého propoceného sportovního oblečení a zakrvácených ponožek. Lezu na ni a beru šálu, dokonalý nástroj na zamaskování Peachiných neviditelných erekcí, které už teď chápu. Rozmisťuju fotky kolem sebe a děkuju Bohu, že je ta postel tak velká. Chci ošoustat každou z nich. Tu, kde jsi na střední s dlouhou ofinou, i tu, kde už jsi na vysoké s nahými boky, i tu černobílou, na které šukáš. Ten kluk, na kterém rajtuješ, nejsem já, ale budu a chytím tě u toho za krk tak, jak to máš zjevně ráda, a ty budeš sténat a křičet: Joe. Stříkám ohromnou dávku horkého semene na nejbližší kus oblečení, který tu je – zatuchlou sportovní podprsenku.

Peach nebude chybět a já nemám jinou možnost než si ji zastrčit do boxerek. Fotím si mobilem všechny fotky, vracím je do krabičky s nápisem Beck a usmívám se.

Když jsem konečně klidný a utřený, vracím se dolů. Obě jste na terase. Všechno teď vypadá jinak a to je problém. Peach tě miluje a ty jsi moje, a dokud si bude hrát na nemocnou, na oběť, na cokoli, aby získala tvou pozornost, bude to těžké. I já jsem teď jiný. Bojím se na tebe podívat, protože mám před očima tvoje fotky. Peach je opilá a mumlá cosi o tom, že ji někdo stalkuje. Sedám si na područku křesla, jako bych byl detektiv, a chytám si bradu. „Pokud vám do toho smím vstoupit, Peach, všiml jsem si, že běháš maratony. Běháš každý den?“

„Proč?“ odsekává. Byla by nejradši, kdybych umřel. Ne proto, že jsem nechodil na vysokou, ale proto, jak se teď na mě díváš.

„No,“ začínám. „Jestli každý den běháš, asi není problém, aby to nějaký úchyl zjistil a sledoval tě.“

Máváš rukama a šátek ti padá do klína. „Ježišmarja, panebože, Joe! Peach běhá každý den před obědem v parku.“

„Každý den zase ne,“ opravuje tě Peach, ale ztišuje Eltona, aby tě lépe slyšela, jak na ni pěješ oslavné ódy.

„Ale jo, Peach. Jsi úžasná, hrozně odvážná. Vždyť vlastně běháš v lese.“

Peach krčí rameny, ale je poznat, že si tahle slova ukládá do paměti: Úžasná, odvážná.

„To není moc bezpečné,“ říkám.

„Jsem prostě člověk, který nedokáže žít zavřený doma, Josephe,“ odpovídá Peach. „S tím nic nenaděláš.“

Začínáš vyjmenovávat všechny chlapy a ženské, kteří tě napadají, a já tě neslyším, protože mi v hlavě běží prezentace fotek tebe a tebe a tebe a tebe.

„Peach,“ říkáš. „Napadá tě ještě někdo? Třeba nějaký kluk, se kterým jsi chodila?“

Peach krčí rameny. „Možná Jasper. Byli jsme na obědě a já jsem na něm viděla, že jsem mu trochu ohnula srdce. Kdo ví? Možná dokonce zlomila a neuvědomila jsem si to.“

Lže, jako když tiskne, ale musím být silný. „A nevyjel třeba na tebe, nebo tak?“

Kdybych řekl, že obloha má barvu námořnické modři, Peach by mě opravila a řekla by, že spíš půlnoční modři, takže i v tomto případě samozřejmě namítá: „Podle mých zkušeností chlapi jako Jasper naopak zvládají odmítnutí poměrně dobře. Mají tak bohatý život, že své osobní záležitosti moc neprožívají.“

„Takže to asi není tvůj jediný expřítel, že?“ ptám se a vím, že bych měl brzdit.

„Náhodou jsme pořád přátelé,“ odsekává. „Nejsme puberťáci, takže z toho neděláme drama.“

„To jste dobří,“ reaguju a nejradši bych ji uškrtil. „Já s žádnou svou ex kamarád nejsem. Vždycky v

tom bylo moc vášně. A tu vášeň prostě neumím zahodit a jít společně na oběd.“ Na to už nemá co říct a já se k tobě skláním a líbám tě. „Měj se,“ říkám.

„Ale Joe,“ říkáš a nemusíš být tak dramatická. „Děkuju, že mě chápeš. Musím tu s ní zůstat.“

Kolik máš najednou v srdci lásky. Jsi oddaná, sladká a jdeš mě vyprovodit ke dveřím a tam mi ještě jednou děkuješ, že tě chápu. Dáváme si pusu na dobrou noc a Elton John už zase zpívá hlasitěji: sedíš si jako princezna na elektrickém křesle. Posílám tě zpátky za tvou kámoškou a ty posloucháš.

20

V roce 2008 vyšla v Německu studie, která poměrně jasně dokazovala, že závislost na běhání může být chorobná. Bohužel pro mě jsem asi jen částečně člověk, protože už sleduju Peach osm dní a žádný pocit, o kterém ona pořád mele a který by ve mně dokázal probudit závislost, jsem zatím nezakusil. Už u ní bydlíš skoro dva týdny, prostě jen pro případ, že by se ten bubák nebo stalker vrátil. Ha. Za tu dobu jsem tě viděl jenom dvakrát.

Poprvé to bylo už před sedmi dny. Pozvala jsi mě k sobě, protože sis potřebovala vzít nějaké věci. Balila sis a ptala ses mě, jestli mám plány na Díkůvzdání. Odpověděl jsem ti, že obvykle chodím na jídlo k panu Mooneymu a jeho rodině, a ty jsi mi věřila. Řekla jsi, že budeš u Peachiny rodiny, protože Peach z nich má vždycky depku.

Začali jsme blbnout a ty jsi mě zastavila a začala sis třít čelo. Myslel jsem, že můj život skončil, ale tys mi pak položila ruku na prsa.

„Za to můžu já, Joe,“ řekla jsi. „Kolem svátků jsem vždycky nějaká divná kvůli taťkovi. Od té doby, co umřel, to je nějaké jiné.“

Řekl jsem ti, že to chápu, a byla to pravda. Pak jsme se dívali na Ladíme!, a tys to zastavila, protože volala Peach. Pak ses mi omluvila a poslala mě domů.

Schoval jsem se pod oknem a měl jsem štěstí, protože sis pustila hovor na handsfree. Chvilku jste kecaly o blbostech a pak si Peach povzdechla. „A moje máma byla na obědě s Benjiho mámou.“

„Hmmm,“ vypravila jsi ze sebe.

„Ty nechceš vědět, co říkala?“

„Benji je fakan,“ řekla jsi ledovým hlasem, ze kterého bylo jasné, že už ho nemáš ráda. „A zjevně taky feťák.“

Peach se rozhodla přejít do opozice. „Tuhle slabost má i spousta umělců, Beck.“

Tohle jsi jí nehodlala sežrat a taky jsi jí to hned řekla: „Teď už je určitě někde v Číně nacpaný heroinem a zasunutý v nějaké čínské kundě. V každém případě na něčem jede. Ty tweety, co posílá, jsou úchylné.“

Ne, Beck. Mé Benjiho tweety nejsou úchylné. Jsou odzbrojující. A jsou temné.

A ty o něm meleš dál: „Upřímně, Peach, dělat si starosti o Benjiho, je to poslední, co se mi teď chce. Copak se on někdy staral o mě?“

„Klídek, kočko.“

„Promiň, jenom se tady balím a to nesnáším.“

„Noční košili ti půjčím. Klidně ti půjčím, co budeš chtít.“

Ta holka tě prostě strašně chce a ty jsi řekla, že už musíš končit, a pak jsi mi napsala, že se omlouváš, žes to tak rychle utnula. Já jsem ti odepsal, že si nemáš dělat starosti, a ty sis to pak udělala s polštářem a já jsem tě poslouchal. A líbilo se mi to.

Před třemi dny to vypadalo takhle: Potkali jsme se všichni tři, ty, já a Peach, v Serendipiči, teda v Serendipiti, protože to je jediné místo, kde si Peach může dát čokoládu, a ona si prostě po tom

dramatu s tím stalkerem musela dát čokoládu. Seděli jsme u stolu pro děti nebo rodiče s dětmi a já jsem sledoval, jak Peach sosá z přerostlého hrnku mražené horké čokolády, a z toho, co jsem se dočetl o intersticiální cystitidě, je mi jasné, že přesně tohle se s touhle poruchou nemůže (ano, Peach, poruchou, ne nemocí), a mluvila víc než my dva dohromady, a když jsem se tě pokusil vzít pod stolem za ruku, poplácala jsi mě po noze, ne. A pak jsme si dali na ulici pusu na rozloučenou a ty jsi měla hrozně sevřené rty, až byly skoro našpulené.

Tohle Díkůvzdání není ani trochu šťastné. Začalo jako vždycky. Peachina rodina se vrací domů a ty s nimi máš spoustu práce a já zrovna teď nejsem tvůj přítel a ani tě nenapadne mě pozvat na krocana a večer s její rodinou. Curtis chce volno a já dělám i za něj. Když jdu poprvé běhat, je to s nadějí, že bych u toho mohl zabít tu krávu Peach. Chodím se projít, když jsou všichni lidi doma s rodinou, a táhne mě to k jejímu domu, protože tam jsi ty. Běžím, protože najednou vyletí ze dveří Peach a skoro mě vidí. Kdyby zjistila, že se potloukám kolem jejího baráku, mohla by vyšilovat, že já jsem ten stalker. Takže ano, chvíli za ní ze všech sil běžím mezi stromy, protože ji chci chytit pod krkem a zastavit ji jednou provždy.

Od té doby běhám každý den, protože jsem znechucený ze zjištění, že jí sakra nestačím. Rána jsou chladná a moje kotníkáče ze sekáče to nedávají, takže jsem si koupil speciální běžecké tenisky v normálním sportu (no tak mě zastřel, no) a mám teď nohy od krve stejně jako Peach. Každý den dorazím do obchodu úplně zbitý. Kdo tvrdí, že běhání po ránu člověka nabije energií, asi nemá práci, jejímž obsahem je jednání se zákazníky.

Desátého dne už mi tvoje tvář chybí tak, že mi nestačí fotky tvých fotek. Povídáme si každý den, ale jsi teď jiná, když si hezky a spokojeně bydlíš u Peach. Chybíš mi taková, jaká jsi byla v baru Bemelmans, a já tam jdu jednoho večera sám a je mi sebe samého líto. Navíc jsem nafasoval hnusného číšníka, který se mě pořád ptá, jestli na někoho čekám. Sedím ve tmě a sám a takhle už to nejde, Beck.

Jedenáctého dne vypadám v nových teplákách a teniskách jako skutečný běžec. Dokonce mám kolem hlavy naprosto úchylnou čelenku. Peach vyběhla trochu později, protože jste si včera, holky, trochu popily, jak jsem viděl na Twitteru:

Vodka nebo gin? Radši vodka s ginem. #damskajizda

Rozbíhá se pomalu a rozhodně má ještě opici. Několikrát se předkloní, jako by chtěla zvracet, a většina lidí při cvičení nezachází takhle daleko. Je zima a mně trnou nohy a už je mi z toho každodenního běhání taky blbě. Jenomže s jednou věcí musím souhlasit. Je to nakažlivé. Stačilo se stát na dva týdny běžcem a nemusím si nastavovat budík.

Peach vždycky vybíhá těsně před svítáním a poslouchá Eltona Johna. Zpívá jí, že jsou čtyři ráno, sakra, tak mě poslouchej, a já tuhle písničku už znám nazpaměť – dneska mi někdo zachránil život, život – a fakt to není druh hudby, u kterého by se člověku chtělo dřít do roztrhání těla. Důvod, proč slyším jejího Eltona, je ten, že na ostatní lidi nebere ohled. Ctihodní a slušní občané na celém světě běhají se sluchátky, protože si pouštějí hudbu jen pro sebe. Ale Peach ne. Ta strčí iPhone do pásku na paži, připojí k němu speciální reprák a už to jede. Když se na ni lidé mračí, případně jí něco řeknou, což už se stalo (já ty Newyorčany prostě miluju), ona se ani neomluví. Odpovídá, že to je jejich problém. A k tomu ta hudba! Elton John je pomalý, pravý opak hudby ke cvičení, a Peach se tím běháním jen trestá. Běhá bez radosti a funí jako lokomotiva a většina holek běhá po osvětlených chodnících, ovšem Peach si běhá tam, kam vůbec nepatří, a sama až na Eltona Johna (jsi jako motýl a létáš si, kam chceš, tak čau, čau) a já každý den běžím za ní, protože dokud ona bude existovat, ty

nebudeš motýlkem. Nemůžeš se rozletět, kam bys chtěla, protože ta ženská je nebezpečná perverzačka, která si tě fotí a prahne po tobě. Copak existuje něco úchylnějšího než fotit si lidi, když spí?

Musím ji zastavit a tebe musím zachránit a běžím teď rychleji a doháním ji. Už ji cítím, jak se potí. Slyším Eltona (dneska mi někdo zachránil život, živooot) a já jsem tvůj někdo a zachráním ti život. Teď to přijde. Sbírám všechny síly a vrhám se na ni a mačkám její kostnaté tělo k zemi. Křičí, ale pak je najednou ticho, protože hlavou naráží na kámen. Je bezvládná, studená. A jako Elton spím dnes v noci sám, rád, že tě mám, má hudba odolá nástrahám. Kéž by Peach bývala víc jako on: čestná, vděčná, upřímná.

Hudba stále hraje a já jsem zadýchaný a třesu se a chtěl bych ji zastavit, ale otisky prstů jsou nebezpečná věc. Když se však Peach konečně nemůže bránit, začínám tu její hudbu chápat. Je to jako zabezpečovací zařízení. Ona se na tenhle okamžik připravovala. A i když je otravné nutit lidi poslouchat vaši hudbu, je na tom zároveň cosi inteligentního a odvážného. Škoda, že Peachini rodiče jsou takoví kreténi, protože v té holce něco bylo, mohla světu něco přinést. Nechávám hudbu hrát na její počest, což je ironické, protože ji ani tahle hudba nezachránila. Ale alespoň to zkusila.

Nikoho nepřekvapí, že v Central Parku našli mrtvou holku. Ženské, které běhají potmě samy, se připravují o všechny smysly. Běhat sama je nebezpečné a já zrychluju, protože si uvědomuju, co to znamená, že její tělo leží kousek ode mě. Takhle rychle jsem nikdy neběžel, nikdy jsem netušil, že v plicích mám tolik dechu. Vracím se na ulici a mizím v podchodu a teď už bych mohl zvracet a taky že jo a usmívám se.

Ti Němci měli nakonec pravdu. Závislost na běhání skutečně existuje. A je fajn, že jsem tak trochu závislý i na životě, protože o chvíli později od tebe dostávám zneklidňující SMS:

Dneska se neuvidíme. Jsem v Newyorské presbyteriánské nemocnici. Peach ?

Má být v márnici, ne v nemocnici. Protože nemám ponětí, co se stalo, protože nejsem žádný stalker, odpovídám překvapeně a chci vědět detaily. Ty mi odpovídáš, že ji někdo přepadl v parku. Ale máš i dobrou zprávu:

Má štěstí. Hned potom ji našla nějaká holka. Jinak taky mohla být… chápeš…

Odepisuju:

Ale bude v pořádku, že?

Ty odepisuješ:

No, fyzicky jo. Ale psychicky na tom není dobře. Asi chvilku zůstane v nemocnici.

Kdyby mě Peach byť jen koutkem oka zahlédla, nepsala bys mi, takže aspoň za to můžu být vděčný. Nabízím se, že pomůžu, a ty tvrdíš, že mě nepotřebuješ, ale já ti ukážu, že jsem dobrý přítel, a zkusím přimhouřit oko nad tou nespravedlností, že dostala lůžko v nemocnici. Nechali si ji tam jenom proto, že je její otec ve vedení nemocnice. A pomyšlení na to, že třeba museli odmítnout někoho, komu fakt něco bylo, se mi ani trochu nelíbí. Jenomže život není fér.

21

Nejsem naštvaný. Fakt ne. Nezlobím se. Jsi dobrá kamarádka. Vím, že Peachini rodiče se už vrátili do San Franciska. A taky vím, že teď musíš být s ní. Nebudu ti to vyčítat jako Lynn s Chanou, které se ohánějí výrazy jako „spoluzávislá“ a odmítají za Peach zajít do nemocnice. Nejsem šílený. Nejsem! Dokazuju to třeba tím, že jí posílám do nemocnice květiny. Dokonce připlácím za velký žlutý balonek se smajlíkem.

Copak bych kupoval balonek, kdybych byl naštvaný? Ani náhodou.

Stejně tak nejsem hnusný na zákazníky. Že nejsem naštvaný, se pozná i podle toho, že jsem trpělivější než kdy jindy. Nenavážím se do Curtise, že chodí pozdě, a nenadávám mu, když zapomene přiobjednat nového Doktora Spánka (ještě pořád nic jiného neprodáváme, tedy kromě předchozího dílu), a pohled na to, jak se ta kniha usazuje na špici žebříčku New York Times, mi jen připomíná fakt, že se nikam neposunujeme. Naše první skutečné rande bylo v den, kdy ta kniha vyšla. Dnes trhá rekordy a už je třetí týden na prvním místě prodejů a já čtu na internetu, že se bezpochyby dočkáme filmové verze, a nezlobím se na tebe, nezlobím se ani na Kinga, ani na zákazníky, ani na Peach, ani na nikoho jiného. Nejsem vzteklý, že ta holka lže. Je mi té chudinky líto. Je to zjevně sociopatka, je tebou očividně posedlá a jediné, o co se bojím, jsi ty.

A můžu počkat. Některé dobré věci se prostě dějí hodně rychle (prodej knížky) a některé dobré věci jdou pomalu (láska). Je mi to jasné. Máš hodně práce. Musíš fungovat ve škole, chápu, a máš Peach, chápu, a nedá se říct, že by ses mi vyhýbala, chápu, a hoří ti termín, chápu, a Peach teď prostě nesnese přítomnost chlapů, chápu, a kvůli tomu všemu ani nestíháš psát tolik e-mailů, chápu, a když jdeš do postele, kterou jsem poskládal, myslíš na mě, chápu. Vidíš, Beck, nejsem žádný debilní narcis, který by čekal, že bude za všech okolností na prvním místě. Ráno vstanu a běžím k vodě a zpátky a nohy mám čím dál silnější, však to jednou zjistíš sama, a prodávám Kinga a čtu Kinga a chodím na oběd, sám, na večeři, sám, a ani jednou na tebe nejsem hnusný za to, že jsi mě odstavila na druhou kolej. Ani jednou.

Ten balonek stál skoro deset dolarů navíc, a když jsem se tě zeptal, jestli ho Peach dostala, slyšel jsem, jak z tebe mluví ona.

„Jo, dostala,“ odpověděla jsi.

„Stalo se něco?“

„Ale ne, Joe. To nic. Pro ni je teďka všechno špatně, víš?“

„Beck, co se sakra stalo?“

A neřekl jsem to nijak hnusně. Jenom jsem chtěl, abys ke mně byla upřímná.

„Joe, to je jedno. Nic.“

„Zjevně něco jo.“

Vzdycháš a najednou jsi to ty, kdo je naštvaný, a zníš jinak, jako bys pila tu zeleninovou šťávu, kterou Peach každé ráno vozí. Jako by se ti začínal líbit tenhle nový život, kdy spíš v centru a budíš se v pokoji, v němž není jediná věc z IKEA.

„Nenaštvi se.“

„Nemám důvod, Beck.“

„Obě jsme měly pocit, že s tím balonkem to bylo trochu necitlivé.“

„Necitlivé.“

„Myslím… ten smajlík.“

„Má vyvolat dobrou náladu.“

„Jo, jenomže to není tak jednoduché, víš, Joe?“

„Našel jsem ho na webu pod záložkou Uzdravovací potřeby.“

„Jenomže ona se nezranila při tenise.“

Tenis.

„Beck, měj rozum.“

„Já mám rozum.“

„Nechtěl jsem jí ublížit.“

„Já vím, Joe. Jenomže když po venku běhá nějaký úchyl, který tě nejdřív špehuje a pak tě přepadne, je velký žlutý smajlík asi to poslední, co chceš vidět. Jasně, je to úsměv, jenomže…“

„Ježíš,“ řekl jsem.

„Teď asi není vhodná chvíle se usmívat.“

„Promiň.“

„Nemusíš se omlouvat.“

„Beck, nemohli bychom zajít třeba na kafe, nebo tak?“

„Teď to fakt nejde.“

Snad nikdy jsem z tebe neměl pocit, že jsi mi tak vzdálená, a asi ten balonek vezmu a propíchnu ho a pak ho utáhnu Peach kolem krku, protože COPAK JE TO DO PRDELE NORMÁLNÍ DĚLAT TAKOVOU VĚDU Z BALONKU?

No, už je to sedm hodin a celých šest dní, co Peach pustili z nemocnice domů. Ty máš honičku ve škole a spoustu práce s Peach a pořád bydlíš u ní. Pořád ti ještě ale zbývá dost času na výměnu e- mailů s jakýmsi člověkem jménem CaptainNedAck@gmail.com.

Ty: Hele, co kdybys mi zavolal?

Kapitán: Teď to nejde. Ale o víkendu přijedeš, to platí, že?

Ty: Fakt nestíhám. Nemohl bys prostě zavolat?

Kapitán: Chci tě vidět.

Ty: Nemám auto.

Kapitán: Tak si nějaké půjč a já to zacvakám. Pořád máš velikost S, že?

Ty: Jo.

Když s Kapitánem doplánujete, odcházíš z Peachina bytu a sedáš do taxíku. Volám ti. Máš jenom hlasovou schránku a zprávu nenechávám. Nejsem Kapitán a ty to nezvedáš ani Peach a ta ti nakonec píše e-mail verzálkami:

KDE JSI?

Okamžitě odepisuješ:

To je na dlouho. Musím něco akutně napsat. Jedu na své zimní sídlo (haha) jménem Silver Seahorse v Bridgeportu. A ty buď hodná a zamkni se. Čau, čau, čau, Beck.

A teď je na tebe vzteklá Peach, a zcela upřímně, vůbec se jí nedivím. Do Bridgeportu je to štreka.

Bereš si auto z půjčovny, protože – jak všichni víme – cáluje to Kapitán. Já sedím v ohromném starém buicku pana Mooneyho. Dělám toho pro tebe spoustu, Beck. Člověk by si myslel, že už bych mohl být tvůj Kapitán. Celou cestu do Bridgeportu neposlouchám žádnou hudbu. Na to jsem až moc smutný, dokonce i na Eltona Johna, a bolí mě hlava.

Ó, kapitáne, můj kapitáne.

Brečím.

V Bridgeportu jsem první. Silver Seahorse je malý motel u vody. Takové to klasické zařízení, kde mají všechny pokoje okna na druhou stranu, než se pohybují lidi. Peach by na takové místo ani nepáchla, ale musí to být ono, protože to je jediný Silver Seahorse v Bridgeportu. Poslouchám místní zprávy a živím se na benzince burritem. Tak strašně se o tebe, o sebe i o nás bojím, že ho nejsem schopný dojíst. Kapitán. Kdo asi je ten Kapitán?

Parkuješ a já se sesouvám pod sedačku a sleduju tě ve zpětném zrcátku. Otevíráš kufr a obcházíš auto, ale tašky nevytahuješ, protože v tu chvíli vychází z pokoje Kapitán. Je mu nejmíň čtyřicet pět, možná padesát, má prošedivělé vlasy jako George Clooney – tak tohle tě bere? – odcvrnkává cigaretu

– jdi do prdele, Kapitáne, doufám, že chcípneš na rakovinu – zvedá tě a dělá s tebou piruetu a víš co, Beck?

Tak teď už jsem naštvaný.

Kapitán debil v penzi nasedá k tobě do auta za volant a já jedu za vámi a ten hajzl (se mnou jsi nikdy do auta nešla) s tebou nakonec zajíždí k bankomatu v Cumberland Farms. Vyskakuješ z auta a vracíš se s hrstí dvacetidolarovek. On tě nutí ty prachy spočítat (doufám, že každou chvilku umře) a ty jsi vzteklá a počítáš pomalu, jako druhák, který se to teprve učí, a já jsem si vzpomněl na tvá

„náhodná setkání“ na seznamce a bojím se nejhoršího. Jedu za vámi zpátky k Silver Seahorse, protože už jsem prostě takový, Beck. Kapitán vystupuje první a otevírá ti dveře a ty obcházíš auto a vytahuješ tašku a on už má v ruce klíč a já jsem tak blízko, že slyším, jak se ptáš:

„Hele, dáš mi cigaretu?“

Vrtí hlavou: „To nejde, zlato.“

„Takže ty můžeš a já ne?“

„Máš kostým?“

Kostým? Panebože.

„Ty si jako fakt myslíš, že jsem si vzala kostým?“ úpíš. „Jenom jednu, prosím.“

„Zapomeň.“

„Děláš si ze mě, srandu? To si jako zrovna teď budeš hrát na tátu, jo?“

Řekla jsi tátu a já asi omdlím, protože můj mozek se přehřívá a srdce zastavuje. Táta. Tvrdila jsi, že je mrtvý. Všem jsi tvrdila, že je mrtvý. Proč, Beck? Nevím, jestli jsem naštvaný, nebo smutný, protože v tuhle chvíli se mi hlavně ulevilo, že neplatíš za to (nebo že ti neplatí za to), že si oblečeš školní uniformu a necháš se ojet v motelu. Zhluboka dýchám. Kapitán je tvůj táta a tvůj táta má klíč a ty zase úpíš a jdeš za ním do pokoje číslo 213. Chci ho poznat a chci jít za vámi dovnitř a chci, aby mi potřásl rukou a řekl mi, že má radost, že si jeho dcera našla takového hodného chlapa. Jenomže ty jsi mi řekla, že je mrtvý, takže možná by ti udělalo větší radost, kdybych vtrhl dovnitř a zařídil to. Jsem zmatený a je mi čím dál větší zima.

Je mimo sezonu, obzvláště v díře, jakou je Bridgeport, a já se uklidňuju tím, že se registruju v motelu. Musím toho hodně vstřebat, ale ulevilo se mi. Kecám nějaké blbosti o šťastných číslech a

trvám na tom, abych měl pokoj sousedící s tvým. Dostávám ho a smrdí to v něm jako v čističce vody v Newports a stěny tu jsou hodně tenké. Dávám si sprchu a pak pokládám na zem ručník, sedám si a poslouchám, jak se hádáš s tátou (něco ohledně peněz, dětí, připadáš mi jako postavička dospělého v animovaném seriálu Peanuts). Pak tvůj táta praští dveřmi a ty jsi sama. Když přestaneš brečet, taky si dáváš sprchu a jsi teď mokrá a čistá jako já a slyším, jak zamykáš dveře. Sundáváš z postele přehoz – padá na zem a je hodně těžký, jde to slyšet – a začínáš si to dělat. Sténáš – nahlas, jde to slyšet – a já si to taky dělám a ty si to děláš a pro mě ta stěna neexistuje, protože tě šoustám na posteli zezadu a ty prosíš, abych přirážel, a jsme v Bridgeportu, protože jsme dostali chuť rozdat si to v motelu. Tahám tě za vlasy a ty křičíš – fakt řveš hodně nahlas, Beck, a nemáš tady žádný zelený polštář, který by ten křik udusil. Když jsi hotová, pouštíš televizi a zapaluješ si cigaretu. Slyším to i cítím a jsem tak unavený z toho, jak jsem to s tebou dělal, že mi trvá asi minutu, než mi to dojde.

Moc dobře víš, že ten balonek se smajlíkem byl v pohodě, a tvůj táta není mrtvý ochlasta. Lžeš, kudy chodíš.

22

Ty mě teda fakt umíš přinutit dělat věci, které normálně nedělám. Kvůli Halloweenu jsem se nemaskoval snad od třetí třídy – to jsem byl za Spidermana –, a i když je to čím dál tím těžší, zatím se mi celé ty roky dařilo tiše proti tomuhle svátku protestovat. Teď ale stojím v půjčovně kostýmů v Bridgeportu a z plných plic dýchám naftalín. Převlékací kabinka je tu tak malá, že by se v ní potil i blbý šmoula. Celine Dion zpívá o svém zparchantělém srdci z těch nejhorších repráků, jaké kdy lidstvo stvořilo, zatímco velmi dobře naladěná prodavačka přechází sem a tam před kabinkou.

„Už jste si zkusil ty kalhoty, mladíku?“

„Ne,“ odpovídám, dívám se do zrcadla a chce se mi umřít. Jenomže to nemůžu, protože mě potřebuješ. Tvůj táta tě chce vytáhnout na nějaký debilní festival Charlese Dickense až v Port Jeffersonu. Tobě se tam nechce, ale on už ti půjčil kostým, a když jste se ráno přestali hádat, souhlasila jsi, že přijedeš za jeho rodinou.

Zatímco jste se s tátou chystali na maškarní, seděl jsem zalezlý v motelovém pokoji a sháněl na netu informace o tom festivalu. Když sis vyšla ven zakouřit, podíval jsem se na tebe a neměl jsem jinou možnost. V tom kostýmu jsi byla jako zjevení, topila ses v červeném veluru a vlasy ti spadaly jako vodopád zpod malého červeného kloboučku. Kouřila jsi a bezmyšlenkovitě bloumala sem a tam po parkovišti motelu Silver Seahorse. Jsi jediná holka na světě, která dokáže vypadat vážně a hloupě zároveň. Pak vyšel ven tvůj táta ve fraku a cylindru. Přinesl ti bílý kožešinový rukávník.

„A co s tím mám jako dělat?“ zeptala ses.

„Dáš si do toho ruce, aby ti bylo teplo.“

„Ale já mám rukavice.“

„Beck, nemohla bys přestat prudit?“

Povzdechla sis a zastrčila jsi ruce do kožešiny a já bych nejradši zastrčil ruce do tebe. Trvá mi moc dlouho se obléknout a ta irská prodavačka mi klepe na kabinku. Samozřejmě se chce podívat. „Je to nádherný vidět, že mladý ještě něco takovýho baví,“ volá na mě. „Hele, jestli můžu, myslím, že vám ty kalhoty budou moc slušet, víte?“

„Ještě vteřinku.“

„A taky nevím, jestli jsem to už neříkala, ale půjčujeme jenom na týden,“ říká asi potřetí. „Jinak by vám mohl vo půlnoci zaklepat na dveře nějakej irskej hrdlořez. Už jste?“

„Ještě vteřinku,“ opakuju, ale možná, že Irky neumí anglicky. Celine Dion pořád kráká o svém ztraceném srdci a já se dusím naftalínem a sebeopovržením. Kdybys o mně řekla tátovi, mohl nám půjčit kostým oběma najednou. To bys tu teď byla se mnou a já bych si toho naftalínu ani toho kanadského slaďáku nevšímal. Jenomže ty jsi mi lhala. A teď musím vyjít z kabinky a říct té Irce, že jdu na festival sám.

„Takovýmu pěknýmu klučinovi nebude dlouho trvat, než si nabrnkne nějakou kočičku,“ řehtá se. Přímo za ní je zrcadlo a do prdele. V tom kostýmu fakt vypadám dobře. Cylindr mám sice ještě vyšší než tvůj táta, ale celkově to rozhodně není špatné.

„Nemáte kníry?“

Laškuje se mnou a ptá se: „Myslíte to vážně, mladíku?“

„Je tam zima.“

„Kníry máme, ale nevypadají ani trochu jako z doby Dickense.“

„To je mi jedno,“ říkám a tahle ženská je zjevně na zajíčky, úplně žhavá. Maloměsta mě děsí víc než velká centra. Tahle ženská, která ještě před minutou vypadala docela mile a slušně, teď úplně taje, protože jsem po ní chtěl knír.

„Trochu spěchám,“ říkám s trochou irského afektu v hlase.

Prodavačka stahuje hlasitost na prastarém kazeťáku. Ani Celine Dion na kazetě nepůsobí jako z doby Dickense, nicméně paní mě směruje ke zcela nedickensovským knírům, které má vzadu v krabici označené jako JOHNNY DEPP/KAČEROV.

Posraná Amerika, Beck. Někdy prostě fakt nevím.

Život je mrzutý, když jsi sama v kostýmu na lodi s lidmi, kteří tam jsou všichni spolu, taky v kostýmu a na lodi. Do přístavu Port Jeff to je ještě kus a já jsem neměl jet trajektem. Neuvažoval jsem. Co kdybys mě poznala? Navíc mě určitě nebudeš chtít představovat tátovi v kalhotách, ve kterých vypadám jako šašek.

Měl jsem se vrátit do New Yorku, ale party loď asi nikdo jen tak neotočí, takže se soustředím na pozitivní věci. Od chvíle, kdy jsi sem přijela, jsi ani jednou netweetnula ani neposlala e-mail. Přesto se mi do hlavy vkrádají temné myšlenky. Na scénu se vrátil tvůj táta. Co když to znamená, že řekneš mámě, aby ti odhlásila telefon? Uklidni se, Joe. Znám tvoje hesla a nějak si k tobě vždycky najdu cestu, ale mít tvůj telefon u sebe se mi líbí. Líbí se mi představa, že mi tvoje máma platí za to, že tě chráním. V takovém kostýmu je těžké uvažovat racionálně a já se znovu snažím si vyčistit hlavu. Takže nakonec jsi schopná žít chvilku offline a lžeš všem, nejen mně. Svým způsobem to mám jednodušší než ty. Ty si teď s tatíkem sedíš na plastových sedačkách v hlavní kajutě. Samozřejmě že vypadáš skvostně, úplná Rose na našem Titaniku čekající na nezdolného Jacka, a kdybychom teď seděli vedle sebe, Beck, moje ruka už by se ti plížila pod sukni.

Ani ty, ani tvůj táta nevypadáte, že byste byli z toho festivalu nějak na větvi, a teď mi dochází, že to on asi řídí tuhle loď. Plavčíci mu asi dají sežrat, že si dovolil obléct kostým kapitána, a právě k vám jde skutečný kapitán a trvá na tom, abyste se s ním vyfotili. Ty se fotit nechceš, ale tvůj tatík rozhodně ano a já mám nutkání vyřítit se na palubu a vyvolat vzpouru. Jenomže tohle si musíte s tatíkem vyřešit sami. Vím, kdy ti mám nechat prostor. Proto jsem si taky koupil ty vousy.

Táta se tě ptá, jestli chceš něco k pití, a ty krčíš rameny.

„Chceš mi to dělat ještě horší?“

„Jenom říkám, že je mi to jedno,“ odsekáváš a v přítomnosti otce se měníš v puberťačku, což dává smysl.

„Hele, Guinevere, chceš něco k pití, nebo ne?“

„Kafe,“ štěkáš na něj. „Dobré.“

Řekl ti Guinevere a skupina napůl opilých fanoušků Chucka Dickense začíná zpívat koledy a nějaký tlustoprd v kostýmu Benjamina Franklina vstává – ach ta Amerika – a snaží se kolem mě protáhnout a lije na mě polovinu svého piva. Vzduch je plný naftalínu a slané vody a piva a mně se nelíbí ani jedno. Protože ty jsi utekla za svým tátou, který žije (žije!), a protože tu chci být, kdybys mě náhodou potřebovala, budu muset na eBayi prodat posraného Dickense, abych zaplatil ten motel, kostým a

ještě terapii u psychologa, kterou budu určitě potřebovat, až si uvědomím, že ode dne, kdy mi mrznul zadek v kostýmu na palubě lodi s bandou ožralých totálních tupců, jsem už úplně v prdeli. Poloviční tupci sedí doma a dívají se na zfilmované Nadějné vyhlídky.

Jediná věc horší než cesta lodí byl samotný festival. Veřejné znásilnění Charlese Dickense je zvěrstvo, Beck. Vůbec jsem netušil, že takový humus existuje. Tys to ale věděla. Teď se držíš stranou od svého nevlastního bratra a nevlastní sestry, oba jsou ještě děti, tipl bych si tak šest a osm roků, samozřejmě v kostýmu, a Charlesi Dickensovi by bylo na blití, že jeho celoživotní dílo oslavuje banda prachatých důchodců, kteří nemají na práci nic jiného než vyhazovat prachy za půjčené fraky a paruky a cestu trajektem přes Long Island Sound, jen aby se mohli dát dohromady s dalšími chorými mozky a procházet se společně vesnicí Port Jeff, kde si navzájem chválí debilní kostýmy, cpou se kandovanými jablky a dělají, že je baví chodit po starých barácích a poslouchat kytarové skladby z osmnáctého století a zase se cpát, tentokrát popcornem, a nechat si malovat ksichty (jako by malování na obličej mělo něco společného s Dickensem) a poslouchat komorní hudbu. Upřímně, Beck, kolik myslíš, že ze všech těch bílých magorů na téhle lodi (protože tohle by černoch prostě neudělal) četlo Olivera Twista? A kolik jich podle tebe četlo nějaká méně známá díla?

Jenomže já za tebou prostě musím dál do města. Je určitě dobře, že jsem pořád u tebe, jako Kevin Costner u Whitney Houston, protože lidi v kostýmech se chovají divně, dokonce i staroši z Connecticutu. Všichni už měli pár piv (když slavíš Dickense, tak se přece může pít i přes den) a na můj vkus až moc veselých chlapíků s tebou chce laškovat a já už si v duchu dělám seznam, koho všechno musím zmlátit. Ženu bych nikdy neuhodil, ale tvoje macecha tě zjevně nemá ráda a žárlí na to, jaké se ti dostává pozornosti, a jejím dětem prostě něco chybí a ty naše budou o hodně roztomilejší, a jak je sakra možné, že se můj vztek vždycky promění v lásku k tobě?

„Guinevere,“ říká tvoje macecha. Tvůj táta jí říká Ronnie a je to děsná čtyřicítka snažící se spravit obličej botoxem, samoopalovacím krémem a tělo stahovacím spodním prádlem. Ty se ke svému věku budeš vždy hrdě hlásit a budeš nádherná na rozdíl od Ronnie, která na tebe zrovna štěká: „Vrátila jsi mi drobné, jak jsi byla kupovat ta jablka v cukru?“

„Dala jsi mi dvacku.“

Tvůj otec vypadá, jako že každou chvíli vybuchne, a raději obrací pozornost ke svým malým harantům, jako by ho právě strašně potřebovali, což samozřejmě není pravda.

Ty se ohrazuješ: „Ta jablka stála skoro pět dolarů jedno.“

Teď už jsi vytočila i taťku, který tě napomíná: „Ale no tak, Guinevere, nech toho.“

„Fajn,“ říkáš tak nabroušeně, že bys mohla krájet vzduch. Vytahuješ obě ruce z kožešinového rukávníku, který padá na chodník, a lovíš v gigantické kabelce značky Prada a tvoje macecha zvedá jedno ze svých tuctových děcek a posazuje si ho k boku.

„Prada,“ říká. „To jsi koupila na eBayi?“

„Tu jsem dostala,“ odpovídáš a někdy zjevně říkáš pravdu. Podáváš jí dva dolary a ona si je bere a ty se díváš na tátu.

„Tak jdeme?“

Kinedril, který jsem si koupil v obchodě se suvenýry, nefunguje a cesta zpátky je horší než cesta tam. Většinu z ní trávím na záchodě připomínajícím konzervu a na dveře mi bouchají kolonisté Conectikurvy z Conecticutu, protože jim je blbě, jak jsou přežraní. Svědí mě nalepené vousy a loď se houpe a záchod nechce splachovat. Lomcuju se splachovadlem a nějaký debil bouchá pěstí na dveře.

„Někteří tady taky mají střeva, kámo!“

Nestojí mi za odpověď, ale ta zatracená loď sebou najednou cukne – že by byl ožralý i kapitán? – a se mnou to praští o stěnu, a když konečně bliju, snažím se posunout si vousy, které stejně nemůžu vrátit, jenomže ty mi padají a jsou v hajzlu, doslova.

Žbluňk.

Tohle nemá řešení. Z kohoutku teče jen tenký čůrek. Jestli odsud rychle nevypadnu, jenom na sebe upozorním. Nejsem schopný dělat nic jiného než sklopit hlavu a modlit se, abys nebyla součástí davu, který je připravený mě lynčovat před záchodem. Jestli existuje Bůh, rozhodla ses to vydržet až zpátky do Silver Seahorse.

A Bůh existuje. Před záchodem čekají jenom čtyři lidi a mně připadalo, že jich tu bude třikrát tolik, a okamžitě co nejrychleji mizím na záď. Vítr tam štípe do tváře a snad tu zůstanu sám a snad na tebe po zbytek plavby nenarazím. Myslím, že by ses hodně vyděsila, kdybys mě tady viděla, a asi by to znělo hodně blbě, kdybych se ti snažil namluvit, že jsem jel na festival za rodinou. Po tvářích mi stékají slzy, nejsem schopný poznat, jestli brečím, nebo jestli mi slzí oči větrem. Chybí mi moje teplé vousy, které mě škrábaly, a tyhle kalhoty jsou snad z papíru, takže mi mrznou nohy.

Loď konečně zpomaluje a zajíždí do přístavu a pak se mi děje něco nepředstavitelně strašného. Něco tak strašného, že bych nejradši skočil přes palubu. Kdyby bylo léto, byl bych radši ve vodě, protože tvůj bráška a tvoje sestřička si hrají na schovku (což je pro děti na lodi fakt super hra, Ronnie) a já už slyším, jak Ronnie na ty mrňousy volá, jenomže oni jsou oba schovaní za velkou bednou přímo přede mnou.

Dýchej, Joe. Dýchej.

Slyším Ronnie běžet přímo ke mně a za chvilku už je tady a chytá děcka za ruku a dívá se na mě.

„To je den, co?“

Flirtuje se mnou, protože na tebe žárlí, a já jsem najednou součástí Beckina týmu a moc dobře vím, jak jí mám odpovědět. „To teda je, madam.“

To madam se jí ani trochu nelíbilo, protože mělo dva cíle. Měla se cítit stará (to se povedlo) a taky ji mělo naštvat, aby se sebrala a vypadla. Jenomže pak se zničehonic objevují dva lodníci a loď se trochu otáčí a oni odmotávají lano a ti debilové z Conecticutu jdou směrem k nám, protože mám prostě smůlu, že z téhle lodě se vystupuje zádí.

Takže jestli Bůh existuje, hádáš se někde s tátou a nevíš, co se kolem tebe děje. Jestli existuje Bůh, vystoupím na břeh jako první. Jestli existuje Bůh, tak už ta pomalá ocelová potvora konečně přistane, aby si tvoje macecha mohla odvést ty svoje dva parchanty domů a nakrmit je cheeseburgery z McDonalda, o kterých pořád melou. A jestli existuje Bůh, tak už přistáváme, a taky že jo, úplně u rampy stojí nějaký kluk. Už jsme tam a já budu třetí, možná čtvrtý a lidi za mnou už se začínají tlačit.

A jestli existuje Bůh, nejsi to ty, koho slyším za sebou. A jestli existuje Bůh, Ronnie nebude prosit zrovna mě – mě! – abych ji pustil před sebe.

„Snaží se ke mně dostat manžel,“ říká a moc dobře vím, jak se pomstít. Tvůj táta se tlačí kolem mě a omlouvá se a pak se otáčí a hvízdá přesně v okamžiku, kdy sebou loď konečně cukne a lodník spouští rampu a my se spojujeme s pevninou.

„Jdu za váma!“ voláš. „Ježíš, lidi, tohle není Ellis Island.“

A mně se líbí tvůj smysl pro humor i to, jak jsi znechucená, a miluju tě, a právě proto jen o milimetr otáčím hlavu, tak jako slunečnice každým dnem otáčí se za sluncem, a vidím tvou nádhernou tvář a toužím po tom, abys ty spatřila mou, jenomže pak lodník konečně spustí rampu a já se prodírám

davem z téhle blbé lodi na břeh.

23

Pokaždé když se blížím ke sjezdu z dálnice, mám chuť zastavit na nějaké benzince a převléct se z tohohle zatuchlého kostýmu. Ale neudělám to. Sedím za volantem jako paralyzovaný. Pořád ještě tak strašně panikařím, že nedokážu víc než jet rovně. Důvod je strašlivě prostý: během poslední hodiny od chvíle, co loď přistála v přístavu, jsi mi už čtyřikrát volala. A to může znamenat jen jedinou věc: viděla jsi mě.

„Ne!“ řvu a mám pocit, jako bych řídil už celou věčnost, a mlátím do volantu a buick se přesouvá k pravé čáře a já se na poslední chvíli odlepuju od tiráku, co tam jede, a kamioňák za volantem na mě troubí a já otevírám okýnko a řvu: „Vyser si voko, debile!“

Nevím, jestli odpověděl, protože jsem okýnko zase ručně zavřel – pan Mooney je starý šetřílek, takže na dveřích jsou jenom kličky –, a musím zpomalit, protože nechat se vytlačit ze silnice je to poslední, co by mi chybělo. A fakt to není moje vina. Lhala jsi mi. Tvůj táta není mrtvý. Byl jsem na té lodi, protože jsi mi lhala.

Možná tě neznám tak dobře, jak si myslím. Je to směšné. Mezi námi přece je určité spojení. Jenom jsi to teď trochu posrala. Měla jsi mi o tátovi říct, i když se za něho třeba stydíš. A já jsem tě měl vyslechnout a milovat tě a říct ti, že to je dobrý. A pak by ses mě zeptala na můj život a já bych ti všechno pověděl a ty bys mi naslouchala stejně, jako jsem já naslouchal tobě, a zase bychom si byli blíž.

Dojíždím nějakou holku, co jede moc pomalu, a ona mě ještě vybržďuje. Na nárazníku má nálepku JESTLI SE NA MĚ LEPÍŠ, PROPADL JSI Z FYZIKY a taky nálepku z Boston College a já strašně nerad řídím a nejradši bych jí to její volvo pořádně nabral a pak se díval, jak vykrvácí, ale ne, Joe, ne, ne. Ona ti nic neudělala a neměla by pykat za tvé chyby.

Za tohle můžeš ty, Beck. Tohle jsi hodně podělala a víš, že jsem tě sledoval, a víš to. Víš to. Opírám se o klakson a lepím se na tu krávu, dokud nevyhodí blinkr. Když ji předjíždím, zpomaluju a chvilku jedu vedle ní a ukazuju jí fakáče. Ta kráva se směje a já jedu dál. Ať jde do prdele. A ty taky.

Tohle mi nikdy neodpustíš a já už tě nikdy neuvidím a potřebuju, aby ta blbá rodinka v Land Roveru odpálila i s těma svýma lyžema a novýma gumama a lepím se jim na zadek a zvoní mi mobil.

Ty.

Kluk na zadním sedadle neposlouchá tátu a otáčí se a víš, co je mi jasné? Ten kluk skončí v jedné z nejprestižnějších škol v Connecticutu, v Choate Rosemary Hall (už mají na zadním okýnku nálepku), a než mu bude třináct, začne hulit a zobat a všichni si budou myslet, že je naprosto okouzlující, protože zobe pilule někde v lese. I on si zaslouží prostředníček. Ať má na mě vzpomínku. Je mi jasné, co z toho kluka vyroste, a je mi jasné, že za svá špatná rozhodnutí nebude nikdy platit. Dostane se mu soucitu a uznání a já jim dělám myšku a přímo před nimi dupu na brzdu a jejich táta troubí, konečně nasraný, konečně živý, a já dupu na plyn a mizím, protože můžou jít do prdele i se svýma lyžema a lyžákama. V autě mi nefunguje topení a nejsem schopný rozmrznout. Už nikdy se nebudu moct podívat na Dickense, aniž by se mi vybavil dnešní den, a nakonec přece jenom zastavuju na odpočívadle a

vypínám motor. Je tu strašné ticho. Je strašně moc prosinec a je strašně moc po všem.

Zase mi zvoní mobil. Nahlas. Ty.

Ignoruju ho (zase) a mažu tvoji zprávu, protože nesnesu pomyšlení, že při pohledu na mě křičíš strachy a obviňuješ mě, že jsem stalker. Ne. Tohle je všechno špatně a já zase mlátím do volantu, až mě bolí kotníky na prstech, jenomže ty modřiny se zahojí, ale ty už nikdy nezapomeneš, jak tě jeden chlápek pronásledoval až do Connecticutu, navlékl se do kostýmu (do kostýmu!), a špehoval tě dokonce i na festival.

V tvé hlavě už jsem určitě spíš jen drobná epizoda, podklad pro skvělou povídku, útržek minulosti, jen další z bývalých nápadníků. Pláču. Ty voláš. Vypínám telefon. Vypínám i tvůj telefon, než ho vypne tvoje máma, což se pravděpodobně stejně stane. Dneska nesvítí slunce. Doslova.

Odhazuju klíče pana Mooneyho. Má kyslíkovou bombu a boviják a jednoho dne budu i já mít kyslíkovou bombu a boviják, protože ty už se mnou nikdy nepromluvíš a já to vím. Myslí to se mnou dobře a je to hrozně rovný chlap, veterán se vším všudy, a já se mu zrovna teď nedokážu podívat do očí, protože je strašně těžké přiznat, že i když ho nesmírně obdivuju, respektuju, tak nechci být jako on. Jsem strašný člověk a on je dobrý chlap a otevírá mi dveře a staří lidé jsou tak smutně osamělí, když nikoho nemají. Láme mi srdce, když vidím, jak moc by chtěl, abych šel dál a dal si s ním skleničku. Hodný kluk by šel, ale všichni víme, že já jsem hajzl a debil.

Snaží se mě rozveselit. „Co to máš, za ohoz, Josephe?“

Zapomněl jsem, že jsem pořád v kostýmu a uvažuju: „Byl jsem na maškarním.“ Zjevně o něm nechce nic vědět. „Obchod v pohodě?“

„Jasně, super, pane Mooney, fakt super.“

Podávám mu klíčky od auta, ale on jen mává rukou. Pořád drží dveře otevřené. Není to typ chlapa, který by nahlas řekl, že mu chybí společnost. Nakonec se mu dostává alespoň něčeho. Strkám si klíčky do kapsy a dělám krok zpátky. Stejně tak on couvá do svého zatuchlého a vlhkého bytu.

„Tak si ty klíčky nech,“ říká mi. „Stejně s tím autem nejezdím.“

„Myslíte to vážně, pane Mooney?“

„A kam bych jezdil?“

„Kdybyste potřeboval, můžu vás kamkoli odvézt.“

Mává rukou, abych už šel, a je jasné, že nebude potřebovat nikam odvézt. Chodí za ním jeden chlápek z kostela, který ho vozí k doktorovi. A v tomhle stavu už opravdu nikam jinam jet nepotřebuje. Měl bych jít dál. Ale zrovna teď nemůžu.

Ještě se otáčí. „Ozvu se ti, chlapče.“

„Děkuju, pane Mooney.“

Dveře se tiše zavírají a já jdu, ani nevím kam, ale nakonec mě nohy zanesou domů. Přísahám, že se mi jeden z psacích strojů směje kvůli tomu kostýmu. Zvedám ho ze země a házím s ním o zeď. Do prdele se vším. Správce tady stejně nikdy nic nespravuje. Svlíkám si kostým a nejradši bych ho spálil, ale dávám ho do krabice od bot a zalepuju páskou. Nechci se na něj dívat a píšu na krabici adresu, a když musím napsat Bridgeport, vypadává mi pero z ruky. Oblékám si to nejhorší a zároveň to nejpohodlnější, co mám – vytahané tričko s Nirvanou po mámě a asi sto roků staré, stejně vytahané fleecové tepláky z výprodeje v Houstonu. Chci vypadat stejně děsně, jako se cítím, a zakusuju se do máčených sušenek, které jsem si koupil v korejské večerce vedle bytu pana Mooneyho. Nová díra v mé stěně hovoří za vše.

Zbývají poslední dvě sušenky a já jsem ztratil pojem o čase, jako se mi to tady občas stává, a poslouchám pořád dokola Erika Carmena „Make Me Lose Control“, jsem sebedestruktivní a doslova si podřezávám žíly textem o době, kterou si nepamatuju, o letní lásce a kabrioletech s velkými zadními sedačkami. Kdosi klepe na dveře a mně nikdo na dveře neklepe a ve stěně mám díru a zase někdo klepe. Zastavuju hudbu. Další zaklepání.

24

Když otevírám dveře, umírám. Jsi tady, v mém domě, v nebesky modrých manšestrákách a kožešinové bundičce. Chceš jít dál a to je nebezpečné. Jsou tu všechny kousky tebe, které jsem zatím nasbíral, a ty bys je neměla vidět. Pořád voníš jako ty, božsky, a vypadáš, že jsi plakala. Jdeš ke mně a já se pevně držím kliky. „Beck.“

Vzdycháš. „Já to chápu. Neozvala jsem se ti a pak ti najednou volám padesátkrát za sebou a pak stojím za dveřmi jako nějaká pošahaná stalkerka.“

A teď už to vím. Můžu tu kliku klidně pustit. Na tom trajektu jsi mě neviděla. Máš laskavý pohled a nebezpečí nehrozí. Chceš jít dál.

Hraju s tebou: „Nejsi žádná pošahaná stalkerka.“

„No, trochu pošahaná asi jo. Přinutila jsem toho kluka u tebe v obchodě, aby mi dal tvoji adresu.“

Jsi moc malá, než abys někoho přinutila cokoli udělat, ale Curtise zabiju a ty jsi úplně hotová a já tě prostě musím pustit dál. Jakmile vejdeš, krátce váháš, jako bys vešla na ty nejhnusnější záchody někde na nádraží, a kéž bych býval uklidil. Ve dřezu je otevřená konzerva od sardinek, která by tam nebyla, kdybych věděl, že přijdeš. Ale kdybych odvedl pozornost jenom na ty ryby, asi by to taky nebylo dobré.

„Máš pěkné tričko,“ říkáš. „Nirvana.“

„Dík,“ vyhrknu. „To bylo mámy.“

Přikyvuješ, protože co na to máš asi tak říct?

„M–mám otevřít okno?“ koktám.

„Ne,“ odpovídáš. „Zvyknu si.“

Debil Curtis. Rychle prohlížím obývák, jestli někde neleží podprsenka, kalhotky nebo notebook s e- mailem. Nic. Zázrak. Vysvlékáš se z kožešinové bundy, rozepínáš si boty a rozvaluješ se na sedačku, jako by ti to tady patřilo. Jedno pozitivum to má. Jsi tak zahleděná do sebe, že zbytek mého bytu zjevně nevnímáš. Smrkáš a utíráš si nos a já si sedám na svou židli, kterou jsem před pár týdny našel na ulici vedle knihkupectví. Když jsem ji přitáhl metrem domů, myslel jsem si, že už ji nikdy nikdo neuvidí, že se naposled ukázala na veřejnosti.

„Takže. Vím, že jsem se dlouho neozvala,“ říkáš. „Ale někoho jsem potřebovala a prostě jsi mě napadl jako první, jenomže jsi mi nebral telefon.“

„Promiň,“ omlouvám se a měl jsem ti dát šanci. Kdybych byl statečnější, tenhle rozhovor by se odehrával u tebe v bytě.

Přitahuješ si kolena k tělu a pohupuješ se. „To je jedno. Já prostě nevím. Jsem úplně v pasti.“

„Stalo se ti něco?“ Kýveš hlavou.

„Někdo ti ublížil?“

Zvedáš oči a díváš se na mě, jako bys strašně dlouho někoho chránila, jako bys vždycky odpovídala ne, když pravda je ano, a nakonec jen tiše pípneš jako kuře: „Jo.“

A začínáš natahovat. Jdu k tobě a nechávám tě vyplakat a ty chvilku nic neříkáš. Pak mě plácáš po zádech. Schovávám tě ve svém náručí a nechávám tě vybrečet. Tvé slzy se vpíjí do mého trička a já si připadám jako nějaký stalker, který už ho nikdy nebude prát, a ty se celá třeseš, jak jsi nešťastná, a nebude to dlouho trvat a budeš se chvět štěstím. Plácáš mě po zádech. „Dobrý, jsem v pohodě.“

Chápu, že potřebuješ prostor, a vracím se na židli a ty zhluboka vzdycháš. „Už jsi někdy měl nějaké tajemství? Jako nějakou lež a nemohl jsi to nikomu říct. A pak už to prostě nejde vydržet a musí to ven.“

Někdy vídám v televizi toho kreténa bráchu Candace a nejradši bych v tu chvíli rozmlátil obrazovku a řekl mu, že se jeho sestra neutopila při surfování. Přikyvuju. „Jo, to znám.“

Oči ti kmitají po pokoji a nakonec spočinou na mně. „Je to složité, ale musím to říct. Lhala jsem ti a taky všem ostatním. Můj táta není mrtvý. Je živý až moc a žije na Long Islandu.“

„Týýý brďo,“ říkám. Vybrala sis mě.

„Už jsem to nemohla tajit,“ říkáš. „Musela jsem si vybrat někoho, komu to řeknu.“

„To chápu,“ říkám souhlasně. A skutečně to chápu. A myslím, že sis nevybrala někoho, vybrala sis

mě. A to něco znamená, Beck. Dostala jsi mě.

„A víš, jaké jsou holky,“ pokračuješ. „Kdybych to řekla Peach nebo Chaně nebo Lynn nebo někomu takovému, ony by to někomu řekly dál a pak už by se to šířilo a někdo by to hodil jako velkou záhadu na Twitter a tak. Proto jsem si vzpomněla na tebe. Bylo mi jasné, že ty to nikam dál nepošleš.“

„Chápu,“ říkám. A skutečně tě chápu. Držím spoustu tajemství a teď k nim přidám i to tvoje.

„A upřímně, vlastně jsem ani tak moc nelhala, protože pro mě je skoro jako mrtvý, Joe,“ meleš dál.

„Problém je v tom, že si vzal právničku a ta je bohatá a on má peníze a já jsem bez peněz. A on mi samozřejmě peníze jenom tak nedá. Abych z něj něco dostala, musím s ním a s jeho rozmazlenými parchanty trajdat v přiblblém kostýmu z doby Charlese Dickense.“

„To byla spousta informací,“ říkám. „Charlese Dickense?“

Směješ se a vykládáš mi o festivalu. Musím být hodně opatrný a dělat, jako že jsem o ničem podobném nikdy neslyšel, a nechat tě vykládat mi všechny detaily. Reaguju velmi uvážlivě a nakonec vrtím hlavou. „To je šílené,“ říkám. „Stojí to za to? Dělat ze sebe šaška za pár šupů?“

„Člověk musí z něčeho žít,“ říkáš a zakládáš ruce na prsou. „Když může svým novým děťátkům platit organická bio jablka v cukru, měl by platit i svému starému dítěti.“

„Chápu,“ odpovídám a fakt to chápu. Tvůj táta se svou ženou asi za ty dickensovské kostýmy, horké kakao a jablka v cukru vyhodili dobré čtyři stovky. Ty navíc nejsi typ holky, která by si šla přivydělat jako servírka. Tví kamarádi s penězi starosti nemají, tak proč bys je měla mít ty?

Odesíláš esemesku, dáváš ruce na sedačku a nohy na zem, a když se do téhle polohy nastaví nějaké zvíře, znamená to, že chce šukat. TY jsi teď moje zvířátko na sedačce a rozhlížíš se po mém bytě.

„Teda,“ říkáš. „Máš hodně rád staré věci, co?“

„Všechny ty věci, které tady vidíš, jsem našel na ulici,“ říkám hrdě.

„To je mi jasné,“ konstatuješ znechuceně. Ty dáváš přednost sterilní IKEA a zároveň strkáš posmrkané kapesníky do kabelky. Ach, ty ženy. Kýveš špičkami chodidel a zase začínáš o tátovi:

„Když jsi z chudé rodiny, tak je rozvod těžší, víš? Táta se seznámil s Ronnie na ostrově, když tam byla na dovolené. Normálně se s ní seznámil v baru, kde dělala moje sestra. A začít studovat na vysoké jako holka, která vyrostla tam, kam ostatní jezdí na dovolenou, taky nebyla sranda. Nechtělo se mi ještě vykládat lidem, že můj venkovský táta, utekl manželce s turistkou. To už bylo prostě moc, chápeš?“

„Není to fér,“ říkám.

„To teda ne,“ souhlasíš a takhle zničenou jsem tě nikdy neviděl. „Jedna věc je být holkou z venkova, co chodí na Ivy League, ale když k tomu všemu ještě nemáš tátu, tak je to úplně v prdeli. Strašné klišé.“

„Chápu,“ říkám a fakt to chápu. Miluju tě, když se chováš takhle sebevědomě jako malá bojovnice.

Jsi silná, doslova lidi zabíjíš. Jsi brutální.

„Když jsem se sem přistěhovala, říkala jsem si, že začnu znovu, ale nedomyslela jsem to,“ vzdycháš a vrtíš hlavou. „Kolem bydlí všichni ze školy, a kdybych teď o tátovi řekla kámoškám, měla bych to na talíři pořád, víš?“

„Vím,“ přikyvuju. „Lidi umí být v takových případech hodně hnusní. Člověk si musí dávat bacha.“

„Nikdo to neví,“ říkáš a máš hrozně velké oči a ty oči jsou moje. „Nikdo.“

„Až na mě,“ dodávám a ty rudneš.

„Až na tebe,“ opakuješ a usmíváš se, teda skoro, protože pak už jsi zase smutná. „A já vím, že bych neměla být tak v pasti, ale ono nešlo jenom o to, že odešel. Udělal si novou rodinku s mladší a hezčí ženuškou a roztomilejšími dětmi.“

„Ty děti rozhodně nejsou roztomilejší než ty, Beck.“

Díkybohu nejsi nastavená tak, aby ti ta poznámka připadala podezřelá, a směješ se, protože si myslíš, že jenom hádám. „Všechny děti jsou roztomilejší než dospělí, Joe,“ vzdycháš. „Matka příroda je krutá.“

„Tak se na ni vykašli,“ říkám a vysloužil jsem si další smích. „Udělala jsi, co jsi mohla. Byla jsi s ním a jeho rodinou. Pomohl ti na oplátku finančně?“

Protahuješ si ruce směrem ke stropu a pak se protahuješ doprava a všímáš si díry ve zdi. „Ježíš, to je teda díra.“

Nasucho polykám. „Nade mnou praskly trubky a oni se k nim museli nějak dostat.“

„Což se jim zjevně povedlo,“ konstatuješ a začínáš být sama sebou. Všímáš si Larryho, mého rozbitého psacího stroje na konferenčním stolku. Říkáš si pohledem o svolení se ho dotknout. Přikyvuju. Ty lžeš, já sbírám psací stroje. Každý jsme jiný, což je sexy.

„Jmenuje se Larry,“ říkám. Budu k tobě upřímný, jako ty ke mně.

„Ty všem těm psacím strojům dáváš jména?“ ptáš se.

„Ne,“ odpovídám. „Nedávám jim jména. Oni mi je řeknou, když si je přinesu domů.“

Je sranda si z tebe dělat srandu a ty nepoznáš, jestli si dělám srandu, nebo jestli jsem šílený, a když se začneš smát, tak zase já nepoznám, jestli jsi milá, nebo si o mně myslíš svoje. „Aha.“

„Beck,“ říkám. „Jasně, že jim dávám jména. Dělám si srandu.“

„Tak třeba Larry je pěkný,“ říkáš, předkláníš se, abys ho pozdravila, a jemně mu třeseš klapkami.

Vidím ti kalhotky. Pak se mě ptáš: „Můžu si ho podržet?“

„Je těžký, Beck.“

„Můžeš mi ho položit do klína,“ říkáš a máš na sobě růžovou bezešvou podprsenku velikosti „S“ z kolekce Victoria’s Secret Angels. Zvedám Larryho a pokládám ti ho na klín a modlím se, aby sis nevšimla, že mezi polštáři sedačky jsou zastrčené úplně stejné kalhotky, jako máš na sobě. Říkám ti, že Larry je rozbitý, protože spadl (hahaha), a ty ho hladíš, což je moc milé.

„No, Larry je sice rozbitý, ale i tak je to pěkná potvůrka, Joe.“

„Druhý takový není,“ odpovídám. Prohlížíš si ho. „Chybí mu L.“

Musím lhát, protože ti nemůžu dovolit, abys jeho L začala hledat. „Už jsem ho bez něj přinesl.“ Díváš se na mě. „Máš něco k pití?“

Nemám nic k pití. Ten Curtis je debil. Obracíš pozornost zpátky k psacímu stroji a chceš se podívat mezi polštáře, jestli tam náhodou nenajdeš L, ale kdybys to udělala, našla bys svoje kalhotky, které bys okamžitě poznala, teda jestli máš normální čich, což asi jo. Jsi jako batole, které člověk musí nějak zaujmout, a beru si sušenku a ty tu zbývající.

„Máš ještě nějaké?“ ptáš se.

„Bohužel ne,“ odpovídám a teď se fakt bojím, protože přestáváš žvýkat a tvoje oči najednou zachytily cosi v ložnici.

Mžouráš. „To je ten italský Dan Brown, co jsem ti dala?“

Nejradši bych ty dveře do ložnice zavřel, ale to by bylo divné, takže se otáčím, dívám se, kam se díváš, a dochází mi, že máš oči upřené na zvláštní poličku, kterou jsem vyrobil speciálně pro tvého italského Dana Browna. Mohlo by být hůř. Mohl jsem na tu poličku dát Beckinu knížku.

„Myslím, že to je ten od tebe,“ lžu.

Hladíš Larryho a zubíš se. „To je hezké, Joe.“

Polykám zbytek sušenky a musím tě odtud nějak dostat. „Dala by sis ještě sušenky?“

„Že váháš,“ odpovídáš a já jdu k tobě a ty vypadáš s Larrym na klíně ještě menší. Pořád ho hladíš.

„Vezmi ho, prosím.“

Zvedám ti ho z klína a na tvých bledě modrých manšestrákách jsou černé skvrny a já pokládám stroj na své místo na zem a ty si obouváš boty a oblékáš kožešinovou bundu a jdeš na druhou stranu pokoje směrem od důkazů mé lásky, svých kalhotek a podprsenky. Je to neskutečná úleva, když otevíráš dveře, a společně jdeme ven a svět je najednou úplně jiný, když tě v něm mám. Zastavuješ se na schodech a ukazuješ na flek na stěně. „To je krev?“ šeptáš, už úplně živá, v dobrém rozmaru, moje víla s kožíškem, a já souhlasně přikyvuju a ty zvedáš obočí. „Larryho krev?“

Plácám tě po zadku a tobě se to líbí a seskakuješ ze schodů a já jsem jediný, kdo ví o tvém tátovi, a nebude to dlouho trvat a dojde i na červenou naběračku. Otevíráš dveře, které já otevírám už asi patnáct let. Jdeme do večerky a ty skoro poskakuješ.

„Je to pravda, že tady z toho chtějí udělat památkovou zónu?“ ptáš se. „Někde jsem o tom četla.“

„Ne,“ odpovídám. „Tohle je ta druhá část Bed-Stuy.“

Ta moje část ti připomíná „Sesame Street a písničky Jennifer Lopez“ a všichni chlapi v obchodě by tě chtěli ojet, jenomže ty tu jsi se mnou. Všechna ta pozornost se ti líbí. Říkáš mi, že se cítíš jako celebrita, a hihňáš se. Platím za sušenky a balenou vodu a ty si je strkáš do zadní kapsy kalhot, jako bys potřebovala ještě víc upozornit na svůj zadek. Takhle by to bylo, kdybys se mnou bydlela. Bylo by to pěkné, vřelé. Ani se nenaděješ a jsme zpátky u mě před domem na schodech.

Sedíme blízko sebe, cpeme se sušenkami a dělíme se o flašku vody. Kolem jdou dvě puberťačky vedle ze vchodu a čumí na tebe, jako by tě chtěly zabít, protože ta voda je Evian, a ty se krásně ohrazuješ a ujišťuješ mě, že tuhle drahou značku piješ jenom proto, že ti Peach řekla, že je alkalická, a nemáš podprsenku, stejně jako jsi neměla podprsenku první den, kdy jsi přišla ke mně do obchodu, a mně to opravdu připadá jako nový začátek.

Prohrabuješ se mi studenými prsty ve vlasech. „Jdeme zpátky nahoru?“

„Jo,“ souhlasím a strašně si přeju, abych se na tebe býval připravil, schoval tvoje věci a osprchoval se a vzal si dvě stejné ponožky. Jenomže ty už jsi tady, jdeš nahoru po mých schodech a dráždíš mě tím, jak schválně pomalu a svůdně našlapuješ.

Od toho okamžiku je všechno jako jedna rychlá šmouha. Ten krám, co mám místo pohovky, se bleskurychle mění ve visuté lůžko na opuštěném ostrově v reklamě na Coronu, ve které chybí pivo. Pivo nepotřebujeme, nepotřebujeme vůbec nic, protože teď máme jeden druhého. Mám paže kolem tvého těla a ty mě držíš způsobem, který by Eriku Carmenovi udělal radost, protože takhle o tom zpíval v Hříšném tanci. Snažíme se jeden druhému vysát jazyk, až už to dál nejde vydržet, a pak si povídáme. Ty mi vykládáš o festivalu Charlese Dickense, o hádce s tátou o cigarety, o maceše a zavšiveném motelu, o rozmazlených nevlastních sourozencích, o předražených jablkách v cukru. Ptáš se, co já, a já ti říkám, že se mi moc líbíš, moc. Vracíme se k sání jazyků. Tak to jde nějakou dobu, až jsi úplně vláčná a přítulná. Když nakonec usneš, jsi úplně tuhá. Nemám tušení, jestli budu kdy schopen takhle blízko tebe usnout. Ve spánku neumíš lhát a trochu se usmíváš, aspoň se mi to zdá, a tulíš se ke mně.

Že jsem vedle tebe přece jen usnul, vím jenom díky tomu, že mě ráno budí zvuk puštěné sprchy, a už nejsi v mém objetí a jsi nahá a mokrá.

25

Když člověk žije sám, musel by být cvok a ještě masochista, aby si kupoval neprůhledný koupelnový závěs. Poprvé mě to napadlo v motelu Silver Seahorse, kde takový závěs byl, bílý, s několika plesnivými skvrnami. Jako by chtěli, aby jejich pokoje vypadaly jako ve filmu Psycho. Myslel jsem si, že koupit koupelnový závěs bude nejjednodušší věc na světě, ale pak zajdeš do domácích potřeb, třeba do Bed Bath & Beyond a tam mají šest set různých druhů, které zjevně nepřicházejí v úvahu. Takže pouštíš internet a tam už nabídka jde do tisíců. Nekoupil jsem úplně průhledný, protože na něco se člověk dívat musí, a když se nad tím zamýšlím, na koupelnový závěs se teď budu dívat

Každý. Blbý. Den.

Takže jsem začal procházet stovky různých druhů na netu. Většina jich byla nechutných a já bych je prostě nesnesl (mapa světa, to mě poser, ryba, mapa Brooklynu, to mě fakt poser, sněhulák, Eiffelovka, kotvy – nejsem přece debil, který si kupuje šály v e-shopu Urban Outfitters a hodnotí filmy na IMDb). Jenom jsem chtěl něco zábavného a klasického.

Nakonec jsem se rozhodl pro závěs se žlutou policejní páskou s nápisem POLICIE – NEVSTUPUJTE ZA PÁSKU. Když jsem ho koupil, ani ve snu by mě nenapadlo, že jednou na druhé straně té pásky budeš ty a že mi ten debilní žlutý pruh bude vadit ve výhledu. Příště koupím úplně průhledný, Beck. Už jsem se poučil.

Nakonec se toho vlastně tak moc nestalo, protože stejně nemám čas se dívat, jak se sprchuješ. Musím využít příležitost a schovat všechny části Beckiny sbírky a doufat, že jsi tady po probuzení moc nečmuchala. Jdu po tvých stopách. Když sis vzala ze skříňky ručník, nechala jsi ji otevřenou (jak typicky ženské). Naštěstí sis vzala ten nahoře a nenašla jsi své podprsenky zastrčené pod spodním ručníkem. Snad jsi neotevřela skříňku s léky, kde bys moha najít svou poškrábanou stříbrnou sponku do vlasů (tu jsem ti ukradl první den, když jsem byl u tebe v bytě, protože podobné ležely úplně všude a jedna ti chybět nebude, že ne?). Potřeboval jsem ji, protože v ní zůstalo pár tvých jemných vlasů, tvá DNA a tvá vůně. Otevřela jsi lednici a našla v ní svou poloprázdnou láhev ledového čaje značky Nantucket Nectar Diet? Dotkly se jí tvé rty a já jsem si chtěl tvé rty schovat do lednice, aby zůstaly čerstvé. Sice sis zjevně nalila sklenici vody, ale i kdyby sis toho ledového čaje všimla, klidně sis mohla myslet, že je můj.

Dveře od koupelny jsou u mě v bytě asi to jediné nezničené a klidně jsi je mohla zavřít, ale neudělala jsi to. Jako bys za sebou chtěla nechávat všechny dveře otevřené, ze stejného důvodu, z jakého nemáš u sebe v bytě záclony. Nemůžu si pomoct, vzrušuje mě to, protože jsi chtěla, abych tě šmíroval, jenomže v tom mi právě brání ta policejní páska. Prohýbáš se v zádech a necháváš si téct vodu po jednom prsu a pak po druhém a pak se otáčíš a líbí se ti tu, v mé koupelně, u mě doma, a teď si necháváš vodu stékat po krku. Pak bereš tubu se sprchovým gelem (mým gelem) nastavuješ si ji

mezi prsa a sjíždíš níž, pouštíš ji na zem a pak si gel roztíráš po bříšku, níž, ještě níž, až máš ruce tam dole, a pak, jen co se na chvilku ocitnou úplně dole, vystřelí zpátky ke krku. Držíš se a jsi vzrušená jen pro mě a já bych ze sebe měl shodit šaty a vlézt za tebou do sprchy, ale kdybych to udělal, podívala by ses na posuvné dveře a všimla by sis, že na klice visí vršek tvých bílých plavek. Vím, že sis ho ještě nevšimla, a je velmi pravděpodobné, že si ho nevšimneš, protože jsi za sebou nezavřela ani jedny dveře. Můžu ten vršek plavek sebrat a modlit se, abys byla tak zaujatá svým mokrým tělem

– dvojsmysl, kotě –, že si toho nevšimneš, nebo ho tam můžu nechat a spoléhat na to, že až skončíš – s mytím, ne masturbací –, budeš mít co dělat, aby ses pořádně utřela, a v očích páru, takže si těch bikin prostě nevšimneš.

O tom druhém si můžu tak maximálně nechat zdát. Ten vršek plavek prostě musím dostat. Zavírám oči. Modlím se. Třesoucí se rukou se natahuju dovnitř a stahuju ho z kliky. Ty si ničeho nevšímáš a všechno už je zase v pohodě a já tě fakt musím z tohohle bytu dostat pryč. Strkám bikiny za mražené hranolky, které stejně nikdy nejím, a ty už jsi venku z koupelny a voláš.

„Hele, Joe, kampak míříš tou pistolí?“

Na chvilku panikařím. Všechno víš a tou pistolí myslíš své bikiny a já jsem v prdeli, ale ty jsi zabalená v ručníku, kape z tebe a já vypadám u lednice jako nějaký blázen.

„Dělám si srandu,“ říkáš. „Vím, že je to blbý vtip, ale zase tak blbý ne. Klídek.“

„Ručníky jsi asi našla, že?“

„Doufám, že ti to nevadí,“ šeptáš a u mě doma se naboso moc chodit nedá, protože podlaha lepí a je špinavá, a ty se díváš na zem na moje psací stroje a ptáš se až na příliš mnoho věcí a pak zvedáš mou miniaturní preparovanou krokodýlí hlavu, kterou bych býval schoval, kdybych věděl, že přijdeš, a tohle je všechno špatně, takhle po ránu je tu moc světla a ty jsi tady spala a sprchovala se a mydlila, aniž by ses se mnou milovala, a copak něco takového může být správně? Tvé čisté ruce jsou jako ruce policistky a ty jimi zkoumáš můj byt, jako by to bylo místo činu. Možná tě do tohohle stavu dostala ta žlutá páska na závěsu. Ptáš se, kdy jsem začal sbírat psací stroje a mrtvá zvířata, a v žertu se ptáš, jestli nejsem sériový vrah, a ukazuješ na díru ve stěně a říkáš: „Josephe, řekni mi ještě jednou, jak jsi to udělal,“ a jo, směješ se a nechceš, abych něco vysvětloval, ale tohle pro nás není dobré a ty jsi moc čistá a já mám ještě v očích ospalky a neměl jsem kafe a nemám vajíčka, abych ti udělal snídani. Kape kohoutek (protože jsi ho úplně nedotáhla), ale já ho nemůžu zastavit, protože tě nesmím nechat samotnou v obýváku. Omlouváš se, že musíš ještě do koupelny, a myješ si ruce a potřebuješ spoustu mýdla (vycpané zvíře a psací stroje). Když vyjdeš ven s čistě umytýma rukama, skončila jsi se mnou, mluvíš cosi o škole a dáváš mi pusu na rozloučenou, ale bez jazyku.

Když jsi pryč, sedám si do mokré vany a dýchám tě. Celou.

„Ty vole, to je trochu drsné, ne?“

Curtis se přiznává a rudne. Ještě ho asi nikdy nikdo nevyhodil a najednou se mu tady u Mooneyho strašně líbí a najednou slibuje první poslední, dokonce že přestane chlastat.

„Curtisi, jediné, co se teď od tebe chce, je, abys řekl: Ano, šéfe.“

Rudne ještě víc a na pokladnu klepe nějaká malá tlustá paní, jako by to byly dveře: „Pardón, chlapci, ale nemáte nějaké kuchařky od Zone?“

„Ale jo,“ odpovídám a už chci říct, kde, ale Curtis tady najednou zase pracuje a může se rozkrájet a vede tu roztomilou malou tlustou paní ke kuchařkám a vykládá jí, jak jsme schopni jí objednat z nakladatelství Zone cokoli, po čem její tlusťoučká dušička zatouží, a taky jí vykládá, že knihy může

samozřejmě vrátit, a všechno tak nahlas, jako by byla hluchá, a ne tlustá. Je to neuvěřitelné, jak se lidi vzpamatují, když jim přiložíte pistoli k hlavě, ale pak tě slyším říkat: Hele, Joe, kampak míříš tou pistolí? To ráno bylo celé jeho chyba a on za to zaplatí. Musí za to zaplatit a ta tlustá paní chce zaplatit částečně šekem, částečně hotově a částečně kartou a mně napadá, kde asi vezme peníze na suroviny, které se po ní v kuchařce ze Zone určitě budou chtít, a z Curtise je najednou dobrovolný strážce pořádku, protože kontroluje té paní řidičák, jak jsem ho to učil a jak to nikdy nedělal, a projíždí kreditku, jak má, rychle a trochu zešikma, aby ji naše stará čtečka vzala, a do každé té blbé kuchařky ještě dává záložku a najednou je tak dobrý a oddaný, že by ho vyhodil jen nějaký psychopatický perfekcionista.

Ta malá tlustá paní má radost a hvízdá na mě. „Haló, chlapče.“ Kývám a usmívám se a taky mi mohla říct pane.

„Měl byste tomuhle mladíkovi přidat,“ říká a je celá růžová, jak pobíhala po obchodě sem a tam.

„Byla jsem v jednom knihkupectví v centru a trvalo dvě hodiny, než mi tam někdo pomohl, a tenhle váš mládenec se o mne moc pěkně staral. A taky se vyzná.“

Nejradši bych jí řekl, že je to vlastně slušnost si čtenářů v knihkupectví nevšímat. Když zákazníky obtěžujete a příliš se vnucujete, mají pocit, že je vyhazujete. Tahle paní neví nic o světě a pořád básní o milém mladíkovi a já bych jí nejradši řekl, že náš příliš horlivý Curtis (to začal brát metamfetamin, nebo co?) dnes vlastně spoustu zákazníků odradil, protože lidi nemají rádi, když je prodavač ruší, zatímco se snaží přečíst si prvních pár stránek románu. Jo, tohle všechno bych jí chtěl říct. Curtis taky čtyřikrát denně hulí a krade kola a dává je do zastavárny. Mohl bych jí odpovědět, že ani jednou nepřišel včas a že pořád sedí na hajzlu (to by bylo nezdvořilé) a že podvedl zatím každou holku, se kterou chodil. A hlavně bych jí měl říct, že kdyby mu nehrozilo, že ho vyhodím, dělal by si z ní srandu, a dokonce by si možná zapsal údaje o jejím účtu. Ano. Platí šekem.

Místo toho se na paní usmívám. „Díky lidem jako vy má smysl náš obchod každé ráno otevřít,“ říkám. „Jsme tady od toho, abychom pomáhali lidem s nákupem knížek.“

„To je přesně jako v tom filmu s Meg Ryanovou,“ zajíká se. „Víte ve kterém, jak tam má ta pěkná holka malý krámek a zamiluje se do toho chlapa, co má několik velkých obchodů?“

Curtis je magor, protože haleká: „Láska přes internet?“

„Láska přes internet,“ volá paní a směje se. „Ten film fakt zbožňuju! Prodáváte tu i dévédéčka?“

Tahle lemra z té kuchařky nikdy vařit nebude. Koupí si v nábytku malou poličku a nechá si ji přibít na stěnu v kuchyni. Tam si kuchařky hezky vystaví, bude se kochat tím, jak pěkně vypadají, strčí do mikrovlnky pizzu a pustí si Lásku přes internet na DVD, které koupí na druhém konci města. Sem už se nikdy nevrátí.

Když je pryč, Curtisovi to záhadně dochází. Je mu jasné, že skončil.

„Kámo,“ říká. „Já jsem prostě myslel, že ti pomůžu. Ta holka byla kočka. Rajcovní.“

„Nemáš co dávat moji soukromou adresu cizím lidem.“

„Ale ona říkala, že tě zná. Říkal jsem rajcovní? Šíleně rajcovní.“

Chci, aby bylo jasné, že jsem mu vrazil jenom jednu a ne do obličeje. Tohle by sis měla pamatovat, Beck. Přece nejsem nějaké zvíře a vlastně jsem mu ani neublížil. Propustil jsem ho. Jednal jsem s ním jako chlap s chlapem, jako šéf s podřízeným. Nebylo to osobní a nebylo to drsné a ta tlustá paní byla tenhle týden první zákaznice, ke které se choval slušně. A ty nejsi rajcovní. Jsi nádherná. A to je rozdíl.

26

Den po naší společné noci bez sexu ses se mnou chtěla sejít v centru. Curtis byl pryč a já jsem byl na obchod sám. Jenomže snad každému musí být jasné, že den poté, co máte v bytě nahou ženu, nemůžete na něco takového říct ne. Našli jsme si další z tvých oblíbených bufetů s boxy v dlouhatánské řadě za sebou. Pak jsi mě poslala domů.

A poslední dva týdny je to zhruba stejné. Dneska ses chtěla sejít před Starbucks na Herald Square, kde právě stojím a ty mě líbáš na přivítanou (na tvář). Nesedneš si mi na klín na vypolštářované židli a nebudeš mi lízat šlehačku z horního rtu. Jsi přepnutá do denního režimu udělej-co-se-musí a lidi, co chodí kolem a nakupují vánoční dárky, si asi myslí, že jsem tvůj nejlepší přítel. Bolí mě koule, Beck. Kde je moje slíbená dovolená?

„Mám dobrou zprávu. Vím přesně, co chci.“

„Fakt?“ reaguju a doufám, že mi teď řekneš, abych ti ji vylízal přímo na záchodě ve Starbucks.

„Chci koupit mámě taková ta sluchátka, co jsou zároveň jako kožešinové klapky na uši.“

„Aha.“ Digitální klapky na uši jsou hmatatelným opakem orálního sexu.

„A ještě lepší zpráva je, že mám kupon,“ říkáš a už si to štrádujeme do Macy’s.

Teď do mě začínáš hučet o penězích. Jsi na mizině. Předstírám, že jsem nečetl e-maily, které jste si dneska dopoledne vyměnili s tátou. Vím, že čekáš, jestli ti staroch Kapitán vypomůže.

Jsme v oddělení dámských bot (nechtěla jsi klapky na uši?), když se mě ptáš na Curtise. Říkám ti, že jsem ho načapal, jak krade, a vyhodil jsem ho. Neříkám ti, že to bylo kvůli tomu, že ti dal mou adresu. Vzdycháš. Připadal ti jako hodný kluk. Procházíme klenoty (nepotřebovala jsi klapky na uši?) a ty chceš vědět, kdy přijmu někoho nového. Odpovídám ti, že je skoro nemožné někoho najít, ale ještě nemožnější je vést ten obchod sám. Přikyvuješ a souhlasíš, že většina lidí je nezaměstnatelná. Takže takhle se teď budeme bavit? O ničem a o kravinách?

„Co takhle se projet?“ ptáš se, a jestli myslíš, že budeš jezdit ty na mém péru, jsem pro.

Jenomže ty mě bereš za ruku a vedeš mě k jezdícím schodům. Ty jsou plné lidí, zpocených, ve vánoční vřavě, a já bych radši byl koulema v popelnici. V prosinci na eskalátorech v Macy’s fakt soukromí nenajdeme, ale ty jsi moje malá herečka.

„Takže ten můj vedoucí práce, ten, co má to dlouhé neplacené volno a taky grant na Princetonu,“ odmlčuješ se, jako by to tu Mexičanku před námi zajímalo. „Chce po nás nějaký text ještě před prázdninami, což je směšné.“

„Jak jsi říkala, že se jmenuje?“ ptám se, i když jsi mi to ještě neříkala.

„Paul,“ odpovídáš a příjmení mi neříkáš a tím rozhovor končí, díkybohu, a už jsme ve čtvrtém patře. Je tu kravál a voní to tady po preclících a parfémech. Z repráků hraje Miley Cyrus a je tu moc nacvakáno. Na můj citlivý sluch útočí hádky strašně hlasitých puberťaček a já se tě ptám, jestli v tomhle patře mají ta sluchátka, a ty mi odpovídáš, že potřebuješ něco vrátit.

Naštěstí není fronta v oddělení pro mladé a žhavé kočky tak dlouhá, protože většina mladých a žhavých koček si takové věci nemůže dovolit. Nakonec se ukazuje, že jsi mi neřekla všechno, a když

jsme na řadě, vytahuješ z tašky legíny a zmuchlanou účtenku a chudák holka za pokladnou samozřejmě poprvé v životě dělá reklamaci, takže si hezky počkáme.

„Proč vám to tak trvá?“ štěkáš na ni.

„Protože jste si je koupila před více než sto dny.“

„No a?“

A to snad je sakra jasné, ne? Nemáš prachy, protože proč bys jinak vracela tři měsíce staré kalhoty?

Bereš si je i účtenku a strkáš je zpátky do tašky.

„Vrátím se, až tu budete mít vedoucí.“

„V pohodě.“

Teď jsi fakt otrávená, protože jsi počítala s tím, že ti vrátí peníze. Vylíváš si vztek na všech v oddělení pro mladé a žhavé kočky a razíš si cestu mezi regály, aniž bys řekla s dovolením. Pár holek na tebe volá, že si máš políbit prdel, ale na nic víc si netroufnou. Jsou to středoškolačky a stačí jim, když ti sprostě vynadají. Říkám ti, abys zpomalila, a ty mě neposloucháš a mně se skoro líbí, jak umíš být zlá, protože jednoho dne mě přivážeš k posteli a zmlátíš mě a budeš mi poroučet a povyšovat se nade mě stejně, jako se povyšuješ nad všechny ty lidi tady. Jsi jako časovaná puma a já bych si s tebou chtěl hrát, moc.

„Beck.“

„Co?“

„Hele, já ti rozhodně nechci kecat do vkusu, ale ty kalhoty, co jsi chtěla vrátit, vypadají náhodou dobře.“

„Ale ne na mně.“

„A nechceš se mi v nich ukázat?“

Snažíš se zamaskovat úsměv, ale nedaří se ti to. „Tady?“

„Jo,“ odpovídám a ty zpomaluješ a kabinky nikdo nehlídá, protože jsou Vánoce a Santa ví, že jsem byl hodný. Jdeme chodbičkou kolem kabinek směrem k té pro postižené na konci. Neříkáš mi, proč ji otevíráš, a neříkáš, abych šel za tebou, ale já jdu. Sedám si na lavičku a ty stojíš před zrcadlem složeným ze tří kusů. Vytahuješ z tašky kalhoty, a jak je sakra možné, že pořád myslíš na kalhoty?

Vzdycháš. „Já jsem vlastně chtěla jeggíny.“

Jenomže jestli fakt něco potřebuješ, tak je to orgasmus, a já ti říkám, aby sis ty legíny zkusila. Rudneš a jsi rozverná a venku třísknou dveře a někdo bručí: zalezte si někam, a my jsme si přece někam zalezli, zalezli jsme si sem a ty už máš zuté kožešinové boty a rozepínáš si rifle, které jsou tak úzké, že když si je sundáváš, jdou s nimi dolů i kalhotky.

„Pojď sem.“

„Joe. Pšššt.“

Ukazuju ti, že máš jít ke mně. Protože jsi v podstatě stydlivá, natahuješ si kalhoty, a dokonce si je chceš po cestě ke mně zapnout. Zvedám k tobě hlavu a ty se na mě shora díváš a klekáš si a saháš mi k opasku, ale ne. Beru tě za ruku a pevně tisknu.

„Postav se.“

Posloucháš. A když ti začínám znovu rozepínat kalhoty, tiskneš se mně, vrtíš se v bocích a pomáháš mi dostat je dolů a já ti je celé svlíkám a házím je na věšák nad zrcadlem a konečně, konečně tě můžu ochutnat – v oddělení s názvem Mladé kočky obchodního domu Macy’s na Herald Square, těsně před Vánocemi. Ochutnávám tě. Lížu tě. A když se uděláš, uděláš se z plných plic.

Děsně rád nakupuju.

Sex čistí mysl a orgasmus ti prospěl. Odcházíme z kabinky a ty se rozhoduješ dát kalhoty, které jsi chtěla vrátit, své matce. Věděl jsem, že ty klapky se sluchátky nakonec nekoupíme. Držíš mě za ruku, mačkáš ji a drtíš a jedeme spolu po eskalátorech o čtyři patra níž a tobě už se nechce chodit po obchodech. I hudba je teď příjemnější v podobě Užij si šťastné a veselé Vánoce, což je jedna z mých oblíbených vánočních písní. Ptáš se mě, co dělám mezi svátky, a já ti odpovídám, že jsem samozřejmě v práci, a ty mi říkáš, že si budeš muset taky nějakou sehnat. Vedeš mě do oddělení pánských klobouků a zvedáš z regálu zelenočervenou obludu. Zuřivě vrtím hlavou.

„Třeba bych mohla dělat tady,“ usmíváš se. „Mohl bys za mnou chodit v obědové pauze.“

„Ty fakt potřebuješ práci?“

Místo abys mi odpověděla, bereš do ruky červenou loveckou ušanku, jakou měl Caulfield v Kdo chytá v žitě, a koukáš na mě. „Prosím. To je asi moje nejoblíbenější knížka vůbec.“

Nedokážu ti říct ne a miluju tě za to, že jsi necítila potřebu říct název té knihy. Nasazuju si ušanku a ty se koušeš do rtu. „Neodolatelný.“

S tou trapnou čapkou na hlavě je těžké něco říct tak, abys mě brala vážně, ale já to přece zkouším:

„Myslím to vážně, Beck. Potřebuješ práci?“

„Jsi strašně sexy,“ zajíkáš se a vytahuješ telefon. „Jednu fotku, Joe. To prostě musím.“

„Varuju tě, jestli ji najdu na Facebooku…“

„Jenomže ty nejsi na Facebooku, hlupáčku,“ říkáš. „Úsměv.“

Fotíš si mě a já ti vracím čapku a ty lovíš v kabelce kreditku. „Beck,“ říkám. „Nemusíš mi kupovat čepici, kterou si stejně nikdy nedám na hlavu. Fakt ne. Potřebuješ tu práci?“

„Vím, že ti ji nemusím kupovat,“ říkáš. „Ale chci.“

Jsou Vánoce, takže mi klidně kup čapku, a já ti říkám, že si ji nasadím jen pod jednou podmínkou.

„Řekni si, co chceš,“ odpovídáš a máš neuvěřitelně zúžené zorné pole.

„Řekni, že vezmeš práci u mě v knihkupectví.“

„Ano!“ jásáš a objímáš mě. Dám ti všechno, co chceš, všechno, co budeš potřebovat, a ty mě jemňounce, něžně líbáš na krk a na rty. Šeptáš mé jméno – Joe – a všichni, kdo jdou kolem, si asi myslí, že jsme se právě zasnoubili.

Později toho dne přichází na pohovor Ethan. Nemám to srdce mu říct, že to místo už je obsazené. Vypadá jako pískomil a lísá se jako štěně a nejlíp by udělal, kdyby šel pracovat někam do útulku, ne do knihkupectví. Strašně moc mluví a já kontroluju tvůj e-mail a je mi jasné, že jsi volala Peach a řekla jsi jí o dnešní výpravě do obchoďáku i o své nové práci. Odepisuje ti:

Beckalindo, jenom doufám, že po tom povyražení v Targetu nepřišlo sebemrskačství. Pamatuj si: že uděláš něco laciného, z tebe ještě nedělá lacinou holku. Jsi taky jenom člověk, holčičko! Jenom na něj buď, prosím, něžná. Pracovat spolu asi není nejlepší nápad. Co kdyby sis našla něco v kampusu? Každopádně, ať se daří. Peach.

Tenhle e-mail od Peach dokázal zabít mé nadšení z obchoďáku. Co když vycouváš? Co když spolu budeme pracovat a nebudeme si rozumět? Co když budeš potřebovat o volných večerech mít

damskoujizdu a já už s tebou nikdy nepůjdu nakupovat? Ethan by mě nikdy nehodil přes palubu. Dokonce přinesl svoje CV ve třech kopiích. „Vypadáš, že toho máš strašně moc, Joe,“ říká energicky.

„Jestli se ti to nehodí, klidně můžu přijít za chvilku! Mám celý den volno!“

Zdržuju. Nevím, jestli bych zvládl tolik energie. „Vyjmenuj mi pět svých nejoblíbenějších knih.“ Usmívá se, jako bych mu právě prozradil, že Santa Claus je skutečný, a já si mezitím čtu tvou

odpověď Peach:

To nebylo v Targetu, ale v Macy’s , takže to zase tak laciné nebylo… aspoň doufám. A máš pravdu, vím, že bych neměla pracovat v knihkupectví. Víš, jaký mi dělá problém dodržovat mantinely. Jak je možné, že jsi vždycky chytřejší?!

Ethan je uprostřed analýzy Pána prstenů, když mu skáču do řeči. „Promiň, Ethane. Jenom potřebuju něco vyřešit. Minutku, jo?“

„Nemusíš se omlouvat!“ skoro zpívá. „Ty jsi tady šéf!“

Cokoli tenhle člověk řekne, jako by končilo vykřičníkem. Možná proto mě tak mate, že jeho nejoblíbenější kniha ze všech je Americké psycho. „Hrozně rád se bojím! Ty ne, Joe?“

Já dávám přednost klasické beletrii a on kuje železo, dokud je žhavé, a já obnovuju tvou schránku a otevírám Peachinu odpověď:

Jenom mám o tebe starost, Beckalindo. Nezapomeň: mantinely! A taky mám pocit, že jsem tě neviděla snad věčnooost.

Odkládám tvůj telefon a mlčky děkuji tvé mámě, že ho pořád platí. Ethan stále ještě mluví o pískomilovi v Americkém psychu.

Tryská z něj radost ze života, pořád se kření, a co to je sakra za člověka? „Já prostě miluju knížky,“ švitoří. „Klidně bych se o nich dokázal bavit od rána do večera! To je asi to nejtěžší na tom, že jsem přišel o holku i o práci. Chybí mi povídání. Strašně rád si povídám!“

Ethan je ten nejosamělejší a nejdepresivnější chlap, jakého jsem kdy potkal, a zároveň mi zachraňuje život. A je dokonalý, přesně co potřebuju. Do tohohle kluka se nezblbneš a já vedle něj budu vypadat jako chlap. Usmívám se. „No, Ethane. Můžeš dělat víkendy?“

„Jasně!“ vypískne a do pískomila to fakt nemá moc daleko. „Můžu dělat kdykoli!“

Když vstáváme, uvědomuju si, že je o čtvrt metru menší než já. Má problémy s lupy a červená se vděkem, když ho vyprovázím ke dveřím. „Víš, Joe, vždycky jsem věděl, že nakonec seženu takhle zábavnou práci! Upřímně, byl to tátův nápad, abych vystudoval finančnictví, já jsem to nechtěl!“

„Tak to je fajn, Ethane, moc fajn,“ říkám, a jestli tady má někdo problém s mantinely, je to on. „Tak si běž dát pivo a oslav to.“

„Já vlastně nepiju, ale možná bych si mohl trochu cvrnknout rumu do dietního Dr. Peppera!“ křičí, a když se za ním dívám, jak jde od obchodu, cítím hrdost jako nějaký učitel. Dneska jsem udělal dobrý skutek.

Ty píšeš Peach a přeješ jí pěkné svátky na slunci. Taky dodáváš, že asi zůstaneš ve městě, protože cesta na Nantucket je moc drahá, a ona odpovídá:

Puso, kdybys potřebovala půjčit, víš, kde mě najdeš…

Tvrdohlavě odepisuješ, že NE, a Peach jede za rodinou do St. Barts válet si své groteskní tělo na slunci a myslet na tebe. Třeba si tam najde nějakou místní holku, zamiluje se a nechá tě být. Píšu ti e- mail, že zítra začínáš, a ty okamžitě odepisuješ a správně:

? Ano, šéfe.

Později večer mi voláš, aby ses ujistila, že máš opravdu přijít do práce. Když ti říkám o Ethanovi, jsi nejdřív trochu zmatená.

„Myslela jsem, že jsi tu práci dal mně,“ říkáš.

„Jenomže teď je největší frmol, Beck.“

„Takže budu pracovat míň hodin?“

„Ne, to znamená, že bychom mohli mít občas volný večer.“

Už to chápeš a odpovídáš klidnějším hlasem: „To už jako sexuálně harašíš?“ Nesměju se. „Ano, slečno. Přesně tak.“

Jsem génius, zjevně, a Peach se může jít bodnout, protože si dál povídáme jako kluk a holka, co spolu chodí. Vykládám ti o Ethanovi a ty se směješ.

„Ethan je přímo Antiblythe,“ říkáš. „Ta všem vždycky škrtá vykřičníky. Doslova.“

„Sakra,“ říkám. „Co by se asi stalo, kdyby se spolu ocitli ve stejné místnosti.“

„Panebože,“ zajíkáš se a já poznám, že ses narovnala. „To musíme zkusit.“

„Beck.“

„Musíme je dát dohromady.“

„Ale ten kluk je úplné neviňátko,“ namítám. „Asi se mi nechce likvidovat ho nějakou Blythe.“

„Upřímně, Joe,“ říkáš. „Já si myslím, že by přesně takového Ethana potřebovala. A naopak.

Protiklady se přitahují, víš?“

„A my jsme protiklady?“

„Uvidíme,“ odpovídáš a pak mluvíme o indickém jídle a o hudbě a čas nádherně ubíhá, jak to je možné jen po zážitku, jaký máme z kabinky.

Když to nakonec položíme, posílám ti kontakt na Ethana pro Blythe a píšu:

Šťastné a veselé!

Ty odepisuješ:

? To teda jsou.

27

Mít tě v obchodě je nádhera. Pracovat tady s tebou znamená zase se do obchodu pana Mooneyho zamilovat. Jsme okouzlující pár a hodíme se k sobě, a když to někdo řekne, máš z toho radost. Už žádné schůzky ve městě. Jsme spolu. Chodíš pár minut před začátkem směny a líbáš mě na přivítanou. Nudné páry na ulici venčí psy a trénují na to, až budou vychovávat děti, ale my máme pro sebe celý obchod plný knížek. Dělíme se o něj a smějeme se zákazníkům a naoko se škorpíme o to, jakou hudbu pustit, a jsme jako klasický pár z padesátých let, velmi sexistický, protože já tu jsem šéf a tobě se to tak líbí. Hraješ si se mnou, každý den se pokoušíš posouvat pravidla a smyslem tvého života je mě zkoušet. Smějeme se každou chvilku. Když se nedíváš, nasazuju si svou loveckou ušanku, a když mě pak vidíš, pukáš smíchy.

„Panebože, Joe, já ti ji musím někam schovat.“

Naoko se bráním. „Přece bys mě nechtěla připravit o mou nádhernou loveckou ušanku?“

Směješ se. „Já bych hlavně nechtěla, aby tě v ní někdo viděl. Musela jsem být absolutně mimo, když jsem ti ji kupovala.“

Líbí se mi, když takhle vzpomínáš na naši chvilku v kabince v obchodě, a dovoluju ti vzít mi tu čepici. Ani jsem z ní nesundal cedulku a ty z toho máš radost. „Aspoň ti ji budu moct vyměnit za něco lepšího.“

K tomu se cítím neuvěřitelně v pohodě, nabitý energií, jako by byl najednou svět na mé straně. Do Mooneyho obchodu se nastěhovalo štěstí! Ethan s Blythe už spolu chodí, což je úžasné, a já chodím spát s myšlenkou na to, co asi budeš mít zítra na sobě, a přemýšlím, kdy všechna ta chemie mezi námi vybuchne v podobě nekonečného sexu na tvé nové posteli, kterou jsem ti poskládal. Se sexem stále čekáme, protože tvrdíš, že tohle je pro tebe hodně jiné. A je to tak.

Každý den máme Vánoce a dneska jsi přišla v rajcovním vytahaném šedém svetru, který ti visí na jednom rameni a dělá z tvé klíční kosti obrázek hodný pornočasopisu. Chroupeš baby karotku. Posílám tě domů se převléct.

Mluvíš s plnou pusou. „Neříkal jsi, že máš nějaký dress code.“

„To je snad jasné.“

„A z čeho?“ odsekáváš. „Z těch Ethanových vytahaných mikin?“

„Klídek.“

„Já jsem klidná, Joe. Jenom se ptám, jak mám chodit oblečená.“

„Tak si představ, že jsi ve škole. V tomhle bys do třídy nevkročila.“ Házíš mrkve na pult a zakládáš si ruce na prsou. „Jdu přímo ze školy.“

„Tak se trochu zahal,“ nadhazuju a nejradši bych ti řekl, že právě proto mají kluci od tebe ze třídy pocit, že to na tebe můžou zkoušet.

„A co si mám zahalit?“ ptáš se a teď bych tě nejradši ohnul a dal ti lekci. Tvůj problém s tátou je zásadní, Beck.

„Zahal si klíční kost.“

„A co kdybych si vzala tvoji mikinu?“

Nechávám tě, aby sis zkusila moji černou flísku a jsi v ní úplně ztracená a já bych tě nejradši chytil za tu klíční kost a odtáhl do oddělení F–K, kde jsi byla, když jsi ke mně poprvé přišla a když jsi nevěděla, co hledáš – mě –, a teď bych to udělat mohl, protože jsem tvůj šéf a ty chceš, abych to udělal, a já to chci udělat, ale neudělám. Líbí se mi, jak moc to chceš, a takhle to zůstane, takže vrtím hlavou a ukazuju ti, že si máš tu mikinu svlíknout, a ty brbláš a sténáš a tvůj rajcovní svetr jde přes hlavu i s flískou a nějaký úchyl v oddělení s referenční literaturou se dívá a já ti ten svetr stahuju zpátky a ty se lekáš. Syčí radiátor a z repráků hraje instrumentální verze soundtracku z filmu Hana a její sestry a staré ploužáky a ty jsi mi jako hodná holka přinesla kafe a podáváš mi zpátky mikinu a já si ji beru a sedám si na židli za pokladnou a ty na mě mrkáš dlouhými řasami a ten úchyl se pořád kouká a já se o něj musím postarat.

„Až se vrátíš, tak ať máš podprsenku,“ zvyšuju hlas.

Rudneš a snažíš se neusmívat a oblékáš si kabátek, bereš tašku s věcmi, které jsi sem dotáhla, a přikyvuješ. „Jakou barvu?“

Nemůže to dlouho trvat, než si to konečně rozdáme, a já krčím rameny. „Jakou chceš.“

„Červenou?“

„Jo.“

„Černou?“

„Běž,“ říkám a ty jdeš a já se dívám na toho úchyla a zchlazuju ho: „Potřebujete pomoct, pane?“

„Ehm, ne, jenom se dívám.“

„Tak kdybyste potřeboval pomoct, klidně řekněte,“ nabízím se a vypínám Hanu a pouštím Beastie Boys a čekám, až se vrátíš, což se stane, protože to tady se mnou miluješ, a už jsem ti říkal, že to byl nejlepší nápad, jaký jsem kdy dostal? Při svojí první směně jsi byla děsná, arogantní až na půdu, pokazila jsi všechno, co jsi mohla, účtovala špatné částky v mikině s nápisem Brown University, jako bys potřebovala všem sdělit, že jsi něco víc. Já jsem ti řekl, že sem v té mikině nemáš chodit, a ty jsi zrudla, protože poznáš, když se chováš jako kráva, a ten úchyl se ptá, jestli tu máme záchod, a já mu velmi ostře odpovídám: „Ne,“ a on ani neřekne na shledanou, když odchází, a já využívám příležitosti a jdu si dolů vyhonit, protože dělat s tebou každý den a čekat na tebe, abych si k tobě zase mohl čichnout, dívat se na tebe a být vedle tebe mě tak vzrušuje, že jsem jako nadržený osmák, ke kterému přišla do třídy suplovat sexy praktikantka.

Zvoní mi telefon a jsi rychlá, protože mi posíláš esemesku:

Ťuk ťuk.

A posíláš fotku sebe v červené podprsence a pak zase SMS: Vyhovuje to vašim požadavkům na oblečení zaměstnanců? A já odepisuju:

Ne.

A leden je ten nejmrtvější měsíc v roce a já bych tady klidně mohl zůstat a psát ti hodnocení na podprsenky a ty to víš, takže zase hned píšeš:

Ťuk ťuk. A já píšu: Ano?

A zase tvoje fotka, bez tváře, jenom kozy schované v růžové krajkové podprsence, a stojí ti bradavky a já už to nevydržím a stříkám a ty mi zase píšeš:

?

A já ti odmítám tímhle způsobem propůjčovat svého ptáka a tobě už to dochází a posíláš další fotku.

Bez podprsenky. A já ti dávám, co chceš, a píšu:

Zlobíš. Okamžitě sem pojď.

A ty odepisuješ rychlostí blesku:

Ano šéfe

Bez čárky, bez tečky, jenom ano, univerzální eufemismus pro UDĚLEJ MI TO, a šéfe je zase univerzální eufemismus pro ODEVZDÁVÁM SE TI a já se utírám a jdu po schodech nahoru a tam nacházím Paulu Foxovou, kterou naoko čtu, pokaždé když máš přijít, a vytahuju z přehrávače Beastie Boys a dávám tam něco beckovštějšího – takhle se tomu teď říká, je to takový náš vtípek, jsme pár a máme svou tajnou mluvu, výrazy pro písničky a knížky a jídla – a ty se vracíš až těsně před zavíračkou a já už jsem se ti několik dní nedíval do e-mailu, tak hluboko už tě mám v sobě. Svlíkáš si kabátek a máš na sobě průsvitné krajkové tílko a usmíváš se na mě.

„Je to snad také nevhodné?“

Zavírám Paulu Foxovou a začíná hrát Beckova písnička „Sexx Laws“, óda na pouta a neskutečně skvělý sex. My dva si napíšeme svou šoustací písničku a já se točím, abych stál čelem k tobě a není zamčeno a na ceduli svítí nápis OTEVŘENO a ulice se pomalu vylidňují (lednové pondělí) a Hana byla jenom předehra a ty texty byly první meta a ty pomalu kráčíš směrem ke mně, jen kousek, a já dávám nohy od sebe, jenom kousek, a ty se tam čepýříš v kozačkách, které jako by volaly: ošoustej mě, a já už to nevydržím.

„Jdeš pozdě. Budeme zavírat.“

„Sorry, šéfe. A kdy vlastně zavíráme, šéfe?“

„Hned.“

„Sakryš.“

„Jo,“ říkám a jsem jako skála a ty pod tou sukní nemáš kalhotky, ty couro, a nakláníš svou hlavičku na stranu a prohrabuješ si vlásky a je neskutečné, jak i ta nejprostší věc na světě může být sexy. Polonahá dívka v knihkupectví, která sahá pro sušenku, žvýká ji, pomalu, a říká si o to.

„No, třeba bych pro tebe mohla udělat ještě něco jiného,“ lísáš se a já vrtím hlavou, že ne, a ukazuju ti, že máš jít okamžitě ke mně, a tobě pořád kouká z pusy zbytek sušenky, když mi pokládáš dlaně na kolena, opíráš se o ně, nakláníš se ke mně a strkáš mi tu sušenku do pusy.

A já ji pusou beru. Konečně.

28

Právě jsem s tebou poprvé v životě šoustal a nebylo to dobré a nebylo to, jako bychom nikdy neměli skončit, a ty jsi nekřičela. Kde byl ten žár, který jsem cítil v Macy’s, když jsem byl v tobě? A čí je to vina, že z toho byla taková rychlovka? Bylo to kvůli tomu, že jsme nebyli v kabince ani před otevřeným oknem? Nebo jsem za to mohl já? Byl jsem moc hladový? Moc hrrr? Mačkal jsem tě moc? Možná mi jde líp ti to dělat pusou než tě normálně šoustat, to je možné a taky strašně nefér. Dělali jsme to jenom jednou. Dostanu druhou možnost? Chceš druhé kolo?

Nechceš druhé kolo. Když odpočíváme na podlaze v kleci, nedá se říct, že bys nemohla popadnout dech. Jsi na mně a hladíš mě ve vlasech a já ti nevidím do obličeje, ale cítím ve tvých rukou, ve tvých dotycích zklamání a velkou lítost. Bříška tvých prstů po mně jemně pochodují a já tě nesmím pustit, jinak by ses ze mě mohla skulit a já se ti nemůžu podívat do tváře. Vydržel jsem asi tak osm vteřin. Devět. Přehrávám si to v hlavě a nevím, jak se to stalo. Možná jsem si ho předtím moc honil a možná jsi mě prostě jen moc dráždila a možná jsem měl zamknout.

„Ne,“ řekla jsi. „Je to strašně rajcovní, když je odemčeno a když venku svítí to velké OTEVŘENO, nebo ne?“

Měl jsem k tobě být upřímný a říct ti, že bez soukromí budu nervózní. Ale nechtěl jsem tě zklamat a chtěl jsem, abys byla na prvním místě.

Chtěla sis to rozdat na pultu vedle pokladny, ale já jsem řekl, že ne.

„Pojď dolů.“

„Fakt?“ zeptala ses a celá ses rozzářila. Fakt. Tím jsem si jistý.

Sešli jsme sem dolů (byl to můj nápad, mám klíč, jsem tu šéf) a já jsem odemkl klec a přikázal ti, abys šla dovnitř, a pak jsem zamkl a ty ses usmála a já jsem ti řekl, aby sis sundala sukni, a ty jsi poslechla (jsem tu šéf) a neměla jsi kalhotky a já jsem ti přikázal, aby sis to začala dělat sama, a ty jsi poslechla, a já jsem si přál, aby ten druhý Beck zavřel pusu – chtěla jsi nechat puštěnou hudbu, tak jsem ji nechal (jsem tu šéf, takže si můžu dovolit ti občas udělat radost). Stála jsi, jednou rukou ses držela dveří klece a druhou sis to pomalu dělala a já jsem se mezitím začal svlékat a ty ses na mě dívala. V jednu chvíli ses usmívala, ale hned pak jsi měla v očích sex a já jsem ti řekl, že máš poprosit, a ty jsi mě poprosila, abych šel za tebou, a já jsem si sundal kalhoty a ty jsi viděla, jak strašně chci za tebou dovnitř. Řekl jsem ti, aby sis klekla, a ty jsi poslechla a natáhla jsi ke mně ruku (jsem tu šéf, takže si můžu dovolit ti občas udělat radost) a já jsem odemkl klec a vešel. Vzala jsi mě do obou rukou a pak do pusy a celou dobu ses na mě dívala, a když jsem poznal, že je čas zasunout, naznačil jsem ti, že je čas, abys na mě nasedla, jako zvíře, abys mi poručila, že si mám lehnout (jsem tu šéf, takže si můžu dovolit ti občas udělat radost) a pak…

A pak.

A pak jsem byl v tobě a stříkal jsem. Jako sopka. Udělal jsem se strašně rychle a strašně prudce a ty jsi nejdřív nic neříkala, a ani ses nechovala, jako bys chtěla, abych ti to udělal, prostě jsi plynule přešla do režimu něžného vískání ve vlasech (tím špatným mateřským způsobem) a tiše jsi mi řekla:

„To nevadí, Joe. Beru pilulku.“

V tu chvíli jsem se tě bál ze všeho nejvíc, bál jsem se toho, co bys mi mohla udělat a neudělat, protože v tu chvíli jsem si uvědomil, že ty jsi tu šéf, ne já, a můžeš si dovolit mi občas udělat radost. Když jsme se konečně postavili, měli jsme oba hlad a motala se nám hlava a u pokladny stál nějaký starý chlap a díval se na nás, na mě úplně oblečeného a na tebe jen v podprsence. Usmál se.

„Vidím, že jste si udělali pěkný večer. Přijdu jindy.“

V jeho slovech i ve výrazu starých očí bylo cosi smrtelně asexuálního a uzemňujícího. Bylo na něm vidět, jakou má při pohledu na nás radost, že jsme mladí a sexy a plní života. Určitě se v tu chvíli bavil víc než my dva u našeho prvního sexu a nedalo se před tím utéct a mne ani nepřekvapilo, když jsi řekla, že by ses měla jít podívat za Peach, protože má zase nějakou depku. Nepřekvapilo mě, že jsi mi nenavrhla, abychom šli k tobě domů a rozdali si to ještě jednou. Zlobil jsem a ty jsi tady šéf.

Jenomže tohle už je překvapení. Příštího dne – nečekala jsi ani celých dvacet čtyři hodin – jsi mi napsala esemesku:

Ahoj Joe, dneska to nedám. Promiň!

A ten vykřičník byl začátkem našeho konce a já jsem udělal tu chybu, že jsem odepsal:

OK!

A pak ses domluvila s Lynn a Chanou, že někam zajdete, místo abys šla někam se mnou.

Ty: Chybíte mi, holky. Mám jedno krizové sezení s doktorem Nickym, ale nedaly byste si pozdní oběd a/nebo šťastnou hodinku?

Chana: Kdopak mi to píše? Haha. Jo. Souhlas.

Lynn: Už jsem v režimu pyžamo a Zoufalé manželky. ? Dejte si za mě!

Takže je po všem, co? Tohle je konec, protože místo abys šla někam se mnou, míříš za profesionálem přes duševní zdraví a za kámoškou a budete rozebírat mě. A podle mých zkušeností, když dává holka přednost mluvení s někým o tobě před mluvením s tebou, je to konec. Hodlal jsem se zabít a taky všechny lidi v obchodě a vytáhnout CD Erika Carmena a rozflákat ho na kousky, protože jsem přestal věřit sám sobě i v naši budoucnost. Odepsal jsem ti jako ubožák:

OK!

Je fajn, že víš, že jsem skoro na dně, protože ani ne pět vteřin po tom, co jsem vyndal to CD – někdy je ticho ten nejlepší zvuk – a sedl si na židli a myslel na to, jestli se nemám vykastrovat jako ten úchyl ve filmu Jako malé děti, jsi zase napsala:

A copak děláš večer? ?

A všechno ve vesmíru bylo zase v pořádku, protože ten smajlík byl jako tvoje otevřená a vlhká kundička, která ví, že jí toho mohu nabídnout mnohem víc. A najednou jsem byl v pohodě. Bylo mi jasné, že k tomu cvokaři jdeš s tím, že si sex užíváš mnohem víc, když u toho máš publikum. A za Chanou jdeš proto, že jsi teď byla hodně se mnou a ona byla na dovolené a ty jí chceš říct o tom nejlepším vylízání kundičky v životě, které jsi zažila v Macy’s. Ten smajlík byl tvůj způsob, jak mi dát vědět, že už spolu nepracujeme. Šoustáme spolu. Takže jsem ti odepsal, že máš přijít v sedm ke mně, a ty jsi odpověděla:

Dohodnuto!

Bylo 19.12, když jsem si uvědomil, že ty svíčky jsou prokleté. Pět malých čajových svíček, které jsem koupil v Pier 1 Imports kvůli jednomu chlápkovi z knihkupectví, který mi z nějakého důvodu utkvěl v hlavě. Připadal mi fajn, jako člověk, se kterým by se dalo přátelit, kdybych zrovna hledal kamarády. Hodil na pult těžkou tašku, aby mohl vytáhnout kreditku, a povzdechl si: „Zatracené svíčky.

Ženské a svíčky, že jo.“

„Jo,“ odpověděl jsem a neuvědomoval si to, ale utkvělo mi to v hlavě a už nikdy k sobě domů nepozvu ženu, aniž bych zapálil svíčky, a může za to nějaký podpantoflák, co si koupil Toma Clancyho a svíčky pro manželku, která mu odepírá sex. Co z nás dělá to, čím jsme? Co nás štve a proč? Nemám tušení, ale vím, že jsem v 19.12 ty svíčky začal nenávidět, včetně těch ubohých voňavých plamínků na každé z nich. Pizza už byla studená a víno, co jsem koupil – víno nesnáším –, bylo každou vteřinu zvětralejší. Víno se takhle dlouho nesmí nechat na vzduchu. A mně bylo jasné, že nepřijdeš a že je jen otázkou času, než se na mě vykašleš úplně, a taky že jo. V 19.14, když jsem seděl u stolu – u stolu, který jsem po schodech přitáhl domů jen pro tuhle chvíli –, jsi napsala:

Nezabij mě, prosím, ale budu to dneska muset odpískat ?

A tenhle smajlík je tvé tělo, zavřené s odvráceným pohledem a rezignované na všechno, co jsem já, co jsme my, a já ti ani nemusím číst e-mail, abych věděl, že za tohle nemůže Peach, protože ta není neschopné péro, to mám já a dal jsem ti do vázy sušenky, Beck. Teď tu vázu beru do ruky a mrštím jí o zeď a trefuju přesně tapisérii, kterou jsem koupil od jedné staré ženské na ulici, abych zakryl díru ve stěně a ty ses u mě cítila víc v pohodě. Váza se nerozbila. Normálně se odrazila zpátky na gauč a já jsem asi ten největší zoufalec na světě. Nejsem schopný ani rozbít vázu a obracím svůj hněv ke svíčkám, ale nerad bych to tady podpálil. Byla jsi tady, a i tak jsi se mnou spala. Ani můj byt za nic nemůže, a za nic nemůže ani ta váza, ani sušenky, ani policejní páska na koupelnovém závěsu a já přikládám dlaň nad svíčku a plamen je horký a pálí mi kůži, a kdybych mohl, zapálil bych si ptáka, ale všichni víme, že jsem vlastně posera a srab. Na něco takového nemám koule. Pach spálené kůže přebíjí vůni studené pizzy a je dobře, že jsem zbytečně nevyhazoval prachy za kytku.

29

Povím ti něco o sebevraždě, Beck. Kdybych se chtěl oddělat pistolí nebo se oběsit nebo utopit, což nehodlám, teď by na to byla nejvhodnější chvíle. Vykašlala ses na mě a už je to pět hodin a jedenáct dní, co jsi odešla i se svou láskou, a všechny naše písničky zní hrozně, protože na nás nebudou shlížet z ohromných výšin a ty mě nebudeš milovat i zítra, protože jsi mě nikdy nemilovala. Nejsem Bobby Short ani (ten pravý) Beck a ty se mnou nechceš popírat logiku zákonů sexu a nejsi zamilovaná a nezpíváš si miluju, miluju, miluju to. Sice jsem se do tebe dostal, ale ty už mě nechceš. Nic mě nebaví, dokonce ani falšovat Benjiho tweety:

Koka. Protože spát můžu až v hrobě. #kokakola #hahaha

„Prosím vás, mohl byste si přestat hrát s tím telefonem a podíval se na mě,“ piští na mě nějaká stará rašple. Klikám na tweet a jsem k službám.

Ta kráva štěká: „Říkala jsem, že nepotřebuju tašku. Mám svou.“

„Tak to se máte,“ odsekávám, muchlám papírovou tašku a házím ji do koše, jen abych jí dal najevo, kdo je tady šéf, a Ethan vzdychá a omlouvá se jí a vytahuje tašku z koše a až takhle hluboko jsem klesl: trčím tu s Ethanem a bandou debilů, co si kupuje knížky.

Trávím s Ethanem každý den a poznávat ho není ani trochu snadné, obzvláště teď, když ti o něm nemůžu vykládat. Stěžovala sis na hlasitý větrák na záchodě pro zaměstnance a chtěla jsi, abych ho opravil, což by asi chtěl každý normální člověk. Ethan mu říká „stroj na hluk“ a tvrdí, že mu nevadí. Ten kluk je skoro jako hermafrodit v reklamě na kolínskou CK z roku 1992. Ani se nemusím ptát a je mi jasné, že zná celý text „Gonna Make You Sweat“ a na tanečním parketu by asi byl jako doma, dělal by úkroky, tleskal rukama a nahlas počítal. Hodně nahlas. On je totiž hlasitý pořád, takovým špatným způsobem. Narodil se do špatné doby a ve svých jednačtyřiceti vypadá unaveně z toho, jak se celý život hnal za životním stylem, jaký popisuje Rick Dees. Člověku ho může být líto, nebo by se na něj mohl vrhnout a ukrást mu peněženku. Je jako lakmusový papírek na testování lidí. Polovina lidí mu opětuje úsměv a druhá polovina na něj zírá a já mu celou dobu tvrdím, že by měl pracovat v domově důchodců, a myslím to vážně. Mohl by jim tam dýdžejovat diskotéky pro vozíčkáře na přístrojích. Pro lidi s povislými ptáky, co voní po heřmánku, a pro shnilé vrásčité vaginy. Ti všichni by najednou zajiskřili a sdíleli by jeho touhu po časech dávno minulých.

„Užijte si ji, madam!“

„Ethane, nemusíš všem říkat madam,“ kárám ho. „Někomu třeba jo, ale někomu stačí říct prosím.“

Stejně mě neposlechne a nepoučí se a já s ním pomalu ztrácím trpělivost stejně jako s životem a s lidmi. Už nemám po čem toužit ani o čem snít. Když se na něj podívám, připadám si odporný, protože on je tak debilně hodný, že o tobě vůbec nemluví. Navíc se vůbec nebaví o svém vztahu a o Blythe mluví co možná nejmíň, takže se cítím, jako bych potřeboval jeho soucit. Nemám nic než děsivou vzpomínku na náš pohlavní styk, na těch osm vteřin, kdy jsi byla jako přisátá k mému ptáku. To vzrušení z Macy’s taky každým dnem opadává a vzpomínky na sex jsou jako všechny jiné vzpomínky, odsouzené k tomu, aby časem zeslábly a vyčpěly. Ty jsi řekla Chaně:

Prostě to bylo moc hluboké a moc rychlé… už zase.

To zase bolí a každý den si připadám jako na skluzavce. Mé dny začínají kukuřičnými křupínky a čerstvě roztrhanými riflemi, které jsem zapomněl vyprat a které prát nebudu, protože jsi na nich seděla ty. Jedu metrem do práce a knihy mě už nezajímají, protože se jich nedotýkáš. Zběsile ti kontroluju e-maily. Žiješ si dál svůj život a nepíšeš mi. Tahám se za puchýř na popáleném prstu. Nechci, aby se zahojil, chci cítit bolest a utrhnout si ten prst, který se ti tu noc v kočáře tolik líbil. Z prstu mi pomalu vytéká hnis s krví a bolí to jako vlastně všechno v mém životě. Jestli mi do prdele Ethan ještě jednou řekne, abych si s tím prstem někam zašel a že mám zažalovat výrobce toho kávovaru – musel jsem si hodně rychle vymyslet, protože klukovi za pokladnou nemůžete říct, že jste se schválně popálili, když vás nechala holka –, prostě jestli Ethan nebude držet hubu, tak do ní dostane.

A i když jsi tady pracovala jenom chvilku, zanechala jsi tu trvalou stopu. A připadá mi zvrácené, že na tvém místě je teď Ethan. Má rád nové věci, neseprané rifle značky Gap – „Super sleva!“ volá, jako by mě jeho výhodné nákupy zajímaly – a trička na knoflíky – „V Gapu mají v úterky čtyřicet procent slevu na už zlevněné zboží!“ informuje mě, jako bych si to měl poznamenat do kalendáře, jako bych se ho na něco ptal – a každý den má stejnou debilně dobrou náladu, je hladce oholený a tragicky, trapně natěšený, že se mu budou dít další samé dobré věci. S Blythe po boku se cítí, jako by něco vyhrál, a dokonce začal sázet v loterii. „Hele, Joe, co kdybychom si koupili lístek napůl, o tom přece teďka psali v novinách, jak ti dva chlapi spolu dělali a vyhráli na společný los!“ Každý den básní o svém kafi – jako by stálo za to o něčem takovém mluvit, kafe je prostě kafe – a i když je zrovna leden, obecně nejodpornější měsíc v roce, a venku je břečka a obloha vypadá jako džíny vyprané v kyselině a v obchodě se musí třikrát denně vytírat, protože lidi tu břečku tahají dovnitř, a k tomu jim kape z deštníků, on si do prdele pořád zpívá: „Ty nemáš rád, když je tak pěkně zataženo?“ A když už náhodou svítí slunko, aby si z nás dělalo srandu, protože je kolem nuly, on si prostě musí zpívat:

„Zimní sluníčko je stejně nádhera, no ne?“

A nejhorší je, Beck, že mě odmítá nenávidět. Můžu ho ignorovat a štěkat na něj a on je jako věrný pes a usmívá se na mě, kdykoli vejdu do obchodu. Taky by se nikdy nezabil, dokonce ani kdyby propásl pětasedmdesátiprocentní slevu v Gapu. Na to je moc měkký. Jednoho dne, když začínal, přišel s taškou z Bed Bath & Beyond. Když šel na záchod – jí moc otrub, má strach o svoje střeva –, nakoukl jsem do ní. A víš, co tam bylo? Já ti to řeknu: skládací servírovací stolek. Myslíš, že si člověk může koupit něco smutnějšího? Možná tak CD nejlepších hitů od C+C Music Factory, ale to je tak asi všechno. A pamatuju si, že jsem si tehdy představoval, jak Ethan půjde z obchodu domů, udělá si k večeři něco s velkým obsahem vlákniny, položí si jídlo na servírovací stolek a bude se dívat na sitkomy a myslet na to, jaká je Teorie velkého třesku sranda. Doslova vylíže svůj talíř dosucha, složí servírovací stolek a položí ho na stejné místo, kam ho bude ukládat každý večer svého bolestně osamělého nudného života. Jenomže pak dostal Blythe a já vím, že jsou spolu. Nejsem idiot. A teď mám pocit, jako bych já byl ten blb se skládacím servírovacím stolkem, a svět je vzhůru nohama. Měla bys být tady a říkat mi, co o něm píše Blythe ve svých povídkách. Potřebuju tě. Potřebuju tvou lehkomyslnost.

Nesnáším Ethana. Nesnáším ho, za to, že má Blythe. Když jsme se rozešli my, měli by se rozejít i oni a snažit se být normální. Průběžně se ho ptám, jak to s nimi vypadá, ale on mě pořád krmí stejnými kecy: „Nechceme nic uspěchat a oba si velmi ceníme své nezávislosti, takže na to jdeme pěkně pomalu, chápeš?“

Ne, nechápu, protože si nevážím něčeho, jako je nezávislost. Cením si tvé kundičky. Kdybych byl na jeho místě – rozvedený, s mánií ve sbírání slevových kuponů, pomalý –, vpálil bych si kulku do hlavy. Tohle jsou ty nejtemnější dny v historii lidstva a mně už z toho hrabe. A to není všechno. Ethan se snaží naučit španělsky tak, že poslouchá písničky Enriqua Iglesiase, a právě se ptá, jestli by ho nemohl pustit.

„Jasně,“ říkám. Už je mi to jedno. Jsem tak mrtvý, že jsem i hluchý.

„Nemusím si to poslechnout hned,“ ujišťuje mě. „Nechceš třeba pustit něco jiného? Mám tu toho hafo. Klubovou hudbu, nějaký rock, jazzovou hudbu.“

„Ethane, tomu se neříká jazzová hudba, ale prostě jazz.“

„Ty toho tolik víš, Joe,“ odpovídá a prostě si vždycky najde důvod k úsměvu. Kdybych mu rozbil rypák, určitě by si našel důvod mi poděkovat. „Mám pocit, že se od tebe každý den naučím něco nového!“

Jdu dolů po schodech a zamykám dveře a kontroluju tvůj e-mail. Máš tam spoustu žvástů o škole, nějaké handrkování o prachy s rodiči, tvůj táta ti „trochu“ pomáhá a v pár e-mailech si stěžuješ Lynn a Chaně na blbý leden. Snažíš se nějak zabavit, nakupuješ kraviny na internetu s taťkovou kreditkou a pak tátovi slibuješ, že mu to vrátíš. Z toho už se nedostanu. Jsi pryč, nakupuješ a já si ze spáleniny loupu čerstvou kůžičku a dívám se, jak zpod ní vytéká hnis. Nehojí se mi to. Odmítám se tě vzdát. A pak najednou píšeš Chaně:

Je mi to strašně líto, ale příští týden s tebou na to představení nemůžu. Prostě, no, chybí mi Joe.

Kdybych měl skládací servírovací stolek, hodil bych ho z okna a bušil bych si do prsou jako nějaký barbar, jako gorilí alfa samec s tlustým ptákem. Ano! Chybím ti! Je to tak! Fakt! Odpočítávání dnů do konce světa se ruší a já ti chybím a kašlu na prst a miluju život a C+C Music Factory a možná se Ethan fakt naučí španělsky a já čtu dál:

Nevím, jestli mi chybí úplně on, nebo jenom to, co mezi námi bylo. Ale pořád na něj myslím a vždycky už mu skoro zavolám, a jestli odsud nevypadnu, tak to nakonec udělám. Takže jedu k Peach do Little Comptonu trochu se vyventilovat.

Teď už rychlým krokem přecházím sem a tam, protože mě miluješ tak, že kvůli tomu musíš odjet z New Yorku. Mám to potvrzené. Jsi mnou posedlá a píšeš dál:

Takže ještě jednou promiň, MOC, ale musím to odpískat. Peach ale vzkazuje, že kdybys chtěla, můžeš jet klidně s námi!

Chanina odpověď je super a já ji miluju a miluju celý svět. Je neskutečně pregnantní:

? Hele, Beck, tobě chybí Joe, takže utíkáš do nějakého blbého domku na pláži uprostřed zimy a ještě k tomu s Peach?

Ty: Potřebuju prostor.

Chana: Neuraz se, ale té Peachině díře bych neříkala „prostor“. Uvidíme se, až se vrátíš. Chybím ti a chybím ti a bliká e-mail od Peach:

Beckalindo, ty nemáš chybu. Bylo mi jasné, že jsi včera večer Joeovi skoro zavolala, a jsem na tebe STRAŠNĚ PYŠNÁ, že jsi nepodlehla. Máš ohromný talent a máš školu a to pro tebe musí samozřejmě být na prvním místě. Joseph by pro tebe ze všech nejvíc určitě chtěl to nejlepší. Nebuď na sebe tak přísná, Beck. No nic… prostě to v LC rozjedeme. Jo, a než zapomenu. Vypadá to, že většina pokojů se rekonstruuje. Moc mě to mrzí, ale C&L nebudeme moct vzít. Dík!

Ložnice se rekonstruují, ale jedna postel se vždycky najde. Jede se na dovolenou! A na dovolenou je třeba se nachystat! To vědí všichni! Letím nahoru po schodech a oznamuju Ethanovi, že jdu do Gapu.

„Na nic vepředu se vůbec nedívej!“ radí okamžitě. „Proběhni to až dozadu!“

„Jsi strašně hodný, Ethane,“ říkám a myslím to vážně. „Naučíš se španělsky, ani nebudeš vědět jak!“

„Dík, Joe! Nebo spíš… Gracias! A nezapomeň, že je úterý!“

„Já vím,“ odpovídám. „Mají čtyřicet procent i na zlevněné zboží.“

„Přesně tak, Joe!“

Vím to moc dobře. A nemůžu se dočkat, až si koupím něco nového. Mám rád staré věci, ale ty máš ráda všechno nové a na nových věcech možná něco je. Chybím ti a to je rozhodně novinka a taky hodně dobrá.

30

Jsem vzadu v obchodě obklopený novotou a možná jsem ti podobnější, než si uvědomuju, protože nové věci jsou vzrušující, Beck. Nové obvazy – čisté! – nová čepice – vlněná! – nový sestřih – nakrátko! – a nový postoj k životu – nekonečně natěšený! Pustil jsem Ethana domů dřív a on mi na to řekl, že je rád, že mě vidí v tak dobré náladě. Je jen otázkou času, než mi zavoláš – protože ti chybím

–, a já znovu kontroluju tvůj e-mail, protože zatím jsem z něj dostával jen dobré zprávy. Chana se do tebe naváží kvůli tvému poslednímu tweetu s písmeny LC:

Chana: Do LC? Beck, větší krávu bys snad ze sebe udělala, jenom kdybys tím myslela Lauren Conradovou. Nemůžeš tomu říkat LC, když jsi tam nikdy nebyla. Což asi nebyla, že ne?

Ty: Tak jo, máš pravdu. LC se jako tweet nepovedl. Ale já jsem prostě od rozchodu s Joem úplně mimo.

Chana: Jestli jsi mimo, tak by ses měla chovat jako dospělá, zavolat mu a jít za ním. Utíkat s princeznou Peach je doslova to nejhorší, co můžeš udělat.

Ty: Já vím. Jako v Sexu ve městě, když je Carrie v Paříži s tou Ruskou a říká, že pořád musí myslet na to, jaké by to bylo, kdyby tam byla s panem Božským.

Chana: Až na to, že to je debilní seriál, kde se něco takového dít musí. Tohle je skutečný život. Přestaň ze sebe dělat královnu dramatu a zavolej mu. Kdo ví? Třeba s tebou pojede na noc na Rhode Island.

Jo, Beck. Budu tam každou noc. Je to tady. Náš nový začátek. Ty odepisuješ: Ty: Hmmm. To zní docela pěkně.

Chana: Tak to udělej. Pozvi ho. Vyser se na Peach. Klidně předstírej, že tě uhnal na romantiku.

Ty: Možná jo. Představ si, kdybych mu prostě jenom poslala esemeskou adresu, a ať tam přijede. lol

Okamžitě kontroluju telefon, jestli mi od tebe nepřišla zpráva. Nic. Ale je to potvrzené, chceš mě a to je snad taky jasné. Já chci tebe. Takže tady nemůžu jen tak sedět a čekat. Musím se vzchopit a jednat. Všechno hezky popořádku. Na internetu nacházím adresu Peachiny rodiny díky vhodnému propojení starého článku v časopise o architektuře Architectual Digest a Google Maps. Následně volám panu Mooneymu, abych se ho zeptal, jestli můžu na pár dní vyrazit na výlet a zavřít.

„Joe, ty jsi tam teď šéf. A moc dobře víš, co si myslím o lednu. Ztráta času. Klidně si udělej dovolenou. Zasloužíš si ji.“

A má pravdu, zasloužím.

A celou tu dobu si píšeš s Chanou a Lynn, která se přirozeně přidala do Joeova týmu. Lynn: Tak proč neutečeš někam s ním místo s Peach?

Ty: Prosím tě, neházejte to na Peach. Má to teď hodně těžké.

Chana: Má to celý život hodně těžké. Grrr. Co tam máš dál?!

Lynn: Je ti jasné, že všechno v téhle části Rhode Islandu je zavřené, Beck?

Ty: Holky, nechte toho. Jde jenom o jeden víkend. Nedělejte z toho vědu.

Chana: Poděkuj jí, že nás s Lynn pozvala. Jak myslíš.

Ty: Chano, ale ona tě pozvala. Teda, poprosila mě, abych tě pozvala.

Lynn: To není to samé, jako by nás pozvala osobně…

Ty: Holky, ona má depku. Víte o tom, že ji někdo stalkoval, že jo?

Lynn: LOLOLOLOLOL

Chana: Kolik mu za to platí?

Lynn: LOLOLOLOLOL

Ty: Holky… ona to myslí dobře

Chana: Ja$ně, že my$lí.

Lynn: #bodprochanu

Ty: ?

Moc se mi líbí, že jsou tvé kámošky na mé straně. Hodně to pro mě znamená a jednoho dne jim na naší svatbě poděkuju. Rád bych řekl totéž o Peach, ale ta za Joeův tým nehraje. Ta hraje za tým Beck a nechápe, že tým Beck a tým Joe jsou vlastně jeden. Taky s tou už nějakou dobu tlacháš:

Peach: Skoro jsem zapomněla, z naší knihovny UMŘEŠ. Mraky knížek jsou v prvním vydání, Beck. Spalding byl rodinný přítel, máme haldy podepsaných výtisků, spoustu úžasných věcí, fakt vzácná vydání, která jinde nenajdeš. Mám třeba podepsaný výtisk K majáku od Virginie Woolfové, ale to je na dlouho, to si necháme na víkend a láhev pinotu.

Ty: A víš, kdo by z toho byl na větvi? Hmmm, jasně že to víš. ?

Peach: Já vím, kočko. A taky ti slibuju, že nic tě z toho nedostane tak, jako když takhle vypadneš z města.

Ty: ? Jo, to doufám.

Házím telefon do igelitky z Gapu. Je načase přestat ti číst e-maily a začít se chystat na setkání s tebou. Nemůžu se dočkat okamžiku, kdy to už nevydržíš a napíšeš mi. A vím, že to uděláš. Budeš sama v ložnici v domku na pláži a budeš myslet na to, o kolik by to bylo lepší být se mnou. Pošleš mi esemesku a já tam za tebou přijedu a proplížíme se do pokoje v prvním patře a rozdáme si to v domku na pláži. Když už teď vím, co nás čeká, jsem klidný. Stačí se přesunout do Little Comptonu a počkat, až zavoláš.

Zamykám dveře do sklepa a zhasínám a snažím se vzpomenout si, kam jsem zaparkoval auto pana Mooneyho, a přemýšlím, jestli mám jet celou cestu po dálnici. Murphyho zákony fungují, takže se otevírají dveře a do obchodu se courá pár opozdilců.

Volám na ně co nejpřátelštějším tónem: „Je mi to strašně líto, ale zavíráme!“

Znám všechny zvuky tohohle obchodu a mám špatný pocit. Vím, jak to zní, když někdo zamkne hlavní vchod, a vím, jak to zní, když někdo přetočí ceduli s nápisem OTEVŘENO na ZAVŘENO. Mačetu mám ve sklepě a já jsem nahoře na schodech a slyším, jak se řítí proti mně, ať už je to kdokoli. Jsou tři, chlapi v maskách Baracka Obamy, dva velcí, jeden menší. Ten menší má v ruce páčidlo a já nemám čas odemknout ani dveře do vestibulu, natož do sklepa. Když se něco sere, tak se to sere, a tihle se se mnou neserou ani trochu.

Mlátí mě všichni najednou.

Přijímám to jako chlap a oni mě mlátí, jako bych byl nějaký zkurvysyn a navíc nadával do kurev jejich matkám. Pusu mám celou od krve a slin a je možné, že na pravé oko už neuvidím. Nakonec mě přestávají mlátit a já zrovna v tuhle chvíli nejsem chlap, ale seznam zranění a ran. Otevírám to oko, které ještě funguje. Nejmenší Barack Obama shazuje z pultu mou novou čepici z Gapu a dělá

vítězoslavné gesto se zaťatou pěstí. A pak. A pak…

Do prdele. Poznávám ty tenisky, protože jsem asi tisíckrát chtěl po Curtisovi, aby nedával ty svoje špinavé boty na pult. Tohle je tedy jeho pomsta. Curtis s ostatními Obamy se hrnou ke dveřím a já ležím na zemi a vnímám tep svého srdce. Nebudu se litovat. O tohle jsem si koledoval. Udělal jsem pár věcí, které byly až příliš smělé. Pamatuju si na Benjiho rudý odznak odvahy. Bylo jasné, že za to jednou budu muset pykat. Chybím ti a už jsem tě konečně skoro měl a tohle je v mém životě zlomový okamžik, takže bych si měl najít čas na rozhřešení. Krvácím a tělo mi otéká. V levém oku mi cuká a myslím, že jsem dostal rozhřešení a onen nápis ZAVŘENO je přesný. Něco se svým způsobem zavřelo. Konečně jsem volný.

31

Do Little Comptonu to je dlouhá a mrazivá cesta. Topení v buicku pana Mooneyho pořád nefunguje. Moje vlněná čepice je pryč, takže mám na hlavě Benjiho kšiltovku ze slavného nantucketského jachtařského závodu Figawi – nebo spíš tu, kterou ukradl nějakému Spenceru Hewittovi –, ta je ale plátěná, ne vlněná. V takových chvílích je pěkné být bohatý, koupit si novou vlněnou čepici a nové SUV, a proč jsem já blázen nechal plastovou kartu k Benjiho ukradeným věcem ve skříňce? Všechno to tam bude hnít, dokud tu skříňku nekoupí nějaký bezďák v reality show. Já mám v takových situacích vždycky sklony uzavřít se do sebe, ale k tomu potřebuju hudbu a tu jsem si zapomněl vzít, protože jsem měl v hlavě jiné věci, jako třeba to, že bych mohl kvůli někomu tak tuctovému, jako je Curtis, oslepnout na jedno oko. To bych si radši nechal vzít levou kouli na počest Ethana – Vládce vykřičníků.

Zbývá mi tedy rádio a snad na každé stanici hrají Taylor Swift. Ta ženská je jako tvoje slavnější verze, Beck (má kolem sebe moc chlapů, pak vždycky dopadne na hubu, moc rychle leze s každým do postele, pak nestačí zdrhat) a já neustále přepínám stanice, jenomže Taylor Swift má zjevně nedaleko od LC vilu (v takhle malém státě je vlastně všechno kousek) a klidně by mohla být královnou a starostkou a princeznou Rhode Islandu, protože ji hrají na rockových stanicích (Chlapi, a víte, co by byla pecka, kdyby Foo Fighters nebo Arcade Fire nazpívali covery k některým starším peckám od slečny Swift!) a hrají ji na country stanicích (Pusťme si nejnovější singl z nejnovějšího objevu Rhode Islandu, asi všichni víte, koho myslím, že jo?) a hrají ji i na popových stanicích (Proč bychom se zase nemohli cítit na dvacet dva, co říkáš, Rhode Islande!). No, takže jdi do prdele, Taylor Swift. Za celou dobu, co jsem dospělý, jsem se necítil starší, a proč ještě nikdo nevynalezl něco, aby dálnice nenamrzaly? To auto mi normálně bruslí sem a tam.

Zastavuju na benzince a kontroluju tvůj Twitter. Právě jsi tweetla z Mystiku v Connecticutu. Protože jsi holka, musela jsi připojit fotku z Mystic Pizza:

Jízda limuzínou do Mystiku a do Mystic Pizza po cestě do Little C. na zimní pařbu na chalupě?

uzsenese #salamova #lepsinezsex #domeknaplazi

Moje asociace s městem Mystic ve státě Connecticut nemají nic společného s tím blbým filmem s Julií Robertsovou. Mystic mám zafixovaný jako špatné místo. Byl jsem tam jednou se školou na výletě, ve čtvrté třídě. V té době jsem měl políčeno na zvláštní drsnou holku jménem Maureen Gradyová. Říkalo se jí „Mo“. Většina děcek jsou debilové, stejně jako většina dospělých, takže ano, spousta spolužáků na ni volala „Ho Mo“. Byli jsme se třídou na exkurzi na nějaké velké lodi a vloupali jsme se s Mo do podpalubí, kam se nesmělo.

Mo mi tam ve tmě oznámila, že mě připraví o panictví. Zkusil jsem utéct, ale přimáčkla mě k zemi. Jednu jsem jí vrazil, utekl jsem a řekl jsem to paní učitelce. Mo měla svou verzi a uměla hodně dobře brečet. Koho si myslíte, že poslali k psychologovi, do ředitelny a ke studijnímu poradci kvůli tomu klasickému Tak nám ukaž, kde na tebe kdo sahal? Mo Gradyovou rozhodně ne! Ale mě minulost netrápí. Mo už je někde jinde (dvakrát rozvedená advokátka s profilem na online seznamce OkCupid

a malým chlupatým špicem jménem Husík – ta už zůstane sama napořád). Já raději žiju v přítomnosti, a proto taky mažu všechny vzpomínky na Mo z hlavy, připojuju se na Benjiho Twitter a tweetuju:

Nejlepší …..y jsou stejně z venkova. #zimavNantucketu

Oficiálně si odebíráš Benjiho ze sledovaných. A posíláš mu zprávu:

Pro mě jsi mrtvý. Mrtvý.

Usmívám se. Musím se poplácat po zádech, protože Benji už je v nebi, a peru se s rozmrazovačem a modrým zledovatělým sněhem. Žít je těžší než umřít, Beck, a já bych dal cokoli, kdybych teď mohl s tebou jíst pizzu. Umývám si ruce na záchodě na benzince a na můj obličej není pěkný pohled. Ten zasraný Curtis a jeho gorily mě zřídili. Na čele mám hlubokou ránu, jako bych se chystal na Halloween, a druhou mám na tváři. Oplachuju se ledovou vodou a jedu dál, přesně jako srdce Celine Dion v Bridgeportu.

Vzhledem ke sněžení a stavu mého obličeje přijíždím do Little Comptonu relativně brzy. Ještě pořád vidím rozmazaně a snažím se dívat na cestu jen levým okem. Když vjíždím na předměstí, ještě pořád sněží. Jsem nervózní. V přístavech se všemi těmi zmrzlinovými stánky a půjčovnami loděk se cítím nesvůj a musím zpomalit. Mám sjeté gumy, které tenhle sníh nezvládají, a buick vydává zvuk jako tlouštík Cvalda z filmu Rošťáci.

Silnice je ještě divnější než celý buick a obchody jsou všechny zavřené a mimo sezonu tu ani nesvítí pouliční lampy. Jako by se všichni obyvatelé Little Comptonu zabarikádovali ve svých plážových domcích. Jen zvířata si tu chodí, jak se jim zlíbí. V okamžiku, kdy registruju jelena, který si to štráduje přes cestu, a dupu na brzdy, je už pozdě. Buick zakvílí a sráží ho a najednou jsme jako jeden, maso a ocel, tornádo v podobě vraku auta točící se po silnici mezi stromy a skrz stromy dál. Ztrácím pojem o čase, ztrácím pojem o prostoru, zavírám oči a zaplavuje mě pach spálené gumy a krve. Všechno. A pak…

Nic.

Když se probírám, kolem je jenom ticho. Pak bolest a větve, přes které nevidím. Jinak ale zázrak v buicku: jsem naživu. Na hlavě mám čepici ze závodu Figawi. A můj mobil je celý. Byl jsem v bezvědomí jen asi dvacet minut.

„Ty vole,“ říkám, protože je třeba to říct nahlas.

Vidím jen střepy a kůru a listí. Jako by ten strom mého buicka sežral a já se na okamžik strašně bojím, že se nedostanu ven. Krvácím do svého teplého oblečení, ale to není nic nového. A zase nade mnou stál anděl strážný, protože v tomhle autě není žádná elektronika. Klidně si můžu odemknout promáčknuté dveře a hrubou silou se dostat z tohohle velkolepě analogového amerického korábu. Padám do rudého sněhu. To je krev toho jelena. A moje krev. Ale žiju.

Kontroluju svůj e-mail. Ještě jsi mi nezkusila napsat, ale to přijde. Otevírám Google Maps a jsme si opravdu souzeni, Beck. Je mi souzeno být s tebou, protože můj telefon potvrzuje, že jsem 71 metrů západně od domu Peach Salingerové na adrese Plover’s Way 43.

Jenomže vyplazit se zpátky na silnici je hodně těžké. Když jsem trefil toho jelena, stalo se něco zlého snad každému kousku mého těla. Zvedám pravé chodidlo a v levé noze mi zakřupe. Přesouvám váhu na pravou nohu, ale v tu chvíli mě bodne v hrudníku. Padám do sněhu a nechávám si chlad proniknout přes šaty. „V klidu, Joe,“ říkám. „V klidu.“

Plazím se dál a všímám si dvou částečně zakrytých značek. Jedna je obyčejná stopka. Ta druhá je mnohem podrobnější a na bílém pozadí se píše:

HUCKIN’S NECK BEACH CLUB INC. NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. ZÁKAZ ŠPLHÁNÍ PO KAMENECH. ZÁKAZ SKÁKÁNÍ DO VODY A POTÁPĚNÍ. PLÁŽ NENÍ HLÍDANÁ. KOUPÁNÍ NA VLASTNÍ NEBEZPEČÍ.

Příroda je na mé straně, protože v zimě tahle pravidla neplatí. Malá budka pracovníka ochranky stojící vedle cedule je na zimu zjevně zavřená.

„Tak jo,“ říkám a jdu dál, silnější než srdce Celine Dion.

Držím se při zemi jako voják pomalu vylézající z díry po granátu. Paže nemám tak zrasované jako nohy a trup. Mám tělo zalité potem, jektám zuby, z pravého oka nepoužitelnou bambuli, ale to levé je v pořádku, funkční. A už tam přece musím být. Kontroluju zbývající vzdálenost na telefonu: 68 metrů.

„To si děláš prdel, ne?“ nadávám nahlas. „To jsem se jako posunul jenom o blbé tři metry?“

Mám sucho v puse a cpu si do ní sníh. Touhle rychlostí se k tobě dostanu příští léto. Zavírám oči. Dokážu cokoli. Dokážu cokoli a chybím ti a nejtěžší na tom všem bude urazit tenhle kousek a klidně bys mohla každou chvíli zavolat. Bořím ruce do sněhu špinavého od bláta a jsem schopen se trochu zapřít. Musím udělat holčičí klik, abych se zvedl, a trhám sebou, protože to ostře bodá, ale zvládám to, Beck. Zvedám se. A dokonce nacházím způsob pohybu, který dočasně funguje, takové kulhání ? la zombie, jako by mi chybělo celý život přirostlé dvojče. Kontroluju telefon a modrá tečka je přesně na červené tečce.

Jsem. Tady.

Ještě tři kroky a jsem na příjezdové cestě, a ty vole. Tohle není žádná chata, Beck. Tohle je letní sídlo z pohádky o zlé královně, která vzala obyvatelům města všechny peníze a postavila si zbytečně dlouhou příjezdovou cestu lemovanou živým plotem, která se jako řeka vine do garáže pro čtyři auta, ty vole. Ten barák má dvě patra, vlastně tři, když počítáš nástavbu na střeše. Zahrada je jako třpytivý vysátý koberec z čerstvě napadaného bílého sněhu a uvnitř se svítí a hvězdy na nebi jako by doufaly, že se taky dostanou do domu. Takhle by to asi vypadalo, kdyby Thomas Kinkade, malíř světla, zkřížil štětce s Edwardem Hopperem.

A to ticho! Čekal jsem, že uslyším moře, ale oceán spí a já slyším, jak tají sněhové vločky, jak se ohýbají větvičky. To dělám pořád takový kravál? Strašně sípám. Co když mě v té chatě uslyšíš? Instinktivně couvám. Slyším, jak kapka mé krve dopadá do načechraného čerstvého sněhu a vpíjí se do něj. Nesmím za sebou zanechat stopy; Peach si bude myslet, že jsem ten její stalker, a zavolá Národní gardu. Nechci tě vyděsit, takže mířím na východ k sousednímu domu. Máme štěstí, Beck. Sousedi nesdílí vášeň Salingerů na zahradní úpravy. Tahle zahrada je zarostlá stromy a sněhová pokrývka tu není tak netknutá. Většina lidí takové ticho nikdy nepozná.

A pak slyším vřeštět Peach: „Beck!“

Krčím se. Podle jejího jekotu však chápu, že jsi ji slyšela a běžíš do západního křídla té chalupy. Tohle je moje šance a já mířím k východní zdi a troufám si nahlédnout oknem do haly. (Tak bohatí říkají obýváku.) Je ohromná. Napříč pokojem se plazí gigantická sedačka barvy námořnické modři jako nějaký zamilovaný had. Konferenční stolek je vyrobený ze svařených pastí na humry, na které někdo šikovně připevnil skleněnou desku. Ta navíc nádherně září, protože se od ní odrážejí plameny z krbu.

Když slyším, jak se směješ, aspoň konečně vím, že ještě žiju. Z komína se line kouř a není divu, že si Taylor Swift koupila dům zrovna tady. Slyším Eltona Johna. Peach je skutečně na dovolené, protože vyměnila baladu, která by slabší jedince mohla dohnat k sebevraždě, za trochu drzejší a

veselejší „Goodbye Yellow Brick Road“. Jo, a cítím marihuanu. Krčím se, neboť vplouváš do pokoje. U moře ti to sluší, a panebože, tak strašně mi chybíš. Stojíš před krbem s roztaženýma nohama, jako bys čekala, až tě někdo začne hladit – planeš stejně jako oheň, plná života –, máš na sobě černé legíny a ten šedý svetr, ve kterém jsi přišla do práce ten den, co jsme měli sex. Když se mírně předkloníš,

aby sis ohřála ruce nad ohněm, zmocňuje se mě nezvladatelná touha proskočit oknem a vzít si tě.

Ale nemůžu. Do pokoje se právě klátivě šourá Peach a ničí celou scénu a nabízí ti skleničku vína – jasně – a ty upíjíš a ona se vrací do kuchyně. Nepřekvapilo by mě, kdyby tam měla rohypnol. Chybím ti. A ty chybíš mně. Bolí mě to, když tě takhle vidím hřát si dlaně u ohně stejně, jako jsem to udělal já, jenomže jinak. Představuju si, jak tě házím do té rudé propasti a skáču za tebou, abychom mohli hořet společně, navždy, jako strom života, světla a sexu.

A jak jinak, do pokoje se zase plouží Peach a oznamuje ti, že večeře bude za hodinu. Chce hrát žolíky – to jí je osmdesát pět? – a ty svou paní posloucháš a sedáš si k ní na gigantickou sedačku. Mám úplně zmrzlé ruce a navíc mě pořád všechno bolí a tady venku nemůžu zůstat, je tu moc zima, nejsem zvíře. Takže jaký mám plán? Uvědomuju si, že jsem sem přijel se snem, ne s konkrétním plánem. Ten sen byl asi takový: Ty mi píšeš esemesku. Já předstírám, že jsem v New Yorku, a čekám tři hodiny. Pak přijíždím k Peach před dům. Ty mi běžíš ven naproti, dřív než stačím zaparkovat. Skáčeš radostí, nabízíš mi večeři – steak s brambory – a pak jdeme na věc a děláme to celou noc v jednom z nezrekonstruovaných pokojů.

Nemám žádný plán ani záložní plán a zjišťuju, že jsem si to nepromyslel. Jsi dobrá kamarádka, uctivá a milující. Samozřejmě že potřebuješ být nějakou dobu s Peach. Já jsem navíc pořádně rozbitý, bolí mě celé tělo a krvácím. Moje auto je mezi stromy a já nemám sílu dojít zpátky do města a zapadnout do nějakého penzionu. Krčím se a pomalu se plížím k sousednímu domu.

Hlavní vchod je zamčený (Murphyho zákony fungují) a svět je vidět díky měsíci a bílému sněhu (díkybohu), takže bez nehody a kraválu obcházím dům. Na druhé straně nacházím přístřešek pro loďky – jasně – a dveře do něj jsou odemčené – díkybohu. Vklouznu dovnitř a balím se do plachty. V teple se mé rány probouzí k životu, jako by mě kousali neviditelní psi. Bolí to. Ale vzchop se! Chybím ti a myšlenka na tohle je schopna překonat i bolest. Uvelebuju se v levém zadním rohu, kde na mě netáhne tak moc.

Do tváře mi svítí baterkou nějaký policajt. Vidím jeho pistoli a nepotřebuju zrcátko, abych pochopil, že musím vypadat jako zombie. Policajt na mě štěká lomozným barytonem: „Uveďte své jméno.“

Než ho ze sebe dostanu, rozkašlu se a jde ze mě krev. Policajt schovává pistoli. To je pokrok. Sedám si. Taky pokrok. Je to ten nejameričtější Američan, jakého kdy Amerika stvořila. Skoro černý v bílém městě zasypaném bílým sněhem. Zkoumá mou čepici s logem závodu Figawi, kterou drží v ruce, jako by v logu Mount Gay Rumu byl čárový kód. Musela mi spadnout, když jsem spal. Usmívá se. „Vy jste jel Figawi? Pan Spencer?“

„Párkrát,“ odpovídám a teď už vím, proč Stephen King pořád píše o Nové Anglii. Krvácím. Ten jelen umřel. Sedím schovaný v cizím baráku. Z mého auta se kouří někde v lese. A tenhle debil se chce bavit o závodech plachetnic.

Podává mi čepici: „Vy jste známý Salingerů? Všiml jsem si, že tam někdo je. Ztratil jste se?“ Jestli ještě jednou řekne jméno Salinger, tak asi umřu. Vrtím hlavou. „Ne, jenom jsem se ztratil.“

„A kam jste se chtěl dostat?“

Jeho otázky mě znervózňují a stres znásobuje mou bolest. Všechno je špatně a moje žebra mě koušou do hrudi. Trhnu sebou. Policajt má o mne starost (ano) a podává mi ruku (děkuji, policejní sbore Rhode Islandu). Přijímám ji. Držím se ho. „Pane policisto, ve vší upřímnosti, vůbec nevím, kde jsem. Rozbila se mi džípíeska. Ztratil jsem se. A je mi hrozně.“

„Takže ten buick v lese je váš.“

„Jo,“ odpovídám. Kurva.

„Pane Spencere, požil jste před jízdou alkohol?“

Už se chci zeptat, proč mi říká pane Spencere, ale pak si vzpomínám, že to jméno je vyšité na čepici. Spencer Hewitt. Úleva. „Ne, pane.“

„Kouřil jste marihuanu?“

„Ne,“ odpovídám. „Ale možná byste se mohl na to samé zeptat toho jelena, který mi skočil pod kola.“

Usmívá se a já křivím obličej bolestí. Volá vysílačkou na stanici, za jak dlouho by tu mohla být sanitka, a musíme co nejdřív vypadnout. Jsi blízko, jen pár kroků. Určitě už jsi vzhůru, vybíráš si z očí ospalky a utěšuješ paranoidní Peach. Co když viděla policejní auto? Co když ten policajt přijel s majákem? Co když volal posily? Co když už jsi venku a jeho kolega tě vyslýchá? Zvracím na plachtu.

„Dostaňte to ze sebe, Spenci,“ utěšuje mě. „Za chvilku pro vás přijede sanitka.“

Jenomže sanitky svítí a jsou hodně hlasité. Musím být silný, už jen kvůli tobě, a tak vstávám. „To není nutné, strážníku.“

„Dobře,“ odpovídá. „Ale odvezu vás do nemocnice.“

Pojedu kamkoli, když to bude pryč od tebe, a on mi pomáhá se vybelhat ven a do auta. Mezi námi a Peachiným domem jsou stromy, takže bys mě neviděla, ani kdybys stála u velkého okna v hale. Strážník Nico – super jméno – nenechal svítit světla ani maják – super chlap – a jeho policejní auto je hybrid – asi jediný v LC – a jedeme, úleva.

Nico je fajn chlap, kamarádský, rozptyluje mě historkami z dob, kdy hrával fotbal za University of Rhode Island. Tady to miluje. Je z Hartfordu a doslova ožívá, když mi vypráví o maniacích, kteří se sem přistěhovali ve víře, že uvidí Taylor Swift. „Jak si někdo může myslet, že by holka jako ona mohla chodit s nějakým úchylem, co?“

„No jo,“ odpovídám.

„Zkuste zavřít oči,“ říká. „Ještě chvilku pojedeme.“

Připouštím, že je pěkné, když se o mě někdo stará, když mi někdo přeje, abych se vyspal. Tady si můžu odpočinout, dveře jsou zamčené, topení funguje, mezi námi je pevná mříž. Během chvilky jsem v limbu a zdá se mi o tobě ve starých nadýchaných dickensovských šatech. O tobě.

Nemocnice Charleton Memorial je ve Fall River, což už je v Massachusetts, asi třicet pět kilometrů daleko. Jenomže třicet pět kilometrů se někdy může zdát jako třicet pět světelných let, protože celý barák je zpustlý, plný kraválu a smradu, úplný opak LC. Když Nico otevírá dveře auta, narážím na stěnu z cigaretového kouře. Kašlu. Kolem postává deset feťáků snažících se vymyslet, jak sehnat nějaký oxytocin. Mám nutkání zeptat se strážníka Nika, proč mě nezavezl do nemocnice, kam vozí místní dovolenkáře, ale k čemu by to bylo? Jsme tady. Chlápkovi před námi čouhá ze zadní kapsy zakrvácený nůž a snaží se vysvětlit sestřičce, že si přivřel ruku do dveří. I desetileté dítě by poznalo, že lže, chlap ale žadoní: „Sue, jeden oxytocin a budu v pohodě.“

Ale Sue je drsná. „Kupte si kafe, jděte na hajzlík a pak do prdele.“

Já nejsem žádný feťák a Nico má jako policajt přednost, takže nás berou hned. Ukazuje se, že Nico v tomhle městě pracoval, ale odstěhoval se, protože je to tu prolezlé heroinem a oxytocinem. Vrtí hlavou a já asi na ty odpadlíky v čekárně vejrám až moc, protože Sue se na mě usmívá: „Heléé, co jéé, mladej? Na tebe moc nóbl, nebo co?“

Hihňá se a má tak silný přízvuk, že mi je slov z jejích úst skoro líto. Nico se směje. „On není odsud.“

Sue už se nesměje. „Na to bych nepřišla, Sherlocku. Mladej, máte nějaký doklady, který bych mohla dát klukům v kanclu?“

„Ne,“ lžu. „Okradli mě.“

„Na parkovišti?“

„Na Manhattanu,“ odpovídám a vyslovuji, jak nejspisovněji to jde.

Sue obrací oči v sloup a mně se ulevuje, když doktor roztahuje závěs a zase ho za sebou zatahuje. Sue odchází a můj doktor mi podává ruku. „Jsem doktor Kazikarnaski,“ říká. „Můžete mi říkat doktor K.“

Přikyvuju způsobem, jakým by přikyvoval chlápek, který se účastnil závodu ve Figawi. „Skvělé,“ odpovídám. „Mé jméno je Spencer.“

Doktor K. prohlíží má zranění a ptá se, kdo mi to udělal.

„No,“ začínám. „Posledních dvacet čtyři hodin bylo skutečně poměrně divokých. Přepadli mě na Manhattanu. Vyšel jsem z Lincolnova centra a pak už jenom rána.“

Zapomněl jsem, že je tu s námi i Nico, který ihned reaguje: „Kdo hrál v Lincolnově centru?“

Krčím rameny. „Jenom jsme prošli,“ říkám a trhám sebou, abych všem připomněl, že jsem pacient.

„Pak jsem vyjel z města a dostal jsem se do vánice. Naboural jsem. Jelen. A teď jsem tady.“

„Ten váš buick je pěkně starý. Co je to za rok?“

Trhám sebou a naznačuju, že potřebuju chvilku, abych se vzpamatoval. Naštěstí se Nico s doktorem

K. začínají bavit o starých autech a o postupující teplé frontě – podle Sue, která pořád lítá sem a tam, to bude jak babí léto. Všechno tohle řeší, místo aby se mě zeptali, proč jezdí zazobaný jachtař jako já v takové staré herce. Doktor K. si sundává rukavice a hází je do koše. Říká, že nemám zlomená žebra a že se ze všeho brzo dostanu. Moje tvář, to je ovšem něco jiného.

„Už vám někdy něco šili?“ ptá se. Vrtím hlavou, že ne.

Těhotná sestřička s pořádnou vrstvou make-upu přináší dvě kávy a dva šátečky. Nevěřím svému štěstí. Umírám hlady.

„Helen, to jste nemusela,“ říká strážník Nico a přebírá dodávku.

„Prosím,“ říká sestra. „Vím, že vám doma nikdo neuvaří. Chlap jako vy přece musí jíst.“

To já taky, jenomže Nico spořádá i můj šáteček a doktor drží v ruce jehlu a říká, že mám zavřít oči.

„Tohle bude trochu bolet,“ říká, a když Jude Law ve filmu Na dotek říkal to samé Natalii Portmanové, dělal si srandu a ty tady nejsi a nedržíš mě za ruku.

Bodnutí na mém čele nebolí, je to vražda. Nico mě plácá po zádech. „Dýchejte, Spenci, to zvládnete.“

Doktor mě znovu propichuje, tentokrát na tváři. Prý se nemám hýbat a počkat, až zabere anestetikum. Těhotná sestřička cukruje s Nikem, ze kterého je hotová. „Tak co, Nico? Jak se vám líbí v Nafoukancově?“

„Docela jo,“ směje se. „A jak se máte vy?“

„No, s pořádným macatým hrnkem horké čokolády, co by mě v noci zahřál, by to bylo lepší, že, Nico?“

Nico se zjevně baví a těhotná sestřička při odchodu vrtí zadkem. „Stačí říct, kočko.“

Najednou se mi tu líbí. Tihle lidi se nesnaží maskovat, o co jim jde – prášky, Nikův pták, kafe –, a já bych se rád přidal, takže šeptám Nikovi: „Myslíte, že by se tu dal někde sehnat ještě jeden šáteček?“

Nico místo odpovědi zavírá dveře, zatahuje závěs, abychom měli soukromí. Bere do ruky zápisník a já bych byl nejradši, kdyby mi to anestetikum utlumilo i mozek. Ten zápisník, ani to pero, ani celý tenhle začátek se mi nelíbí. „Vím, že jste říkal, že nemáte doklady, ale mohl byste mi aspoň nadiktovat adresu bydliště?“

Cosi si vymýšlím a doufám, že tím to končí, ale teprve jsme začali. Nico toho chce o mně vědět víc. Viděl auto, viděl na ulici krev, podle toho mě našel, a já se modlím, aby sníh roztál. A modlím se, abyste s Peach zůstaly uvnitř. Nechci, abys viděla mou krev.

„A co jste tam hledal? Vy jste si myslel, že je někdo doma?“

„Byl jsem tak mimo, že vůbec nevím.“

„Šel jste přímo k tomu domu, Spencere. Proč jste nešel třeba k té benzince naproti?“

„Tu jsem neviděl,“ odpovídám. Proč na mě tak útočí?

„A to jste si fakt myslel, že někdo bude doma?“

„Já nevím.“ Tohle nechci dělat. Chci šáteček.

„Znáte někoho v LC, Spencere?“

„Já jsem ani nevěděl, že jsem v LC,“ odpovídám a asi je načase, abych nasadil těžší kalibr. Moc dobře vím, jak zpracovat policajta. Řeknu to samé, co jsem řekl, když mě jako kluka načapali, jak kradu bonbony. Polykám a chvěje se mi spodní ret. Hrát umím. A koktám: „Hele, nechtěl jsem to řešit, protože to s tím nemá nic společného, ale umřela mi máma. Teď.“

Nico zacvakává propisku a zavírá zápisník. „Spencere, to je mi líto. To jsem nevěděl.“

Plakat není problém, protože mi chybíš a pořád ještě nevím, jak se k tobě dostanu, a ty jsi mi nevolala, abys mi řekla, že ti chybím. Nico mi nese šáteček a já ho hltám. Když se vrací doktor a šije mě, nic necítím.

O půl hodiny později jsme s Nikem zpátky venku a on mě chce odvézt na nádraží. Scéna před nemocnicí je vyhrocená. Feťáci řeší, na které pohotovosti by se dal nejsnadněji sehnat oxytocin. Nějaký chlápek v rozedrané bundě značky North Face se snaží dostat páčidlem do vedle stojící mazdy. Nico na něj řve: „Hele, Teddy. Chovej se slušně!“

Teddy strážníkovi Nikovi salutuje a já se smiřuji s osudem. „Určitě vám to nevadí?“

„Ne,“ odpovídá. „Ale počkejte. Jak zaplatíte za vlak?“

Dobrá otázka, strážníku. Sahám si na stehno. „Nouzovou kreditku nenašli.“

„Myslí vám to, Spenci. Vždy připraven.“ Přikyvuju. „Vždy připraven.“

Nico mě ujišťuje, že „Leroy“ odtáhne můj buick a zprovozní ho. „A nebude vám účtovat nic navíc.“

„Jste nejlepší, strážníku,“ a podávám mu ruku a pevně tisknu.

Vysazuje mě na nádraží, které je skoro stejně děsné jako nemocnice. Pomáhá mi ven z auta a místní bezďáci prchají na všechny strany jako švábi. Jdu do haly a sedám si. Když je pryč, jdu ven. Otevírám zip náprsní kapsy a vyndávám peněženku. Nechápu, jak mohli všichni věřit těm nesmyslům, že mě okradli. Ale pak se znovu rozhlédnu kolem sebe a vidím ty ubožáky. Proč by mi nevěřili. Stačí

se podívat, co tady musí řešit. Jdu ven a beru si taxíka. „Do LC, prosím.“

Řidič se nafukuje a ušklíbá se při pohledu na mou čepici ze závodu Figawi. „Myslíte jako Little Compton?“

Nová Anglie: samá zahořklost, nic než lodě a žádné zbytečné kecy.

32

Budím se v jiném přístřešku na lodě, dobrý kilometr podél pláže od Peachina domu. Nico i Sue i doktor měli pravdu, že se blíží teplá fronta. Teď jsme v novém světě a tahle bouře snad musela být nějaká anomálie. Teď je naopak skutečně jako v létě. Je úžasné, jak může být deset stupňů a sluníčko příjemné poté, co člověk krvácel v minus jedenácti v ledové vichřici, a s tím běžte do prdele. A ještě důležitější je, že tentokrát mě nikdo nenašel. Myslím, že mi to matka příroda kompenzuje za tu bouračku, a vycházím z přístřešku a je to fakt úleva, když člověka nebičuje ledový vítr. Krčím se ve vysoké trávě v písečných dunách. Ty s Peach jste jako malé tečky na obzoru. Obě se protahujete, asi s ní půjdeš běhat, protože jsi slušná návštěva. Mám vybitý telefon, což je problém, protože kdybys mi uprostřed noci napsala a prosila, abych přijel, ani bych to nevěděl. Dívám se, jak obě vyrážíte po písku směrem ode mě, a běžím mezi dunami, abych se případně měl kam schovat. Když dobíhám k Peachinu domu, škube mi celá pusa bolestí (debil Curtis), ale zadní vchod je otevřený, přesně jak jsem doufal. Nebojíte se tady, což je pro mě dobrá zpráva.

Všechno v domě Salingerů je pěkné a všechno v mém rodném domě je proti tomu staré a omšelé, a to v tomhle domě ani nebydlíte. Tenhle je navíc! Šuplík je plný nabíječek na iPhone a já se hned připojuju. Dělám si kafe ve značkovém stroji na espresso a pálím si o něj jazyk. Pak po sobě stírám šlápoty a zase je to neskutečně typické. Jako by i ten dům věděl, že patřím k pracující vrstvě, a chce, abych vzal do ruky mop.

Nakonec se rozhoduju pro kuchyňskou houbičku, protože v tomhle domě prostě nemají papírové utěrky. (Určitě zachraňují svět.) Klekám si, drhnu podlahu a nesnáším Peach. Je panovačná a majetnická. Dokonce si dovolila odvolat pozvání Lynn s Chanou. Odpojuju telefon – nabil se na deset procent, ale žádná zpráva od tebe. Strkám nabíječku do kapsy a jdu nahoru a zjišťuju, že všech šest pokojů je jako ze škatulky a připraveno přijmout hosty. Peach je vážně vyšinutá a já jí nesahám ani po kotníky. Já jsem ti vždycky dával prostor. Ve všech pokojích si díky moderní zvukové aparatuře tiše šeptá Elton John, a já si umím představit, jak ho Peach na oficiální fanouškovské stránce prosí, aby byla jeho fanynkou číslo jedna, ale Elton udeří aukčním kladívkem do stolu a posílá exekutora, aby té nafoukané krávě zabavil všechnu jeho hudbu, a ona musí pracovat jako hosteska ve Walmartu.

Jenomže i já musím uznat, že zdejší povlečení je fakt totální luxus. Tady jsi spala včera večer a ještě tu voníš a já zvedám legíny, které jsi odhodila na zem, a nasávám tvou vůni. To voňavé teplo mi utišilo bolest ve tváři, díkybohu, a já si omotávám tvoje legíny kolem krku, pevně, a okamžitě mi stojí a během chvilky stříkám s tvýma nohama kolem sebe.

V tomhle baráku je asi jenom sedmdesát tisíc ručníků značky Ralph Lauren, takže Salingerům určitě nebude chybět ten, kterým se utírám, a kafe mám pořád ještě horké a užívám si chvilku klidu, protože je tu útulno a já si to zasloužím. Trochu se ti hrabu v batohu a srovnávám tvoje kalhotky a podprsenky do řady a úplně jsem se tebou nechal unést a najednou mám problém.

Obě s Peach se vracíte do domu. Jste dole v kuchyni, zouváte si tenisky, smějete se, nebo brečíte, to nepoznám. Nemůžu seběhnout dolů po schodech a zmizet, protože mi prkna v podlaze skřípou pod

nohama. Slyším vaše hlasy a nesnáším staré baráky. Jsou jako Velký bratr, který se pořád dívá, a člověk se tu nemůže ani pohnout, aniž by si ho někdo všiml. Dělám čtyři velké kroky na chodbu – s kafem v ruce – a našlapuju co možná nejtišeji a vcházím do hlavní ložnice, která je skoro přesně nad kuchyní. Jen pro jistotu ještě zalézám do cedrové šatní skříně a není to poprvé, co jsem ve skříni, zatímco vy jste s Peach venku. Jsem si jistý, že pláčeš, tohle není smích, a musím si ulevit, už to nejde vydržet. Čurám do hrnku od kafe.

Peach tě určitě objímá, protože slyším, jak kope do stěny v přezouvárně, architektonickém to výstřelku výjimečně bohatých bělošských rodin. Někdo prostě usoudil, že potřebuje zvláštní místnost, kde se budou lidé zouvat. Peach kope a vrčí a bručí: „Můžu dělat, co chci, a stejně mám vždycky boty jako čuně. Jako by mě ta zima chtěla dostat, nebo co!“

Říká, že se tě snaží rozesmát, ale tobě moc vtipná nepřipadá (a někomu jinému snad jo?). Říká ti, že nemáš plakat, a ty fňukáš, já se snažím potichu čurat do hrnku od kafe a Peach utěšování vůbec nejde, Beck. Já bych tě utěšil líp, určitě. A chci vědět, co se stalo. Kdybys mi zavolala, jak jsi chtěla, objímal bych tě teď já. Pláčeš tak nahlas, že považuju za bezpečné vylézt ze skříně a jít ke dveřím.

„Přečti to ještě jednou,“ říkáš.

Peach vzdychá a čte: „Drazí Benjiho přátelé.“

„Chudák jeho máma,“ vzlykáš.

Peach čte dál: „S hlubokým smutkem Vám oznamujeme, že náš syn Benji je považován za mrtvého.“ Skáčeš jí do řeči: „Neměli by ho třeba jít hledat?“

Peach to rozčiluje. Čte dál, aniž by ti odpověděla. „Nedaleko Brant Pointu byl nalezen vrak jeho milované plachetnice Courage. Jak možná někteří z vás vědí, Benji se již nějakou dobu potýkal se závislostí. Nedávno poslal svým přátelům zprávu, že je na Nantucketu.“

„To byl ten blbý tweet,“ říkáš.

„Já vím,“ říká Peach. „Nesnáším drogy.“

Díkybohu za technologie, protože čestně, začínám se bát. Otevírám výtisk tamních novin Nantucket Inquirer and Mirror, a jasně, je tam stará fotka střízlivého Benjiho v obleku vedle fotky rozbité lodě. Na Nantucketu Benjiho nikdo neviděl, ale jeho rodiče potvrzují, že si v New Havenu vybíral peníze a že „tohle není poprvé, kdy se stal obětí svých démonů“. Správce přístaviště potvrdil, že chybějící loďka patří Benjimu. A já potvrzuju, že s tímhle jsem neměl nic společného. Zima na Nantucketu zjevně umí být hodně drsná a Benjiho matka ještě Mirroru říká: „Alespoň umřel u toho, co měl rád.“ Jen nevím, jestli mluvila o heroinu nebo plachtění. Takové štěstí jsem snad v životě neměl.

Peach smrká a ty pořád brečíš a ona říká, že byste spolu měly utéct na souostroví Turks a Caicos, a ty se směješ, ale ona to myslí vážně. „Já už jsem to jednou udělala, tak si to klidně můžeme zopakovat spolu. Sbalíme si batoh a mizíme. Anebo ještě jinak, nic si nebudeme balit a mizíme. Bude se ti tam líbit, přísahám.“

„Musím do školy,“ odpovídáš a je slyšet cinkání, jak ti asi Peach nalévá panáka.

„Na školu se vykašli,“ říká a je to marný pokus být drsná. Slyším zip a Peach úpí: „Panebože, existuje na světě něco lepšího než ze sebe sundat propocený goretex?“

„Ha,“ reaguješ, ale jen tak napůl a já bych tě nejradši objal.

Slyším další kopání, jak nechutný striptýz zjevně pokračuje, což Peach vzápětí potvrzuje:

„Přísahám, že je to, jako by mi někdo to termoprádlo přilepil na kůži. Normálně to musím odlepit, protože to svědí jako čert.“

Asi budu zvracet a ty jsi ticho.

„Doufám, že ti nevadí, že se svlíkám rovnou tady,“ říká Peach. „Někdy se mi nechce chodit nahoru kvůli blbostem. Ale je tady horko, co?“

Ty odpovídáš, že ti to nevadí, a já slyším, jak ze svého kostnatého těla sundává termoprádlo. Jde ven z pokoje a pak se vrací a tobě se líbí, co vidíš, protože říkáš: „Tý jo.“

„Táta je posedlý župany,“ říká a díkybohu myslí opravdu župany. „Nejlepší župany mají v Ritzu. V každém domě jich máme asi milion. Chceš?“

Chceš a jeden si půjčuješ a jdeš se převléct do koupelny. Když se vracíš, Peach se rozplývá: „Tak jaký je to pocit?“

„Je to nádhera,“ říkáš a nejsi jedna z těch, pro které je nádhera každá druhá věc.

Peach oznamuje, že jde dělat smoothie z kapusty a nejradši by tě tady zamkla a zahodila klíč a ty si to pořád neuvědomuješ, že? Ten hlasitý mixér je moje spása a já prolétám chodbou jako nějaký nindža, pak po zadním schodišti dolů (to je jen pro služebnictvo) a na chodbu mezi kuchyň a halu. Naštěstí jsou na konci schodiště lítací dveře, protože kdo by se chtěl dívat na služebnictvo, že jo? Odtud vidím všechno. Obě máte stejné župany a ty se uvelebuješ na gauči a skotskou a smoothie pokládáš před sebe na konferenční stolek z pastí na humry. Peach se tře svým obrovským chodidlem o tvou malou nožku. „Nebuď smutná.“

„Neměla bych být smutná,“ odpovídáš. „Choval se ke mně jako hajzl.“

„Ale Beckalindo, to není tvoje chyba. Chlapi to tak prostě mají. Holek jako my se vlastně bojí.“

„Nemyslím, že se mě bál,“ říkáš a Peach sundává nohy ze stolu na zem. Mne si ruce, aby si je zahřála. „Potřebuješ masáž, kočko.“

Směješ se, ale ona to myslí vážně a přesouvá se na podlahu a kleká si a mne ti ty tvoje krásné nožičky a ty vrníš, líbí se ti to a říkáš jí, že je dobrá, a ona se usmívá. Líbí se jí, že se ti to líbí, a pokračuje výš na tvoje lýtka a já nepoznám, jestli ti dala nohy od sebe ona, nebo jestli jsi je roztáhla sama, ale máš je od sebe a ona se přesouvá na stehna a ty zakláníš hlavu, vydechuješ, mmm, a roztahuješ paže a ona už je skoro nahoře. A ty fakt sténáš, fakt.

Peach si sedá. Nějak se jí podařilo dostat se ti mezi stehna, rozevírá ti župan a ty jsi pod ním nahá a stojí ti bradavky a ona ti tře boky a ty říkáš ne, ale ona ti říká, že máš být ticho, a ty jsi a ona tě líbá na levé prso a druhé drží pevně v dlani. Protestuješ, ale ona tě znovu utišuje a ty ji posloucháš a ona tě líbá na krk a hladí tě jednou rukou čím dál níž a ty se nebráníš a nic neděláš, jen si to užíváš a ona je zlá.

Jsi trochu opilá – takhle přes den a po běhání ti to pití rychle vlezlo do hlavy – a je ti smutno po mně a jsi v šoku kvůli Benjimu a ona má být tvá kamarádka. Ještě před pár okamžiky jsi byla uzlíček nervů a plakala jsi, a co je to za kamarádku, která na takové emoční vypětí reaguje tak, že ho zneužije, aby ti ji mohla vylízat? Ještě ses jí pořád nedotkla a tvé tělo už je otevřené a já si nemyslím, že jsi to ty. Jsi mimo, uzavřená někde hluboko v sobě, daleko odsud a konečně se vracíš a celá se otřeseš, srazíš nohy k sobě a Peach ucukne. Vzápětí vstáváš a zahaluješ se do županu. „Promiň.“

„Zapomeň na to,“ říká Peach a pije kapustové smoothie přímo z mixéru. „Dám si sprchu.“

„Peach, počkej. Měly bychom si promluvit.“

„Ale Beck, no tak,“ odsekává naštvaně. „Nenapadlo tě někdy, že přesně kvůli tomuhle se s tebou kluci odmítají bavit? Vykašli se na to. Nemusíš se všechno snažit rozebírat.“

Odchází i s kapustovým smoothie a já poznám, že se cítíš za celou tuhle situaci odpovědná, a to není dobře. Voláš na ni a ona odpovídá tak, že zesiluje Eltona Johna. Slyším, jak třískají dveře. Ty pláčeš, a jak si sakra může ta kráva dovolit házet to na tebe? Jdeš do kuchyně – naštěstí nejdeš kolem

schodiště pro služebnictvo – a vracíš se s telefonem. Chvěju se. Je to tady. Už jdeš. Zavolej mi, Beck. Zavolej mi. Jenomže ty vyťukáš číslo a můj telefon nevibruje.

„Chano, vím, že jsi na mě naštvaná, ale potřebuju, abys mi pomohla. Benji je mrtvý a Peach brečí u sebe v pokoji a já vím, že jsem sem neměla jezdit, a prostě nevím, co mám dělat. Zavolej mi, prosím tě.“

Jdeš nahoru a klepeš na dveře a prosíš ji, aby šla ven, a omlouváš se, až z toho chraptíš. Ona tě ignoruje a je hnusná. Dostala tě do pasti a ty o tom ani nevíš. Prosmekávám se lítačkama a mizím.

33

Je škoda, že svět mrhá takovou pláží na lidi, jako je Peach. Všechny tyhle vily na pobřeží jsou prázdné, i když je neskutečně a nádherně teplo. (To musím zaklepat na dřevo.) Pláž je naprosto čistá, ale nikomu z majitelů těchhle letních sídel se nechce jet do LC, aby to ocenili. Jsou to idioti. Já jsem naopak vděčný obdivovatel místních krás.

Včera jsem šel po vašich stopách až k molu. Nádherné místo, kde se dá navíc dobře schovat a čekat. Všude kolem jsou rozházené balvany – ZÁKAZ LEZENÍ NA KAMENY – a je tu starý ztrouchnivělý dřevěný chodník, který končí přímo v písku. Vykopal jsem si pod tím chodníkem zákop a myslím, že v něm bylo tepleji než v těch přístřešcích pro lodě. I když to nejde srovnávat, protože tu noc, co jsem boural, byla fakt zima. Každopádně slunce už zanedlouho vyjde. A brzy tu bude i Peach, sama.

Candace by se to tu moc líbilo. Byl jsem s ní, když naposled viděla na pláži vycházet slunce. Není čas myslet na Candace, jenomže copak to jde? Viděli jsme, jak nad brightonskou pláží vychází slunce, jak je čím dál jasnější, a ona se čím dál usilovněji snažila se mnou rozejít. Poprosil jsem ji, ať se jde se mnou projít k vodě. Souhlasila. Byla svým způsobem krutá. Jakákoli hodnější holka by odmítla a nechala by mě, ať se hezky sám vybrečím, jenomže tahle chtěla vidět, jakou trosku ze mě udělala.

„Rozcházím se s tebou,“ řekla.

Tak si jdi, ty mrcho. Běž.

Nebyla to moje vina, že se mnou Candace šla k vodě, nebyla to moje vina, že jsem ji chytil a strčil jí hlavu pod hladinu a díval se, jak odchází. Chtěla tam být, jinak by přece se mnou nešla. Věděla, že mě zabíjí, a věděla, že nejsem typ člověka, který se vzdává bez boje.

Neviním Peach z toho, že je tak děsná, stejně jako nevidím Candace z toho, že chtěla utéct od rodiny. Je strašná škoda, že lidi štve, co nemají, a pak si neváží toho, co mají. Peach si neváží toho, že má druhý barák na místě, kde jí největší nebezpečí hrozí od té krávy Taylor Swift. Je hrozně podobná Candace, která si pro změnu nevážila svého hlasu a talentu.

Mám ještě chvilku čas, takže jdu kousek blíž ke břehu. Líbí se mi, jak příboj maže moje stopy. Myslím na tu debilní básničku, co jsme četli ve škole, jak nějaký chlap jde po pláži a není sám, protože ho nese na ramenou Ježíš. Usmívám se. Celé roky jsem si myslel, že je to naopak, že ten chlap z básně nesl Ježíše, jako když Hare Kršna nese tamburínu, jako když ortodoxní židovský chlapec nese pod paží tóru během bar micvy. Nenapadlo mě, že to Ježíš nese na hřbetě toho chlapa a vlastně mu pomáhá ke špatnostem, a nezanechávám jedinou stopu. Kdo by to řekl, básnička ze školy. Přiznávám, že jsem trochu podrážděný. Poslední, co jsem jedl, byl ten šáteček. Jdu přes chodníček, který si nějaká rodinka postavila, aby nemusela chodit po bílém písku. Vracím se do svého zákopu a čekám.

Konečně se na pláži objevuje Peach jako červená skvrna v dálce. Protahuje se a rozbíhá se směrem ke mně. Jdeme na to. S každou další vteřinou ji slyším zřetelněji, její dech, její nohy skřípající o písek, i Eltona Johna z jejích repráků. Probíhá kolem mě, vžum, a já vyskakuju ze svého zákopu jako

čertík z krabičky a běžím za ní. Neslyší mě. Na pláži se ničeho nebojí. Chytám ji za culík. Než stačí vykřiknout, strhávám ji na písek a klekám jí na záda. Pere se, kope, ale pusu už má zabořenou do písku a ten Elton John snad nepřestane zpívat – sedíš jako princezna na elektrickém křesle – a já vytahuju z kapsy kámen.

Ona otáčí hlavu do strany a její oči jsou krásnější, než jsem si uvědomoval, a poznávají mě a ústa vyplivnou: „Ty.“

Je to asi ta nejsilnější žena, jakou jsem kdy poznal, a i když už řekla své poslední slovo, pořád se pere a chroptí. Její pokožka je rudá, nantucketská rudá, a všechno to její cvičení jí dalo nadlidskou sílu a kapacitu plic, kterou mi hlava nebere. Nemám jí za zlé, že se brání. Byla vychovaná bigotními nenávistnými zrůdami, takže nikdy neoceňovala skutečnost, že vůbec žije, a já si myslím, že právě proto teď sebrala všechny síly – ona pořád třepe nohama! –, aby své poslední vteřiny na tomto světě využila na maximum. Zatíná mi konečky prstů do paže, ale už je pozdě, Peach. Zorničky se jí převracejí nahoru do hlavy a z téhle předčasné tragické smrti bychom se mohli poučit. Je velmi nebezpečné vinit ze svých problémů jiné lidi. Tak zbytečně zmařený život. Kdyby se zřekla své zrůdné rodiny a přestěhovala se do jednoho z těch svých sluncem zalitých rájů a dělala tam barmanku nebo instruktorku pilates, cokoli, mohla si najít nějakou hodnou, stejně smýšlející dívku a vážit si toho, jakého se jí dostalo požehnání – zdraví, inteligence, svalů. Stačilo být sama k sobě upřímná. Stejně za všechno můžou její rodiče. Jestli nejste schopni bezpodmínečné lásky, nepořizujte si děti.

Už slábne a Elton je hlasitější než vlny a zpívá: Už tě neslyším, všichni jsme se zbláznili, kamarádi tančí ve sklepě, a já jí dlužím malou službičku. Udeřím ji kamenem do hlavy a ona je konečně zticha. Převracím ji na záda a třesu se. Ona je pryč, odpočívá, ale co já? Elton zpívá: Skoro jsi mě dostala, že jo, má drahá, skoro jsi mě spoutala, a já mám skutečně pocit, že jsem tady spoutaný, sám s těžkou Peach. Elton jako by byl ještě hlasitější, nebo je to tím, že Peach ztichla? Snažím se soustředit na to, abych ji rychle přemístil, ale pak slyším utahovat smyčku, jak v mých nejčernějších snech a zmocňuje se mě panika. Co kdyby ses rozhodla jít si taky zaběhat? Co když na pláž chodí běhat strážmistr Nico? Musím konat rychle. Strkám jí do kapes kameny pro případ, že by nešla ke dnu. Musím jich nasbírat víc, protože tahle bunda má spoustu kapes a Elton by šel rovnou po hlavě až do hloubky.

Musím se uklidnit. Zavírám oči a vidím otevřené oči Candace v kalné vodě na Brighton Beach a otevírám oči a vytahuju Peach z pásky na paži telefon. Teď je to můj telefon a já vypínám Eltona Johna, když přísahá, že přijdou zase ráno a odvezou mě domů. Ne, nikdo nepřijde a já zvedám tělo ze země. Peach je hrozně navlečená a Candace byla skoro nahá, na sobě měla jen malé černé šatičky a pod nimi bikiny. Bylo léto. Opilé dívky se někdy utopí, to se stává, její rodina je smířená s tím, že se nikdy nevrátí domů – a já jdu k vodě. Je zima. Smutné holky se taky někdy chodí utopit. To se taky stává.

Už nedodržuju zákaz šplhat na kameny a táhnu Peach Salingerovou k molu. Kameny jsou hladké a suché a já nekloužu. Peach je těžká, protože má navíc v kapsách kameny, ale taky protože ji tíží všechna její trápení. Počítám do tří a pak ji házím do oceánu. Vlny ji přijímají stejně, jako ty na Brighton Beach přivítaly Candace. Píšu ti od Peach e-mail. Nemám sebemenší problém přijít na to, co ti napsat:

Beck, musela jsem pryč. Poslední dobou, když běhám, jako by se mnou běhala Virginia Woolfová. Napsala: „Říkala jsem si, že je nepříjemné být zavřená venku a nesmět dovnitř; a pak jsem si říkala, o kolik je asi horší být zavřená uvnitř a nesmět ven.“ Měla pravdu. Je horší

být zavřená uvnitř a nesmět ven a čekat na někoho, kdo nepřijde. Mnohem horší. Užij si chatu. Miluju tě, Beckalindo.

Pa, Peach Is

Mám tělo ulepené potem a svaly mě bolí, ale na rtech mám úsměv, protože už chápu, o čem Peach mluvila. Taky bych teď ze sebe nejradši odlepil všechno oblečení. Fakt to svědí.

Před odjezdem tě ještě jednou kontroluju. Ještě to není ani hodina, co jsem ti posílal e-mail od Peach, a vypadá to, že to neseš poměrně dobře. Máš na plné pecky Bowieho a zkoušíš si v hale Peachiny šaty. U toho tancuješ a voláš Lynn a Chaně a své matce a cpeš se, jako by měl být konec světa. Jsi šťastná, Beck. Lynn říkáš to samé, co jsi řekla mámě a co jsi řekla Chaně: „Není to moje chyba. Na vysoké Peach takhle utíkala každý druhý měsíc. Sakra, a kdo by nevypadl, kdyby měl tolik prachů! A upřímně, myslím, že je to tak nejlepší. Připadala mi, že má z Benjiho smrti skoro radost. A moc dobře si uvědomuju, že to zní úchylně.“

„Zapomeň už na Benjiho,“ říká Lynn. „Je to smutné, ale že je mrtvý, z něj ještě neudělá hodného kluka. Už jsi mluvila s Joem?“ Jo, do toho, Lynn!

„Ne,“ odpovídáš. „Ale chci.“ Víc nepotřebuju. Odjíždím.

Jdu prázdnými ulicemi do města. Ti Nikovi chlápci v servisu jsou superkamarádští. Tady se toho moc neděje (vůbec nic) a oni mají rádi léto, to je ale překvápko, takže moje hnědá herka je nachystaná vyrazit. Oprava stojí čtyři stovky a já jsem rád, že jsem přijel připravený. Nová Anglie pro mě nikdy nebyla tím nejšťastnějším místem, Beck, takže jsem si před odjezdem vzal zálohu. Cesty jsou prázdné a suché a Peach má v telefonu spoustu dobré muziky. Možná se ke mně štěstí v Nové Anglii nakonec obrací.

Jsem skoro doma, když si uvědomuju, že jsem v Peachině chatě nechal hrnek své DNA. Dupu na brzdy. Nemusím si ale dělat starosti. Lidi, co mají dva domy, mají sklony dávat klíče uklízečkám, truhlářům a bytovým architektům. Nebudu se trápit kvůli hrnku zaschlých čuránek, a už vůbec ne po všem tom, co se mi povedlo.

A kromě toho, teď jde o tebe a tvůj Twitter mi potvrzuje, že už míříš zpátky do Bank Street. Vím, že ti bude trvat, než se otevřeš jako okvětní plátky, jak to jen jaro umí, jak by řekl E. E. Cummings. Ale otevřeš. Peach už tě nebude táhnout k zemi. Jsi volná. Ona by tě nikdy nepustila a ty bez jejího tlaku budeš úplně jiný člověk. Ona může odpočívat v pokoji a ty si odpočineš taky. A když ve vzduchu poprvé zavoní jaro, projdeš kolem knihkupectví nebo kolem kočáru s koňmi a zjistíš, že tě spaluje touha. A pak mi zavoláš. Zavoláš Joeovi.

34

Nemám rozbitý telefon. Posledních pár dní si na něj průběžně několikrát denně volám. A ty nejsi nikde mimo. Jsi tady, v New Yorku, žiješ, píšeš a tweetuješ:

Může být něco romantičtějšího než sníh uprostřed noci? #ticho #laska

Neexistuje žádný logický ani technologický, ani romantický důvod pro to, že jsi mi od návratu z LC nezavolala ani neposlala e-mail. Už je to dvacet tři minut a třináct dní od chvíle, kdy ze scény zmizela Peach. Rána na mém obličeji se drží, ale už se začíná hojit a každým dnem je ze mě menší zrůda. To je ale jenom další připomínka skutečnosti, že čas běží. Nerozumím ti, Beck. Nepíšeš si s žádným jiným chlapem, obsahem tvých e-mailů s kámoškama není nic romantického, na druhou stranu povídky teď píšeš jen o klucích. Ta poslední byla o dívce (o tobě, všechny jsou přece o tobě), která jde k doktorovi a dozví se, že má v sobě zaražený penis. Volá všem klukům, se kterými kdy byla, a zjišťuje, jestli jim nechybí. Seznam těch kluků je nechutně dlouhý (to určitě přeháníš) a nikdo z nich penis nepostrádá. Nakonec sama sobě přiznává, že ještě existuje jeden chlap, kterému nevolala, protože má ženu a děti. Nemá ovšem v úmyslu mu péro vrátit. Chce, aby opustil manželku a děti a přijel si pro něj. Přesně jak píše Blythe v kritice, kterou ti poslala e-mailem: „Nemá to konec, žádné vyvrcholení, žádnou pointu. Nepředpokládám, že by se ten příběh zakládal na tvém skutečném zážitku, ale pokud ano, uvažuj o tom, že bys ho na chvíli uložila k ledu a vrátila se k němu, až budeš schopná se oprostit od emocí.“

A mně to přirozeně dělá starosti. Od chvíle, co ses vrátila, chodíš za tím svým doktorem Nickym dvakrát týdně. A pak napíšeš takovou relativně jasně motivovanou povídku o tom, jak jsi šoustala ženáče. Jasně, že si u něj okamžitě domlouvám sezení. Jak jinak se mám ujistit, že tě nezneužívá? Navíc zjevně nejsem jediný, komu to dělá starosti.

Chana: Ty jsi zase byla na terapii? WTF? Kde na to bereš?

Ty: Nové priority. Nechodím pařit, nechodím nakupovat, prostě jenom píšu, rozvíjím talent.

Chana: Dobře, Beck. Ale nezapomeň, že doktor Nicky je…doktor Nicky.

Dnes je ale krásný den, protože výtah právě dojel do dvanáctého patra a já vycházím na chodbu a dveře do čekárny jsou otevřené, přesně jak slíbil doktor Nicky. Jdu trochu brzo, což je dobře, protože mám čas si v duchu znovu projít svou novou identitu.

Dan Fox (syn Pauly Foxové a Dana Browna!) Zaměstnání: vedoucí v kavárně

Poruchy: OKP – obsedantně kompulzivní porucha. O téhle konkrétní jsem toho hodně četl.

Už teď se cítím dobře a tahle čekárna se mi líbí, hlavně bledě modré stěny a bledě modrá sedačka. Tahle budova se navíc nachází v mé oblíbené čtvrti, Upper West Side. V Haně taky chodil Elliot ke cvokaři, takže kdo ví? Třeba mezi tebou a doktorem Nickym nic není. Třeba je jenom hodně dobrý cvokař. Je to možné. Za dva týdny jsi toho o sobě zjistila poměrně hodně.

Vím to, protože doktor Nicky ti dává domácí úkoly. Musíš sama sobě psát každý den dopis. A zatím jeho příkaz plníš:

Drahá Beck, umíš tahat za nitky, jen když jde o kluky. Přiznej si to. Smiř se s tím. A oprav to. S láskou Beck.

Drahá Beck, ty se v chlapech skutečně vyžíváš, jenomže když je dostaneš, ztrácíš zájem. Nenosíš podprsenku, aby se ti chlapi mohli dívat na bradavky. Nos podprsenku. Nicky vidí, co děláš. To je dobře. Jen mu to ukaž. S láskou Beck.

Drahá Beck, intimnosti tě děsí. Proč se tak bojíš? Umíš se odvázat, jen když se vžiješ do nějaké role. Proč nemůžeš být sama sebou? Nicky tě zná a bere tě takovou, jaká jsi. Ostatní to zvládnou taky. S láskou Beck.

Drahá Beck, máš pocit, že si nezasloužíš lásku, dokud se nepřeneseš přes problémy s tátou. Jenomže možná, že se nepřeneseš přes problémy s tátou, dokud nepoznáš pravou lásku. Nicky má pravdu. Člověk dospívá díky lásce. Lásku nemůžeš odkládat do doby, kdy dospěješ. S láskou Beck.

Drahá Beck, není to tvoje vina, že ses narodila na ostrově. A samozřejmě následně sama sebe vidíš jako ostrov. Jenomže, milá dámo, ty nejsi ostrov. Nech se zalidnit. Vítej lásku. S láskou Beck.

Drahá Beck, je v pořádku, že se ti hnusí vlastní máma. Opravdu ti závidí. S láskou Beck.

Drahá Beck, nebuď sama sobě tím nehorším nepřítelem a nehoň se za kluky, kteří tě nechtějí. Buď sama sobě tím nejlepším přítelem a nauč se milovat ty kluky, kteří tě skutečně chtějí. A pamatuj, nikdo není dokonalý. S láskou Beck.

Tyhle e-maily mi fakt pomohly překonat tohle plonkové období. Teď vím, že jsi mě nenechala kvůli špatnému sexu. Nechala jsi mě, protože máš sama problémy. Takže možná za měsíc nebo za dva, až budu až po uši v péči psychologa a budu psát sám sobě dopisy, budu takhle v neděli pozdě ráno ležet vedle tebe v posteli. Možná že do té doby i já pochopím sám sebe a budeme si v té posteli vzájemně číst své dopisy.

Dveře do ordinace se prudce otevírají a vzduch zavoní po okurkách a doktor Nicky nevypadá ani trochu, jak jsem čekal.

„Dan Fox?“ ptá se.

Daří se mi říct dobrý den a potřást mu rukou. Jdu za ním do brutálně béžové ordinace a sedám si na gauč, ale do prdele, Beck. Doktor Nicky Angevine je mladý. Přepokládal jsem, že mu bude kolem padesáti, ale určitě mu je těsně přes čtyřicet. Stěny jsou plné zarámovaných klasických rockových alb

– Rolling Stones a Bread, Led Zeppelin a Van Morrison. Obíhá stůl s počítačem a omlouvá se, že potřebuje ještě minutku něco dodělat, a já říkám, že to nevadí. Na nohou má vansky, jako by se nechtěl vzdát mládí. S hrubými a hustými vlasy zkrocenými gelem vypadá jako prototyp sebeovládání a pohled jeho modrých očí, které jako by byly stále zality slzami, je nesmírně pronikavý. Nepoznám, jestli je to žid nebo Ital. Dokončuje práci na počítači a sedá si do koženého křesla. Bere do ruky džbánek s vodou, ve které plavou dvě okurky – odtud ta vůně.

„Mohu vám nabídnout trochu vody?“ ptá se a ani tohle jsem nečekal.

„Jasně,“ odpovídám a beru si od něj vodu, a do prdele, Beck, tady je to jako v nebi.

„Něco vám musím říct, ještě než začneme,“ říká. „Vedu si zápisník, ale moc věcí si do něj nepíšu.

Raději mám všechno tady.“

Ukazuje si na hlavu a ušklíbá se a klidně by to mohl být sériový vrah nebo taky ten nejhodnější člověk na světě, ale nic mezi tím. Není divu, že se dal na psychologii. Musel najít nějaký způsob, jak přestat uskutečňovat vlastní zvrácené a perverzní představy. Když se usměje, odhalí chemicky vybělené zuby, které se ani trochu nehodí k jeho propadlé a smutné tváři.

„Takže, Dane Foxi,“ říká, „mrkneme se na to, jak to s vámi vypadá.“

Musím říct, že se s ním skutečně snadno povídá. Čekal jsem ordinaci jako u doktora, ale tohle je jako sednout si s chlápkem středního věku na pokoji na kolejích. A kdybychom byli na vysoké, tak by odešel učit a já bych se mu mohl nabourat do počítače a vyhrabat v něm všechny soubory o tobě. Jenomže to se nestane; jsme dospělí a on má práci. Chce vědět, kdo mě zmlátil, a já mu vykládám, jak jsem měl nehodu, když jsem jel na lyže (myslím tu bouračku v LC), a vykládám mu, jak mě okradli, když jsem zavřel kavárnu (Curtis se svými parťáky). A on pak začíná být osobnější a ptá se: „Máš přítelkyni, Dane?“

„Jo.“ Klidně bych nějakou mohl mít, takže v pohodě. Říkám mu, že jsem nepřišel kvůli přítelkyni, protože ta je skvělá. Říkám mu, že potřebuju pomoct se svou OKP.

„Jakou máš obsesi?“ ptá se.

O zrcadlení vím úplně všechno, Beck. Jeden z nejlepších způsobů, jak zařídit, aby ti člověk věřil, je soustředit se na to, co máte společné. „Vlastně je to docela sranda,“ říkám. „S tím, jak se dívám na všechna ta vaše alba. Nevím jak ani proč, ale jsem psychoticky posedlý jedním klipem od Honeydrippers.“

„Honeydrippers miluju,“ rozplývá se. „Neříkej, že je to Sea of Love.“

„Vy to znáte?“ ptám se a najednou mám nového nejlepšího přítele. A tohle mi fakt jde. Říkám mu, že se na ten klip musím pořád dívat (jako na tebe) a myslet na něj (jako na tebe) a že si přeju, abych mohl v tom klipu být (jako v tobě). Vykládám mu, že jsem kvůli tomu klipu (kvůli tobě) ztratil zájem úplně o všechno a potřebuju se začít trochu ovládat.

„Vaší přítelkyni s vámi dochází trpělivost?“

„Ne,“ odpovídám, protože kdybych měl přítelkyni, byla by se mnou tak šťastná, že by jí trpělivost nikdy nedošla. „Mně dochází trpělivost, doktore.“

„Žádný doktor, kamaráde,“ vrtí hlavou. „Jsem jenom magistr.“

Chci se ho zeptat, proč mu teda říkáš doktore Nicky, když není skutečný doktor, ale to nemůžu, a on říká, že mu připadá fér, aby mi taky řekl něco o sobě. „Moc toho není, Danny. Je mi čtyřicet pět, hulím jako fabrika, hraju mizerně na basu a mám magistra z psychologie,“ oznamuje mi. „Miluju rock’n’roll a do oboru jsem se původně dostal tak, že jako umělec jsem od přírody kopyto. Uvědomil jsem si ale, že se mi líbí, když můžu pomáhat lidem, no a tak tu teď sedíme.“

„Bomba, Nicky.“ Tohle je poprvé, kdy mu říkám křestním a z mých úst to zní směšně, jako by mi do slovní zásoby přibylo nové slovo. Nicky.

Říkám mu, že to je fajn, a bavíme se o tom, kdo kde vyrůstal – on je z Queensu a já z Bed-Stuy. Ukazuje se, že takové sezení je vlastně jen pokec a ty se možná skutečně jen snažíš dospět. Možná bych jednoho dne mohl dělat cvokaře. To bych asi zvládl. Mohl bych si na stěnu pověsit své oblíbené knihy, hezky zarámované, a v béžovém pokoji bych si povídal s lidmi, jako jsem já, jako jsi ty.

Nicky mi oznamuje, že je čas udělat nějaký závěr a stanovit si plán. Jsem divný, že jsem nadšený z domácího úkolu?

„Danny, budeme mít spoustu práce. Pro začátek se naučíš, že žiješ v domě.“

V domě jsem nikdy nežil, vždycky jenom v bytě. Ale přikyvuju.

„A ve tvém domě je myš,“ říká. „Ten klip. A dobrá zpráva je, že je to jenom myš.“ A je z tebe myš, Beck.

„A ta není tak silná jako ty, Danny,“ říká naprosto vážně. „Je to jenom malinká myška. Ty máš paže a ruce. A jsi velmi mrštný a rychlý.“

A ty máš jenom malou kundičku. Souhlasím s ním.

„Dosáhneš na kliku, Dane. A můžeš po domě klást pastičky.“ Pastičky.

„Pochop, Danny, život je potvora a v domě je někdy tma.“

Ukazuje si na hlavu a já přikyvuju. Tady je někdy hodně zatemněno.

„A v tu chvíli myš vyleze ven.“

Přišla jsi do mého obchodu a začala jsi tohle všechno, začala jsi nás dva.

„Někdy je taková tma, že můžeš jenom poslouchat, jak ta blbá myš škrabká a žere ti jídlo a sere na podlahu, a je taková tma, že nevidíš ani na kliku u dveří,“ pokračuje. „Zapomeneš na to, že tam nějaká klika vůbec je. A naším úkolem, Danny, je rozsvítit.“

„Jasně.“

„A taky nastražíme pastičky, Danny.“

„Jasně,“ odpovídám hlasitěji než prve.

„A otevřeme dveře a vezmeme koště a hezky tu myšku vysmejčíme ven,“ říká a udělá prudký pohyb rukou. „A někdy to ani není nutné, protože se nám podaří tu myš zabít.“

V mém případě ne.

„Ale nic z toho nejde hned. Nebudu ti lhát, Danny. Proveditelné to ale je.“

„Dělal jste někdy na stavbě?“ ptám se. Většina lidí z našich končin totiž ano a mně se líbí představa, že bychom s doktorem Nickym měli něco společného, že bychom si byli vlastně skoro rovni.

„Kdysi dávno párkrát v létě,“ odpovídá a měl jsem pravdu. „A ty?“

„Kdysi dávno párkrát v létě,“ odpovídám až moc horlivě. Jsem trapný, že ho kopíruju, ale Nicky se usmívá a já myslím na uběhlých pár týdnů a noci, které jsem strávil na podlaze u stěny s tvými kalhotkami v ruce, s očima upřenýma na díru ve zdi, kterou jsem udělal kvůli tobě a pak kvůli tobě zakryl.

„Chápu, doktore…“ Vrtí hlavou a já se směju. „Chci říct, Nicky. Musím najít kliku.“

„Najdeš ji. A kdyby na tebe nefungoval dům a myš, klidně si můžeš ten klip představovat jako beďar. Vymáčkneš ho a je pryč. Navždy. A když se budeš o svou pleť starat, nebudeš mít ani jizvu.“

Ty nejsi beďar, jsi myš a já odpovídám: „Já jsem myslel, že beďary se nevymačkávají.“

„To je blbost,“ říká a dívá se na hodiny. „Tak. Co říkáš na čtvrtky?“

Když pak jdu pěšky domů, připadám si jako jiný člověk, Beck. Padesát minut s Nickym, a jako by mi někdo vyměnil oči. Svět najednou vypadá jinak, jako bych si nasadil 3D brýle nebo vyhulil jointa nebo tě šoustal, až bych nemohl. Cítím se jako sjetý, ale zároveň při smyslech a mířím do parku, kde se po strašně dlouhé době dívám na klip k písničce „Sea of Love“. V tom klipu je docela roztomilá holka s blonďatými vlasy jako David Bowie a ta terapie už funguje. Dívám se na ujetý klip, ve kterém jsou všichni jako na drogách, a cítím se šťastný a já jsem už docela dlouho nebyl šťastný. A nejlepší na tom je, že už se nebojím. Nespíš s Nickym. Prostě jen zažíváš to, čemu psychologové říkají

přenos. To znám z Pána přílivu. Stává se to. Nicky je magistr a Nicky je chlap, který by nikdy nenarušil rovnováhu mezi doktorem a pacientem. Přestože není skutečný doktor.

Jdu po schodech do metra. Mám rád život, Beck. Vnímám všechnu tu novou trpělivost. Můžu klidně dál čekat, až mi zavoláš. Jsem dost silný, abych ti dal víc času. Zapomněl jsem ti zkontrolovat e-mail a mám pocit, že tvůj telefon váží víc než dnes ráno. Píšu dopis sám sobě, i když mi to doktor nenařídil.

Drahý Joe, máš v domě myš, a až bude připravená, políbíš ji a ona se promění v krásnou dívku, kterou sis vysnil. Buď trpělivý. Buď otevřený. Měj se, Dan Fox

Takhle blízko jsem se ti necítil už dva týdny. Miluju sezení u psychologa. Fakt.

35

Na příštím sezení jsem Nickymu řekl, jak se cítím sjetý, když odejdu z jeho béžové ordinace. Říkal, že podobná reakce je běžná – jsem normální! –, a všechno je způsobeno změnou perspektivy.

„Mám chalupu v lese,“ řekl. „Jezdím tam tak jednou za měsíc. Ne kvůli čistému vzduchu, ale kvůli čerstvé perspektivě.“

Na mém třetím sezení se bavíme o tom klipu (o tobě) a Nicky mi vykládá o něčem, čemu říká kočičí strategie. „Míval jsem sousedku, která pronajímala kočku. Víš proč?“

„Aby pomohla lidem v depresi?“ ptám se. Špatně.

„Když měl někdo ze sousedů problém s myšmi,“ odpovídá. „A Danny, ono stačí, když myš ucítí kočku, a hned se stěhuje.“

„Takže kdybych se začal dívat na něco jiného, přestal bych se dívat na ten klip.“

Přikyvuje. Nemluvíme. Někdy to tady tak je, najednou je úplné ticho. Nicky říká, že je to normální; člověk musí zpracovávat informace. Já zpracovávám představu, že bych byl bez tebe. Ostatní holky bych nesnášel (nepředstavitelně) a chodil bych na procházky a možná bych si našel partu lidí, se kterými bych chodil na basket nebo do tmavého baru dívat se na zprávy, a usínal bych ve své posteli bez tvého telefonu v ruce a budil bych se bez otlačených tlačítek v dlani. Bolí mě prsty z toho, jak často ti kontroluju e-mail, možná by bylo fajn mít chvilku prsty, které nebolí. Nevím, jaké by to bylo nemít tě v sobě, Beck. Rozhodně vím, že zvládnout tě není ani trochu lehké. Jsem unavený.

Nicky cítí, že jsem skončil se zpracováváním. Sedá si trochu jinak a říká: „Můžeš to tenhle týden prubnout. Dělej si poznámky a dej mi vědět, jak to jde.“

Líbí se mi mít domácí úkol a vycházím z jeho ordinace a najednou si uvědomuju, že svět je plný žen. Možná bych opravdu chtěl zjistit, jak by vypadal život bez tebe. Skoro jsem zapomněl, že existují jiné holky. Jsou všude, Beck, na nástupišti v metru stojí studentky v těsných džínách s nosy zabořenými do Kindlů a baculaté babky s ekologickými taškami na opakované použití plnými zeleniny a ženušky středního věku s igelitkami z Macy’s a z Forever 21, a taky tam stojí strašně sexy bloncka, která je tak malá, že ty bys vedle ní vypadala jako roztomilá zelená obryně, a je celá oblečená jako štětka a asi ji před chvilkou někdo vydřel a já na ni čumím a ona se usmívá. Hra.

„My se známe?“ ptá se a má trochu přízvuk, asi Long Island, řekl bych.

„Ne,“ odpovídám a ona jde směrem ke mně, ne pryč, a voní po šunkových sendvičích a alkoholu.

Líbí se mi její kozy.

„Vy mě vůbec neznáte?“

„Omlouvám se, ale ne.“

„Tak proč na mě sakra tak čumíte?“

„Já nevím,“ odpovídám a napadá mě, co by asi řekl Nicky. „Asi se mi líbí na vás čumět.“

Vlak se skřípěním brzd zastavuje ve stanici a její elektrizující zelené oči mě sjíždějí od hlavy k patě a spousta neznámých žen vystupuje z metra a spousta jich zase nastupuje a my dva se tady přetlačujeme pohledem jako nějaká soupeřící zvířata. Má tenké obočí a dlouhé nalakované nehty, ani

trochu podobné těm tvým, což je dobře. Do téhle holky bych se nikdy nemohl zamilovat. Ale trénovat by se na ní dalo.

Ptá se jako první: „Kdo vás takhle zřídil?“

„Měl jsem bouračku.“

„Jasně, bouračku,“ ušklíbá se. „To vám žeru.“

„Skočil mi pod auto jelen.“

„Vy se ani trochu nestydíte mi tu lhát, i když vlastně ještě nevíte, jak se jmenuju?“

„Asi se mi zrovna chtělo.“ Tohle mi jde a na Nickyho bych určitě udělal dojem.

„A co když já se lháři nechodím?“

„Pak se musíte strašně nudit.“

„O co tady sakra jde?“

„A není to jedno?“ odpovídám a jsem rozjetý jako Donkey Kong. „Kdyby se tenhle rozhovor odehrával někde v tmavém baru a oba bychom byli na šrot, připadal by nám úplně normální.“

Jmenuje se Karen Mintyová a kouše se do lesklého rtu a dívá se mi do očí. „A kdyby byly v řiti ryby, nebylo by třeba rybníka.“

Karen Mintyová se právě rozhodla, že se mnou bude mít sex, a mně je to jasné. Je mnohem čitelnější než ty a já bych si na rozjezd nemohl přát lepší kočku. Všechno začíná povinným drinkem v nějakém pajzlu, kam chodí newyorská mládež na americké pivo. Ty bys sem ani nevkročila, ale jí se to tady strašně líbí. Vlastně ho vybrala ona, takže je řada na mně, abych ji vzal do jedné díry v Houston Street, která na ni určitě udělá dojem – měl jsem pravdu, je z Long Island City a Botanica Bar na ni udělal dojem – a pije vodku s grepovým džusem a mele nesmysly, jaké bys ty nikdy nevypustila z pusy, jako třeba:

„Víš, jak jsem tohle pití objevila? To pije Leonardo DiCaprio. Nekecám.“

„A víš, proč mě sere jídlo v nemocnici? Protože oni vlastně chtějí, abys umřel. Fakt, Joey.

Nekecám. Normálně ušetří, a když mají prázdné postele, nepotřebujou lidi na přesčasy.“

„Víš, že jsem měla pocit, že se s někým dneska večer seznámím? Do prdele, to bych ti asi neměla říkat, to ty posrané koktejly, ale Joe, normálně jsem fakt měla pocit, že se to stane. A pak jsem viděla, jak na mě vejráš.“ Odříhne si. „Jé, to musí dolů, Joe.“

„Moje košile?“

„Ten obvaz na tvojí ruce.“

Zapomněl jsem, že ho tam mám. Dívej, co jsi mi udělala. Začalo to tím, že jsem si popálil ruku o svíčku. Pak jsem si ji nemohl nechat zahojit, protože jsem si kvůli tomu, jak ses ke mně chovala, pořád strhával strup. Pak mě zmlátil Curtis, zrovna když jsem se chystal za tebou. A pak jsem se naboural, když jsem tě hledal. V tom všem už by se dal najít určitý vzorec a Nicky říká, že život je plný vzorců, a Karen Mintyová mě teď chytá za ruku, jako by jí patřila. Karen Mintyová má sílu jako kůň a šeptá mi do ucha: „Šetři síly, Joey. Budeš je potřebovat.“

Strhává mi obvaz z ruky, a než stačím ucuknout, líbá mě. Ukazuje se, že i rty Karen Mintyové jsou silné. A ruka už mě nebolí.

Když nasedáme do metra, jsem přesvědčený, že ani jeden z nás neví, kterým směrem souprava jede. Je zázrak, že ve vlaku nikdo nejede, dokonce ani žádný gangster nebo houmlesák. Je zázrak, že mi Karen Mintyová olizuje na tváři přesně to místo, kam mě trefil Curtis, a její jazyk je ostřejší než tvůj a já z ní rvu plátěné kalhoty – má pod nimi tanga – a ona mě zase chytá za ptáka a rozdáváme si to přímo v metru, ve čtyři ráno, a když se Karen Mintyová konečně udělá, řve – ano, Joe, ano, jsem

tvoje, udělej se, DĚLEJ – a zarývá mi drápy do zad a obrací oči v sloup, a když skončí, nechává mi nohy omotané kolem těla a celá se chvěje. Pevně ji držím a přeju si, abys to byla ty. Strká mi špičatý jazyk až do krku a pak ho vytahuje a dívá se na mě.

„Miluju tě,“ říká, a co jsem to udělal, a ona se hlasitě směje a seskakuje ze mě a oblíká si moji bundu. „Ježišmarja, Joe, kdyby ses teď viděl, jak vypadáš. A já tady s tebou klidně šoustám.“

„Já vím,“ říkám. A nebudu se trápit. Většina holek je hned po sexu pár minut šílená. Takhle to prostě je.

„A to tě ani neznám,“ říká defenzivně.

„Já vím,“ odpovídám a ona se ke mně tulí, neodvrací se, a já nás oba vidím v okně. Objevujeme se a mizíme s tím, jak v tunelu blikají světla, a já dnes poprvé po dlouhé době budu spát a Karen Mintyová mi ráno udělá sendvič s vajíčkem a ještě mi ho vykouří. To se prostě pozná, podle té vodky s grepem, podle tvaru jejích rtů. Miluje mě.

Už teď jsem ten nejlepší pacient. Sehnal jsem toulavou kočku.

Příští den jdu do obchodu a mám opici a je mi těžko, protože ten vajíčkový sendvič nebyl dobrý nápad. Karen Mintyová to myslela dobře, ale Karen Mintyová byla asi ještě pořád moc opilá, než aby byla schopná vařit. Řekl jsem jí, že se mi to s ní líbilo. Ona odpověděla, že se za mnou staví v obchodě. Nezval jsem ji, Beck. A teď mám za zadkem Ethana – už zase je tu dřív –, který chce vědět, jestli nejsem nemocný.

„Nemáš chřipku, Joe? Nebo jsi jenom spolykal moc šťávičky?“

Jedině Ethan tomu může říkat šťávička a já odemykám, a kdybych byl psycholog jako Nicky, s někým, jako je Ethan, bych neměl co řešit. Posílám ho do oddělení beletrie, aby našel nějaké tipy na tento týden, a pouštím hudbu. Karma je svině. První písnička, která začne hrát, je „Jsi až příliš krásná“ z Hany a jejích sester. Okamžitě ji vztekle přepínám. Najednou mi to všechno docvakává. Podvedl jsem tě. Zradil jsem nás oba.

Třeští mi hlava. Zvoní zvonek u dveří a mě každý zvuk doslova bolí, hlavně tenhle, hlas holky, kterou jsem před chvilkou šoustal, blbé Karen Mintyové. Nejradši bych si podřezal žíly.

Jenomže zároveň bych dal cokoli za hrnek kafe a ona má v každé ruce jeden – překvapivě ze Starbucks – a krčí rameny. „Kluci, nevěděla jsem, jaké pijete, tak jsem vzala se vším.“

Pokládá na pult papírovou tašku. Ethan už se šine a ona je k němu hned od začátku až děsivě přátelská. „Ty jsi Ethan, že jo? Joe mi o tobě vykládal.“

To jsem byl až tak ožralý? Ethan není schopen skrýt své nadšení ze zjištění, že jsem o něm vykládal nějaké holce, a skoro na Karen Mintyovou slintá. Ona nemarní čas, uvelebuje se v obchodě jako doma a dívá se na mě: „Jaké piješ kafe, Joe?“

Odpovídám jí, že je mi to fuk, a ona zvedá oči k nebi, mrká na mě a volá: „Hele, Ethane?“

Ethan se řítí zpátky, až málem spadne. To umí jenom on. A oznamuje jí, že piju černé, dva cukry, a on klasiku: „Smetanu a přírodní sladidlo. Stevii. Nebo truvii. Nebo splendu. A kdyby neměli ani jedno, tak normální cukr, ale ten v hnědém sáčku. Hlavně ne bílý!“

Karen se mi celou dobu dívá upřeně do očí a myslí si, že mi bude nosit kafe po zbytek života. Já miluju tebe, ne ji, a je to v prdeli, protože jsem narazil na jednu z těch holek, co se jich nedá zbavit. Usmívá se a mrká. „Díky, Ethane.“

Z tohohle se nedostanu. Tuhle kočku jsem si nepronajal. Adoptoval jsem ji.

36

Být s Karen je neskutečně efektivní, alespoň v tom smyslu, že jsi mi čím dál víc vzdálená. Snažím se na tom vidět něco pozitivního. Trénuju, jaké to je být něčí kluk, a to se nám jistě bude oběma hodit. Když jí ale v posteli hladím zadek a vytahuju tanga ze sušičky a posílám její matce rukou psané poděkování po nedělním obědě, mám z toho blbý pocit. Není ode mě fér tě takhle zrazovat. Jenomže něco si musíš uvědomit, Beck. Každý den si najdu chvilku, abych si v telefonu prohlédl tvé fotky. Jsem ti věrný. Sedm týdnů života s Karen Mintyovou a jedenáct týdnů terapie a Nicky si myslí, že jsem udělal výrazný pokrok. Už nemám takovou depku. Čtu ti e-maily a vím, že si pořád jedeš po svém – žádné pařby, žádné nakupování –, a když teď taky chodím k doktoru Nickymu, naprosto chápu, proč tě to motivuje, aby ses soustředila.

„Vypadáš mnohem šťastnější, než když jsi sem přišel poprvé, Danny.“

„Dík,“ odpovídám. „Cítím se šťastnější.“

„A s Karen je všechno v pohodě?“

„S Karen je to super,“ odpovídám a technicky vzato je to pravda. Když jsem o ní poprvé řekl Nickymu, smál se. Říkal, že holka je mnohem účinnější kočka než jiný klip na YouTube. Má pravdu.

Usmívá se. „Ten pohled znám, Danny. Když jsem se seznámil s manželkou, usmíval jsem se takhle asi dva roky.“

Okamžitě vyhrknu: „Ale my se nebudeme brát, Nicky.“

Nasazuje chápavý výraz a já pokračuju: „Ona prostě není holka pro mě.“ Nicky naléhá: „Tak teď už tak šťastně nevypadáš. Bojíš se svatby?“

„Ani trochu.“ A to je pravda. Tebe bych si klidně vzal okamžitě.

„Tak se ti na Karen něco nelíbí, Danny?“ Ona není ty. „Ona je prostě… nic.“

„Ona je nic,“ opakuje a zvedá obočí. „Au.“ Úpím. „Chtěl jsem říct, že na ní není nic špatně.“

„Nicméně,“ doplňuje mě a já poznávám, že nám vypršel čas, „mám pro tebe jeden úkol. Chci od tebe seznam deseti věcí, které máš na Karen rád. Když je kočka doma, myši se bojí vrátit. A nezapomeň, že myslet na kočku je lepší než myslet na myš.“

„Tak jo, doktore,“ souhlasím a to oslovení doktore je takový náš vtípek, protože on není doktor.

Zkouším ten úkol udělat už po cestě domů, ale celou dobu myslím na tebe.

O pár dní později se stále snažím. Sedím na gauči a dívám se na oblíbený seriál Karen Mintyové Dva z Queensu. Ona se nahlas směje vtipu, u kterého by ses ty ani neušklíbla, a já tě miluju, protože se nesměješ každé blbosti. Ona si vytahuje tanga ze zadku a já tě miluju, protože nosíš zdravé bavlněné kalhotky.

Ona se zalyká: „Ty vole, já toho Kevina Jamese miluju.“

„Je dobrý,“ lžu. Miluju tě, protože nemiluješ Kevina Jamese a nemilovala bys ho, ani kdyby ses náhodou zasmála některému z jeho vtipů.

Začíná reklama na Burger King – Karen Mintyová miluje reklamy – a ona ukazuje na televizi prostředníček. „To mě poser. Burger má úplně hnusné hranolky, že jo, Joe?“

Přikyvuju a směju se, ale miluju tě, protože bychom mohli být svoji snad sto let a ty by ses mě nikdy nezeptala, co si myslím o hranolcích z Burgera, protože bys ten název nikdy tak debilně nezkrátila, a kdybys už mluvila o hranolcích, muselo by v tom být něco víc než hranolky. Hranolky by v tu chvíli měly hlubší význam. Byl by za nimi nějaký příběh. Ty jsi cibule a Karen je kandovaná třešeň a já tě miluju, protože cibule jsou mnohem komplikovanější než třešně. To je můj konec.

Skoro jsem zapomněl, že má Karen Mintyová hlavu v mém klíně. Teď ji zvedá a dívá se na mě:

„Puso, jsi v pohodě?“

„Jo,“ a hladím ji ve vlasech, jak to má ráda. „Jenom přemýšlím nad domácím úkolem.“ To se Karen nelíbí. „Já si fakt myslím, že za tu magořinu jenom vyhazuješ prachy.“

„Já to vím, že si to myslíš.“

„Všichni debilové v nemocnici jsou cvokaři. Všechno do jednoho jsou to jenom podvodníci a lháři a jsou to větší magoři než jejich pacienti.“

„Nicky je jiný,“ namítám.

Odfrkuje si. „Jasně. Jsou to podvodníci, Joe, podvodníci, a všichni lžou.“

Ty se nikdy neopakuješ, protože jsi kreativní, a Karen není a štípe mě do bradavky. „Joe, podívej se na mě.“

Dívám se na ni. „Hele, opatrně, slečno.“

„O čem se tam vlastně bavíte? Ty jsi přece dokonalý, Joe.“

„Nikdo není dokonalý.“ Mluvím jako učitel. „A mám náběh na obsesivní poruchu.“

„Jasně,“ směje se Karen Mintyová. „Máš obsesi… ale na moji kundu.“

Ty bys nikdy nic tak vulgárního neřekla a já hladím Karen Mintyovou a dívám se na Kevina Jamese a chybíš mi tak moc, až je mi z toho špatně. Najednou musím jít pryč. Vstávám.

„Hele, kam se poděla vášeň?“ objímá polštář z mého gauče, je příliš nenasytná.

„Jdu do obchodu,“ říkám a beru klíče.

„Mám jít s tebou?“ ani se nesnaží nic maskovat.

„Ne,“ odpovídám a beru si kabát.

„Nepotřebuješ prachy?“ Sedá si. Je trapná.

„Ne,“ odpovídám. „Nevychladni, jsem za chvilku zpátky.“

Běžím dolů po schodech a dole se zastavuju. Karen Mintyové bych mohl udělat cokoli a ona by zůstala. Zaryla do mě drápky, Beck. Její matka mi plete svetr a její otec mě chce v neděli vzít na loď. Sedám si na práh. Možná když teď nejsem s Karen Mintyovou, mohl bych dát dohromady seznam věcí, které se mi na ní líbí.

Karen Mintyová vyrostla se třemi bráchy, takže je poddajná.

A je to pravda. Fakt je poddajná. FedEx nedodal zásilku s novou Norou Robertsovou a já můžu klidně posadit Karen na metro a poslat ji do města, aby pár výtisků přivezla, a ona tu krabici klidně přitáhne po schodech nahoru až do obchodu. A kdybych ji poprosil, klidně ty knížky i vyloží, nacení a dá do regálu. Nestěžuje si, Beck. Div se nepřetrhne, jako malý fracek, který se snaží být před Vánoci hodný, kdyby si na něj náhodou Santa vzpomněl. Klidně bych od ní mohl chtít, aby vzala hadr a utřela prach, kterého si všimla, když dávala knížky do regálu.

Karen Mintyová ráda uklízí.

„Vyrostla jsem v chlívě,“ říkává. „Když jsem chtěla mít uklizeno, musela jsem si uklidit sama. A

protože mám ráda uklizeno, tak jsem uklízela, no.“

Karen Mintyová ráda vaří.

A vaří dobře. Ani nevím, jak dlouho jsem nejedl tak dobré doma uvařené jídlo (třeba lasagne, které jsou dobré i po pěti dnech a studené). Tělo běžce, které jsem si vypracoval při sledování Peach Salingerové (která by byla z Karen naprosto zděšená), asi Karen hodně brzy zlikviduje, i když zatím ho ještě mám, hlavně proto, že Karen nejen ráda vaří, jí, uklízí, ale taky šoustá. A má v plánu se mnou tohle všechno dělat navždy. Jednou jsem v kuchyni našel malou složku s recepty, které patřily její matce. Napsal jsem jí esemesku a ona odepsala:

Vařím u tebe v kuchyni stokrát tolik co u sebe.

Mám všechno, co chci a kdy chci, jednoduše si řeknu a ona mi to udělá, protože její máma umí uvařit všechno. Přinesl jsem ty staré lasagne Ethanovi a jeho reakce byla taková, že by její matka měla napsat kuchařku. Tak je dobrá.

Karen Mintyová umí šoustat.

Stejně ráda jako ty pomlouváš Blythe a vyžíváš se v tom, že mě dráždíš – hned prvního dne se ti v obchodě postavily bradavky –, stejně ráda Karen Mintyová jezdí na mém ptáku. Na jakémkoli ptáku; člověk hned pozná, že toho už odšoustala hodně, a mně je to jedno. Jsem nejlepší, jakého kdy měla, a to jsou její slova, ne moje.

Karen Mintyová ví, že Ethan je dobrý člověk.

Jednou jsme šli s Blythe a Ethanem ven. Byla to hrůza. Blythe ohrnovala nos nad Kareninou vodkou s grepem a řekla jí, že Leonardo DiCaprio pije spoustu věcí, Karen. To jsi tak naivní? Au. Druhý den se Ethan přišel do obchodu omluvit – „Blythe nemá moc kamarádek! Doufám, že si to Karen nevzala osobně!“ – a Karen zrovna přišla, když tam byl. Řekla Ethanovi, že Blythe je „strašně chytrá“ a

„super kočka“. Když šel Ethan na záchod, řekla mi, že si myslí, že Blythe je kráva. „Ethan by si měl najít nějakou hodnou holku,“ řekla. „Jenomže hodní kluci si vždycky najdou nějakou mrchu. A když jim to řekneš, nerozejdou se s ní. Dej mu čas. Nakonec ji pustí k vodě.“ Karen Mintyová je rozená ošetřovatelka.

Před pár dny se mě Ethan naprosto vážně ptal, jestli budu Karen žádat o ruku.

„Ethane, jsme spolu dva měsíce.“

Pokrčil rameny a asi popatnácté mi řekl, že svou ex Shelly požádal o ruku po měsíci a půl. Řekl jsem mu přímo: „A dívej se, jak jsi dopadl.“

„Člověk si tím musí projít.“

„No, tak já si tím projít nechci, Ethane.“

„Já bych na tvém místě uvažoval o větším bytu,“ řekl a projednou byl neoholený – další zázrak.

„Protože ona by do toho rozhodně šla.“

…

K ničemu to není. Možná že Dan Fox Karen Mintyovou miluje, ale já ne. Já miluju tebe. Miluju tvou hloubku a tvé dopisy sobě samé a je špatné, že jí takhle lžu. A čestně, na mě je možná až příliš silná. Proč by jinak Ethan i Nicky mluvili o manželství, když spolu nechodíme ani dva měsíce. A už je tady, dupe po schodech za mnou.

„Baf!“ volá.

A já sebou škubnu, i když jsem věděl, že jde.

„Ježišmarja, ty se taky lekáš úplně všeho,“ směje se. Sedá si vedle mě, pokládá mi hlavu na rameno a vzdychá. „Já nejsem vůbec lekavá. Když jsem byla děcko, bráchové mě strašili tak často, že jsem se

asi přestala bát.“

Je to pěkný večer. Venku si hrají děti. Za chvilku bude jaro. Karen Mintyová zívá. „To je večer, co?“

„Jo,“ odpovídám.

Karen slyší zvonek na troubě, přitahuje si mě k sobě a tvrdě a majetnicky mě líbá. „Dáš si masovou roládu?“

„Už jsem někdy nechtěl masovou roládu?“ ptám se a dostávám další pusu.

„Ale no tak,“ říká. „Nejdřív roládu. A pak jsi slíbil, že mi pomůžeš dělat kartičky pro děti.“ Strkám klíče od obchodu do kapsy a jdu za ní po schodech nahoru do svého bytu.

Karen Mintyová má nádherný zadek.

Karen Mintyová dělá skvělé masové rolády.

Karen Mintyová míchá erotické karty s hracími kartami pro děti, takže si občas líznu kartu s nápisem: SUNDEJ MI TRIČKO.

Karen Mintyová ráda šoustá.

A po šoustání se dívám na svůj seznam a zjišťuju, že jsem vynechal číslo 6.

Karen Mintyová ví, co chce. Chce být specialistkou na flebotomii.

Nestěžuje si na domácí úkoly, protože ví, co chce. Chce brát lidem krev; chce být specialistkou na flebotomii.

„Píchám jako bůh, a když ležíš osm dní na posteli, máš žíly v prdeli a ucpe se ti kapačka, protože ti nějaký tupec dal blbé léky, nejvíc na světě potřebuješ někoho, kdo umí dobře píchat. Ne skvělého doktora, ale skvělou sestru, co umí píchat. A já chci umět píchat tak, že se o mně bude vědět po celém světě.“

Vidíš to, Beck? Ona nepíše na Twitter, že by chtěla být sestra. Mimochodem, hned druhý den řekla:

„Seru na Twitter, já mám radši život.“ Je na ní cosi jednoduchého, co mi fakt dělá dobře, a vím to, protože mám červené tváře, plné břicho, píchám ji tak, že by o tom taky měl vědět celý svět – jenom se jí zeptej –, a když se ráno probudím, chce se mi vstát z postele a žít svůj život. Jenomže když se ráno probudím, zároveň pořád myslím na tebe.

Právě jsem dočetl svůj seznam doktoru Nickymu. Nejdřív nic neříká. Jsem netrpělivý. „Co se děje, doktore?“

„To mi řekni ty, Danny.“

„Já jsem domácí úkol udělal. Teď je řada na vás.“

Doktor Nicky na mě zírá a já zírám na doktora Nickyho. Dělá ti to taky?

„Tak jo, Danny. Na něco se tě zeptám.“ Naklání se ke mně. „Ví Karen, že ji nemiluješ?“

O Karen mu nemůžu lhát. Nemůže mi pomoct, když mu nebudu říkat pravdu. „Ne,“ odpovídám.

„Neví.“

„Lež má krátké nohy a ještě nikdy nikoho neudělala šťastným,“ říká a někdy mi připadá jako rabín a nechápu, jak jsem si kdy mohl myslet, že jsi s ním měla sex. „A jestli jsem se za těch skoro padesát let na téhle planetě něco naučil, tak je to tohle: Když nezačneš s šílenou, šílenou láskou, takovou, o které zpívá Van Morrison, pak nemáš v budoucnu z čeho brát. Láska je maraton, ne sprint.“

„A co vy?“ vyhrknu. „Vy svou ženu milujete?“

„Ne,“ odpovídá neuvěřitelně rychle. „Ale miloval jsem.“

Cestou domů ze sezení mám depku a kontroluju ti e-mail. Potvrdila jsi účast na narozeninové party

v nějaké snobské bowlingové herně pro kretény. Vím, že tam nepůjdeš; už přece nikam nechodíš. Chodíš jen k doktoru Nickymu, protože je to… doktor Nicky. Ale já vím, že do té kuželny se mnou půjde Karen Mintyová a bude tam se mnou sedět, dokud neřeknu, že bychom měli jít domů.

Sedíme v baru hned vedle bowlingových drah a nepatříme sem. Jsme tady jediní lidi, kteří nejsou součástí všeobecné party. Ti ostatní jsou všude kolem nás, řeší šatník Leny Dunhamové – kdo je Lena Dunningová? chce vědět Karen Mintyová – a řeší retro suspenzory pro alfa samce – Karen Mintyová žvýká brčko a krčí rameny – a řeší ples Brownovy univerzity – Karen Mintyová hraje takovou tu hru s kameny na mobilu. Ty se na party neukazuješ a Karen Mintyová mě miluje a já ji ne. Nemůžu. Už jsem tě neviděl strašně dlouho a život by byl jednodušší, kdybych se mohl stát fanouškem Dvou z Queensu. Ale nemůžu, Beck. A ty jediná bys to pochopila. Je to jako v tom dopise, co jsi dnes sama sobě napsala:

Drahá Beck, Louisa May Alcottová má pravdu. Neobyčejná dívka může vést obyčejný život. Neodsuzuj se. Miluj se. S láskou Beck.

37

Přečetl jsem dost knih a viděl dost filmů, abych věděl, že když mi Nicky řekl o své ženě, podělal to. Nejsem překvapený, když mi volá, že si musíme promluvit. Bere na sebe plnou zodpovědnost za to, že překročil hranice mezi pacientem a psychologem. Nikdy jsem ho neviděl vypadat hůř, Beck. A to je to takový hodný chlap, jako kdysi pan Mooney, předtím než se na mě naštval. Nesnesu, aby se tak mrskal.

Prosím ho: „Ale no tak, doktore. Přestaňte se obviňovat.“

Nepoznám, jestli se směje, nebo pláče, a možná je to jediný člověk na světě, který umí obojí najednou. Je jako žonglér, a ať je mu Bůh milostiv, protože já bych tohle nikdy dělat nemohl, omlouvat se někomu za to, že jsem mu prozradil jednu blbou věc ze svého života.

„Danny,“ říká. „Jediné, co pro tebe jsem schopen udělat, je napsat na tebe posudek. Chceš posudek?“

Na košili má fleky a všechno oblečení nějaké zmačkané, jako by ho měl na sobě příliš dlouho. Vím, jak ho rozveselit, a říkám mu, že žádný posudek nepotřebuju, protože mi je líp. Usmívá se. Říkám mu, že už nemám v baráku myš, protože je nejlepší cvokař ze všech.

„Jak to jde s Karen?“

„Dobrý,“ odpovídám. Chci, aby měl pocit, že něčeho dosáhl. „Myslím, že myš je úplně mrtvá.“

„Tý jo,“ říká a jako by žárlil. Možná je ale jenom smutný. Říkám mu, že jeho teorie o kočce a myši je geniální, a jemu se líbí, že jsem použil slovo geniální. Jasně že už mu neříkám, že bych se nejradši zabalil do sýru a arašídového másla, aby se moje myš vrátila. To si nezaslouží.

„Mám z tebe radost, Danny,“ říká. „Pořádně ses nadřel a dělal domácí úkoly a tohle je tvoje odměna, chlapče. Zjistit, co tě dělá šťastným, je běh na dlouhou trať.“

Ty mě děláš šťastným. Přikyvuju. „Přesně tak.“

„Když je člověk něčím posedlý, není šťastný,“ pokračuje Nicky. „A tys to věděl. A ještě důležitější je, že jsi s tím něco dělal a rozhodl se své posedlosti zbavit. Jsi chytrý, Danny.“

„Nevím, jak vám poděkovat, doktore.“

„Kéž bychom byli všichni takhle chytří,“ říká a už zase má smutné oči a vykládá, jak je někdy těžké vyhnat myš z domu. Já sedím a pořád myslím na tebe, na svou milovanou myšku. Nicky má pravdu. Možná už se nikdy neukážeš – možná jsi pryč –, vím, že je možné, že už jsi někde jinde, možná už dokonce s někým chodíš. Ale nejdůležitější je, že vím, že chci teoretickou naději na tebe víc než skutečnou Karen Mintyovou.

„Takže co víc? Taky jsem šťastný, že tvoje kočka zabrala,“ říká. „Když jsi sem přišel, měl jsem o tebe starost. Nevypadal jsi dobře. Připadal jsi mi jako vězeň.“

„Taky jsem se tak cítil,“ připouštím. A je to pravda. Pořád se tak cítím.

„Ale pak sis pořídil kočku,“ říká.

„Amen,“ dodávám. Představuju si Karen Mintyovou na všech čtyřech, jak drží v zubech tvé malé tělíčko.

„Jo, těsně než jsi dneska přišel, jsem se na YouTube díval na ten tvůj klip od Honeydrippers,“ říká a trochu se mu rozzáří očka. „Úplně tu tvou obsesi chápu, Danny,“ směje se. „To video je úchylné, hlavně ten chlap v plavkách. A k tomu to sako, jak tam visí na tom věšáku.“

Smějeme se, ale jemu se do očí vrací smutek. Mám výčitky, že jsem mu lhal, a zvoní mu telefon.

„Promiň,“ omlouvá se, „ale musím to vzít.“ Říká, že musí na chvilku ven – „sere se mi to doma“; když teď porušil dynamiku mezi doktorem a pacientem, klidně by tu mohl zůstat – a slibuje, že bude za pět minut zpátky. Zavírá dveře a v tu chvíli se dívám na jeho počítač. Chtěl jsem se do něj dostat hned, jak jsem poprvé vkročil do téhle ordinace. Někde v tom počítači žiješ i ty a má touha nalézt Moře lásky z toho klipu je nezvladatelná. Přísahal bych, že voláš z harddisku a vábíš mě do svého moře, a nedokážu ti odolat. Skutečně jsem jako chlapík v tom klipu. A tohle je moje velká příležitost. Sám jsem tady ještě nikdy nebyl, a do prdele, to je něco. Obíhám Nickyho stůl, klikám na mezerník a vrhám se dovnitř.

Při pohledu na spořič, tedy Nickyho rodinu, jeho ženu a dcery, mám výčitky svědomí. Zrazuju jeho důvěru a Nickyho rodina je nevinná a pózuje před Nickyho pizzerií v Chestertownu ve státě New York. Na dospělém chlapovi, který nutí svou ženu a dcery pózovat v dešti před pizzerií jen proto, že se jmenuje Nickyho, je něco ubohého. Je mi toho chlapa líto, ale teď chci tebe, takže minimalizuju okno s klipem od Honeydrippers – on se na něj fakt díval, je to hodný chlap – a začínám prohledávat disk. Tý jo. Doktor Nicky si nezapisuje má sezení, tvá sezení ani sezení nikoho jiného. Prostě diktuje své myšlenky do iPhonu a stahuje si je jako mp3 do počítače. Je tu složka pojmenovaná GBeck a v ní kupka audio souborů. Zmocňuje se mě onen pocit z písniček Van Morrisona, o kterém mluvil Nicky. Odesílám si celou složku. Mažu e-mail v odeslaných. Vysypávám koš. Zvládl jsem to.

Nezvládl. Je konec. Podělal jsem to. Nicky je zpátky se zklamaným úsměvem na tváři a vzdychá:

„Danny, moc se omlouvám. Je to moje chyba. Řekl jsem ti, že mám v počítači ten klip, a pak jsem tě tu nechal. Nevím, co se mnou je, Danny.“

Dýchám. Takže zvládl. „Nic se neděje, doktore, zvládáte to dobře,“ říkám a myslím to vážně. Vypadá slabě a chvěje se mu hlas. „Tak co ten posudek?“

Beru si od něj posudek a před odchodem mu třesu rukou. Je mi za něj smutno, ale jsem tak vzrušený ze získaných souborů GBeck, že všechno ostatní je jako v mlze. Ve výtahu dělám něco, co obvykle nedělám. Modlím se za Nickyho, aby našel někoho, kdo mu dá pocit z písniček Van Morrisona, aby jeho vybělené zuby nevypadaly na jeho smutné tváři tak směšně nepatřičně.

Výtah mě vyhazuje v hale a Danny Fox je mrtvý. Když vycházím ven, zakopnu o blbou díru na chodníku. V hlavě mám taky černou díru. Jsem blázen? Mohl bych dál klidně jíst Karenina vejce a lízat Karen kundičku. S posudkem od Nickyho bych mohl začít znovu a žít bez tebe.

To bych mohl.

Jenomže pravda je, že mě kočky nudí. Radši si poslechnu nahrávky, na kterých Nicky mluví o tobě, než abych měl pohlavní styk s Karen Mintyovou. A jestli není Van Morrison blázen, tak já taky ne.

Drahý Joe, nejsi ani trochu na kočky. Ty chceš myš. S láskou Joe.

38

Musím si koupit sluchátka v blbé večerce na rohu, protože potřebuju okamžitě vědět, co o tobě Nicky říkal, a tomu prodavači to trvá snad věčnost, a proč se sakra cpe do služeb tolik blbců, a já beru sluchátka a mručím pod vousy díky, debile, a mizím a rvu krabičku a ta nejde otevřít a já řvu vztekem a pár lidí na ulici mě radši obchází, jako bych byl Hulk, který se právě nafukuje a praská na něm košile, a já zahýbám do uličky a konečně se mi daří prorvat plast na krabičce a dostat sluchátka ven a zahazuju návod a nejsem schopný je zastrčit dost rychle do telefonu, protože u toho běžím po schodech a přikládám MetroCard k terminálu, a mačkám play u prvního souboru právě v okamžiku, když nastupuju do soupravy a sedám si naproti slepému černochovi, který se naprosto bezdůvodně usmívá.

Takže, první den, Beck. Žena. Necelých pětadvacet let. Hypersexuální. Problémy se stanovováním hranic. Problémy s otcem. Tvrdí, že přišla vyřešit problémy s muži, ale zřejmě si neuvědomuje, že nosím snubák. Jediný způsob komunikace je svádění. Opakovaně přehazuje nohu přes nohu a na sobě má volné tričko bez podprsenky. Snaží se upoutat pozornost. Přímo se ptá na přenos, silná narcistická porucha. Trvá na tom, že mi bude říkat doktore Nicky, navzdory mým opakovaným upozorněním, že jsem jen magistr. Opakovaně se ptá, jestli jsem ženatý a jestli nám to se ženou klape v posteli, přičemž cílem je vyhnout se hovoru o jejím životě. Tvrdí, že spala se svým psychoterapeutem na vysoké. Opakovaně. Ptal jsem se, proč nešla radši za psychoterapeutkou, odpověděla, že matku už má a další nepotřebuje. Podezření na hraniční osobnost, existuje také možnost sklonů ke zneužívání a masochismu.

Ten slepý chlapík na mě pořád civí, ale je slepý a nevidí mě a já se na něj nemůžu zlobit a pouštím další soubor. Možná bude lepší. Musí.

Marcia byla dneska ráno jak fúrie. Mack zase zaspala a Amy má chřipku a Marcia je jako matka naprosto neschopná. Skoro jsem sezení zrušil, ale představa, že uvidím Beck, mě uklidňovala. Postupně jsem se na schůzky s tou mladou dámou začal těšit. Dokonce odpočítávám čas a přemýšlím, co si vezmu na sebe. Díky ní je můj život snesitelnější, sakra. A kdo vlastně řeší přenos? Dnes přišla v teplákách a neforemném tričku, měla rozcuchané vlasy a leskla se potem. Nedokážu se zbavit pocitu, že se tak nahastrošila kvůli mně, což je mnohem intimnější, než kdyby se kvůli mně naparádila. Stanovili jsme si cíle: ona chce sebevědomí v oblasti sexu. Což mi připadá zábavné, protože tahle dívka je ztělesněný sex.

Mačkám pauzu a chci, aby se ten černoch přestal usmívat. Chci, aby se celý svět přestal usmívat.

Posunuju nahrávku dopředu a mačkám play.

Tvrdí, že jsem jí pomohl se otevřít a že si konečně dala pauzu od mužů a že si ji užívá. Že si uvědomila spoustu věcí týkajících se jejího otce, věcí týkajících se jejího milostného života, a to všechno jen po pár sezeních, protože jsem ten nejúžasnější doktor, jakého kdy měla. Znovu jsem jí zopakoval, že nejsem doktor. Je to hrozné, že miluju, když mi říká doktore Nicky? Řečnická otázka. (Povzdech.). Prostě jsem jí na to řekl, že žádná zázračná léčba neexistuje. Zavrtěla zamítavě

hlavou. Tvrdí, že jsem v ní něco zažehnul. Že se nikdy necítila v takovém souznění sama se sebou. Taky říkala, že chvilky se mnou jsou to nejhezčí, co v životě má. Poslední dobou se prezentuje mnohem víc sexy, v sukni a podkolenkách. Myslím, že ví, že se do ní zamilovávám. A panebože, myslím, že se ona zamilovává do mě. Myslím na ni až moc často. A někdy se opravdu bojím, že je to na mně vidět. Měl bych její terapii ukončit, ale nemůžu. Mám už po krk Marcie a rozbitých praček a Beck je… úlet.

Mačkám pauzu. Rozhlížím se kolem sebe. Byl bych nejradši, kdyby vedle seděl někdo, komu bych mohl dát přes hubu. Slepého chlapa bych nikdy nepraštil. Mačkám play.

Vím, že bych jí měl dát posudek a poslat ji dál.

Mačkám pauzu, protože jsem vzteky nepříčetný. Mně ten posudek skoro vnutil. Odkopnout Dannyho Foxe je v pořádku, ale tebe si nechá. Mačkám play.

Její deník nese ovoce. Vzala si k srdci mou radu, že jestli chce umět popsat své problémy, měla by navázat nějaký vztah. Opakovaně mi říká, že mezi námi cítí jisté spojení. Nepodporuji ji v tom, ale na nic jiného než na tohle spojení už nemyslím. Jak je možné, že tak ochotně akceptuji vlastní profesní selhání? Zároveň ho nejsem schopný akceptovat v případě jednoho velmi inteligentního pacienta, který mne má navíc za génia. Možná jsem ji během pár týdnů vyléčil. To mé sebevědomí padlo tak hluboko, že považuji jakýkoli osobní úspěch za nemožný? Jen proto, že jsem koupil vadnou pračku?

On tě miluje a jede po tobě a ten slepec se usmívá a teď vstává a ťuká kolem sebe holí a všichni jsme lovci a já posunuju nahrávku dál dopředu.

Řekl jsem Diane, že se mi začíná o Beck i zdát. A Diane mi samozřejmě poradila, že s ní mám ihned ukončit terapii. To by prý udělal každý dobrý terapeut a Diane dobrá terapeutka je. Ale já nemůžu. Beck se mi otevírá a věří mi natolik, aby mi vyprávěla, jak masturbuje se zeleným polštářem. Masturbuje! Tahle zdánlivě nepodstatná odbočka je velmi relevantní. Otec je opustil. Následně napsal Beckině matce, aby mu poštou poslala zelený polštář. Její pasivní matka souhlasila, ale Beck už stačila ten polštář vzít. Představuju si, jak jsme u mě v ordinaci a ona se ptá, jestli si mi může sednout na klín. Říkám, že ne, ale ona si nedá říct. Sedá si na mě obkročmo. Už o ní sním prakticky pořád a ta pokažená pračka je vlastně fajn, protože v prádelně se můžu zamknout a honit si ho tam a myslet na Beck, aniž bych měl strach, že mě někdo nachytá. Když jsem v duchu v ní, říká mi rocková hvězdo a šoustací hvězdo a já jsem se takhle živý necítil ani nepamatuju. Zůstávat s Marcií mi čím dál víc připadá jako zrada. Jako bych podváděl Beck, i když se vlastně nic neděje. Každý den se cítím čím dál víc oddělený od své rodiny. Pravda je hnusná. Vyměnil bych je za Beck.

Někdy v průběhu téhle nahrávky slepec vystoupil. Já jsem svou stanici naopak přejel a sluchátka mě tlačí do uší, jsou to levné šmejdy a já je vytrhávám z telefonu a vzápětí jimi mrštím o okno naproti. Lidi se na mě dívají a lidi mám u prdele. Souprava sebou škubne a stojí a já jsem první u dveří. Takhle vzteklý jsem nikdy v životě nebyl. Připadám si jako čurák a nejradši bych si utrhl hlavu, protože nechápu, že jsem mu na ty kecy skočil. Nechápu, jak jsem mu mohl říct věci, které bych nikdy nikomu neřekl. Zahýbám za roh a vidím, že Karen Mintyová sedí u mých dveří s piknikovým košíkem, a kočky by měly být chytřejší, vypočítavější.

„Překvapení,“ volá. „Nachystala jsem piknik!“

A věřila bys, že ta Karen ještě existuje? Já chci jít dovnitř a házet psací stroje do zdi, dokud se nezbortí a přitom nebudou s pištěním umírat myši, a Karen Mintyová – moje přítelkyně – tam celou

dobu musí být s piknikovým košíkem. Já jsem snad nikdy skutečný piknikový košík neviděl, jedině v kreslených seriálech, v knížkách, a nechci jít na piknik. Cítím česnek a rozmarýn a pleťový krém, kterým si Karen maže celou tvář se špičatou bradou už od dětství. Je konec. Kdyby věděla, co jsem za čuráka, kdyby věděla, že jsem platil ženatému kokotovi za to, aby se pokusil ošukat lásku mého života, nechtěla by se mnou jít na piknik. Potřebuju, aby šla pryč. S tímhle nemá nic společného. Tohle je Nickyho vina a já jí říkám, že nemám hlad.

Ona hlad má a jde mi vstříc a já se odtahuju: „Co ti do prdele je, Joe?“

Nejsem Joe, jsem Dan Fox a křičím: „Ježíši Kriste, Karen! Tobě prostě nestačí naznačit?“ A je to. Už stojí a chvěje se. „Jdi do prdele.“

„To je strašně inteligentní.“

„Jdi do prdele i s tou tvojí inteligencí,“ vyjíždí na mě. „Ty si myslíš, že jsem nějaká matračka, kterou prostě ošoustáš, když máš chuť? Máš mě za kus hadru, nebo co?“

„Ano,“ odpovídám, aniž bych zaváhal. „Přesně to si myslím, že jsi.“

A je to pravda. O všech se pletu. Ty jsi kurva a Nicky je hajzl a v milé Karen, mojí matraci, právě bouchly saze. Nebo je to spíš smutek? Celá se chvěje a ruka s košíkem se jí třese a já jsem absolutní debil a ona specialistka na flebotomii, která mě miluje, mě, a kdyby do tebe Nicky nebyl zamilovaný, nic z tohohle by se nestalo. Jenomže on tě chce a to kuře fakt pěkně voní a já jsem blb.

„Sedni si,“ říká Karen Mintyová a já jí dovoluju, aby mi pomohla sednout na zábradlí u dveří. Jak mohl Nicky Karen tohle udělat? Ona dře jako kůň a ten košík je úplně plný. Má srdce; minulý měsíc dotáhla až ke mně vysavač. Vysála mi pod sedačkou. Měla u toho na sobě malé sprosté kalhotky a ustřihnuté tričko a našla špínu tam, kde jsem netušil, že by mohla být.

„Zapomeň, že tu budeš mít myši,“ řekla jednou. „Jinak už k tobě nepřijdu.“

Ještě nikdo nedokázal proměnit vysavač v tucet růží, v tlukoucí srdce. A stejně jako všechno špatné, co se stalo, i tohle je Nickyho vina. To on mi řekl, abych si pořídil kočku. Karen by se mnou zůstala navždy a porodila by mi děti, až bych chtěl mít děti, a dělala by dvojité přesčasy, abychom mohli jet jednou za rok na Floridu, a já to tady mám najednou všechno v piknikovém košíku a ten rozmarýn neskutečně krásně voní. Jenomže jde o to, že ona nikdy neslyšela o Paule Foxové ani o Magnolii, ani se nepokoušela ošoustat svého ženatého cvokaře. Není jiná, žhavá jako my dva. Řídí se pravidly; neodvážila by se dotknout mojí díry ve zdi, protože tu má zadělat někdo, kdo to umí. Respektuje nastavené hranice. A Nickyho bych nejradši nakopal do prdele, že jí tohle udělal a zlomil jí srdce.

„Proč se na mě zlobíš?“ stále se chvěje. „Myslela jsem, že se ti to bude líbit, že je piknik super nápad. Venku je božsky.“

„Karen.“

„Ale jdi do prdele,“ říká a ví, že jí dávám kopačky. Seskakuje ze zábradlí a běží a brečí a je pryč. Už ji nikdy neuvidím a beru si ten piknikový košík nahoru a dělám si piknik uprostřed provoněného obýváku. Pochutnávám si na kuřecích prsou a pečených bramborech a květáku ve smetanové omáčce a piju víno rovnou z flašky. Cpu se, jako by to byla poslední večeře, protože je. Dnes jsem pohřbil Dana Foxe a teď se musím postarat o Nickyho. Přes to nejede vlak, Beck. Celou noc poslouchám jeho nahrávky. Využil tě na tom nejbezpečnějším místě na světě. Je ve tvé hlavě, myš v tvém domě, a zjevně tě obalamutil natolik, že si myslíš, že ho miluješ. Jestli ti bude ovládat myšlenky, nikdy se dohromady nedáme. Doktor Nicky je… doktor Nicky: nenažrané ženaté prase. A se mnou se spletl. Nemám doma myš. Mám doma podělané prase.

39

Nepamatuju si, kdy naposled jsem byl tak blízko škole. Mnoho se toho změnilo. Osmdesátá sedmá veřejná škola na Sedmdesáté osmé ulici má slogan, no to si snad děláš prdel: „Jedna rodina pod sluncem.“ Trávím časné ráno na schodech Amerického přírodovědného muzea, piju kafe, zjišťuju si informace o Nickym a čekám, až se rodinky vyplazí z postelí na slunce. Cesta sem ke škole byla až překvapivě snadná, zejména díky Nickyho švagrové Jackie. Tu jsem našel na profilu Nickyho pizzerie na Yelpu, kam přispěla nesčetnými fotografiemi z „výletu naší početné rodinky na oblíbenou pochoutku!“. Přes Jackiin účet na Yelpu jsem se dostal k jejímu facebookovému profilu, na němž si ta ženská označuje, kde všude byla, jako například všechny penziony, Nickyho pizzerie (jé) a hlavně

„87. vš! Nejlepší škola ve městě!“. Nejlepší Facebookový profil na světě!

Fakt bych se měl zaregistrovat na Yelpu, jenom abych se mohl kochat jejími kudrlinkovanými recenzemi na restaurace. Má to u mě. Takhle už vím o Nickym všechno.

Takže dneska jsem za běžce, protože jestli na světě existuje místo, kde se dá v klidu posedět, je to škola a její okolí. Jak se ukázalo, jsem totálně z formy. Naposledy jsem běhal s Peach. Běhám v kruzích, ale opravdu běhám, od půl páté ráno, a poslouchám Nickyho perverzní deníky, abych neztratil motivaci. Běžím po Columbus Avenue, zahýbám doprava na Sedmdesátou sedmou, probíhám kolem prázdného hřiště, zase doprava na Amsterdam Avenue a pak doprava na Sedmdesátou osmou, kolem 87. veřejné školy a pak celé znovu. Netuším, kolik koleček jsem zvládl, když se všechno konečně vyplácí, protože vidím po ulici jít Nickyho. Najednou mi připadá jiný. Kdysi mi ho bylo líto, jak byl shrbený s pohledem zavrtaným do země. Teď mi připadá jako samo zlo. Jeho hrb je najednou jen trestem za jeho hříchy (za tebe). Otec by se měl věnovat dcerám, ale Nicky jen věší hlavu.

Jeho dcery už jsou starší, fotka na jeho počítači musela být dělaná poměrně dávno. Drží Amy za ruku (Amy je ta, kterou si udělali, místo aby se rozvedli) a volá na Mack, aby zpomalila. Mack je ta, kterou si udělali jako stvrzení svého vztahu – je starší a drží si odstup. Nevadí, když budu chvíli vyklusávat na místě, protože mám na očích sluneční brýle a na uších sluchátka, a jestli existuje prototyp člověka, kterého by v Upper West Side přivítali s otevřenou náručí, je to někdo, kdo si sem chodí zaběhat.

Nicky vede děti do školy (co se to s tímhle městem stalo, že rodiče mohou chodit s dětmi i dovnitř do školy? Mě nikdo za ruku nevodil a nikoho jiného taky ne) a další máma se na mě dívá a já mávám a usmívám se – já normální, já slušný – a ona mává, protože si myslí, že zapomněla, jak se jmenuju, a že mě zná z třídních schůzek nebo z posilovny, nebo co to tady ještě máte, a no tak, Nicky, vypadni už ven, protože vyklusávat na místě není jako normálně běhat a máme spolu spoustu práce a nemáme moc času, protože ty máš k Nickymu jít už zítra po obědě v jednu a já jsem se rozhodl, že k tomu už nedojde.

Nicky je živoucí důkaz toho, že zahálka je matkou hříchu. Ten chlap je tak nekonečně shnilý, Beck. Vypustil děti do školy a vydal se pěšky domů, přičemž celou cestu telefonuje – tobě? – a pak mizí ve svém domě. Neviděl jsem, že by dovnitř vcházel někdo jiný, takže pacienty asi nemá. O tři hodiny

později vychází ven i se svou ženou a štěkají se ohledně automatické pračky – právě proto mě manželství děsí, o té pokažené pračce už se hádají celé měsíce – a já jdu na procházku s nimi. Kdyby měl Nicky koule, opustil by ji, jenomže na to on nemá. A já na tebe nejsem naštvaný, že ses do něj zamilovala. Nemám ti to za zlé. Čím víc poslouchám ty zvukové nahrávky, tím víc chápu, co je tenhle doktor Nicky zač: velmi talentovaný a úchylný manipulátor. Ani já jsem ty jeho kecy neprohlédl, takže ti nemůžu vyčítat, že jsi podlehla jeho kouzlu. A když se nad tím zamyslíš, je to vlastně rozkošné, že nás napálil oba. Jsme si podobní. Usmívám se.

Nickyho žena Marcia ti není podobná ani trochu. Je tuctová a hlasitá. Učí psychologii na několika místních vysokých školách a taky přes internet. Má nohy jako špalky a přes rameno cvičební podložku na jógu. Nechci znít nějak hnusně, ale jóga jí asi nepomůže. Na čele má kšilt s nápisem Stop rakovině prsu – tahle ženská asi musí neustále do něčeho rýpat – a vlasy má stažené do smutného culíku. Tahle žena není šťastná, Beck. Je nafučená. Když procházejí kolem nějakých bezdomovců, zakládá ruce na prsou, jako by to na ni ti bezďáci chtěli zkusit. Je mi Nickyho líto, ale fakta jsou fakta. Někdy v minulosti musel tuhle Marcii požádat o ruku.

Dívat se na něj, jak se plouží po Marciině boku, je deprimující. Celou dobu mluví ona, o narozeninové oslavě, o pediatrech a o hodinách jógy pro děti – jako by se děti neuměly protáhnout samy. Musí se koupit vitaminy a propustit au pair a chudák Nicky se s každým dalším blokem hrbí víc a víc. Až ho nakonec zabiju, zbavím ho jeho trápení. Tohohle chlapa nechceš, Beck. Život mu nesluší. Všechna ta moc, kterou má ve své béžové ordinaci se svými deskami na stěnách, mizí, jakmile to své hřiště opustí. Chce přejít přes ulici, ale žena ho chytá za rukáv, škube a ječí na něj: „Počkej na zelenou!“

Přecházejí, až když je to bezpečné – LOL – a vcházejí do budovy, jakých je kolem spousta. Vkládám adresu do Googlu, a přirozeně, jdou do manželské poradny. O padesát dva minut později vycházejí oba jako splasknutý balon. Jdou naprosto mlčky k fitku a na rozloučenou se objímají, takovým tím manželským způsobem. Ona následně mizí v útočišti s podobně naladěnými ženami. Já jdu za Nickym a on s každým dalším blokem ožívá. Přichází tam, kam měl zjevně namířeno, ke knihkupectví Westsider Books. Mizí uvnitř a objevuje se o hodinu později, rovný jako pravítko, s třemi novými ohranými deskami v ruce (a žádnou knihou, ts, ts). Jdu za ním až k butiku Urban Outfitters a on vchází dovnitř i s taškou s deskami a bloumá mezi regály s oblečením a zkouší si trička a nahrává na Shazam jednu písničku za druhou, než nakonec odchází, aniž by cokoli koupil. Teď vyráží zpátky do školy, kde vyzvedává dcery a bere je domů. Ta mladší je veselá a upovídaná, ta starší hotový morous a nemluví vůbec a lidi by si měli dávat bacha, jinak můžou mít život, jaký nikdy nechtěli. Je štěstí, že my dva jsme se našli. Postávám před jeho domem a dělám, jako bych čekal na parťáka, se kterým půjdeme běhat. A už jde Marcia s kámoškou, jejíž oblečení je stejně vulgární jako to její.

Marcia vzdychá a mně je jasné, že vzdychá hodně často. „Říkal, že by se spíš zabil, než aby opustil děti.“

„A co ty na to?“

„Já jsem řekla, že dětem je líp se šťastnými rodiči než s rodiči, kteří jsou sice spolu, ale jenom z povinnosti. Řekla, jsem, že rozvod se už nepovažuje za nějaké stigma.“

Její kámoška souhlasně přikyvuje a na prstu se jí leskne snubák.

Marcia mele dál: „A pak říkal, že já si klidně můžu hrát na haura a dělat, že rozvod nic není, když moji rodiče jsou celý život spolu a šťastní. A pak ze sebe zase začal dělat mučedníka. Jeho děti se prý s rozvodem nikdy nevyrovnají.“

Kámoška vzdychá. Ženy obecně vzdychají. Hodně. Pak se zatváří trochu veseleji. „A co kdybys mu zřídila profil na seznamce?“

Obě ženy se společně smějí a kámoška říká, že si jenom dělala srandu.

Usuzují, že tohle teď asi nevyřeší, a místo toho brzy začínají plánovat společnou rodinnou dovolenou – protože to by mohlo být fajn – a Marcia se šourá k domu, který nechce, k muži, kterého nemiluje. Teď už vím, proč se z Nickyho stal cvokař. Potřeboval někoho, s kým by si mohl popovídat, protože se blbě oženil. Věděl, že se bude muset vzdát hudby, ale nevěděl, že se bude muset vzdát taky lásky. Začíná mi ho být znovu líto, protože jsem citlivka. Mizím v podchodu a dívám se, jak pár sestřiček kecá o práci. Myslím na tu svou, na Karen, jak jí asi teď musí být blbě.

Neumíš si ani představit tu úlevu, když se pomalu vracím do svého kutlochu. Zabít Nickyho bude těžké. Ale je to nutné. Jsi jím posedlá. Je jako myš ve tvém domě a kvůli svému duševnímu rozpoložení málem vyletím z kůže, když vidím na zábradlí před vchodem policajta. Stojí tak, že tělem zatarasil vchod, a je obrovský a mozek se mi najednou seká zhruba ve stavu BenjiPeachCandacehrnekchcanků a on skutečně hledá mě. Jak říká Ethan, poznáš to, až to přijde. Tenhle obrovitý polda má v ruce obušek a nehodlá marnit čas. „Jsi Joe?“

Musím sebrat veškerou odvahu, abych v klidu došel až k němu, když navíc bytostně chci udělat pravý opak.

„Pojď sem,“ říká. Na bydlení v chudinské čtvrti je smutné, že kolem sice je pár puberťáků v mikinách s kapucí, ale nikdo nehne ani brvou, protože tohle se tady děje pořád.

„Mohu pro vás něco udělat?“ ptám se, protože jsem nevinný, fakt jsem. Přál bych si, abych byl Dan Fox, ale ani ten by mi tu teď nepomohl. Ten už mi k ničemu není.

„Jo, to si piš, že můžeš,“ odpovídá, zatímco já dál pomalu kráčím ke schodům. Už stojím přímo před ním. Má ohromné nosní dírky a jeho předloktí jsou silnější než moje a má naběhlé žíly na krku a vsadil bych se, že jeho táta byl taky polda a jeho děda byl polda a jeho praděda taky. „Mohl bys mi prozradit, kdo si, kurva, myslíš, že seš.“

„Já…,“ odpovídám a asi jsem si ucvrnknul. „O co, ehm, o co jde?“ Dělá si ze mě srandu. „O co jde?“

Všechno se děje strašně rychle. Chytá mě za límec a přitahuje si mě k sobě. Dech mu páchne po cibuli, po syrové cibuli. Pak procedí skrz zuby: „Ty malej hajzle.“

Umřu? Zavírám oči a cítím, že mě svírá ještě pevněji. Jsem nevinný, existuje presumpce neviny a on mi plive do tváře. A pak mě pouští.

Ani se neutírám a couvám. On vší silou tříská obuškem do omítky.

„Na tvém místě bych tu uniformu bral vážně, mladej, protože kdybych ji na sobě neměl, nakopal bych ti prdel a fláknul s tebou tam do té popelnice a ještě bych se postaral, aby už tě nikdo nenašel.“

„Omlouvám se,“ koktám a on mě asi nesnáší o to víc, že mám na sobě přiblblé běžecké hadry, a vrtí hlavou.

„Jde o moji ségru,“ vybafne na mě a hlas mu zároveň přeskočí a já ho podle toho hlasu poznávám, ten chlap se musí jmenovat Minty. „Moje ségra Karen je jako svatá, ty hajzle. Je stejně nádherná uvnitř jako navenek a ty nemáš právo s ní takhle zametat, ty hovado.“

Ségra – a já už zase můžu dýchat a prosím ho o odpuštění a říkám mu, že pro mě byla moc dobrá, a on mi to nežere. Držím hubu.

„Karen Elise Mintyová není žádná hračka,“ zvedá obušek a já se kryju a nechci umřít, nemůžu tě tu přece nechat. Obušek přistává na betonu vedle mých nohou. „Vstávej, ty hajzle podělanej.“

Chytá mě pod krkem. A za tohle taky může Nicky. To on mě postrčil, abych si našel Karen, a pak mě přesvědčil, abych ji pustil k vodě. Ten obrovitý policajt jménem Minty mi svírá krk, pak mě pouští a ještě naposled praští obuškem do zdi. Následně rázným krokem odchází a není divu, že Karen Mintyová chce být specialistkou na flebotomii. Její brácha má taky pořádnou zbraň. Tak proč by ji neměla mít ona?

40

Postarat se o Nickyho bude snadnější, než jsem si myslel. Je to takový dobrák, Beck. Jednou týdně jezdí vlakem do té části Queensu, ve které jede crack ve velkém a kde zločin potkáš na každém kroku. Stará se tam o feťáky, kteří se snaží přestat. Jenomže dneska večer se stane odstrašujícím příkladem pro všechny debily z Upper West Side, kteří si myslí, že se za čtyři hodiny týdně vykoupí ze svých hříchů. Dnes večer se tenhle doktůrek, co ho za doktora považuješ jenom ty, dostane do spárů drogově závislých.

Kopu do sebe panáka Jacka Danielse a otevírám psychologickou příručku s titulem Když se dobrým lidem dějí špatné věci. Přátelé Nickyho Angevina dají tuhle knihu jeho ženě, až se Nickyho tělo najde v Queensu. Na Nickyho smrt se bude pohlížet jako na strašnou tragédii. Jeho dcery budou vyrůstat bez otce (dokud si jeho žena nenabrnkne náhradu, což asi nebude trvat déle než pár týdnů) a na jeho odchodu bude cosi jednoduše a perverzně krásného. Žádní podezřelí, žádný zmatek, žádné vyšetřování, jednoduché přepadení, zmizelá peněženka, prostě chlap ve špatný čas na špatném místě. Přátelé budou Marcii Angevinovou zahrnovat dorty a lahvemi vína, oblažovat ji přítomností svých vlastních dětí a projevovat jí soustrast s její ztrátou. Jenomže já vím, že ona bude naopak děkovat Bohu za všechno, co tím získala.

Je čas, Beck. Nicky vychází z baráku pro odvykačky a rozhlíží se jako malý kluk. Věší hlavu a vyráží a jeho žena mu určitě vyprala vansky, protože ty dnes obzvláště bíle září, a já jdu za ním. On je myš ve tvém domě a já bych si přál, abys ho nechtěla. Jenomže ty ho samozřejmě chceš, Beck. Je jako tvůj otec, kterého jsi nikdy neměla, a ty mu chceš rozbít rodinu. A to je normální. Je to přirozený koloběh zneužívání a Nickyho práce byla pomoci ti tuhle touhu překonat.

Jenomže Nicky svou práci zpackal. Je to prase. A tenhle bordel prostě nemůže mít šťastný konec. Kdybych ho nechal žít, nakonec bys dostala to, co si myslíš, že chceš. Ošoustal by tě v béžové ordinaci a křičel by na svou ženu a prosil, že se chce rozvést, a pak by šel za tebou – protože má pravdu, jsi skutečně ztělesněním sexu – a pravda je, že jakmile bude volný, bez prstýnku, bez bělení zubů, už ho nebudeš chtít.

Vede tě přímo do pekla a měl si od tebe držet odstup a neudělal to. A ty jsi mi měla zavolat – chybím ti – a nezavolala. A to tě tak dobře znám, Beck. Máš ohromné charisma, jsi nemocná a z nějakého důvodu přitahuješ slabé bezpáteřní lidi, jako byla Peach, jako byl Benji a jako je Nicky. Zrychluju a v ruce držím pendrek. (Po tom zážitku s Mintym jsem šel do army shopu vychladnout a asi je fér, abychom chodili všichni ozbrojení pro případ, že by nás napadli policajti, kteří mají pocit, že jsou nad zákon.) Zatínám zuby. Doháním ho a tohle zvládnu, stačí jedna prudká rána. Jenomže pak mi cosi vibruje v kapse. Nemám jinou možnost, než zahnout do temné uličky. Nicky by se otočil, kdyby ten telefon uslyšel, a já ho nedokážu vypnout a nejsem schopný se ani nadechnout a třesou se mi ruce a dívám se na displej.

To jsi ty. Voláš mi.

Konečně ses rozhodla jít, kam tě srdce táhne.

Tvé jméno na mém telefonu vypadá nádherně, svítí ve tmě nad tvou fotkou v bílých bikinách. Zírám na tebe, jak záříš. Usmívám se. Taky zářím. Překvapila jsi mě a já jsem v sedmém nebi a chybím ti. Snažím se zpomalit tlukot svého srdce a doktor Nicky už je několik vchodů ode mě a já přikládám telefon k uchu a mluvím: „Ahoj, Beck.“

„Joe?“ říkáš stejně jemně, jako je jemná tvoje pleť. „Slyšíš mě?“

Přeskakuje mi hlas a kašlu. Nejsem v pohodě, protože jsem zrovna chtěl zabít Nickyho pendrekem, protože se snažil s tebou vyspat. Točí se mi hlava, a když znovu promluvíš, zníš podrážděně. „Joe? Slyšíš mě?“

„Asi špatný signál,“ odpovídám. „Čekám na vlak.“

Jsi přímá jako diktátor a vznášíš požadavek: „Potřebuju, abys sem přišel. Můžeš přijít? A můžeš přijít hned?“

Nikdy jsem si nebyl ničím tak strašně jistý a se vší rozhodností odpovídám: „Ano.“

Pokládám hovor a nechápu, jak jsi to načasovala. Potřebuju chvilku, abych se vzpamatoval. Zavolala jsi. Házím pendrek do popelnice. Ruka mě pořád ještě bolí z toho, jak jsem ho pevně tiskl, a z toho náporu mě bolí na hrudi. Zavolala jsi! Jsi zpátky! Už jsem klidnější a jednoduše musím věřit tomu, že přes to, jaký je Nicky idiot, nakonec udělal dobrou práci. Zjevně jsi na tom líp. Zavolala jsi mně, ne jemu. Beru si taxíka, protože jsem moc šťastný na to, abych jel metrem. Přemýšlím, co máš asi na sobě, a už abych byl u tebe. Knihu s titulem Když se dobrým lidem dějí špatné věci nechávám ležet na zadním sedadle taxíku. Už ji nepotřebuju. Mám tebe.

41

Na našem polštáři z IKEA je pořád ještě štítek a leží na podlaze pod stolem. Držím tě v náručí a ty pláčeš. Jsi opilá a já se na nic neptám. Nenechám si zkazit náladu ani tebou, ani tvým polštářem. A kromě toho, držet tě je stejně nádherné, jako si to pamatuju, možná ještě nádhernější. Doma máš bordel, což mě přivádí k závěru, že možná opravdu dospíváš. Už tu máš i závěsy – to je pokrok – a už skoro nemáš slzy. Hladím tě ve vlasech a zírám na tvůj polštář a nasávám tvou vůni i tvá jablka, co hnijí na kuchyňské lince. Nedokážu se přestat usmívat, a čím usilovněji pláčeš, tím víc se usmívám a pak už konečně nemáš co plakat, uticháš a šeptáš: „Promiň.“

„To nevadí, prosím tě,“ utěšuju tě. „Pošlu ti účet za čistírnu.“

Kdybys byla Karen Mintyová, řehtala by ses jako kůň, ale ty jsi ty, takže se jen usměješ.

„Nepamatuju si, kdy jsem se naposled smála.“

„Asi před dvěma vteřinami, Beck.“

Protahuješ se a vytáčíš tělo doleva a doprava a pak ti ruce padají dolů a ty se mi díváš do očí.

„Musíš si myslet, že jsem cvok.“

„Ani trochu,“ říkám a fakt si to nemyslím.

„Ale no tak, Joe. Chodím s tebou a spíme spolu a já pak najednou zmizím z tvého světa.“ Reaguju vtípkem: „No, já jsem vlastně taky byl v jižní Francii na supertajné misi od FBI.“

Nesměješ se a nemáš náladu na blbé vtipy a já tě miluju za to, že nic nepředstíráš, že jsi celým duchem tady, a všechna ta dřina se konečně vyplatila, protože všechno jsem dělal pro tenhle okamžik.

Pak se odhodláváš znovu promluvit: „Kéž bys dělal u FBI.“

„Fakt?“ odpovídám a vůbec se mi nelíbí směr, kterým se vydáváš. Chvěješ se. Já ne.

„Peach je mrtvá, Joe,“ a říkáš to strašně vztekle a tohle by se nemělo dít. Peach je na souostroví Turks a Caicos, zatraceně.

„To si děláš srandu, ne?“

„Našli její tělo na Rhode Islandu.“

„Ne.“

„Ano,“ říkáš.

Ne. To není možné. Nastrkal jsem jí do kapes tunu kamení. Když jsem ji táhl na molo, byla jako pytel cementu. To je blbost. Udělal jsem všechno, co jsem měl. Zavřel jsem jí kapsy na zip? Ano, sakra, zapnul jsem jí kapsy. Dneska už věci nic nevydrží. Když o tom teď přemýšlím, ty zipy byly umělohmotné a asi se rozpadly. Do prdele s nima.

„Já tomu pořád ještě nevěřím,“ říkáš. Mohla bys teď říct spoustu strašných věcí, a co když jsi mě sem vylákala pod falešnou záminkou a FBI už tu čeká a špehuje nás?

„Na Rhode Islandu?“

„Jo,“ říkáš. „Na Rhode Islandu.“

V tom státě jsem mluvil s moc lidmi. Nedával jsem si tam pozor a byl jsem moc kamarádský a je

tam strážmistr Nico a taky doktor K. a všichni ti feťáci a taky ten chlap v servisu. Co když se všichni znají? Co když to vědí? Před očima se mi mihne hrnek s močí, a co jsem to udělal?

„Její rodina tam má dům,“ odpovídáš. „Byly jsme tam a já jsem myslela, že odjela. Poslala mi sice strašně melodramatický e-mail, ale Peach je prostě taková. Nenapadlo mě, že to myslí vážně.“

„Ježíš,“ říkám a chodila bys za mnou do vězení, nebo by ses bála?

„Prostě jsem si myslela, že odjela, protože to ona někdy dělá.“ Bereš ze stolu láhev dietního kořenového piva, piješ a já bych chtěl, abys mluvila dál. „A víš, posledních pár měsíců se mi neozvala, jenomže znáš to, někdy máš kamarády, se kterými nejsi strašně dlouho, a pak se sejdete a všechno je úplně v pohodě. Vydrž.“

Koukáš do telefonu a já nevím, jak to myslíš, protože kdybych pana Mooneyho neviděl víc než měsíc, tak by to bylo extrémně divné, ale jak teď sakra můžu myslet na pana Mooneyho? Máš u sebe štěnici, Beck? Snažíš se mě přinutit, abych se přiznal? Proto máš závěsy? Dívám se na hodinky. 22.43.

„Promiň,“ omlouváš se. „Psali mi kvůli škole. Kde jsem to skončila?“

„Zmizela.“

„Ona nezmizela. Spáchala sebevraždu.“

„Panebože.“ Chvála Bohu!

„Já vím,“ říkáš a dopíjíš kořenové pivo. „Proč jsem to nepoznala?“

Jdeš do kuchyně, vytahuješ z mrazáku vodku, pak lovíš ve dřezu skleničky – Karen Mintyová nenechávala skleničky ve dřezu, ale Karen Mintyová neuměla plakat tak jako ty – a budeš mi teď vyprávět a to Karen Mintyová neumí. „Nevím, kde začít.“

„Na začátku.“

Sedáš si vedle mě a ještě dlouho se nebudeme líbat, ale panebože, mně tak chybělo být vedle tebe, čekat na tvá slova, slyšet tvůj hlas. „Takže, byly jsme v Little Comptonu, to je plážový klub na Rhode Islandu. Peach měla fakt depku, ale já taky. Pamatuješ si na Benjiho? Toho mého zfetovaného ex?“

„Myslím, že jo.“

„Tak ten umřel. U něj teda bylo vždycky pravděpodobné, že se to stane, protože byl blázen. Ale i tak,“ říkáš a koušeš se do spodního rtu. Jsi krásná. „Nejdřív umře on a pak ona. Nosím smrt.“

Miluju tě za to, že se obviňuješ. Jsi tak výrazně svá. Říkám ti to, co chceš slyšet: „Beck, nenosíš smrt. Jenom mi připadá, že znáš spoustu lidí, kteří mají problémy sami se sebou.“

Skáčeš mi do řeči. „Dva moji přátelé umřeli během pár měsíců. A víš, co si myslím, Joe? Myslím, že mě vesmír trestá, že jsem lhala. Lhala jsem, že můj otec je mrtvý, a teď za to umírají moji kamarádi. Nic jiného to být nemůže.“

„Dostaň to ze sebe,“ říkám, protože vím, že jsi opilá a nemá smysl se ti snažit vysvětlit, že život bez Peach a Benjiho bude lepší. „Ale není to tvoje vina.“

Odfrkáváš si. „To si piš, že je.“

„Tak povídej,“ říkám. „Můžeš mi to všechno říct.“

Je sranda dívat se, jak zuřivě přemýšlíš, jestli mi říct o vaší dívčí masáži s Peach, a nakonec se rozhoduješ, že to neuděláš. „Peach šla běhat, což dělala každé ráno. Jenomže si tentokrát zjevně nacpala kapsy kameny. A je to moje vina, Joe. Byla jsem poslední, kdo ji viděl živou. Měla jsem to poznat.“

Já jsem byl poslední, kdo ji viděl živou, ale to je jedno. „Beck,“ říkám. „Nemůžeš se vinit za to, co udělala. Byla v depresi. To jsi věděla. Byla jsi jí hodně dobrou kámoškou a tohle s tebou nemá nic

společného.“

Zastavuješ mě posunkem a já nalívám vodku do špinavých sklenic a ty šmátráš po sedačce a hledáš telefon, který zapadl mezi polštáře společně s dalším bordelem. Hledáš e-mail, který ti Peach poslala, teda ten, který jsem ti poslal já. Teď už vím, že mě nepodezříváš, a musím přiznat, že je docela sexy slyšet tě číst moje slova. Když dočteš, díváš se na mě: „Virginia Woolfová. Mělo mě to napadnout. A nic jsem neudělala.“

„Nemůžeš zachraňovat někoho, kdo nechce být zachráněný.“

„Ale ona chtěla, abych ji zachránila,“ oponuješ a zvedáš si vlasy a stahuješ je do copu. „Jenom jsem to nedokázala.“

„Co jsi nedokázala?“

Nasucho polykáš a já si pamatuju, jak jsi byla nahá, a teď je řada na mně a dávám si pořádného panáka. „Tohle musí zůstat mezi námi, to je ti snad jasné, ale chci ti to říct. Chtěla to se mnou dělat, Joe.“

„Tý vado.“ Jo, otevíráš se mi, jako okvětní plátky, už je to tady.

„Samozřejmě jsem ji zastavila. Hned,“ pokračuješ a ani teď nedokážeš odolat malé lži, neodoláš ani tomu, abys ve hře Monopoly nekradla peníze z banku, když ostatní hráči na chvíli vyjdou z pokoje. Jsi podvodnice až do morku kostí, renovátorka a já to obdivuju, jak se neustále snažíš všechno vylepšovat. Máš charisma. Máš vize. Možná jednou budeme mít starou oprýskanou farmu a ty budeš malovat stěny, až najdeš ten správný odstín žluté, a já si z tebe budu dělat srandu, ale tobě se bude moc líbit, jak vypadáš s obličejem od barvy. Tohle je tvoje skutečné umění a tohle je tvé kouzlo. Potřebuješ publikum, živé – mě, ne nějakého cvokaře, ne nějaký počítač.

„Jak to vzala?“

„Moc dobře ne.“

„Do prdele,“ říkám.

„A nejsmutnější na tom je, že to není poprvé.“

„Do prdele.“

Upíjíš vodky a je ti to tak trapné, že se na mě ani nedíváš. Nebo jsi možná už moc opilá. „Děsí tě to?“

„Beck,“ říkám a pokládám ti ruku na koleno. „Neděsí mě, že se do tebe tvoje nejlepší kámoška zamilovala. Nemohla za to.“

Vrháš se na mě s veškerou uvolněnou vášní, ufňukaná a taky trochu nemotorná. Strháváš ze sebe top a vzápětí mám pod košilí tvé horké ruce, pod košilí zkrápěnou tvými slzami, a tvůj následný polibek je vlhký a hladový a koušeš mě do rtu a já cítím sladkou krev, slané slzy a tvůj dotyk. Ani nevím, jak se ti povedlo odepnout mi pásek, jsi profík pod vlivem. Když ti to dělám tentokrát, jsem myš ve tvém domě a ty se mě nemůžeš zbavit a chceš se mě zbavit, protože se nedokážeš smířit s tím, jak moc mě chceš, jak mi celá patříš, když jsem v tobě, jak už nikdy nebudeš chtít nic jiného – kdo že je ten Nicky? – a v jednom okamžiku se všechny tvé emoce spojují v jedinou, tvé slzy pro Peach, tvoje kundička, která se kolem mě a jen pro mě stahuje, tvoje kozičky, které se houpou jen pro mě, ty celá existuješ jen pro mě a já jsem odhodlaný z tebe vyšoustat Peach, Benjiho i Nickyho a jsem jediný muž na světě a tentokrát se probouzím první, jdu do koupelny, do tvé vany a čurám do sprchy, abych si to tu označkoval, abych si označkoval tebe. Vytahuju zpod stolu polštář z IKEA a trhám z něj štítek a nesu si ho do postele. Ty ještě napůl spíš, když ti ho vsunuju pod hlavu, a vrníš: „Mmm, Joe.“

Když vstaneme, víme, že tentokrát jsme spolu. Nejde o to, jestli půjdeme na snídani nebo ne, jde jen

o to, rozhodnout se kam. Sedíme naproti sobě v bufetu a sedíme tam šest hodin, protože se jeden druhého nemůžeme nabažit. Konečně se mi daří odpoutat se od tebe a zmizet na záchod, a jakmile tě nechávám samotnou, píšeš e-mail Lynn i Chaně:

Do prdele, Joe. JOE.

Když se vracím ke stolu, začíná to nanovo.

42

Našich prvních osm společných dní je těch nejlepších osm dní v mém životě. Máš doma nádherné plyšové župany z Ritzu. Vykládáš mi velmi detailně komplikovanou historku o tom, jak jsi je ukradla, když jste tam byly s Lynn a Chanou o jarních prázdninách. Líbí se mi, že tak ráda vyprávíš příběhy a že si tak ráda vymýšlíš. Nemáš šanci vědět, že vím, že jsi ty župany ukradla u Peach, a já se nepřiznám! Prakticky v těch županech žijeme a tebe baví mě bavit.

Náš druhý den. Poletujeme po bytě v županech a ty vydáváš županové nařízení: „Když jsi v mém bytě, můžeš si vybrat: být nahý, nebo v županu.“

„A co když županové nařízení poruším?“

Pomalu se ke mně plížíš a vrčíš: „To si ani nepřej vědět, ty chlípníku.“

Slibuju, že se budu tvým nařízením řídit, a líbí se mi, když jsi takhle nabitá a dospělá. Tvoje psychoterapie zabrala, protože problémy s otcem máš vyřešené a konečně jsi žena, ne malá holka. Už si neposíláš e-maily, a proč bys to taky dělala? Můžeš všechno říct mně a taky mi toho spoustu říkáš. Van Morrison nemá o lásce ani páru, protože my dva tady lásku doslova vynalézáme, v županech z hotelu Ritz, tak, že si celou noc povídáme nebo chvíli mlčíme způsobem, který jsi nazvala „opakem nepříjemného“.

Žijeme jeden z druhého a nepotřebujeme spát a pátého dne máme mezi sebou mnohem víc soukromých vtípků než Ethan s Blythe. Díváme se na Ladíme! na internetu – říkáš, že je to tvůj oblíbený film a přitom ho nemáš na DVD, jsi neskutečná – a ty mačkáš pauzu. Tulíš se ke mně a já jsem nejlepší a dělám si z tebe kvůli tomu filmu srandu a ty se hihňáš a frkáš a pak se pereme, a než se ve filmu dostanou na tu soutěž, nebo co to tam mají, už jsme zase v posteli a šoustáme. Miluješ mě nejvíc na celém světě a říkáš mi, že jsem chytřejší než kluci, co s tebou dělají doktorát, i kluci, které jsi znala na vysoké, a společně si čteme jednu z Blythiných povídek a já tvrdím, že je solipsistická, a ty souhlasíš.

Následujícího rána se budím jako první – copak se vedle tebe dá spát? – a všímám si, že už jsi byla vzhůru. Jsi jako dítě v tom nejlepším slova smyslu a necháváš za sebou cestičku z drobků a ta cestička mě vede do kuchyně, kde leží otevřený slovník a slovo solipsistická je zamazané od čokolády z napůl snězeného dortu, který leží na kuchyňském pultu. Miluju tě, že mě tak bedlivě posloucháš, zcela bezostyšně.

Nechceš, abych šel, ale já musím do práce.

„Ale já chci, abys tu zůstal,“ hádáš se a jsi sladká, dokonce i když se hádáš. „Nemůže to za tebe vzít Ethan?“

„Strašně nerad to vytahuju, ale na to jsi měla myslet, když jsi ho seznamovala s Blythe.“

Zaúpíš a zatarasíš dveře a necháváš župan napůl rozhalený. „Porušuješ županové nařízení, Joe.“

„Do prdele,“ říkám a ty do mě bušíš pěstičkami a já nakonec odcházím a den se mi strašně táhne a posíláme si tolik esemesek, že mi asi upadnou palce. Chtěl bych ti přinést všechny knihy na světě, ale spokojuju se s jednou ze svých nejoblíbenějších, kterou jsi nikdy nečetla: V jezeře mezi lesy od Tima

O’Briena. Pouštíš mě dál a něžně si ode mě knihu bereš a líbáš mě sladkými rty dívky jménem Guinevere. „Vím, že jsem měla důvod tu knížku odkládat,“ říkáš. „Jako bych věděla, že se jednou objeví někdo, kdo mi ji dá.“

„Tak to jsem rád, že jsi počkala.“

Sedmého dne vynalézáme hru: Falešný scrabble. Pravidla jsou taková, že se nesmí používat žádná existující slova. Ty vytahuješ srovnítko a já skládám punklasický a ty mě porážíš a vytahuješ se a já tě miluju, že se tak dokážeš radovat z vítězství. Moc ráda vyhráváš a já umím unést porážku, takže se za čtyřicet let budeme mít stejně krásně jako teď.

Devátého dne tě nachytám, že si čistíš zuby mým zubním kartáčkem, a ty rudneš studem. Nejdřív si vyplachuješ pusu a tvrdíš, že ses spletla, ale já jsem tě prokoukl a poznám ti na očích, že lžeš, a ty se koušeš do rtu a zakrýváš si oči. „Tak já to řeknu, ale nemůžu se u toho na tebe dívat. Prostě se mi líbí mít v puse tvůj zubní kartáček, protože se mi vždycky líbí, když tě mám v sobě, promiň, je to divné a úchylné.“ Neříkám ani slovo, sprásknu ruce, sundávám ti kalhotky a dělám ti to přímo tady, ve tvé koupelně.

Desátého dne mi říkáš, že ses nikdy v životě necítila tak strašně moc ve vztahu s někým.

Jedenáctého dne ti říkám, že jsem se přistihl, jak si v obchodě zpívám písničku z Ladíme!, a nepřestal jsem, ani když se mi lidi začali smát. „Mám tě v sobě,“ říkám a ty jsi najednou na kolenou, celá hladová.

Čtrnáctého dne si uvědomuju, že jsem ztratil pojem o čase, protože si nejsem jistý, jestli je dnes den čtrnáctý nebo den patnáctý, a ty mi mačkáš ruku, zatímco spolu jdeme po ulici. „Protože každý den jako by vždycky byl ten jediný,“ říkáš. „Nikdy v životě jsem tak silně nevnímala přítomnost.“

Líbám tě na temeno hlavy a jsi můj mluvící králíček. „Jenomže mně se nestává, že bych ztratil pojem o čase, Beck. Myslím, že jsem se asi zamiloval.“

Sedmnáctého dne prší a my jsme v županech v posteli a ty si zvýrazňuješ oblíbené pasáže v knize V jezeře mezi lesy a pak mi je čteš. Když jdu do práce, skoro nic tam neudělám, protože mi nedáš ani pět minut pokoj a pořád mi píšeš. Někdy chceš jen kecat o ničem.

Všiml sis někdy, že mám na pravé ruce křivé prsty? No jo. Normálně jde poznat, že s nimi hodně pracuju. A jakpak ti to jde?

A někdy neposíláš slova, jen extrémně přiblížené fotky mých oblíbených míst na tvém těle, kterých je ovšem strašně moc. Ale nenecháš mě hádat, a než ti stačím odepsat, píšeš ty mně a vždycky máš co. Takhle dobře mě nikdy nikdo neznal. Nikdo se nikdy o mě tak nezajímal. Když ti něco vyprávím, ptáš se mě na detaily. Jsi mnou uchvácená.

„Kolik ti bylo? Ale no tak, přísahám, že když mi řekneš, jaké to bylo poprvé, nebudu žárlit. Joe, prosím. Řekni, řekni, řekni!“

A já ti to říkám, říkám, říkám! Ethan tvrdí, že prvních pár dní ve vztahu je velmi intenzivních, ale Ethan nechápe, že tohle není vztah. Ty tomu říkáš, že je to všeství. A co s tak okouzlujícím slovem, které jsi vymyslela, asi udělám já? Koupím krabici zdobení na dort a alobalový tác a tři tuby polevy. Upeču ti dort a nahoru píšu:

Všeství (podst. jméno): splynutí myslí, těl i duší.

A nesu ten dort po chodníku a do metra, nesu ho v metru a pak nahoru po schodech a po chodníku až ke tvým dveřím a ty vypískneš a děláš asi milion fotek toho dortu a pak skončíme v posteli a jíme dort a milujeme se a díváme se na stará domácí videa vaší rodiny na Nantucketu a zase jíme dort a zase se milujeme a tohle je jediné všeství, jaké jsem kdy měl.

Jsem v práci na žebříku a Ethan mi podává neoblíbené knížky, které chci schovat na horních policích. Ethan mi říká, abych nečekal, že to zůstane takhle krásné, a já mu velmi rychle a sebevědomě odpovídám: „Je mi jasné, že to takhle nezůstane napořád.“

„Uf,“ odpovídá.

„Bude to čím dál lepší.“

On odchází za zákazníkem a mně se do hlavy vkrádají různá co kdyby. Píšu ti esemesku přímo z police s poezií Shela Silversteina:

Ahoj

A třesu se a potím. Co když má Ethan pravdu? Co když neodepíšeš? Co když už ti nechybím?

Jenomže ty okamžitě odepisuješ:

Miluju tě.

Mohl bych spadnout ze žebříku a rozbít si lebku a bylo by to jedno. Jak říká Elliot v Haně: „Mám svou odpověď.“

Má odpověď jsi ty.

43

Je dobře, že jsem si udělal printscreen tvé esemesky s textem Miluju tě. Po následující noci se cosi mění a já si připadám, jako bych stál před pointilistickým obrazem, na kterém jsou jen tečky, ne celý výjev. Ještě stále jsi moje přítelkyně; to jsi. Ale…

Neodepisuješ mi na e-maily hned, což by nevadilo, kdyby ses nevymlouvala:

Promiň, měla jsem hodinu. Promiň, mluvila jsem s Chanou… Promiň. Zlobíš se?

Já se snažím odpovídat mile:

V poho, B. Nezajdeme na večeři?

Nemusíš se omlouvat. Pokud ovšem nemáš na sobě župan… Proč bych se zlobil? Miluju tě.

Jenomže ani jedna z těch odpovědí nebyla správně, protože jakmile ji pošlu, musím zase čekat. Začínám mít temné myšlenky a v duchu zabrouzdávám do Nickyho béžového doupěte plného rokenrolu a chtíče. Jenomže ty za ním nechodíš. Kdyby to tak bylo, někomu bys to řekla nebo bys mu napsala, což neděláš. Ještě pořád mám tvůj starý telefon a pořád ti kontroluju e-mail i Facebook. Miluješ mě. A jednoho dne najdu způsob, jak tě přimět se přiznat, že tvoje máma pořád platí telefon, který jsi ztratila před několika měsíci. Už se k tomu blížíme. Jenomže tě miluju tak moc, že nejsem schopný dobrovolně se odříznout od tohohle komunikačního kanálu. Bojím se, že mi kloužeš mezi prsty – a to opravdu –, svírám v ruce tvůj telefon a přeju si, aby ses vrátila. Zní to šíleně, ale já vím, že to funguje. V tuhle chvíli potřebujeme všechno, co nám pomůže. Takhle to ve vztazích chodí, to vím. Ale já mám právo být frustrovaný. Ty teď píšeš promiň a já píšu ne, a co se stalo s časy, kdy naše společné slovo bylo všeství? Ethan říká, že si z toho nemám nic dělat.

„Ona je do tebe blázen, Joe! Blythe říká, že ve třídě píše prakticky už jenom porno.“

Jedině Ethan tomu může říkat porno a Ethan nemusí řešit, kde bude večeřet ani kdy; Blythe je v tom s ním, a jak je možné, že jejich vztah je silnější než naše všeství?

Můj zubní kartáček je suchý. Už ho nepoužíváš a já bych dokázal přesně určit okamžik, kdy jsi přestala. Když se chci dívat na Ladíme!, jsi unavená nebo ses zrovna na kousek dívala ve vlaku. Když chci jít na pizzu, měla jsi pizzu k obědu – kdysi dávno jsi mi hlásila, co máš k obědu –, a když se chci milovat, chceš ještě chvilku počkat.

„Jenom dopíšu odstavec. Jsem strašně pozadu. Je to hrozné, já vím.“

„Vydrž chvilku. Snědla jsem falafel a asi to nebyl dobrý nápad.“

„Vteřinku. Jenom skočím se župany do prádelny a hned jsem zpátky.“

Nesu ti Co nosili s sebou a Teče tudy řeka, protože jsi nevěděla, že v obou knížkách je víc povídek. Do obou ti píšu věnování a neříkám ti o něm. Uplynou čtyři dny a obě knížky stále leží na pultu v kuchyni. Nikde žádné šmouhy od čokolády, žádné zvýrazněné odstavce, žádné záložky. Nelíbí se ti, neznáš je a jsou chvíle, kdy si připadám jako vetřelec.

Já: Právě jsem si prohlížel fotku toho místečka na stehně.

Ty: Promiň. Vydrž. Nemám signál.

Já: V klidu. Zavolám pak.

A pak už neodepisuješ a já začínám být pomalu nepříčetný, protože Co

Se

Do prdele Děje?

Nenadáváš na mě, když se bavíš s Lynn a Chanou. Nezahýbáš mi; to bys neututlala vzhledem k tomu, že mám přístup k tvému e-mailu. Já vím. Taky vím, že nemáš tak moc práce ve škole a seznámit Ethana s Blythe fakt nebyl dobrý nápad, protože mi vždycky v práci vykládá, jak se měli večer skvěle, že hráli golf v hale – fakt nekecám –, a ty mi ani neodepíšeš, když ti píšu, že s tím Ethanem a Blythe je to nějaké divné.

Bolí to, Beck. Nevím, co si s tou tvou nepřítomností počít. Nejsi na mě naštvaná. Znám tě dost dobře, abych poznal, kdy to v tobě vře, ale šťastná taky nejsi. Ptám se tě, jestli si nechceš obléct župan, a ty mi odpovídáš, že župany už máme za sebou, a dáváš mi pusu. Objímáš mě, ale co přesně jsi tím chtěla říct?

Župany máme za sebou.

Pořád ještě máme všeství, protože pořád děláš spoustu věcí. Nejméně jednou týdně se budím s ptákem ve tvé puse. Pořád mi ještě hlásíš, že sis na mě jen tak vzpomněla:

Solipsisticky (adv.) ? myslím na tebe a horkou vanu

A když píšeš mámě, doslova o mně básníš:

Tohle je něco jiného, mami. On je úplně na mojí úrovni. A vlastně by technicky neměl být, protože žije úplně jinak. Ale když to funguje… tak co? Chápeš?

Tvoje máma se nemůže dočkat, až mě uvidí, a já zavírám oči a vidím nás oba v Nantucketu, oba zamilované. Dokonce se tě na to jednou večer, když ležíš jako pecka, protože jsi dostala menses, ptám.

„Myslíš, že bychom mohli léto strávit v Nantucketu?“

Hihňáš se a já pěním. Tohle neměl být vtip a ty se cítíš trapně. „Joe, miláčku, ale ne. Nesmála jsem se tomu. Jasně, že můžeme jet do Nantucketu. Jenom se neříká v Nantucketu, ale na Nantucketu.“

Nenapadá mě žádná vtipná odpověď a kdysi jsem s tebou přesně tohle uměl, ale možná má Ethan pravdu a ty mě prosíš, jestli bych ti nezaběhl do lékárny pro brufen, a já samozřejmě letím. Nejsou zatažené závěsy a já vidím, jak otevíráš notebook a začínáš odepisovat na e-mail. Vím, že už bych se ti neměl tolik dívat do pošty, když jsme teď konečně spolu, ale je chladná noc a do lékárny je to kus, takže otevírám tvou odchozí poštu.

Nic.

Dívám se do konceptů. Nic.

A to není možné, protože jsem na vlastní oči viděl, jak píšeš e-mail. Kupuju brufen a vyrážím domů a rozhoduju se, že se tě na to přímo zeptám, ale když otevřu dveře – před pár týdny jsi mi dala klíče

–, nejsi doma. Volám tě, ale jsi pryč a mě se zmocňuje panika. Jenomže pak slyším, jak někdo pouští vodu, a jdu do koupelny a ty jsi mokrá a rozpálená a moje.

„Tak honem, šup ke mně,“ říkáš. A já jdu. Šoustáš mě jako zvíře a pak si oblékáme župany a já už

nemyslím na žádný e-mail a třeba jsem se spletl, třeba jsi ho smazala. Tu noc jsme si hrozně blízko a já se ráno budím a ty už jsi pryč a já ti píšu esemesku:

Já: To bylo fantastické. Vzbudil jsem se a pořád jsem tě viděl ve sprše.

Ty: Jo, jo.

Já: Dej mi vědět, v kolik mám dneska přijít. Mám pocit, že budeš potřebovat dát si ještě jednu sprchu.

A pak se to stane, nejobávanější odpověď na světě, nejstručnější ze všech, mnohem víc zamítavá než prosté ne a přísně zapovězená někomu, kdo má rád jazyk jako já a jako ty, protože tak to alespoň tvrdíš.

Ty: Jo

Dostal jsem od tebe obávané Jo a prosím Ethana, jestli by za mě nevzal zbytek dne, ale on nemůže. Čas se strašně vleče a já z toho šílím a dívám se na tvé fotky a ztrácím trpělivost se zákazníky a zavírám dřív a volám ti, ale dostávám se do hlasové schránky a nechávám ti vzkaz, v němž se ptám, kdy přijdeš. Už jsem doma, když konečně odpovídáš, a ukazuje se, že existuje něco horšího než obávané jo:

Ty: To je na dlouho, miláčku, prostě nestíhám. Zavolám ti zítra xoxo

Brečím a dívám se na Ladíme!. A zpívám s Barden Bellas. Nechci být člověkem, který zná jméno fiktivní hudební skupiny ve filmu pro puberťačky, ale tohle se mnou udělala láska. Když je konec, vyhoním si ho v koupelně jako spousta nešťastně ženatých chlapů na tomhle světě. Pláču ještě usedavěji, protože já jsem si tě ještě ani nevzal. Zatím.

44

Existuje jen omezený počet okamžiků, kdy můžete člověku říct, že za něj máte radost. Poslední dobou jsem měl za Ethana radost hodně často a začíná se mi to trochu zajídat. Každý den přijde s nějakou dobrou zprávou a dnešek není výjimkou.

„Tomu nebudeš věřit, Joe.“

„Schválně.“

„Blythe chce, abychom bydleli spolu!“

On září a já se usmívám. „To je super, Ethane.“

Murray Hill mu bude chybět. Je jediný člověk na světě, který cítí k posranému Murray Hillu vazbu, a já automaticky odříkávám naučenou frázi: „Mám za tebe radost, kamaráde.“ A myslím to vážně.

Ale myslím, že máš na mě špatný vliv, Beck, protože najednou mám pocit, jako by život byl nějaký závod a Ethan s Blythe mě poráželi. Chci, aby život byl jako člověče, nezlob se – abychom se my dostali do domečku a vyhráli, zatímco oni se ještě plahočí po herní ploše. Začínám se chovat jako debil a házím šipku s cílem zasáhnout jeho balonek. „A jsi si jistý, že chceš bydlet až v Carroll Gardens?“

„Blythe se na Murray Hillu nelíbí,“ krčí rameny. „Je to tam strašně tuctové.“

„Rozumím,“ odpovídám a nemůžu si pomoct, musím hodit ještě jednou. „Já už asi ani nepamatuju, kdy jsem spal doma. Jsem furt ve West Village.“

Dráždit takhle vesmír je velmi nebezpečné, protože o pár minut později mi přirozeně píšeš SMS: Nemohli bychom být dneska u tebe místo u mě? Měla jsem šílený den a u mě to vypadá jak po výbuchu.

Oznamuju Ethanovi, že musím jít na vzduch. Volám ti. Nebereš to. Už mi to nikdy nezvedáš. Chodím sem a tam a zase se mě zmocňuje panika. Mám doma sbírku všech kousků tebe, které jsem nasbíral jako suvenýry ze své cesty. Znovu ti volám. Hlasová schránka. Opírám se o výlohu a dochází mi to. Bojím se o nás, Beck. Až budeme bydlet spolu, což budeme, budu se muset rozhodnout mezi tebou a těmi posbíranými kousky tebe, které mám v tuhle chvíli schované v krabici v té díře ve zdi, kterou jsem kvůli tobě udělal. Stěny v tom baráku jsou hrozné (kdo by to byl řekl) a sádrokarton praská a díra je čím dál větší a já pořád myslím na to, že to mám říct domovníkovi, ale já to domovníkovi vlastně říct nechci, protože si chci v té díře schovávat věci. Začínám bláznit. Aby ses k té krabici dostala, musela bys do té díry ve zdi strčit hlavu, a to by žádná holka neudělala. Dýchej, Joe.

Zvoní mi telefon a já ho beru. „Čau.“

„Joe, prosím tě, já fakt nemůžu mluvit, už tak jdu pozdě.“

„Kde jsi?“

„Tady,“ říkáš a já se otáčím a ty se usmíváš. Mám rád, když mě překvapíš v obchodě. Nic na světě se nevyrovná objetí s tebou v okamžiku, kdy to nejméně čekám. Odměňuju tě polibkem. Ty mi ho oplácíš, ale bez jazyku. Jsi ve školním modu.

„Nemůžu se zdržet.“

„Určitě? Mám tam Ethana. Můžeme zajít na kafe.“ Nastavuješ dlaň. „Mohl bys mi dát klíče?“

Tohle je všeství. Neměl bych váhat, ale váhám.

„Joe, uvažuj, budu doma dřív než ty.“

Řekla jsi, že v mém bytě budeš doma, a já ti dávám svoje klíče. Ty mně pusu. Zase bez jazyku.

„Nemáš náhodou hodinu?“

„Jo,“ odpovídáš a objímáš mě a je to na rozloučenou. „Tak večer!“

Jsi pryč i s mými klíči, a když se vrátím do obchodu, Ethan se směje. „Hodíme si mincí?“

„Jak to myslíš?“

„No, zrovna volala Blythe a říkala, že někdo nahlásil ve škole bombu, takže mají volno.“

„Jo,“ odpovídám, ale tohle je novinka.

„Takže budeme losovat?“

„Netřeba,“ říkám. „Beck tu má kámošku. Klidně běž a bav se.“ Ethan mizí a já ti píšu:

Čau, máš chvilku?

Uplyne deset minut, žádná odpověď. Dávám na dveře cedulku VRÁTÍM SE ZA 10 MINUT. Jdu dolů do klece. Chodím sem a tam. Proč jsi mi neřekla, že vám zrušili výuku? Proč nejsme spolu, když máte nahlášenou bombu? Nikdy v životě jsem se tak nebál a chtěl bych, aby Nicky nebyl kretén, protože zrovna teď bych si fakt potřeboval s někým popovídat. Ploužím se zpátky nahoru, zlomený, smutný, nevím, co dělat. Strhávám ze dveří cedulku a odemykám. Pořád žádná odpověď a já už začínám být nepříčetný. Hroutím se na židli za kasou a hlavu mám jako bombu, která může každým okamžikem vybuchnout. Jenomže v tu chvíli vchází dovnitř ona. Dívka. Zákaznice. Oči má jako obrovské lískové ořechy a na sobě má mikinu z vysoké jménem SUNY Purchase, krátkou sukni, podkolenky a plátěné tenisky. Bez tkaniček. Kontroluju telefon, stále žádná odpověď.

Mává na pozdrav a já dělám správnou věc a odpovídám. Kontroluju telefon; stále žádná odpověď. Pouštím nějakou hudbu, Roberta Planta s Alison Kraussovou. Během chvilky si zpívá s nimi, kdosi říkal, že držím svět za ocas, skáču přes oblaky a topím se v obloze, a já kontroluju telefon; stále žádná odpověď. Ztišuju hudbu a ona reaguje tak, že zpívá hlasitěji. Je stejně dobrá jako kterákoli z Barden Bellas, pokud ne lepší. Vykukuje zpoza regálu a já mačkám pauzu.

„Nezpívala jsem moc nahlas?“

„Jste skvělá.“

„Už zavíráte?“ ptá se.

„Ne.“

Usmívá se. „Dík.“

Mizí a já kontroluju telefon; stále žádná odpověď. Obcházím pult, abych líp viděl na její nohy, a Justin Timberlake začíná zpívat „Se?orita“. Ten Ethan je debil, zapnul náhodné přehrávání. Hrnu se zpátky za pult a měním písničku.

Ona se směje. „Nechte to.“

Jde na druhou stranu uličky a v ruce drží Bukowského a já polykám nasucho. Kontroluju telefon; stále žádná odpověď. Jde s komínkem knih k pokladně stejně nenuceně, jako kdyby si kupovala ve večerce mléko. Nemůžu zkontrolovat telefon; je to zákaznice, zaslouží si, abych se jí plně věnoval. Pokládá knihy na pult. Charles Bukowski je úplně nahoře, Kapitán odešel na oběd a námořníci převzali velení.

„Nejsem jedna z těch holek, které si kupují Bukowského, takže si můžu dovolit koupit Bukowského.

Chápete, co tím chci říct?“

„Je to zvláštní, ale ano,“ odpovídám. „Ale můžete být klidná. Já nikdy nikoho nesoudím.“

„Tak to jsem se snažila zbytečně,“ odpovídá, a že by se mnou flirtovala?

Přejíždím Bukowského čtečkou čárových kódů a dívám se na ni. „Omlouvám se za svoje výrazivo, ale tahle je kurevsky dobrá.“

Souhlasí. Slintá blahem. „Ztratila jsem ji, když jsem se stěhovala. A vím, že je to kravina, ale nejsem schopná fungovat ani spát, dokud tu blbou knížku nebudu zase mít, chápete?“

„Je to zvláštní, ale jo,“ odpovídám, a odkdy tak často opakuju je to zvláštní? Tlumím hlasitost Ethanovy diskotéky a přejíždím čtečkou Starou školu od Tobiase Wolffa. Tohle jsem nikdy nečetl a taky jí to říkám.

Je neskutečně pohotová: „Tak třeba bych vám o ní mohla přijít povykládat, až ji dočtu.“

„Najdete mě tady,“ říkám.

Ty jsi ještě Co nosili s sebou ani neotevřela a tahle holka tleská, když beru do ruky její poslední výběr: Nadějné vyhlídky.

Vesmír má smysl pro humor a já to prostě musím říct. „Víte, že v Port Jeffersonu mají každý rok festival Charlese Dickense? V prosinci.“

„A co se dělá na festivalu Charlese Dickense?“ ptá se a oči má stejně otevřené jako Karen Mintyová kundičku.

Ale ne, flirtuju. Usmívám se. „Přesně to, co byste čekala. Maluje se na obličej, hraje na flétny, chodí v kostýmech a jedí se zákusky.“

Chápe mě a souhlasí. „Proto nás teroristé nenávidí.“

Nekontroluju se a mluvím bez obalu: „A proto Bůh stvořil teroristy.“

„Vy věříte v Boha?“ Tahle holka je taky jiná, sexy. Je velmi rozhodná: „Bůh určitě existuje. Jedině Bůh by dokázal stvořit něco tak úžasného jako skupinu Marky Mark and the Funky Bunch.“

Já jsem ty jejich „Good Vibrations“ nikdy neslyšel a ona sahá do peněženky a podává mi kreditku s obrázky štěňátek. Přejíždím po vystouplých plastických písmenech. Ty bys mě asi zrovna teď fakt nesnášela. „Takže, vy se jmenujete… John Haviland?“

Rudne. „Doufám, že nepotřebujete legitku, protože tu jsem ztratila. Teda někam založila.“ Projíždím kartu čtečkou. Ona si zhluboka oddychne. „Jste skvělý.“

Mělo by mi to být jedno; mám tebe. Ale vyzvídám. „Chodíte na Purchase? Do kterého ročníku?“

Vrtí hlavou, že ne. „Lítám po výprodejích a kupuju si trička s logy univerzit,“ odpovídá hrdě.

„Takový sociologický experiment. Pozoruju, jestli se ke mně lidi chovají jinak podle toho, jakou školu mám zrovna na sobě.“

Trhám účtenku a ona ji podepisuje, rychle, chaoticky a hrubě. Ještě nikdy jsem nebalil knížky takhle pomalu a najednou vyhrknu: „Já jsem Joe.“

Ona nasucho polyká. „Já jsem, ehm, Amy Adamová.“

„Amy Adamsová.“

„Bez s!“ Bere tašku a mizí. „Díky, Joe. Měj se krásně!“

Chtěl bych za ní vyběhnout ven a vzít ji domů za tebou. Chci ti říct, že ke mně přišla, že se mnou mluvila o Bohu. Běžím ke dveřím, ale ona už je pryč. Zvoní telefon. Beru to. Je to ona? Ne, volají z banky. Chtějí znát detaily poslední transakce. Karta, kterou použila, je zjevně nahlášená jako kradená. Nehodlám tu holku prásknout, ale ten telefonát mě trochu zchladil. To mám za to, že jsem s ní

flirtoval. Kontroluju telefon; stále žádná odpověď. A skutečnost, že od tebe stále nemám odpověď, je pro mě jako podepsané svolení, že mohu zlobit. Hledám na internetu Amy Adamovou, skoro jako bych tě tím dráždil, aby ses mi vrátila.

Kvůli herečce Amy Adamsové je prakticky nemožné cokoli najít a Ethan mi posílá MMS s fotkou sebe a Blythe na Coney Islandu. Neodepisuju. Jdu pomalu domů a nepotřebuju kontrolovat telefon, jestli jsi neodepsala, protože kdybys to udělala, přerušila bys tak mé marné hledání.

„Amy Adam New York.“

„Amy Adam neherečka“

„Amy Adam mikina“

„Amy Adam Facebook“

„Amy Adam SUNY Purchase“ (člověk nikdy neví…)

Už jsem skoro doma a ploužím se po schodech a kontroluju telefon; stále žádná odpověď. Ze svého bytu něco slyším, jsi tam. Cítím dýňovou buchtu, pečeš. Slyším, jak se z mého bytu ozývá zpěv, a usmívám se. Ty nejsi Amy Adamová. Miluju tě, protože zpíváš falešně. Neměl jsem důvod o tobě pochybovat a dvakrát klepu na dveře. Voláš, abych počkal.

Otevíráš dveře, a tý jo. Ty ses tady teda zabydlela, protože sis přinesla župany. Ten svůj máš na sobě (pod ním jsi nahá) a upekla jsi koláč (pod polevou je dýně). Říkáš, že mám dvacet pět vteřin, abych se svlékl a vzal si župan. Zvedám tě ze země, protože jsi můj trpasličí zázrak, a ty mě líbáš; to je tvoje odpověď. Navíc jsi na svůj spontánní nápad velmi pyšná. Přiznáváš, že jsme nemohli jít k tobě, protože v budově byli švábi a dezinsektoři. Rozhodla ses udělat z nevýhody výhodu, překvapení. Lížu polevu z koláče a lížu ti kundičku, a když se uprostřed noci budím a jdu si vyčistit zuby, mám kartáček od tvých slin.

„Omlouvám se,“ říkám tiše a myslím to vážně.

45

Nevím, co jsi do toho koláče dala, a ty se směješ, že byl z prášku. Ale ten koláč i ty župany s námi něco udělaly. Ráno tě budím polibkem a ty mě objímáš. Celá záříš: „Vzpomínáš, jak jsem ti upekla koláč?“

„Vzpomínáš, jak jsem ti upekla koláč?“ napodobuju tě a tobě se to líbí. Líbáš mě a užíváme si jeden druhého a ty máš pro mé ruce spoustu nových nápadů. Líbí se mi, jak se nestydíš. Líbí se mi, jak mi říkáš, co bys chtěla. Tvoji fantazii by měli stáčet do lahví a skladovat a studovat a já jsem tě takhle snad ještě nikdy neměl. Jsi úplně vzpřímená a nohy máš propletené s mými. Dobrý Bože, neuvěřitelně pasujeme jeden do druhého, tohle je neuvěřitelný sex a pak se oba hroutíme na postel. „Šmarja,“ říkám.

„Jo,“ odpovídáš a tulíš se ke mně a ptáš se, jestli chci zbytek koláče, a já se ptám, kde ses naučila takhle šoustat. Červenáš se. Jsi stydlivá, dokonalá. Natahuješ si přes hlavu tričko, a když už jsi skoro venku z ložnice, běžíš zpátky ke mně a doslova mě zahlcuješ polibky a dotyky.

Jsem nejšťastnější člověk na světě, a zatímco dáváš koláč do mikrovlnky, mažu historii hledání ve svém telefonu. Ty bys mi v něm nikdy nečmuchala, respektuješ mé soukromí a věříš mi. Ale nechci mít telefon poskvrněný Amy Adamovou, ani Amy Adamsovou, ani žádnou jinou holkou na světě. Ty zpíváš z kuchyně: „Pořád zapomínám. Začala jsem číst jednu povídku z Teče tudy řeka.“

A taky konečně čteš knížky ode mě a mně se líbí, jak to zní, když voláš z kuchyně, a to tak moc, že nejsem schopný čekat, až se vrátíš. Vstávám z postele, nahý, jdu do kuchyně, zvedám tě, posazuju na kuchyňskou linku a roztahuju ti nohy a ty bezostyšně poznáváš všechny přednosti mého jazyka, mých rtů. Nevnímáš hluk z ulice, hučení mikrovlnky, nevnímáš, že se sousedi nad námi hádají, ani pípnutí mikrovlnky. Když tě mám v puse, jsi jenom moje. Snad ještě nikdy v životě ses takhle silně neudělala. Vím to, cítím to. Cosi divokého a schovaného hluboko uvnitř v tobě mě konečně pustilo dál. Hladíš mi uši a děkuješ mi a já tě sundávám z kuchyňské linky a usazujeme se na gauč s koláčem a knihou Teče tudy řeka. Čteš mi větu, která se ti líbila, a já ti skáču do řeči.

„Nechtěla bys tu ještě dneska zůstat spát?“

Váháš, ale jen na okamžik. A pak se usmíváš. „Jasně!“

Sprchujeme se společně za žlutou policejní páskou a já ti myju vlasy a ty mě líbáš na prsa.

Oblékáme se taky společně a budoucnost se právě stala přítomností, tady u mě.

„Ty, Beck.“

„Ty, Joe.“

„Co kdyby ses sem nastěhovala?“

Usmíváš se na mě. Přestáváš si zapínat hedvábnou blůzičku a jdeš na druhou stranu pokoje a slunce jde za tebou, protože všechny květiny otáčí se za sluncem, za tebou. Upřeně se na mě díváš a já tě líbám a ty šeptáš: „Jsem teprve v prváku, Joe. Nejdřív potřebuju dostudovat, víš? Potřebuju se na to soustředit.“

Není to odpověď, kterou jsem chtěl, ale mně stačí. Jsme oblečení a jdeme do mé kuchyně, a kdyby

tu byla Karen Mintyová, uměla by udělat sendviče s vajíčkem, ale kdyby tu byla Karen Mintyová, neměl bych tebe. Oblékáš si kabát. Říkám ti, že chápu, že ještě nejsi připravená se ke mně nastěhovat, ale že si sem klidně můžeš přinést počítač a psát, kdy budeš chtít.

To na tebe udělalo dojem. Objímáš mě. „To je moc milé, Joe. Ale můj počítač je hrozně stará troska.“

„Kdybych ti tak mohl koupit nový,“ říkám. „Třeba MacBook Air.“

„Nemusíš mi nic kupovat,“ uklidňuješ mě. Nejsi hamižná. Jsi spokojená. „A MacBooky jsou šíleně drahé, Joe. A kromě toho, když budu tady s tebou, tak určitě nebudu chtít psát, takže si hezky nechám svou starou trosku.“

Líbám tě. Vím, že tě mám nechat jít, a ty se otáčíš a ještě mi vlepíš poslední pusu. Dvakrát. Když jsi pryč, padám na gauč a peru se s počítačem. Hledám MacBooky, v ideálním případě Airy, a taky nabídky vysokoškolského studia. Je třeba si nalít čistého vína. Ty jsi spisovatelka. Psaní je tvůj život. Já to miluju v knihkupectví, ale to už nikdy nebude vydělávat tolik co kdysi. Chci ti koupit MacBook a jsem úplně mimo, ovšem v kladném slova smyslu. Píšu ti e-mail. Připadám si, že jsem ti hrozně blízko.

Nemáš se už vrátit?

Neodpovídáš, ale já už se nebojím ani se netrápím. Znám tě až moc dobře. Vím, že si do poznámkového bloku v telefonu ťukáš nápady. Není to tím, že bys mě ignorovala. Píšeš, protože cítíš inspiraci, protože jsi spokojená, díky mně.

Čas v obchodě se vleče, což mi nevadí. Mám čas plánovat, jak začít něco nového. Zapisuju se na Newyorskou univerzitu na kombinované studium. Nevím, co budu studovat – knihy? ekonomii? –, ale chci pro tebe i pro nás udělat všechno. Volám do baru Bemelmans a zařizuju nám rezervaci na příští týden. Asi si to neuvědomuješ, ale už je to skoro šest měsíců, co jsme se poznali, a já to hodlám pořádně roztočit. Oslavu začneme zase tady. Prostřu stůl dole v kleci a přichystám večeři při svíčkách. Pak si to tam pěkně rozdáme a pak dostaneš dáreček – šaty, které jsem ti koupil přes internet z Victoria’s Secret. Pořád ti posílají e-maily, že máš plný košík, a mně se podařilo najít číslo zboží a najít ho na e-shopu. Jsou sexy. Ukazovala jsi je Chaně a Lynn a myslíš si, že jsou až moc sexy.

Chana: Kup si je. Proč ne?

Lynn: Ale ne červené. A musíš pod ně mít punčocháče.

Chana: To si děláš srandu, ne? Podstata rajcovních šatů je v tom, že jsou rajcovní.

Ty: Dámy, dámy. Klídek. Stejně bych je nikdy nevzala na sebe.

Ale vzala a vezmeš a přijdou ti už zítra. Bude těžké je před tebou schovat a počkat, protože vím, že v nich budeš vypadat fantasticky, Beck. Ale kdyby ses moc styděla vzít si je do Bemelmans, tak to samozřejmě pochopím.

FedEx je tu a dostali jsme nového Jamese Pattersona – zítra tu bude rušno – a přišlo taky něco malého pro mě. Skoro jsem zapomněl, že jsem objednal DVD s Ladíme!; máš to pořád jenom stažené, ale když má člověk něco rád, měl by to vlastnit. Měl bych počkat a dát ti ho až na výročí, jenomže dneska večer přijdeš ke mně a upekla jsi mi koláč. Přece nemůžu to DVD taky schovávat, takže ho strkám do tašky a trhám balík s Pattersony. Pouštím nějakou hudbu – náhodou mám náladu na Ethanovu diskotéku a možná to znamená, že jsem šťastný – a dělám v populární beletrii místo na Pattersona, stejně jako budu muset udělat místo tobě, až se ke mně nastěhuješ. Jsem šťastný, Beck, a úplně mi tečou sliny a právě jsem dostal další nápad, jak oslavit naše výročí! Než půjdeme do baru

Bemelmans, zastavíme se v centru v Macy’s a schováme se v naší kabince. Neuvěříš, jak jsem se kvůli tobě rozšoupl, takže možná že z Bemelmansu půjdeme rovnou do tetovacího salonu a necháme si vytetovat všeství tam, kde to uvidíme jenom my. Malými černými písmeny na vnitřní straně stehna to bude vypadat nádherně a já bych se měl trochu zchladit, nebo budu muset vyvěsit cedulku VRÁTÍM SE ZA 5 MINUT a těch pět minut strávit dole v kleci.

Den se pomalu překlápí v noc, a když je konečně čas zavřít obchod, ani se mi nechce věřit, že už je tolik hodin. Mé smysly jsou rázem plně v provozu, to se mnou děláš ty, to žádný blbý Nicky nedokáže. Chodím kolem tohohle bloku každý den, ale cesta dneska vypadá jinak, čerstvě umytá, i když není, protože čištění tady provádí v úterky a pátky. Kolem postávají nějací teenageři a řeší plány na víkend a já jsem na střední neměl žádné kamarády, jenomže teď se to změní. Neodolám a píšu ti esemesku:

Za chvilku jsem doma. Odpovídáš okamžitě: Jo

A i když je to zase ono obávané jo, tentokrát mě nevykolejí. Už se nemám čeho bát. Takhle v pohodě jsem se nikdy necítil, spokojený sám se sebou, v metru, kterým si razím cestu domů k tobě. Schody na ulici si vyloženě užívám. Chci, aby život utíkal pomalu, protože se na tebe chci těšit z celého srdce, z celého srdce se s tebou přivítat, z celého srdce se s tebou milovat a pak chci, aby mi po tobě bylo z celého srdce smutno. Musím se smát, protože k sobě v duchu mluvím jako nějaké navoněné přáníčko, ale já si to zasloužím. Tebe i tu radost.

Za celý život jsem se nikdy necítil tak moc doma. Celý život jsem uvažoval, jak se mohou lidi usadit, mít práci, rodinu, přátele. Táta nosil každé Vánoce domů stromek a máma byla vzteklá a tahala ho zpátky ven na chodník. Všichni ve škole věděli, že my jsme ti divní, kteří vyhazují stromek ještě před Vánocemi. Slavil bych klidně i chanuku, ale to by zase ječel táta na mámu: Dyť ani nemáš menóru! Odkdy jsi najednou židovka? Všechny zimy jsem tedy přetrpěl bez dárků, ať už v červenozeleném papíře, nebo v modrostříbrném. Poznal jsem Dny díkůvzdání bez krocanů, protože táta radši hovězí. Čekal jsem, Beck. Už jsem u vchodu. Čekání je u konce. Odemykám vchodové dveře a klíč drhne, protože svoje klíče jsem dal tobě a tenhle náhradní je zarezlý. Mám poštu, jenom účtenky a kupony pro J. Goldberga. Jdu po schodech a vzpomínám, jaké to bylo jít po schodech za Karen Mintyovou, a s každým schodem myslím na něco, co na tobě miluju, a dělám domácí úkol, i když už žádnou terapii nepotřebuju.

Beck chápe, co mám v sobě, a ví, že můžu být chytrý i bez vysoké.

Beck mě miluje tak, jak to vyhovuje jí, s kartáčkem na zuby a županem.

Beck se mi nebojí říct, že je se mnou hrozně ráda.

Beck se probouzí šťastná, že ležím vedle ní.

Beck neumí vařit a já taky ne a ona tvrdí, že je to v pořádku, protože to znamená, že se to můžeme spolu učit.

Beck si našla ve slovníku výraz solipsistický. Teď už má ve slovníku vyznačenou spoustu slov, která mi vypadla z pusy přímo do jejího světa.

Když má orgasmus, tiskne se ke mně celým tělem. Její kozičky reagují na každý můj dotyk. Odpovídají. Celé její tělo je jako odpověď.

Beck má potenciál být nefalšovaně šťastná za jiné lidi. Je hrdá na to, že seznámila Ethana s Blythe. Je moc roztomilá.

Pamatuje si buď všechno, co jsem říkal, nebo nic z toho, co jsem říkal, a tak či tak je to vždycky dobře. Říká, že někdy je do mě tak moc blázen, že ani neslyší, co říkám.

Už se nemůžu dočkat. Chci tě a posledních pár schodů doslova vyběhnu, rozrazím dveře a stojí mi jako kámen a v ruce mám DVD s Ladíme!, ale to je jedno. Všechno už je jedno. Koberec, který zakrýval díru ve zdi, leží na zemi. A když mě spatříš, díváš se na mě úplně jinýma očima. V ruce držíš svoje kalhotky. Chvěješ se strachem, jako bych byl nějaká zrůda z hororu, jako bych byl rotvajler nebo rozhodnutí o nepřijetí, a já nic z toho nejsem a dělám krok směrem k tobě a zkouším to:

„Beck.“

„Ne,“ říkáš. „Ne.“

46

To ty jsi čenichala v mojí zdi a chováš se, jako bych byl v tomhle bytě jediný, kdo má nějaký problém. Samozřejmě mě chceš opustit. Děsí tě Beckina krabice. Vynášíš rychlé soudy a jsi hnusná. Stojíš proti díře ve zdi za mou sedačkou – což je mé zvláštní a soukromé místo – a moje krabice leží na sedačce, částečně rozervaná, protože ses do ní snažila dostat jako hladová krysa. Na tomhle všem je jenom jedna dobrá věc. Jak jsi spěchala, aby ses mi mohla prohrabat věcmi, nechala jsi telefon na konferenčním stolku. Zatímco se prohrabuješ v krabici, beru ho.

„Tohle je použitý tampon.“

„Je v sáčku.“

„Ani se kurva nehni,“ přikazuješ.

Spousta chlapů by teď byla hodně naštvaná, ale já ne. Vím, že jsi teď úplně mimo, Beck. Sakra, zlobíš se, že jsem ti ukradl korálky z festivalu Mardi Gras, ale vždyť jsi až doteď ani nevěděla, že je nemáš. Zlobíš se, že jsem ti minulý týden pomáhal prohledat celý byt kvůli ztraceným slunečním brýlím od Chanela, když jsem zjevně věděl, že je mám v téhle krabici. Jenomže upřímně, bez těch blbých a zcela neslušivých brýlí ti je určitě líp. Ty jsou pro lidi, jako je Peach. Ty v nich vypadáš hloupě a měníš téma.

„A co jako tohle?“ čílíš se. „Tohle je moje ročenka, Joe.“

„A je úplně v pořádku.“

„Je moje, ty úchyle. Ty jsi nikdy na nantucketskou střední nechodil. Tohle je moje ročenka z mého života s mými přáteli a mým domovem.“

„Beck.“ Ještě nikdy jsi nebyla tak sobecká, ale já budu trpělivý. Míříš na mě prstem. „Ne.“

Nejsi zodpovědná za to, co děláš. Pořád se díváš k požárnímu schodišti, jako by to byla jedna z možností. Plácáš nesmysly, jako že mě necháš, potom, co jsi mi upekla koláč, co jsme se bavili o společném bydlení.

Zkouším se k tobě dostat. „Beck, uklidni se. Přece v tomhle stavu nepolezeš z okna a po venkovních schodech. Jsi úplně mimo.“

Je to pořád dokola, chvíli se bojíš, chvíli mě chceš zabít, chvíli si myslíš, že já chci zabít tebe, chvíli jsi oběť mých zvěrstev (HAHA) a chvíli jsem oběť já, protože chceš pro změnu zabít ty mě (HAHA). Prskáš a říkáš, že jsem zasraný úchyl. Já vím, že to nemyslíš vážně. Kdyby ses skutečně bála, už by ses opravdu pokusila utéct. Pravda je taková, že tě znám. Vím, že ti tenhle objev udělal radost. Máš ráda, když jsi středem pozornosti, a máš ráda, když jsou ti ostatní oddaní, a tahle krabice je důkaz, že jsem velmi pozorný a oddaný divák. Kdyby v té krabici byly věci od Candace, určitě by ses přerazila, jak by ses snažila dostat z mého bytu. Nakonec se ke mně vrátíš, ale budu muset být trpělivý. Jsi v šoku. Zase ječíš. Jenomže mi začíná třeštit hlava a mám strach, co sousedi, a nakonec na tebe vyjedu:

„Mohla bys už držet hubu? Máš pocit, že ti nadávám? Jak si myslíš, že se asi cítím, když se vrátím domů a najdu tě, jak se mi hrabeš ve stěně? Myslíš, že mi to nevadí? Myslíš, že se mi líbí, že mi tu

slídíš?“

„Máš plnou krabici mých věcí,“ odsekáváš. „Odcházím.“

„Nebudeme teď dělat žádná zásadní rozhodnutí, jo?“ říkám. „A upřímně, Beck. Stejně tak bych se mohl já rozejít s tebou, protože se mi tady hrabeš ve věcech.“

„Já to nechápu,“ koktáš. „Ty jsi šílený. Šílený.“ A už je to tady zase, cvakáš zuby a rveš si vlasy.

„Nechápu, jak se mi takové věci pořád můžou dít.“ Ty toho dramatu pořád nemáš dost?

„Uklidni se Beck,“ prosím. „Co kdyby sis normálně sedla?“

Jsi celá rudá a přešlapuješ na místě a nadáváš mi do

psychoušskýchúchylnýchzvrácenýchperverzáků – a to je v pohodě. Vím, že to nemyslíš vážně.

„To si piš, že to myslím vážně, Joe,“ vyšiluješ a máváš mou čepicí ze závodu ve Figawi.

„Tohle ani nevím, odkud je.“

„To je nadlouho.“

„To jsem si jistá,“ komentuješ to. „Zasranej úchyle.“

Pamatuju si, jak ses chovala asi před měsícem. Byla jsi nepříčetná a ječela jsi na mě, že jsem z lednice vyhodil tři dny starý zbytek smradlavého burrita. Den na to jsi dostala měsíčky a políbila jsi mě na tvář.

„Nejsem cvok,“ řekla jsi tehdy. „Promiň.“

„Já vím, Beck.“

„Přísahám, že když jsem takhle hnusná, je to, jako bych vystoupila sama ze sebe. Vím, že jsem hrozná a iracionální, ale nejsem schopná s tím nic dělat. Někdy mám prostě péemesko hodně intenzivní.“

Odpustil jsem ti a od té doby jsem si na ten incident nevzpomněl, až teď, protože vím, jak se mám chovat ve všeství. Kdyby sem teď někdo přišel, myslel by si, že jsi cvok, Beck. Každý by se přidal na mou stranu a chtěl by, abys přestala ječet, protože mě zatím jenom obviňuješ a útočíš na mě. Jsem u tebe úchyl a psychouš a stalker a perverzák a já neodpovídám.

„Jsi hluchý, Joe?“

„Víš moc dobře, že nejsem hluchý.“

Už zase ječíš, a copak ječím já na tebe? Nikdy. Když ti napíšu esemesku a ty hned neodpovíš, nechám to být. A teď je na tobě, abys to nechala být. Přece nejde o to, že bych ti vzal něco, co potřebuješ. Copak si někdo prohlíží svoje ročenky ze střední? Tvůj život jde dál. Ani jednou jsem neviděl, že bys ji měla otevřenou. Ti lidi ti nechybí. A spousta holek by se omluvila, že mi narušila soukromí, jenomže ty jsi teď nevděčná. Pořád mi nadáváš do deprivovaných, zvrácených úchylů, co se ukájí cizíma kalhotkama.

Ty se uklidníš a já se z toho vzpamatuju a předstírám, že jsi lev v zoo. Já jsem ošetřovatel a hlídám dveře a modlím se, abych na tebe nemusel použít svou pěst, ale kdybych náhodou musel, asi se z toho dostaneš. V tuhle chvíli spočívá má práce ošetřovatele v tom, že budu stát a čekat. Ty se za chvilku unavíš, stejně jako se unavíš, když mi jezdíš na ptákovi.

„Jak dlouho už to děláš?“

„Nemusíš zvedat hlas.“

„Jak dlouho?“ ptáš se a poslechla jsi. Tentokrát už to bylo normálním pokojovým hlasem.

„Jak moc dobře víš, když jsme se seznámili, byl jsem z tebe hodně na větvi,“ odpovídám a možná mi svitla naděje. „Flirtovala jsi se mnou a cítil jsem, že mezi námi něco je, a nechtěl jsem po tobě hned vyjet, chápeš. Tak jsem čekal.“

„Ahá,“ říkáš, zakládáš si ruce na prsou a klepeš nohou o podlahu.

„A pak jsem se o tobě snažil dozvědět co nejvíc, Beck.“ Připadám si jako ten chlap v Princezně nevěstě a ty jsi stejně tvrdohlavá jako princezna Buttercup. „Okouzlila jsi mě, Beck. A trvá to pořád. V té krabici není nic, čeho by ses měla bát.“

Díváš se na krabici a pak na mě. Nevím, co mám dělat, a připadám si nedostatečně připravený na práci ošetřovatele. Chci, abys to všechno viděla, chci, abys znala hloubku mé vášně, sílu mého objetí a upřímnost mé lásky. Jenomže ty máš zase PMS, zároveň jsi asi pořád ještě vyděšená z toho, jak jsi byla v díře ve zdi, a co chvilku mumláš něco o tom, že ti chybí ta kráva Peach.

„Tak pokračuj,“ říkám, protože teď už není cesty zpět. Ty kalhotky už zpátky do krabice nevrátíš. Ta je doslova i v přeneseném významu obrácená vzhůru nohama a rozervaná na kusy. Zničila jsi ji. Takhle jsem si to nepředstavoval. Chtěl bych tě od té roztrhané krabice odvést někam pryč, ale jako ošetřovatel musím udržovat bezpečnou vzdálenost od zvířete, kvůli sobě i kvůli zvířeti samotnému. Znovu se prohrabuješ mými věcmi, které považuješ za své, a teď nacházíš zlatý hřeb. Beckinu knížku. Je nádherná. Mělo by ti lichotit, že ti takový slušný kluk jako já, který je chytřejší než většina ostatních, tímhle způsobem vzdává hold.

„Ještě není dokončená,“ říkám. „Musím ji nechat svázat.“

„Moje povídky,“ říkáš a už jsi to zase ty.

„Jsou tam všechny,“ oznamuju. Už jsme zase v pohodě.

Teď se každým okamžikem rozběhneš napříč pokojem mě obejmout. Ale pletu se. Křiví se ti ústa.

Zase na mě štěkáš: „Tohle je můj e-mail.“

„Beck, prosím tě,“ říkám. „Vzdávám ti tím hold.“

„Ty jsi mi do prdele hacknul e-mail.“

„Nic jsem ti nehacknul,“ odsekávám, protože jsi mě znovu zklamala. Klidně jsi mohla říct mámě, aby ten starý telefon zablokovala. Tohle je tvoje vina.

Zavíráš knihu a házíš ji zpátky do krabice. Zapadá slunko a skoro by už to chtělo rozsvítit. Jdu k tobě. Trhneš sebou a tváříš se nenávistně a už je to tu zase. Teď máš pro mě spoustu ještě hnusnějších nadávek jako vrah a zabiják a lhář. Zatím se držím, jsem soustředěný, jako musí být soustředěný každý ošetřovatel, když se zvíře rozzuří.

„To nemyslíš vážně,“ říkám klidně.

„Jsi zvrhlík, zasraný stalker a nemáš ponětí, jak co myslím.“

„Ne, to ne,“ připouštím. „Nemám.“

Chytám tě. Bráním se tvým drápům a zastavuju tě, když na mě nakonec zaútočíš. Chytit tě za obě zápěstí je velmi snadné, protože jsi hrozně malá a já jsem silný a nemám problém tě přetlačit a posadit na sedačku. Nemůžeš se prát, a když mi slibuješ, že budeš hodná, což slibuješ vždycky, pouštím tě a vracím se na svůj post u dveří.

Zhluboka oddechuješ. „Co se s tebou stalo?“

„Miluju tě.“

„Tohle není láska. To je úchylné.“

„Tohle je naše všeství,“ říkám. Naše slovo.

„Ty potřebuješ pomoc,“ říkáš. Jsi hluchá. „Jsi nemocný.“

Chtěl bych být velkorysejší, ale ty mi zase nadáváš a mne napadají všechny tvé zločiny.

„Ty bys měl být někde v ústavu, Joe. Chápeš? Uvědomuješ si to? Všechno tohle je špatně.“ Pořád necháváš otevřenou ledničku a už dvakrát jsme u tebe museli vyhazovat všechno jídlo.

„Jsi nemocný člověk a nemocní lidi potřebují pomoc, Joe.“

Jsem úplně zdravý a ty jsi coura. Lezeš Nickymu do postele. Nejsi schopná si přiznat, že žárlíš na Blythe.

„Joe, nech mě, ať ti zavolám doktora. Prosím, nech mě, ať ti pomůžu.“

Nepotřebuju doktora a ty lžeš, protože ještě pořád hledáš nějakou zbraň. Snažíš se vracet do obchodu oblečení, které jsi už nosila, a i když jsi moje přítelkyně, někdy mne posíláš do hlasové schránky. Někdy si nedáváš pozor při holení a já mívám pocit, že paní, která ti dělá depilaci, nemá ani výuční list, protože máš často stehna plná červených pupínků, jejichž dotyk na mých krásně hladkých nohou není ani trochu příjemný.

„Joe, musíš mě teď nechat jít.“

A musíš mě přestat odsuzovat. Jsi flákač, ale úplně jiný, než si myslíš. Necháváš v koši použité tampony a koš nevynášíš a minulý měsíc bylo celý týden cítit, že krvácíš. I když máš tu čest používat mého ptáka, i tak masturbuješ. A ta tvoje hedvábná blůzka? Vypadáš jako kurva, Beck. Napadlo mě to dneska ráno, ale ve všeství člověk musí občas něco spolknout a soustředit se na to pozitivní.

„Odcházím, Joe,“ říkáš. Ha.

„To teď není dobrý nápad.“ Zůstávám klidný, protože aspoň jeden z nás musí. „Když někdo udělá něco v tak silném emocionálním rozpoložení, pak toho vždycky lituje.“

Ani se neobtěžuješ pokoušet se dostat kolem mě. Respektuješ mou sílu. Ale vidím, že se rozhlížíš kolem. Jsi zvíře a chceš pryč z mé ložnice. Z mé ložnice. Saháš na mou polici. Mou polici. Bereš z ní italského Dana Browna a házíš ho po mně.

„Kde je můj telefon, Joe?“

„V dobrých rukou,“ slibuju. A vytahuju ho z kapsy. „Nechala jsi ho na stolku.“ Zase mi nadáváš do zasraných úchylů a úpíš a jsi coura a coury trpí.

„Přestaň si vymýšlet, Beck.“ Byl by ze mě skvělý ošetřovatel. Tohle mi fakt jde. Pomalu se přibližuju ke zvířeti, které se mezitím připravuje ke skoku.

„Budu ječet. Neumíš si představit, jak umím ječet. Přiletí na tebe sousedi a všechno se dozvědí.“ Nemyslím to vážně, ale stejně to říkám: „Jestli budeš ječet, zabiju tě.“

A je konec. Vrháš se na mě a já tě zrovna teď nemám ani trochu rád. Nutíš mě dělat strašné věci, jako třeba pevně tě držet přimáčknutou k posteli a zacpávat ti rukou pusu. Nutíš mě kroutit ti ruce a zalehnout tě celou vahou a tohle je přece naše postel. Kopeš.

„Jestli budeš ječet, je konec.“ Ty prostě kopeš dál.

„Beck, přestaň se se mnou prát.“

Snažíš se mi vykroutit, ale jsem silnější. Jsi nebezpečná sama sobě, celému světu. Nevíš, co říkáš, a zrovna teď mě potřebuješ víc než kdy jindy a pak se tvůj vztek konečně mění ve smutek. Tvoje přidušené mumlání už mi zase zahřívá dlaň a já tě nepouštím. „Jestli budeš dál takhle ječet, budeš chraptět jako ta tvoje kámoška v Ladíme!.“

Konečně se uklidňuješ a já přicházím s návrhem: „Beck, jestli slibuješ, že už nebudeš ječet, mrkni.

Jestli mi to slíbíš, dám tu ruku dolů.“

„Promiň,“ říkáš. Chraptíš a z očí ti srší blesky. „Joe, pojď to probrat.“

Musím se smát. Ha! Ty si jako myslíš, že budeme něco probírat, když máš premenstruační syndrom a jsi napumpovaná hormony? Teď prostě nic rozebírat nemůžeme! Tvé rozpoložení se mění, začínáš být psychotická! Panebože, Beck, ty si myslíš, že jsem takový blbec? Jenomže teď doslova žadoníš.

Prosím, Joe, prosím.

Miluju zvuk tvého hlasu, to by asi bylo mé číslo 10.

Beck má nádherný hlas.

Bohužel jsi lhala a znovu mě kopeš a pokoušíš se utéct. Nejhorší na práci ošetřovatele je okamžik, kdy musíte zachránit zvíře před jeho emocemi, před jeho divokou a iracionální podstatou. Kopeš a ječíš. Koušeš. Jenomže tvé tělo velikosti těla Natalie Portmanové proti mému nemá šanci, Beck. Počítám do tří. Dávám ti šanci ztichnout. Jenomže ty ječíš dál, takže ti beru hlavičku do dlaní – promiň – a mlátím s ní o zeď – promiň. Taky se budeš omlouvat, až se uklidníš a uvědomíš si, že jsi mě k tomu donutila.

Jsem sám v nastalém tichu a líbám tě na čelo. Zjevně máš problémy a tvůj stav ovlivněný menstruačním cyklem je jen špička ledovce. Copak nějaká holka sama od sebe leze do zdi? Nemůžeš přijímat mou lásku, když jsi takhle zřízená. A požádat o pomoc se zjevně stydíš. Jednám rychle. Nebudeš spát dlouho. Balím zásoby, házím tašku přes rameno, zvedám tě a nesu dolů se schodů. Pak mávám na taxík.

Řidič si tě ode mě bere a ptá se, do které nemocnice chci. Jenomže my nejedeme do nemocnice, Beck. Jedeme do mého knihkupectví. Tohle je New York. Taxíkáři se na nic neptají. Zvířata vědí, že s ošetřovateli se nežertuje.

47

Až se probudíš sama v kleci, nebudeš z toho mít radost. Ale já jsem se fakt snažil. Nechal jsem ti PET láhev s kořenovým pivem, PET láhev s vodou, sáček sušenek, nějaké pastelky, co jsem našel v šuplíku, a blok. Abys náhodou neřekla, že jsem tě nechal o hladu a bez zábavy. Jsi v bezpečí. Dokonce jsem ti dolů přinesl z obchodu notebook, položil ho na židli před klec a pustil DVD s Ladíme! na externí repráky. Už jsi ten film viděla tolikrát, že určitě víš, jak hrozné věci provedla Beca Jessemu. Odmítá jeho dvoření, zesměšňuje jeho zájem o ni a odmítá si ho pustit k tělu. Jenomže nakonec se k lásce k němu veřejně přizná ve své písni a on jí všechny ty strašné věci, které mu dělala, odpustí. I já ti odpustím, Beck. Dávám ti pusu na rozloučenou, zamykám sklep a píšu Ethanovi SMS:

Čau, kámo, zítra nemusíš chodit. Prdla trubka. Oprava na několik dní!

Láska je zázračná v tom, že se na tebe ani teď nezlobím. Je mi tě líto. Musí to být strašně těžké nosit v sobě všechen ten hněv. Já v sobě takový hněv nemám. Byla jsi tak zkažená, že bych tě nejradši otevřel a všechen ten jed z tebe vysál. Jdu k tobě domů a dokazuji, že jsem ti odpustil – vynáším odpadky. Páchnou po banánech a ženství. Tímhle vším mě možná trestáš za všechny mé chyby, za mé ruce na Karen Mintyové, za mé myšlenky na Amy Adamovou.

Hroutím se na gauč ve tvém obýváku. Cosi mě píchá do zadku a já vstávám a strkám ruku mezi polštáře a nacházím svou knihu Love story. Nepamatuju si, že by ses mě ptala, jestli si ji můžeš půjčit. Je vlhká, politá kafem s mlékem, je na ní popel z cigaret, které kouříš, ani nevíš proč, místo záložky papírek od žvýkačky, dokonce kaňky od inkoustu a mezi stránkami písek. Jak se tam sakra mohl dostat písek? Písek.

A ani teď se na tebe nezlobím. Miluju tě, ty moje čuňátko. Listuju Love story a uvažuju, proč jsi mi ji ukradla, proč jsi na ni napsala osmičkové telefonní číslo z reklamy na vařič rýže, který si stejně nikdy nekoupíš. Já bych ti tu Love story klidně dal. Dal bych ti všechno. Dívám se na vypnutou televizi a uvažuju, jestli i tohle je moje vina. Byl jsem na tebe hnusný? Neušlo mi třeba, že sis o tu Love story nenápadně řekla? Už tady nemůžu sedět a jdu do kuchyně vyčistit svou knihu. Tobě samozřejmě došly papírové utěrky a já si najednou vzpomínám na jeden z mých oblíbených večerů v téhle kuchyni, před pár týdny, před pár epochami:

Tehdy jsme spolu strávili nádherný den, i když jsi toho měla hodně do školy a já jsem musel trčet v obchodě. Dělal jsem si srandu, že k tobě přijdu přesně v sedm a že čekám, že budu mít na stole teplou večeři, přičemž vtip byl v tom, že ty neumíš vařit. Jenomže když jsem vyběhl schody k tobě, ty jsi mě už předtím viděla z okna a já jsem ani nemusel zvonit. Běžela jsi ke dveřím a chytila mě za ruku a řekla, abych zavřel oči. A já je zavřel.

Zavedla jsi mě dál a nasměrovala na gauč a já jsem se fakt ani koutkem nepodíval a ty jsi říkala, že už můžu otevřít oči a já jsem je otevřel. Stála jsi přede mnou, v županu, s papírovým táckem, na kterém byla sladká brambora, kterou jsi v polovině překrojila a vymodelovala do tvaru srdce. Podíval jsem se na tebe a ty ses usmála a laškovně řekla: „Vítej doma, zlato.“

Šoustal jsem tě jako velké zvíře, které stejně jsi, a ty jsi mi vyprávěla dlouhý a spletitý příběh o

tom, jak jsi koupila tu bramboru – první byla shnilá a musela ses vrátit! – vyvrtalas do ní díry a vydlabala ji a pak oloupala stejně, jako když středoškolský student stahuje v biologii žábu.

Smál jsem se bramboře, které jsem se ještě nedotkl. „Tak teď budu mít pocit, že jím žábu.“ Ty jsi byla vážná a s láskou v hlase jsi odpověděla: „Ne, Joe. Tohle je moje srdce.“

Pak jsme si objednali čínu, protože jedna brambora by mi rozhodně nestačila, a já tě miluju.

Jenomže teď jsem tady sám.

Utírám Love story tvým tílkem a asi nebudeš v bezvědomí dlouho, takže je načase pustit se do práce. Budu potřebovat tvůj počítač, takže se vracím do ložnice a beru si ho z nočního stolku, kde je jeho místo, a jdu ke kraji postele, kterou jsem sestavil, a sedám si, jenomže okamžitě zase vstávám. Pod zmuchlaným prostěradlem je cosi tvrdého a placatého. MacBook Air. Jenomže ty žádný MacBook nemáš a mně se tenhle ani trochu nelíbí, takže ho nesu pryč z ložnice, protože nechci mít nic podobného na posteli, kterou jsem sestavil.

Musím si dát panáka a otevírám lednici, ve které je naše vodka, ale je tam i něco jiného, gin. Odkdy piješ gin a vlastníš MacBook Air? Beru si vodku do obýváku a sedám si na tvůj hříšný gauč. Jednoho panáka do sebe hned kopnu. Možná ti MacBook koupil táta. Možná taky máma. Možná ho tu nechala Chana a možná tu byl nějaký vetřelec a možná bych si měl dodat odvahu a otevřít ho. Nemůže to být tak hrozné.

Mám hodně bujnou fantazii a představoval jsem si spoustu různých variant, ale to, co mám najednou před sebou, mi vyrazilo dech: tapeta, na které jsi ty s doktorem Nickym vyfocená tím debilním způsobem, kterému teď všichni říkají selfie. Oba jste nazí v mé posteli, v té, kterou jsem přitáhl trajektem, kterou jsem ti postavil, kterou jsem nám postavil. Je v naší posteli a já jdu do kuchyně a vytahuji z mrazáku gin a vylévám ho do dřezu přes špinavé nádobí. Do prdele s počítačem. Do prdele s Nickym.

Když se ovšem vracím do tvého obýváku, leží ten podělaný Mac pořád na konferenčním stolku, a kdyby se počítače uměly škodolibě ušklíbat, tak by přesně tohle ten malý hajzlík na mě dělal. Musím se uklidnit, a kdo ví? Možná dělám předčasné závěry. Možná je tenhle kretén MacBook starý a ty jsi tu chybu udělala už dávno. Jenomže jako domovská stránka tohohle kreténa MacBooka je gmailový účet Beckalinda1027@gmail.com. Zřídila sis ho před pár týdny, těsně předtím, než jsem se seznámil s Amy Adamovou, když jsi najednou začala být vůči mně chladnější, když jsem začal mít podezření. Zřídila sis ho pro Nickyho. Jsi mrcha a napsala si mu, že máš strach, abych ti nečetl e-maily. Kurvo. Takže čtu.

Nicky: Vždyť jsem to říkal. Tvůj kluk nemůže číst něco, o čem neví, že to existuje.

Ty: Jsi hrozný, ale máš pravdu.

Nicky: Líbí se ti tvoje nová hračka? Ty: Celý počítač, to je moc, hahahaha Nicky: Nech toho.

Ty: Tak mě donuť

Víc vědět nepotřebuju. Vyměnili jste si s Nickym 437 e-mailů a já nejsem cvok. Ten páprda tě zneuctil, využíval tě a vlastně ti platil za to, že tě šoustá. Když jsem měl pocit, že se ode mě odtahuješ, tak to byla pravda. Uchýlila ses k tajnému mailování s Nickym. Pokaždé, když ses mi omlouvala, že jdeš pozdě/jsi unavená/máš spoustu práce/věcí do školy, jsi buď spala s Nickym, nebo sis s ním psala. Otevírám složku s fotkami a jeden náhled mě velmi zajímá. Nicky stojí nad mou postelí a drží tvé nahé lýtko. Směje se a na hlavě má mou čepici, kterou jsi chtěla vrátit do Macy’s.

Tohle musím přiznat, Beck. To bolí. Ale nemůžu ti to dávat za vinu. To já jsem tě zklamal. Věděl jsem, že se něco děje. Ignoroval jsem své instinkty a ty jsi teď kvůli mně zavřená v kleci. Měl jsem možnost vyhnat z tvého domu myš a neudělal jsem to. Nedivím se, že jsi na mě tak ječela. Máš právo být na mě naštvaná, protože jsem tě nedokázal ochránit před tímhle chlípným polodoktorem ve vanskách. Posílám Lynn s Chanou zprávu z tvého tajného účtu:

S Nickym se to zvrtlo. Strašně se bojím, že to Joe všechno zjistí, a jsem hrooozně pozadu s psaním. Na pár dní od všeho utíkám a budu psát. Mám vás ráda, holčiny. xo Beck

Nemůžeme přece dopustit, aby si o tebe tvé spolužačky dělaly starost, takže přepínám na tvůj legitimní e-mailový účet a píšu Blythe tak, aby se nesnažila tě hledat:

Blythe, panebože, velké tajemství, víš, jak jsem psala povídku o té služce? Strašně jsi mi pomohla a já jsem to poslala – víš kam – a oni ji chtějí! Mám strašně moc psaní (fantasticky redigují, měla bys tam jít na praxi). Držím palce s workshopem, a až skončím, určitě musíme všichni zajít na večeři. Kam budeš chtít, platím já. ? xo B

Beru tvůj telefon a otevírám aplikaci na Twitter:

prazdninysocialnichsiti zacinaji. Xo B

48

Myslím, že jsem se naučil nazpaměť všechny zrádné e-maily, které sis s doktorem Nickym vyměnila. Potřeboval jsem je znát nazpaměť, protože jsem ti musel připravit zkoušku. Jsem ledově klidný, bez emocí. Přes svůj sobecký vztek kladu nás dva na první místo a píšu otázky na zkoušku do žlutého bloku, který jsem koupil ve večerce cestou do knihkupectví. Jsem připravený, přes rameno mám těžkou tašku s počítači. Jdu dolů po schodech a snažím se tě uklidnit. Ječíš. Měla bys šetřit síly. „Tak jo, Beck, to by stačilo.“

Vypadáš děsně, chudáčku můj. Vlasy máš jako vrabčí hnízdo a plakala jsi. „Co mi chceš udělat, Joe?“

„Už jsem tady, už je to dobrý.“

Díváš se na počítač, který jsem ti nachystal, a zase ječíš a tiskneš si dlaně na uši. Nechápu to, protože Ladíme! je tvůj oblíbený film, ale já jsem kretén, protože jsem zapomněl kliknout na play. Od chvíle, co ses probrala, což asi bude dost dlouho, se pořád dokola pouští úvodní menu. Ztišuju zvuk.

„A je to. Lepší, Beck?“ alindo1027.

Fňukáš a vzlykáš a jsi v prdeli, ale přikyvuješ. Říkám ti, abys šla k šuplíku, a zároveň do něj vkládám dvě karty.

Ty se rozhlížíš kolem sebe. „Co je do prdele tohle?“

„Šuplík, Beck.“

Klepu rukou na šuplík, kterým mi pan Mooney podával pizzu a kterým jsem já podával Benjimu limonádu. Lidé se někdy dokáží změnit a já bych chtěl, aby sis vzala ty karty.

Vysvětluju: „Musíš si vzít ty dvě karty. Pak začneme. Na jedné je napsáno ano a na druhé ne.

„Joe,“ říkáš a nikam nejdeš a neposloucháš mě.

Ukazuju na šuplík v kleci a ty nakonec poslechneš a kňučíš: „Joe, hele, přepískla jsem to.“

„Vezmi si ty karty, Beck,“ říkám a ty se na mě díváš, jako bych byl nějaký blázen. „Vezmi si je. Čím dřív začneme, tím dřív dostaneš najíst.“

Bereš si kartičky ze šuplíku a strašně se na můj test těšíš. Sedáš si na lavici čelem ke mně. Vidím, že jsi snědla pár preclíků a vypila skoro všechnu vodu. Hodná holka.

„Tahle zkouška je ústní,“ začínám a směju se. Chtěl bych, abys uspěla, takže se dívám na druhou stranu. „Všechny otázky jsou zjišťovací, odpovídáš ano, ne. Následně budeš mít prostor svou odpověď zdůvodnit.“

„Si děláš prdel, že jo?“

Nevšímám si tě, i když ještě cosi brbláš. Nesmím se naštvat. Kdybych musel víc než pět hodin sledovat a poslouchat úvodní menu DVD s Ladíme!, asi bych byl taky pěkně vyřízený. Sklápím zrak ke svému žlutému bloku a zahajuji zkoušku. „Odpověz ano, ne: máš poměr se svým terapeutem Nickem Angevinem?“

„Ne,“ odsekáváš.

Chci, abys prošla, takže se rozhoduju tě trochu popostrčit: „Ještě jednou. Ano, nebo ne? Máš poměr

se svým terapeutem Nicolasem Angevinem?“

Schválně jsem vynechal slovo doktorem a ty věšíš hlavu. „Ne.“ Musím si povzdechnout. „Jsi si jistá?“

Konečně se mi otevíráš jako okvětní plátky, jak to jen jaro umí. Zastrkáváš si pramen vlasů za ucho. „To je složité.“

„Tohle není Facebook, Beck. Nic není složité. Buď to je pravda, nebo ne.“

Vstáváš, klepou se ti nohy, nervózně si uhlazuješ vlasy, ječíš, voláš o pomoc, bojíš se o život, chudáci tvoje hlasivky, takové plýtvání silami. Můj blok padá na zem a já jdu ke kleci. „Miluju tě, Beck. Zabít tě je to poslední, co bych chtěl.“

„Tak mě pusť ven.“

„Za chvilku,“ odpovídám a vracím se na svůj post a zvedám ze země blok. „Odpověz ano, ne: Máš poměr s Nickem Angevinem?“

Úpíš a kopeš kolem sebe, ale nakonec vystrkuješ kartu s nápisem ANO. Ano!

„Správně,“ komentuju tvou odpověď a odškrtávám si první otázku.

„Joe,“ říkáš a už zase stojíš, abys následně padla na kolena. Prosíš jako nějaký sirotek a vzlykáš:

„Prosím tě, nevyšiluj kvůli doktoru Nickymu. Byla to chyba, jo? Byla jsem blbá a už je konec. Spali jsme spolu jenom jednou, Joe. O nic nešlo. Jedna blbá noc.“

Nebyla to jedna blbá noc a je čas posunout se dál. „Další otázka,“ oznamuji a tahle bude těžká, Beck. Ona je vlastně těžká i pro mě. „Odpověz ano, nebo ne. Na Joe Goldbergovi něco je.“

Vybuchuješ smíchy a odpovídáš, přesvědčivě a rychle: „Ano. Děláš si srandu? Na tobě je toho strašně moc. Pořád ti říkám, jak jsi chytrý, chytřejší než všichni, které znám. Jsi úžasný a jsi vtipný a chytrý a skutečný.“

Bál jsem se, že něco takového řekneš. Sahám do tašky a vytahuju toho hajzla MacBooka. Vidíš ho a úpíš. Kopeš do prázdna a dupeš a bušíš pěstmi do stěny klece. Chováš se jako sedmileté dítě a já čekám, až přestaneš vyvádět. Vím, že mě miluješ, a vím, že jsi nic z tohohle nemyslela vážně, ale dokud před sebou nebudeme mít čistý stůl, nemůžeme se pohnout dál. To ty jsi mi vlezla do zdi jako první. Neměl jsem jinou možnost než ti udělat totéž.

Čtu nahlas e-mail, který jsi poslala včera Nickymu z účtu Beckalinda1027:

„Nicky, miláčku, snažím se to s Joem skončit, ale on toho má v životě tak málo a já jsem rozhodně to nejlepší, co ho kdy potkalo, takže je to strašně těžké. A upřímně, Nicky, někdy se v noci vzbudím s pocitem, že se mi ani trochu nechce být nevlastní máma. Jo! Mohl bys mi vrátit Co nosili s sebou? Dík!“

Zavírám hajzla MacBooka. Nedávám před tebou najevo žádné emoce. Jako zadavatel testu si musím udržovat profesionální odstup. Ve vzduchu je dusné ticho. Připadá mi to, jako by nás ty vzácné knihy poslouchaly, dýchaly, čekaly.

„Tak jo,“ říkáš a konečně jsme se trochu pohnuli. „Jsem kráva, Joe. Učebnicový zmetek. A ty se na mě vždycky díváš, jako bych byla strašně úžasná, a já prostě nevím. Nevím, proč to děláš, protože úžasná rozhodně nejsem. A tu knížku jsem z něj fakt chtěla vyrazit zpátky.“

Chtěl bych tě políbit a říct ti, že tě miluju, a vzít tě do náručí, ale neudělám to. Odpovídám:

„Odpověz ano, nebo ne. Chceš být s Nickym?“

„Ne, Joe,“ a sedáš si na židli a roztahuješ nohy a pak věšíš hlavu mezi ně. Zase ji zvedáš.

„Stoprocentně, absolutně, kardinálně ne.“

Otevírám hajzla MacBooka a zhluboka se nadechuju. „Přejdeme k porozumění čtenému textu. Přečtu

ti něco, co ti napsal Nicky. Ty mi pak řekneš, co to znamená.“

Zíráš na mě. Nic neříkáš. Považuji tvé mlčení za souhlas a odkašlu si. Následně ti čtu nahlas Nickyho dopis:

„Tohle si myslíš, Beck? Tak já si myslím, že jsem právě o tobě řekl své ženě. Asi už je trochu pozdě, abys začala uvažovat, jestli ti nevadí být nevlastní matkou. Tohle není hra, Beck. Tohle je život. Jedu k tobě. Nemám kam jinam jít. Chce, abych vypadnul, Beck. A zatímco se všechno tohle děje, ty po mně chceš nějakou blbou knížku.“

Zavírám hajzla MacBooka. „Máš dvě minuty, abys mi řekla, co pro tebe tenhle dopis znamená.“ Chtěl bych ti poradit správnou odpověď, ale nemůžu. Pouštím na mobilu stopky. Odpověď je jasná,

Beck. Máš mi říct, že chceš Nickyho nahlásit, aby mu vzali licenci. Máš mi říct, že chceš, aby ho jeho žena vykopla, a že bys byla nejradši, aby umřel někde na ulici, sám, s kufrem poškrábaných desek, které si nebude mít na čem pustit. A pak si máš uvědomit, že vlastně nechceš, aby se to stalo. V tuhle chvíli už by sis měla uvědomovat, že k němu nic necítíš. Měla bys vědět, že chceš jenom mě, ale padesát pět vteřin z tvého limitu už uplynulo a ty jsi ještě neřekla ani slovo. Nakonec spráskneš ruce.

„Tak jo, Joe. Dostal jsi nás,“ říkáš, ale nějak moc vesele. „Zabouchla jsem se do ženáče. Jsem hrozný člověk. Nebudu tady sedět a svalovat vinu na svoje rodiče ani na nikoho jiného, protože mi je dvacet čtyři. Spousta holek má otce na hovno. To není omluva.“

Odpověděla jsi špatně. Nicky se ti fakt dostal pod kůži a pro mě je emocionálně i fyzicky velmi náročné dostat tě z pasti, kterou na tebe nastražil. Prasák. Ale snažíš se, to vidím. Znovu otevírám hajzla MacBooka a oznamuji: „Další otázka. Porozumění čtenému textu, konkrétně posledním dvěma e-mailům, které sis s Nickym vyměnila. Ty jsi napsala: „Promiiiň, Nicky. Fakt si myslím, že už nikoho nebudu mít tak ráda jako tebe.“

Vyskakuješ a vznášíš námitku: „Joe, přestaň, prosím.“ Zvedám ruku. PŘESTAŇ. Čtu, co jsi napsala:

„Jsem mokrá, jenom když na tebe myslím, a to se mi ještě nikdy nestalo.“

Tentokrát mi skáčeš do řeči: „Tohle jsem vždycky říkala úplně všem, Joe. Chlapi to prostě chtějí slyšet. Přece si nemůžeš myslet, že je to pravda.“

Ztrácím koncentraci a reaguju: „No, mně jsi to nikdy neřekla.“

„Protože ty jsi jiný,“ namítáš, jiný, sexy. „Ty bys mi takovou kravinu nesežral.“

Jsi okouzlující, ale já musím pokračovat v zadávání testu. A kromě toho, přece bys nechtěla projít jen díky svým krásným očím a sexy tělu. Ty chceš určitě u zkoušky uspět díky svému důvtipu. Dívám se na hajzla MacBooka a pokračuju ve čtení tvého dopisu Nickymu:

„Připadá mi, jako bys svou ženu miloval víc, než si uvědomuješ. A já mám pocit, že miluji Joea.“

Znovu mi skáčeš do řeči. „A to je pravda. Fakt tě miluju, Joe. Moc.“ Nevšímám si tě. Ještě jsem neskončil. „Nyní přečtu Nickyho odpověď:

A chceš vědět, jaký mám pocit já, Beck? Já mám pocit, že jsi zasraná sobecká kráva. Hodně štěstí, Beck. Budeš ho potřebovat, protože morálku nemáš žádnou.“

Zavírám hajzla MacBooka a vracím ho do tašky. Beru do ruky svůj žlutý blok. „Máš tři minuty na to, abys mi svými slovy převyprávěla svou poslední komunikaci s Nickym.“

Dávám ti minutu navíc, protože jsi dobrá posluchačka a bylo toho teď na tebe moc. Nicky by se měl smažit v pekle za to, co ti provedl. A já jsem tě taky zklamal, protože jsem mu to dovolil. Zneužil tě v posvátném „bezpečí“ svých béžových polštářů, klasického rocku a debilních keců. Je mi tě líto, Beck. Nepřekvapuje mě, že jsi z něj byla tak pomatená, že jsi mi lhala, že u tebe doma hubí škůdce.

Potřebovala ses dostat co nejdál od hajzla MacBooka i hajzla, který ti toho hajzla MacBooka dal. Doslova ses mi plazila po zdech, chudáčku.

Pořád ještě uvažuješ, přecházíš sem a tam a modlíš se. Chtěl bych ti poradit správnou odpověď. Chci, abys mi řekla, že v těch e-mailech sama sebe nepoznáváš. Chci, abys mi řekla, že ani ne za osm hodin v kleci se cítíš jako nový člověk. Chci, abys mi řekla, že jsi při pohledu na toho shrbeného megalomana nikdy ani nezvlhla, a abys mi řekla, že mě miluješ, a prosila mě, abych ti odpustil. A já nechci nic jiného než ti odpustit.

Už je to třicet čtyři vteřin a dvě minuty, co jsem pustil stopky, a ty konečně zvedáš hlavu a odpovídáš: „Víš, co je sranda? Že když jsem šla za Nickym poprvé, chtěl vědět, co mi je. Prostě se na mě podíval a prohlásil něco ve smyslu: Tak, Beck, teď se hezky podíváme, co s tebou vlastně je.“

Tiše se směješ a na mě Nicky zkoušel úplně to samé. Parchant.

Ty ale mluvíš dál: „A já jsem mu řekla, že mám pocit, jako by moje hlava byla dům. On to nechápal, ale já jsem říkala, že moje hlava je jako dům a v tom domě je myš. A proto se pořád bojím.“

Takže s tím nápadem jsi přišla ty a on ti ho ukradl. To je neskutečně přízemní.

„Aha,“ říkám a měl jsem Nickyho zabít hned první den, co jsem přišel k němu do ordinace.

„Nechápal to, dokud jsem mu neřekla, že jediný okamžik, kdy jsem schopná na tu myš zapomenout, je, když s někým chodím.“

Dívám se na ztišené menu DVD s Ladíme!. Nejsi ani trochu jako Beca.

„Každopádně jsem mu řekla, že mám strašně ráda, když cítím, že mě někdo chce. Řekla jsem mu, že mám ráda nové věci. A to jsem ti řekla taky, Joe,“ pokračuješ a dál mi lámeš srdce.

„Já jsem si tehdy myslel, že tím myslíš krámy z IKEA,“ namítám a ty odvracíš zrak.

Snažíš se mi všechno vysvětlit a mluvíš o svých problémech, jako bys mluvila o filmu, na který ses dívala o půlnoci. Jsi chladná, neschopná skutečného vztahu, a taková prý už jsi delší dobu, už jsi taková byla, než jsme se poznali. Sama sebe nazýváš stalkerkou. Říkáš, že sis stejnou svatbu – s písní

„My Sweet Lord“ – představovala snad s milionem různých kluků, „včetně tebe, Joe“.

„Takže sis mě chtěla vzít,“ říkám. Jsi moje láska, pane můj. Vrčíš na mě: „Ty to nechápeš, Joe. Já taková nejsem.“

Myslím, že se pleteš. Pokračuješ, říkáš, že terapie je jenom taková sranda. „Myš z baráku prostě vyhnat nejde. Jedině že bys ten barák vyhodil do vzduchu.“

Jsi vyčerpaná a máš chraplavý hlas a začínáš mluvit nesrozumitelně a já ukládám blok do tašky a strkám do šuplíku dvě třešňové energetické tyčinky Lärabar. Fakt o sobě moc ráda mluvíš, dokonce i v kleci. Pouštím Ladíme! a jdu nahoru po schodech a ignoruju tvé volání, abych zůstal. Nemůžu s tebou zůstat. Musím nachystat druhou část testu.

Zalézám do populární beletrie a vytahuju dva svazky Šifry mistra Leonarda. Sbíhám po schodech dolů a nacházím tě, jak usedavě pláčeš do energetické tyčinky s očima přilepenýma na Treblemakers z Ladíme!, „kteří vytváří hudbu jen s pomocí vlastních úst“. To se mi povedlo! Otevíráš šuplík a vkládám ti do něj Šifru mistra Leonarda.

„Děláš si srandu?“ ptáš se s pusou od třešní z typicky ženské pochoutky. Ukazuju na svůj výtisk. „Budu to číst taky.“

„Proč?“

„Protože potřebuju najít knížku, kterou jsme ani jeden nečetli, a tohle je jediná, která mě napadá.“

Jestli se máme posunout dál, musíme mít nějaké společné zážitky. Listuješ knihou a máš hlubokou důvěru v ten měkký hladový magnet, který se vzdouvá mezi tvýma nohama. Nebojíš se mě, nebojíš se

nikoho. Muži tě milují. A ty to víš. Žádný muž se nikdy nemůže stát myší ve tvém domě, protože vždycky budeš někoho mít – sexy úředníčka v knihkupectví, nadrženého cvokaře, bohatou lesbu. Vždycky tě bude někdo hlídat a ty opravdu věříš, že jsi zvláštní. I tady v kleci se cítíš být milovaná, ne uvězněná. Přesně jako já.

49

V našem domě je myš a jmenuje se Dan Brown, pán našeho domu, tvůrce profesora Roberta Langdona a vášnivé, neodolatelné kryptoložky Sophie Neveuové. Prakticky okamžitě jsme lapeni a vydáváme se na společnou cestu. Jedeme do Louvru a pak sledujeme stopy a ty ležíš na břiše, a když se děje něco obzvláště vzrušujícího, kopeš, což je často. Já ležím na boku, na druhé straně klece, stejně uchvácen dějem jako ty.

V přestávkách si povídáme o Opus Dei a Převorství sionském a oba si přejeme, aby Robert Langdon existoval, a já pouštím z internetu pasáže z filmu, které oba hltáme, když si naše oči i prsty potřebují odpočinout. Nikdy jsi necítila tak silné nutkání číst dál a já musím připustit, že jsem na tom stejně.

„Chtěla jsem říct, že knížky Stephena Kinga miluju,“ říkáš. „Ale to je něco jiného, protože on prostě píše technicky dokonale. Třeba Osvícení je normálně literární dílo, věřil bys?“

Věřil a pamatuju si, jak Benji odmítal přiznat, že se mu nový Doktor Spánek taky strašně líbil. Čteme dlouho do noci a ty mě druhý den ráno budíš tím, že šoupeš šuplíkem sem a tam, sem a tam.

„No ták!“ pištíš. „To mě tu chceš nechat umřít?“

Čteme dál, ale potřebujeme kafe a já letím nahoru po schodech, ven z obchodu a ulicí doprava a ty nejenže skládáš zkoušku. Ty jí doslova žiješ. Ve Starbucksu je dlouhá fronta, ale ty si ten svůj slaný karamelový humus, co tak často piješ, zasloužíš a náš čtenářský kroužek je ten nejlepší na světě.

„Je to zvrácené, že jsem schopná se ztotožnit se Silasem?“ zeptala ses mě včera pozdě večer. „Asi to bude znít úchylně, ale když jsem zjistila, že je Peach mrtvá, byla jsem spíš vzteklá sama na sebe, než že by mi po ní bylo smutno. Byla to moje nejlepší kámoška na světě, protože já jsem pro ni byla celý svět. Byla mnou posedlá a já jsem si ani nepamatovala, kdy má přesně narozeniny.“

„Byla jsi jako kostel,“ řekl jsem.

„A ona jako Silas,“ odpověděla jsi.

Připomněl jsem ti náš úplně první rozhovor v knihkupectví, když sis ze mě dělala srandu, že jsem jako kazatel, a já jsem říkal, že jsem spíš kostel.

„Tý jo,“ řekla jsi. „Tý jo.“

Po cestě zpátky do knihkupectví se bezděčně usmívám s tvým soleným karamelovým kafem v ruce. Jsme ideální pár, jako kdyby se Meg Ryanová a Tom Hanks konečně políbili, jako když si Joe Gordon-Levitt vyléčený z rakoviny a sladká studentka psychiatrie Anna Kendricková dávají ve filmu 50/50 pizzu. Jsme jako Winona Ryderová a Ethan Hawke, když dozpívají U2 své „All I Want Is You“. Když se objevím na schodech, nadšeně zatleskáš, ale pak se zatváříš zmateně.

„Joe,“ říkáš. „Ten vysoký kelímek se do šuplíku nevejde.“

„Já vím,“ odpovídám a miluju tě za to, že tady se mnou bydlíš, že se nevzpíráš.

„A jak mi ho sem teda dáš?“

Usmívám se a ukazuju ti placatý a široký kelímek, který jsem speciálně pro tento účel koupil, a ty znovu žasneš: „Tý jo.“

Za posledních dvacet čtyři hodin jsi tohle řekla víckrát než za posledních dvacet čtyři týdnů a říkáš, že jsem génius, a znovu chceš, abych ti popsal, jak jsem přinutil Benjiho přijít sem do obchodu. Pijeme spolu kafe, každý na své straně klece, a když ti to všechno dopovím, vrtíš hlavou a už zase říkáš: „Tý jo.“

„Ále,“ mávám rukou.

„Ale jedna věc ti nevyšla,“ říkáš a pokládáš kafe na zem. „V tom posledním Benjiho tweetu jsi napsal v Nantucketu. Pamatuju si, že jsem si ho přečetla, a říkala jsem si, že musí být úplně v prdeli, protože přece ví, že se říká na Nantucketu, a ne v Nantucketu.“

„Dobrý postřeh, Sophie,“ křením se a ani jeden z nás netruchlí a ani trochu spolu nebojujeme, protože jsme jako jeden, jsme jako Unicef. Rozdáváme se.

„Děkuji, profesore,“ záříš a mrkáš na mě.

„Pauza?“ ptám se.

„Jasně,“ odpovídáš a je nám tady moc krásně a já pouštím „We Are the World“ a ty se směješ a ptáš se, jak jsem na tu písničku přišel, a já ti říkám, jak mám zrovna pocit, že my dva tady v tomhle sklepě jsme celý svět a děláme ho lepším, a ty jsi vážná a víš, jak to myslím, a souhlasíš a já jsem nikdy v životě nebyl s žádnou lidskou bytostí takhle na stejné vlně. Ty víš, jak vnímám svět, jak uvažuju. Líbí se ti to a líbí se ti se mnou.

Čas letí a cosi v Šifře mistra Leonarda stáčí náš rozhovor k festivalu Charlese Dickense a od kostýmů se dostáváme ke kloboukům a já se červenám a ty si uvědomuješ, že vím o té čepici, kterou jsi mi koupila. Zavíráš Šifru mistra Leonarda. Přitahuješ si kolena k tělu jako vždycky, když jsi hodně, ale hodně smutná.

„To pro tebe muselo být strašné,“ říkáš.

„Jemu taky neslušela,“ reaguju a jsem tajemný jako Robert Langdon. Ty se ale i tak cítíš blbě.

„Jsem kráva, podvedla jsem tě.“

„Nejsi, Beck.“

„Ty jsi jako ten urozený pán z Převorství sionského, běháš kolem mě a snažíš se mě pochopit a já jsem tak neschopná, že ani neumím pořádně schovat loveckou čepici, natož utajit jednoho nechutného, laciného a debilního otrapu.“

Nechutného! Laciného! Debilního! Otrapu! Je to neskutečná úleva slyšet tě takhle mluvit a já se hned usmívám. „Vždycky se celá rozdáš, Beck. Jenom budeš muset dávat větší pozor, komu.“

„Máš pravdu,“ odpovídáš. „Neznám nikoho, kdo by byl tak oddaný, kdo by miloval tak silně jako ty, Joe.“

„Ale znáš, sebe,“ říkám a ty se usmíváš. A mrkáš na mě.

Čteme. Když se oba ponoříme do knihy, jsme úplně potichu. Kniha nás do sebe tak záhadně vcucne, že v jednom momentu oba usínáme. Já se budím jako první – jo! – a nechávám tě spát. Jdu nahoru do obchodu se trochu protáhnout. Psal mi Ethan:

Joe, ty vole! Že gratuluju Beck. Blythe mi říkala, že jí otisknou povídku v New Yorkeru! To je skvělé! Co kdybychom zašli příští týden na panáka! Platím! Nebo uděláme kolaudačku, právě se stěhuju k Blythe!!!!!!

Ethan řečený Vykřičník má konečně důvod používat vykřičníky a já z něj mám radost. Jdu do Beletrie A–E a vytahuju Nadějné vyhlídky od Charlese Dickense a motá se mi hlava. Představuju si naši budoucnost, den, kdy ti budu vyprávět, jak jsem tě sledoval do Bridgeportu na festival Charlese Dickense v Port Jeff. A ty zase řekneš: Tý jo.

A ani ne o hodinu později se má předpověď vyplňuje. Listuješ Nadějnými vyhlídkami. „Tý jo,“ říkáš. „Takže ty jsi vlastně viděl, jak vypadají moji nevlastní sourozenci.“

„Jo,“ přiznávám. „Měl jsem i knírek, pro jistotu.“

Házíš Nadějné vyhlídky do šuplíku. „Myslím, že jsi génius.“ Otevírám šuplík na své straně a vytahuju Dickense. „Připravená?“ Ušklíbáš se. „Už jsem myslela, že se nezeptáš.“

Sedáme si na svá místa a máme pocit, jako bychom se drželi za ruce a běželi po molu a pak zadržovali dech těsně předtím, než skočíme do hluboké, vše pohlcující vody jménem Šifra mistra Leonarda. Tohle jsou ty nejkrásnější chvíle v mém životě, dívat se na tebe a čekat, až zachytíš můj pohled a dáš mi odpověď, kterou chci: „Druhý odstavec, strana čtyřicet tři. A ty?“

„Já jsem na druhém odstavci, strana padesát jedna.“

„Tak si dej pauzu, já tě doženu,“ říkáš a znovu dáváš najevo, že čtu rychle a zároveň pečlivě, což je u většiny lidí neobvyklé, hlavně u chlapů, protože většinou platí buď jedno, nebo druhé.

Když se Robert se Sophií dostanou ke grálu, oba pláčeme. Víme, co přijde, když konečně vejdou do kostela. Pokládáš ruku na šuplík a já taky pokládám ruku na šuplík a ten šuplík je dělaný tak, aby naše ruce nepustil k sobě, ale já cítím tvůj pulz, opravdu. Potahuješ nosem. „Já nechci, aby byl konec.“

„To je jako konec Rozhřešení od Jonathana Franzena,“ říkám a potíž s knihami je v tom, že mají konec. Svedou tě. Roztáhnou ti nohy a vtáhnou tě do sebe. A ty se do nich ponoříš, opustíš všechno, co máš, přetrháš vazby se skutečným světem a líbí se ti být uvnitř a pak se kniha rozplyne. Obracíš poslední stránku, ale dál už nic není a oba pláčeme. Jsme šťastní za Sophii i Roberta a máme pásmovou nemoc. Cestovali jsme. Občas jsme byli v knize tak hluboko, že ty jsi skutečně byla Sophie, potomek Ježíše Krista, a já jsem byl Langdon, zachránce Sophie, a teď se oba vracíme do svých těl a myslí. Zíváš a já taky zívám a tobě lupe v zádech. Smějeme se. Ptáš se mě, jak dlouho už tady jsme.

„Tři dny, skoro čtyři.“

„Tý jo,“ říkáš.

„Já vím,“ odpovídám.

„To bychom měli oslavit.“

„A jak?“

„Já nevím,“ lžeš, ty nymfomanko. „Dala bych si zmrzlinu.“

Šifra mistra Leonarda je nejlepší kniha na světě a jednou, až spolu budeme žít, ji budeme mít na poličce – úplně novou, netknutou. Znám tě i tvou lásku k novým věcem – a na té poličce budou samé Šifry, hezky jedna vedle druhé, navěky spojené silou naší lásky.

50

Vyběhl jsem ven a jdu ti pro zmrzlinu a slyším, jak mi v hlavě zní Bobby Short – jsem přece tvůj rytíř –, a jsem na vzduchu celou cestu do večerky a pak zase celou cestu zpátky. Schody beru po dvou, protože už se tě nemůžu dočkat, a v ruce držím zmrzlinu, kterou jsi chtěla – vanilkovou. Už jsi zase jednoduchá. Před třemi týdny bys chtěla nějakou šílenou italskou, o které ses dočetla v nedělní příloze Sunday Styles. Chtěl bych ti říct o tom legračním chlapíkovi, který stál ve frontě přede mnou, ale když konečně seběhnu schody, vidím, že jsi jiná. Jsi nahá. Nejsem schopen se pohnout. „Beck.“

„Pojď sem ke mně,“ přikazuješ mi hlubokým hlasem. „Přines mi tu zmrzlinu.“

Dělám, co mi poroučíš, a ty si pravou rukou přejíždíš po klíční kosti a níž na prso a máš další požadavek. „Dej mi můj dezert.“

Trhám sáček a na podlahu mi vypadává plastová lžička, ale kašlu na ni a strhávám víčko i fólii pod ním. Zmrzlina je měkká, zato můj pták je tvrdý a já vím, proč se Bobby Short ve své písničce cítil jako dostihový kůň. Já doslova jsem dostihový kůň.

„Vteřinku,“ říkám.

„Tik tak,“ říkáš a předeš u toho jako kočka.

Pouštím tu písničku na počítači. Líbí se ti. Přikazuješ mi: „Nech to hrát ve smyčce.“

Poslouchám a vracím se k šuplíku a ty si klekáš před stěnu klece a stojí ti bradavky. Chceš vědět, jestli se ten šuplík dá vytáhnout a udělat u něj jakési okýnko. Dá. Přikazuješ mi, abych si sundal kalhoty. Sundávám. Prostrkuješ ruku otvorem, který vznikl místo šuplíku, a já beru do ruky zmrzlinu a jdu ke kleci. Ty se teď sama sebe dotýkáš mezi nohama a tvůj prostředníček se vzápětí leskne, jak je vlhký, a já vím, že mám přinést zmrzlinu ještě blíž. Zmrzlina taje žárem našich těl. I tvá druhá ruka je přitahována do rozkroku jako magnetem a ty ani na chvilku neuhýbáš pohledem. Teď už máš vlhké obě ruce a pak ty vlhké prsty noříš do vanilkové zmrzliny a dráždíš mě. Říkáš mi, abych ti nastavil pusu, a já ti ji nastavuju a ty mi do ní strkáš prsty, zatímco prsty tvé druhé ruky se tajemně a zručně dotknou první růže. Mého ptáka. Tvoje ruce jsou Šifrou mistra Leonarda a mé tělo je tvé. Vysávám z tvých prstů život a ty je následně vytahuješ z mých úst. Dívám se na tebe a už jsi zase zabořená do zmrzliny. Hluboko. Tvá ruka namočená do zmrzliny se připojuje k té první, co už svírá mého ptáka, a já cítím chlad i žár. Tvé ruce umí doslova tančit a pomalu si mě přitahují k tvým ústům, v nichž následně mizím a sténám a svět jsme my a pro nás tři, mého ptáka a tvé dvě ruce, tu skoro není místo. Potřebuju tě. Celou. A ty chceš celého mě. Znáš všechna má tajemství a máš v ústech zuby. Vyndáváš mě z pusy a držíš mě oběma rukama. Zvedáš ke mně prosebný pohled. „Strč mi ho tam.“

Mé rozhodnutí ti věřit není zcela racionální. V tuhle chvíli za mě rozhoduje mé tělo a mám pocit, že odemknout klec mi trvá snad věčnost. Ty se dál hladíš po celém těle a čekáš. Klíč se mi vzpříčí v zámku a chybí mi tvůj dotyk a konečně vstupuju do tvého prostoru i do tebe. Neutíkáš, jdeš mi naproti, plná chtíče. Chytím tě rukama za krk, strkám ti jazyk do pusy a ty ho vděčně přijímáš. Škrábeš mě. Mohl bych tě zabít a ty to víš a takhle tvrdé bradavky jsi snad nikdy neměla a tvoje kočka nikdy nebyla takhle sladká, takhle těsná – vanilková – a takhle bychom to mohli dělat navěky. Máš

nepředstíraný orgasmus, doslova vybuchuješ, a je to jako vymítání ďábla, jako vykřičník. Mluvíš divnými jazyky a já tě vlastním a jsem v tobě a pak tě pouštím a taky exploduju a teď vlastníš ty mě, fakt. Prohýbáš se v zádech, tý jo. Vzal jsem tě na místa lepší než Upper West Side, lepší než souostroví Turks a Caicos a Nickyho béžová ordinace. Vzal jsem tě do Francie, ke kalichu, na Měsíc a ty se přestáváš hýbat a celé tvé tělo září jedním velkým úsměvem a jsi jako okvětní plátek lilie koupající se ve slunečním svitu. Rosteš ze dna jezera a nad tebou jsem já, temný.

Dveře do klece jsou dokořán a já jsem polonahý, a kdyby ses rozhodla rozběhnout po schodech nahoru, neměl bych šanci tě chytit. Kdybys mě chytila za povislého ptáka a nakopla a pokusila se utéct, dokázala bys to. Dveře od sklepa nejsou zamčené, ale hlavní vchod zamčený je a tys tu nepracovala tak dlouho, abys věděla, kam schovávám klíč. Stejně bys to ale mohla risknout, vyběhnout nahá do obchodu a křičet o pomoc. Někdo by ti pomohl a někdo by si pak pro mě přišel, ale nic z toho se neděje. Tvé tělo neumí lhát a tvá husí kůže křičí do světa pravdu. Olizuješ si rty a díváš se na mě a předeš: „Joe, tý jo.“

51

V jednom momentě přestávám předstírat, že spím, a troufám si dívat se, jak spíš ty. Žijeme v novém světě a já tě líbám a protahuju se. Musím se opláchnout a vycházím z klece. Nezamykám tě; v novém světě dveře nezamykáme. Nechávám dveře od klece dokořán a stejně tak zvukotěsné dveře do vestibulu. Jsme volní a já si nesu naše Šifry mistra Leonarda, jako si dítě všude s sebou bere novou hračku. Nahoře jsem skutečně překvapený, že knihy jsou ve stejném stavu, jako než jsme začali číst. Přežily zemětřesení našeho orgasmu a taky nápis ZAVŘENO je na svém místě, kam jsem ho dal před výpravou do nitra Šifry mistra Leonarda, a taky záchod je stejný, jako byl, než jsem tě svým ptákem probudil k životu.

Cvakám vypínačem a malý záchod zalévá halogenové světlo a taky ho vyplňuje hluk nakřáplého větráku, který jsem podle tebe měl už dávno vyměnit. Dokonce i zvuk větráku mě teď nutí se usmívat, protože jsem si díky němu vzpomněl na tebe, a vyměním ho, Beck. Máš pravdu, dělá hrozný kravál. A je tak starý, že už snad ani nemůže plnit svou funkci. Taky představuje bezpečnostní riziko, když jsem v obchodě sám, protože se zapíná stejným vypínačem jako světlo. Když chceš světlo, bez kraválu to nejde, a přes ten větrák není vůbec nic slyšet. Máš pravdu, Beck, je nebezpečný.

Splachuju, pouštím vodu a dívám se na sebe do zrcadla. Vypadám dobře, šťastně, a uvažuju, jestli bych si neměl udělat profil na Facebooku, abych si tě mohl přidat. Asi měl, a dřív než mě k tomu začneš ponoukat ty. Přidávám si Facebook na seznam, co nosím v hlavě. Nechávám si na ruce téct vařící vodu a nevím, jestli jsem kvůli tobě ochotný být na Facebooku. Někde jsem četl, že dnešní děcka jsou strašně falešná a že existuje hra, která se jmenuje „Pravda“. Napíšete někomu na zeď (ten jazyk je hrozná věc): „Pravda je, že…“ a pak odhalíte něco, co je překvapivé a zároveň je to pravda. Je velmi smutné a groteskní, že jste si tak zvykli na lež, že se pravda odhaluje jako cosi překvapivého, jako šokující odchylka od lži, která prostupuje náš život.

Ale s tím už jsi teď skoncovala a možná, že si ještě jednou aktualizuješ status, než si smažeš profil:

Pravda je, že absolutně zbožňuju Šifru mistra Leonarda.

Máme před sebou velká rozhodnutí, Beck. Nastěhuješ se ke mně? Nebo se nastěhuju já k tobě? Zůstaneme bydlet v New Yorku? Je jasné, že mám tuhle skvělou práci, ale myslím, že v Kalifornii by se ti líbilo – stejně toho ještě neumíš dost, aby ses prosadila vedle newyorských spisovatelů –, a když teď máme jeden druhého, můžeme spolu cestovat. Dívám se na svou Šifru ležící na té tvé. Spolu vypadají dobře. Takhle je to správně.

Beru do ruky mýdlo a mydlím se, až mám pěnu úplně všude. Je mi líto, že tě ze sebe musím smýt, a taky tu vanilkovou zmrzlinu. Jenomže takhle se aspoň zase můžu těšit na tvůj pot, tvou šťávu a tvé sliny. Ventilátor dělá kravál a mně už zase stojí a já vím, co udělám. Vzbudím tě tím, že ti ji vylížu, do sucha. Je fajn, že si tu nechávám kartáček, který je teď suchý, a já se usmívám, protože až si příště budu čistit zuby, bude vlhký, protože si ho půjčíš. Připadám si svatý a oddaný jako Silas, zatímco si čistím zuby, myju si podpaží a voním se kolínskou, kterou jsem si koupil, abych voněl jako ten barman. Bože, já tě tak dobře znám. Trochu si mokřím vlasy. Oholil bych se, ale moc mi chybíš.

Potřebuju ti ji vylízat, a to hned.

Cvakám vypínačem. Světlo zhasíná a ventilátor zpomaluje a já neotevírám. Něco se děje. Okolní ticho ruší strašlivé zvuky, pleskot bosých nohou na schodech, tvůj napjatý hlas – Pomóc! – a vchodové dveře, které tě nepustily ven, i když jsi s nimi prudce trhla. Beru naše knihy a plížím se z koupelny a ty jsi pořád ještě u vchodu a bušíš na dveře a naštěstí jsou čtyři ráno a není tu nikdo, kdo by tě slyšel. Jestli někdo nazval New York městem, které nikdy nespí, tak rozhodně nepracoval v Mooneyho vzácných knihách. Jdu doprostřed obchodu a vidím tě u vchodu s rozčepýřenými vlasy, jak mácháš rukama v mém tričku s Nirvanou, oběma rukama taháš za dveře, tak zaujatá svým úkolem, že vůbec nevnímáš, jak se k tobě blížím. Jsem tichý jako kočka. Našlapuju neslyšně a pomalu a pokládám Šifry mistra Leonarda na pult. Ty mě ani nevnímáš a jsi tak blízko skleněným dveřím, že v nich ani nevidíš můj odraz. Měl jsem pravdu, klíč jsi nenašla. Objímám tě a ty kopeš.

„Ne! Pusť mě, ty úchylný hajzle!“

Docela pevně tě držím a je škoda, že zuříš, protože bych ti to teď fakt mohl pěkně udělat. Jenomže ty už jsi zase zvíře – kop, kop – a postižená nestvůra. Proč zbytečně mácháš rukama, maličká? Stejně na mě nedosáhneš. Táhnu tě uličkou a mačkám tě na podlahu za pultem. Lehám si pod tebe, roztahuju nohy a držím tě na svém klíně. Jsme schovaní za pultem, takže by si nás nikdo nevšiml, ani kdyby procházel těsně kolem obchodu. Snažíš se mi vyprostit, ale kdybych musel, klidně bych tě takhle udržel po zbytek života.

Nakonec vychladneš, stejně jako vždycky. Cítím, jak se tvé svaly uvolňují, a je z tebe má nová panenka: Smutná Beck. Nemluvíš. Jenom pláčeš. Už se nepereš a já mám naději. Líbám tě na krk; nelíbí se ti to. Teď není na líbání ta pravá chvíle, chápu. Musíme toho hodně vstřebat, hodně se toho musí změnit a slunce ještě chvíli nevyjde a já s tebou třesu a dívám se na tvé nahé nohy na těch mých. Takhle vypadá láska. Vím to. Už se mě ani nesnažíš škrábat. Sedíme úplně mlčky tak dlouho, že už musíš být připravená být hodná. Zkouším to a testuju tě: „Tak co s tebou uděláme?“

Správná odpověď: Měla bys prosit, abych ti odpustil, připustit, že jsi zbytečně vyšilovala, protože ses probudila sama. Myslela sis, že jsem tě opustil, stejně jako tě opustil táta, stejně jako tě opustili zatím všichni muži. A pak bych ti slíbil, že s tebou zůstanu navždy, a ty bys mě pohladila po rukou a já bych ti odpustil a nechal bych tě, abys zavedla mé ruce k tvému magnetu. Zabíjel jsem kvůli tobě. Zasloužím si tě. Chtěl bych ti vidět do tváře a ty jsi ještě neodpověděla na mou otázku: „Tak co teď, Beck?“

Správná odpověď: láska.

Odpovídáš hlasem tak prostým emocí, že tě skoro nepoznávám: „Mizím.“

„Ne.“ Ne.

„Poslouchej, Joe,“ říkáš, zatímco proplétáš své prsty s mými způsobem, v němž není ani trochu sexu, ani trochu vášně. „Je mi jedno, co jsi udělal Benjimu nebo Peach. Já to chápu. Benji měl fakt problém s drogama. A Peach taky měla svoje.“

„Byla to lhářka, Beck. Vymyslela si dokonce i tu kravinu s močákem.“

„Já vím.“ Odpouštíš moc snadno. „Jenom se mi moc líbilo, že mě má ráda.“

„A co chceš teď?“ Správná odpověď: mě!

Vzdycháš. Říkáš mi, že nechceš být spisovatelkou. Chceš odjet do Los Angeles a být herečkou. „A možná, že když nedostanu práci, tak si jen tak pro sebe něco napíšu, chápeš?“

Je to čím dál horší. Říkáš mi, že jsi v podstatě „velmi líná“. Držím tě a ty dál rozvádíš své

nedostatky. „Blythe má pravdu. Moje povídky jsou z poloviny fakt jen zápisky z deníku. Polovinu času strávím tím, že měním jména a dělám z reality fikci. Nejsem ani trochu dobrá.“

„Aha,“ říkám a nehodlám tě pustit a odpovídáš špatně.

„Ty mě nechceš, Joe,“ říkáš a já se ti dívám na chodidla, na špičky, které hnětla Peach v Little Comptonu. „Ty mě máš za nějakou svou vysněnou spisovatelku, ale to já nejsem. Nicky má právo mě nenávidět. To přiznávám. Vlastně jsem ho vůbec nechtěla. Jenom jsem chtěla, aby kvůli mně opustil svou ženu. Chtěla jsem zničit jeho děti, a jo, uvědomuju si, že to zní nechutně.“

Ne. „Nejsi nechutná.“

Najednou vyhrkneš: „Viděla jsem tě na mém čtení tehdy v Brooklynu. Věděla jsem, že mě sleduješ.“

Držím tě a líbám tě na vlasy, protože jsme opravdu oba stejní a oba jsme dům i myš zároveň a ty to taky víš. Určitě. „Myslel jsem si to,“ odpovídám. „Doufal jsem, že to víš.“

Strkáš mi špičky chodidel pod boxerky. „Tak ti musí být jasné, že bych tě nikdy neudala, Joe. Spojovací článek toho všeho jsem vlastně já. To já jsem jed. Vím, že tenhle průser je moje vina, a nikdy bych nešla na policii, Joe. Jakmile mě odsud pustíš, zmizím. Navždy.“

Dávám ti ještě jednu šanci. „Já nechci, abys zmizela. Navždy.“

„Ale no tak,“ říkáš jako nějaká kámoška, jako by mezi námi nebyl sex. „Myslím, že si najdeš jinou holku, která si s tebou bude číst Šifru mistra Leonarda.“

„Beck, přestaň.“ Tak mi řekni, že mě chceš.

„Vyjdu z tohohle obchodu a na všechno zapomenu. Přísahám Bohu, Joe.“

„Beck, přestaň.“

Ale ty prostě nepřestaneš. „Joe, poslouchej mě. Zmizím a bude to, jako bych nikdy neexistovala.

Nech mě jít a já ti slibuju, že už mě nikdy neuvidíš. Přísahám. Joe?“

Neuspěla jsi a nezasloužíš si tři hvězdičky a já ti mačkám krk, aby všechny ty špatné odpovědi zmizely. Zatím se drží ve tvých vypoulených očích a způsobují, že ti rudnou tváře, až jsou barvy nantucketské červené, a já svírám silněji. Všechny ty špatné odpovědi se musejí utopit v bublinách slin, které ti pomalu vytékají z koutků zkřivených rtů. Jestli si myslíš, že chci, abys mi po všem, co jsem pro tebe udělal, zmizela ze života, tak jsi blbá kráva a tohle není film Bolestná realita a ty mě nechceš o nic víc než ty ostatní kluky, co ti sloužili jako matrace, a já jsem se v tobě spletl.

Lapáš po dechu: „Joe.“

Nenechám se napálit. „Ne, Beck.“ Šeptáš: „Pomoc.“

A já ti přece pomáhám, protože ty potřebuješ vymítače ďábla, potřebuješ se znovu narodit. Zhřešila jsi a skutečně jsi zmanipulovala Nickyho a skutečně jsi vodila Peach za nos a skutečně jsi špehovala Benjiho. Jsi zrůda, vražedná, solipsistická až na kost, a rouháš se, protože všechno, co ty chceš, jsi

Ty.

Stiskl jsem moc silně. Ztichla jsi. Pouštím tě.

„Beck,“ říkám.

Chci slyšet tvůj hlas. Znovu na tebe volám: „Beck. BECK.“

Nevydáváš ani hlásku, a kurva. Co jsem to udělal? Třesu tvým tělem a neslyším tvůj dech a potřebuju slyšet tvůj dech, protože Bolestná realita je debilní film a ty jsi nakonec vlastně skutečně Peach odmítla a Benji tě skutečně vodil za nos a Nicky skutečně porušoval pravidla. Tak jsi řekla pár blbostí, no. To já dělám občas taky a odpouštím ti. Sesouvám tě ze svého klína na zem. Jsi strašně nehybná a všechno to dobro v tobě skutečně je, jen pod zavřenými víčky, latentní. Miluju tě za to, že

jsi k pomilování. Promiň, Beck. Nemůžu tě přece vinit za to, že lidi jsou z tebe blázni, a ty se musíš probudit, protože já ti chci dát lásku, lásku, lásku, šílenou lásku.

Tisknu své ruce na tvou drobnou hruď. Dýcháš, myslím. Určitě dýcháš. V nitru někoho tak nádherného, jako jsi ty, nemůže být nicota. Měli jsme mezi sebou všeství. Jsi neuvěřitelně odolná a plná života a županových pravidel a orgasmů a buchet a jablek v karamelu, takže nemůžeš být pryč. Nesnáším se a miluju tě a líbám tě, ale ty mi ten polibek neopětuješ a já tě prosím, aby ses vrátila, a držím tvé drobné ruce a dívám se ti do malých oček a na konci divadelní hry Na dotek, podle které natočili ten film, Natalii Portmanovou srazí auto. Umírá. Ve filmu není vidět, jak Natalie Portmanová umírá, a mně se to tak líbí víc a ty nemůžeš být mrtvá, Beck. Ještě ti není ani dvacet pět a nebereš drogy a jsi sladká a nevinná a zvídavá a já se nad tebou skláním, takže se uchem dotýkám tvých rtů. Chci slyšet, až se nadechneš, a ochutnat tě a čekám. Čekám šestnáct staletí a osm světelných let a pak se narovnávám.

Odešla jsi.

Vstávám a vjíždím si rukama do vlasů a chci si je rvát, protože ty už se jimi prohrabovat nemůžeš, a možná se pletu a klekám si na podlahu a prudce vkládám svou hlavu do tvé dlaně a čekám, až se mě dotkneš. Prosím, Beck, prosím. Ale tvé prsty se nehýbou, a když znovu zvedám hlavu, zdá se být nastalé ticho oficiální. Na rozdíl od mírumilovného ticha ve sklepě se zdá být nenávistné a osobní. Nevstáváš a neodpouštíš mi a nezaháníš to zlé ticho, které mě sráží k zemi čím dál víc od okamžiku, kdy jsi umlkla.

Dívám se na tebe. Ty se na mě nedíváš. Tvoje tělo je jen hromada součástek. Nemůžeš mi pomoct, protože jsi mě opustila, protože jsi chtěla být pryč, navždy. Spáchala jsi spoustu zločinů a ukradla jsi mi Love story a já beru do ruky tvou Šifru mistra Leonarda. Jsem ohromený, protože některé stránky jsi nikdy neotočila. V knihách se vyznám. Myslím, že jsi vynechala celé pasáže, ty hloupá podvodnice. Když ses mě ptala, kde v knize jsem, švindlovala jsi. Nejromantičtější chvíle našeho života byly jen švindl a já jsem tak zabraný do zkoumání Šifry mistra Leonarda, že si ani nevšimnu, že se probíráš.

Ale je to tak.

Podvedla jsi mě, ty děvko. Chytáš mě za kotník a taháš a já padám a Šifra mistra Leonarda mi padá z ruky a já dopadám na bok a to sakra bolí a ty mě kopeš do koulí a to sakra bolí. Nejsi pryč, navždy a jsi posedlá a nic neříkáš a mě bolí koule a bolí mě bok a nejsi moje spasitelka, děláš to všechno ještě horší. Jsi živá, podvodně, a kopeš mě, když ležím, a já řvu bolestí a ty jsi jedovatá a posedlá, protože ještě před minutou:

„Jsi byla mrtvá, ty zasraná děvko.“

Neříkáš nic. Kopeš. Ale já jedovatý nejsem a jsem větší a odvážnější a Bůh mi dává sílu vylízat se z tvých zákeřných ran. Podrážím ti nohy a teď padáš ty, přímo na záda. Sedám si na tebe. Snažíš se mě kousnout, ale nedokážeš to a snažíš se mě kopnout, ale ani to nedokážeš a snažíš se mě škrábat, ale já tě držím pevně za zápěstí. Mačkám tě k zemi a ty nemůžeš nic. Pliveš mi do tváře; jsi ostrovní buran. Už slábneš a já ti pouštím zápěstí a chytám tě pod krkem, tentokrát už fakt. Snažíš se mě praštit, ale tvé pěstičky už nejsou to, co byly před chvílí. Všechno zlé v tobě vítězí nad tím dobrým a blednou ti tváře a mě bolí pták i koule a v boku mi tepe bolestí a ty poulíš oči. Jsi nechutná. Tričko s Nirvanou, které jsem měl na sobě ten den, když ses ke mně vloudila, a které mám snad celý život, je od semene a vanilkové zmrzliny. A navíc jsi ho rozervala, takže už nepůjde zašít, ty mrcho.

„Měla jsi pravdu, Beck,“ říkám ti. „Fakt zabíjíš lidi.“

Tisknu ti krk a děkuju ti za to, že jsi mě nakopla do koulí, a snažím se mrkáním dostat tvé sliny z řas. Děkuju ti, že jsi mi nade vši pochybnost dokázala, jak jsi zlá. Nechceš lásku ani život a my dva jsme vlastně nikdy neměli šanci a jsi tuctová a vulgární, lapáš po dechu a chrčíš. Solipsistická tím, jak zanecháváš své mastné otisky prstů na mých knihách, mém srdci i na mém životě, a tím mi je ničíš.

„Copak, Beck?“

Zbývá v tobě jedno poslední slovo: „Pomoc.“

A já ti pomáhám. Pravou rukou sahám pro tvou Šifru mistra Leonarda. Strkám si ji do pusy a ukusuju několik stran. Trhám knihou, zahazuju ji a vytahuju z pusy utržené stránky, nacuclé mými slinami, které jsi tak moc chtěla.

Moje poslední slova k tobě jsou: „Otevři pusu, Guinevere.“

Strkám ti stránky do pusy a ty převracíš oči a propínáš se v zádech. Takhle to zní, když umíráš. Praskají kosti – netuším kde – a trhají se žíly naběhlé v nouzovém režimu – z levého oka ti stéká smrtelná slza na porcelánovou tvář a tvé oči jsou upřené na cosi, co já nevidím. Už nejsi víc než panenka, a když se do stránek ve tvých ústech vpíjí krev stoupající ti z břicha, už nereaguješ.

A najednou mi chybíš a já jsem ti taky kdysi chyběl a já tě volám a beru tě za drobná ramena.

Neodpovídáš. Jsi stejně zkažená jako všechny knihy v obchodě; skončila jsi a opustila jsi mě a jsi pryč, navždy. Už mě nikdy znovu nenecháš tápat v temnotách a já už nikdy nebudu čekat, až mi odpovíš. Tvé světlo už navždy pohaslo a já tě beru do náruče.

Ne.

Chci se vrhnout pod kola vláčku, vláčku devítky. Jak jsem to mohl udělat? Už ti nikdy neudělám palačinky. Co se to se mnou stalo? Nemůžu dýchat a ty jsi můj pán, Beck, jako zpíval George Harrison, jiná, sexy. Jsi. Byla jsi.

Pláču.

52

Na konci svého života jsi tvrdila, že nejsi spisovatelka. Ale myslím, že bys ocenila poetickou symetrii svého pohřbu. Byla to dlouhá cesta napříč celým státem, víc než čtyři hodiny od města. Bylo to náročné, řídit buick s tebou v kufru, s tvým zeleným polštářem, v tichu stejném, jako bylo v Little Comptonu v zimě. Jel jsem kolem Nickyho pizzerie a jel jsem dál a našel tenhle motorest. Nickyho chalupa a chalupa jeho bráchy jsou zastrčené kousek od Forrest Lake, na soukromém pozemku kousek za Chestertownem. Tohle je klasický venkov, Beck, starosvětský a příjemně zakonzervovaný. Jím grilovaný sýrový sendvič, protože musím, protože pohřbít tě v zamrzlém lese bude náročné, i když si všichni, kdo průběžně přicházejí do tohohle motorestu, neodpustí poznámku, že je nějaká mírná zima. Tak mírná, že bych nepotřeboval červenou loveckou čepici značky Holden Caulfield z Macy’s, i kdybych ji ještě měl. Nebudu plakat. Tady ne.

Většina lidí v motorestu jsou místní, a ti, kdo nejsou, přijeli na výstavu aut. Servírka se mě ptá, jestli jsem přijel na výstavu aut, a já odpovídám, že jo, a kontroluju telefon a zase musím na záchod, protože kdykoli zkontroluju telefon, jako bys znova umřela. Nikdo, dokonce ani déšť, nemá tak malé ruce a já brečím, tiše, abych na sebe neupoutal pozornost. Tvoje smrt je jako písnička, která člověku zní pořád v hlavě, a já si chrstám na tvář studenou vodu a snažím se nemyslet na to, že už se mi nikdy neozveš. Neozveš, Beck. Jsi mrtvá.

Vím, že Nicky není hloupý. Nepohřbil by tě na svém vlastním pozemku, ale zavezl by tě někam do lesa kousek od Forrest Lake Drive, stejně jako to teď dělám já, hodinu po setmění. Vidím růžovo-bílý nápis. Chystá se tu velká sláva: „Svatba Cheta a Rose“, a to zrovna dnes, v kempu na konci silnice. Ale já se nenechám rozptylovat. Sjíždím ze silnice do tmy, která je ještě čistší než pláže v LC a temnější než hlubiny tvé solipsistické duše. Není tu oceán, který by dokázal zjemnit úder věčnosti. Brzdím, pomalu. Chet s Rose to mají špatně načasované, ne já, sakra.

Noc je tak prázdná, že když zavřu dveře buicku, slyším jejich svatbu až sem. Nasazuju si brýle s nočním viděním, beru lopatu a vyrážím do noci. Zatímco kopu, snažím se neposlouchat zvuky svatby. Jenomže je to těžké. Chet s Rose si právě užívají svůj první tanec na „Wonderful Tonight“ od Claptona – za potlesku svých přátel a rodiny. Co by asi hráli na svatbě nám? Ptám se tě, ale ty neodpovídáš. Jsi mrtvá.

Kopu. Nikdy jsem nebyl tak sám a už nikdy tak sám nebudu jako teď, když kopu. Tady na venkově je snad chladněji než kdekoli jinde. Jenom tady musím poslouchat, jak Eric Clapton zhasíná světla a velebí svou věrnou, nádhernou přítelkyni, nemluvě o tom, že se potím a třesu a chystám se tě uložit do hlíny. Život jde dál, doslova, a já zarážím lopatu do promrzlé hlíny a opírám se o ni, abych nabral dech. Otáčím se na tebe. Ležíš zabalená do vlněné deky z domácích potřeb Bed Bath & Beyond v tichu otevřeného kufru auta. Už zase dýchám normálně a svatebčané tančí na „Electric Boogie“ od Marcie Griffiths a myslíš, že my bychom na naší svatbě chtěli něco takového? Asi bychom se brali na Nantucketu, protože na rozdíl ode mě ty máš rodinu. Já bych pozval akorát Ethana s Blythe a pana Mooneyho. Pan Mooney by nejel. Ale přepsal by obchod na nás dva. To vím. Chci, aby ta svatba

skončila, a chce se mi z plných plic řvát, ale nechci tě polekat. Jenomže tebe už polekat nejde. Jsi mrtvá.

Kopu a oslava pokračuje. Je slyšet přípitky a jásot a Stevie Wonder zpívá o své milované dceři – není nádherná stvořená z lásky? a my nikdy dceru mít nebudeme a mně povolují nervy a odhazuju lopatu. Hrabu hlínu holýma rukama a nechávám tu hudbu, aby ve mně zabila i poslední zbytky života. Už nemám sílu jí vzdorovat a veselí na druhé straně lesa začíná být monotónní – nepatřím k lidem, kteří si myslí, že písnička „Get Lucky“ je něco fantastického. Skoro na jazyku cítím chuť jejich vodky a jsem nezvaný host, nikým neviděn a sám. Jestli mě něco uklidňuje, jestli mi něco pomáhá kopat dál, je to pravděpodobnost, že Chet s Rose mají webovou stránku, že jsou někde zaregistrovaní. Vědomí, že je budu schopný najít, vidět je na vlastní oči, mi zvláštní způsobem přináší útěchu. Teď zpívá pro Cheta s Rose Neil Young – „Harvest Moon“, to bolí – a Neil Young nám dvěma na svatbě nikdy zpívat nebude a teď ho taky neslyšíš. Jsi mrtvá.

Vytahuju tvé tělo z kufru a rozbaluju deku, v níž jsi byla omotaná jako mumie. Jsi pořád nádherná a já ti pokládám hlavu na prsa a říkám ti o Chetovi s Rose. Asi umřu sám, pod úplně obyčejným měsícem a ty mě nebudeš oplakávat. Stoupáš do nebe a já musím sebrat všechny síly, abych vložil tvé drahocenné tělo do země. Chet s Rose jsou obklopení přáteli a rodinou, ale já jsem sám a sám musím uložit tvé drobné tělo a dopřát ti odpočívat na travnatých nivách. Bylo by fajn mít chvilku ticha; je to od Cheta s Rose hodně neslušné, že jsou tak hluční. Ale nemůžu jim to mít za zlé; nevidí mě, neslyší mě. Jsou ve svém vlastním světě, kde se dějí dobré věci, půl kilometru a milion světelných let odtud. Klekám si na zem a recituju 23. žalm. Naučil jsem se ho speciálně pro tuto příležitost. Jsi mrtvá.

Nemám šanci zjistit, co by se s námi stalo po svatbě, kterou nebudeme mít, po životě. Jdu do lesa a dívám se na svět nelidskýma očima, co vidí ve tmě, a vidím vše, k čemu člověk nebyl stvořen, aby viděl. Nevím, jestli do Hospodinova domu se budeš vracet do nejdelších časů, ale já ležím na zádech a poslouchám, jak oslavy Cheta s Rose pomalu utichají, stejně jako je tichá noc, stejně jako je tichá smrt. Za chvíli se unaví a oslava skončí, a jestli by někdo na světě měl žít navěky ve světle, myslím, že bys to měla být ty.

Přikrývám tě hlínou a kamením a větvemi a listím a jsi mnohem víc než jen tělo. Cesta zpátky k autu je krátká. Cesta nocí od Cheta s Rose a od tvého těla je naopak dlouhá. Ani nevím, jak jsem se dostal domů, a i když nakonec bezpochyby jsem doma, nejsem si jistý, jestli to vůbec někdy můj domov bude. Jestli někdy budu mít skutečný domov. Určitě nikdy nebudu mít tebe. Tebe jsem totiž pohřbil u Forrest Lake, kousek od Cheta s Rose, kam už za tebou nikdy nebudu moct.

Druhý den nechávám obchod zavřený. Nemůžu otevřít. Jsi mrtvá.

53

Obvykle dostávám samé nudné e-maily týkající se peněz, účtů, kuponů nebo úplných blbostí. Dneska ale, tři měsíce po tvé smrti, jsem dostal první pozvánku na svatbu v životě, a rovnou přímo prostřednictvím United States Postal Service. Obálka je tak velká, že pošťák musel jít nahoru a opřít mi ji o dveře. Vím, že nejsem expert, ale je nádherná, Beck, a já ji mám u sebe, tady v obchodě. Jsem okouzlený triumfální romantičností tvrdého papíru v protikladu k jemnému zlatému písmu připomínajícímu ručně psané. Kdo by to byl řekl, že Ethan s Blythe mají šlechtický původ? Za ty tři měsíce se toho stalo hodně. Vykřičník Ethan s Blythe se zasnoubili a pozvali mě na svou svatbu do Texasu, do Austinu. Spousta se toho taky za ty tři měsíce nestala. Na výloze pořád visí nápis PŘIJMEME PRACOVNÍKA PRO TUTO PRODEJNU. Ethan si sehnal práci ve velké firmě, svatba je drahá záležitost.

Jenomže tohle pozvání zcela změnilo můj pohled na svět. Takovou naději jsem necítil od okamžiku, kdy jsem odešel z ordinace doktora Nickyho, od okamžiku, kdy jsem vstoupil do tebe. Díky tomuhle pozvání už budoucnost zase existuje. Tohle pozvání totiž vyžaduje, abych si udělal záznam do kalendáře. A je to dobrý pocit, procházet se kalendářem v telefonu. Než mi ta pozvánka dorazila – adresovaná panu Joeovi Goldbergovi s doprovodem! –, zabíjel jsem měsíc po měsíci a vynalézal výročí pro naše ztracené životy. Ty ze všech nejlíp víš, jak je důležité posunout se dál; máš ráda nové věci, měla jsi ráda nové věci. Život není kniha Dana Browna; jsi mrtvá a nevrátíš se. Ale život je lepší než kniha Dana Browna, protože konečně se mám na co těšit, na svatbu. Musím se rozhodnout mezi steakem a rybou a jsem skutečně rozpolcený a musím se rozhodnout v následujících jednačtyřiceti dnech, alespoň podle pravidel uvedených na pozvánce.

Den zase ubíhá pomalu a není ani léto, ani podzim. Zvoní zvonek a naprosto obyčejný muž v šortkách se ptá na Doktora Spánka. Posílám ho do Beletrie mezi písmena G–K a myslím na chvíli, kdy jsem tě viděl mezi písmeny F–K, i na to, jaký jsem byl tehdy hlupák. Přestavěl jsem celý obchod; už jsem se na F–K nemohl dívat. Skutečně jsem věřil, že když přestavím regály, bude se mi bez tebe žít líp, ve světě, který přetvořím vlastníma rukama, ve světě, kde už ti nebudu moct říct, že vím, že jsi ukradla Peach její župany z Ritzu. Pořád se mi to vrací. Pořád mi naskakuje husí kůže. Už zase jím, ale jenom proto, že strašně nerad omdlívám. Až doteď bylo všechno jenom cvičení. Budu nadosmrti vděčný United States Postal Service, Ethanovi, Blythe. A už nikdy nepodcením moc očekávání. Neexistuje lepší životabudič než pozvánka do budoucnosti.

Ten zoufalec si kupuje Kinga a odchází s ním a já si budu muset koupit oblek. Je to nádhera mít nějaký plán a já ho slavím tím, že jdu na návštěvu do online hnízdečka k Chetovi s Rose. Mám pocit, jako bych je od té strašné noci v lese velmi dobře poznal. Chci jim říct o své pozvánce. Jsem jimi posedlý, ale copak to jde jinak? Sešli se v lese, aby se vzali, abych já ještě stále mohl věřit na lásku. Miluju je. Jejich fotky z líbánek jsem viděl snad stokrát. Pomohli mi. Bylo to skvěle načasované. Prohlížel jsem si jejich fotky a předstíral jsem, že jsme to my dva, kdo odjel na líbánky na Cabo San Lucas. Poslední dobou už nejsem tak zahořklý. Vím, že nemůžeme všichni být jako Chet s Rose. To je

nezpochybnitelný fakt. Někteří lidé na světě si zaslouží lásku, svatbu, líbánky na Cabo. Jiní prostě ne. Někteří lidi si čtou sami na gauči a někteří si čtou spolu, v posteli. To je život.

Asi umřu sám. Karen Mintyová asi umře vdaná; spoustě lidí se líbí seriál Dva z Queensu. A mně můj osud nevadí. Bylo to mé rozhodnutí ušetřit tě bolestí, které život přináší. Nechal jsem tě odejít. Odpouštím ti. Není to tvá chyba, že jsi s sebou nosila své démony v té obrovské kabelce značky Prada a v těch gigantických použitých županech z Peachina Ritzu. Byla jsi jedovatá, ne zlá a muži, kteří tě opustili, se teď mají dobře; ten Hesher má dokonce vlastní televizní pořad, na který se dá docela koukat. V online registru hračkářství Babies “R” Us jsem našel, že tvůj táta bude zase otcem. Někteří lidi mají prostě štěstí.

Myslím, že bys ráda věděla, že tvůj odkaz žije dál. Jsem jediným čtenářem Beckiny knížky. Nechal jsem tvé povídky svázat ve FedExu. Miliony lidí ovšem hltají tvůj příběh. Všichni vědí o úchylném psychologovi, který tě zavraždil. Nikdy tě neotiskli v New Yorkeru, ale dostala ses do New York Postu.

Změnila jsi mě, Beck. Nebude ze mě samotář jako z pana Mooneyho. Mám Ethana a Blythe. Mám holky, které se objevují a zase mizí. Vždycky jsou strašné, bez jiskry, panovačné, přízemní či prostinké. Jsem jako Hugh Grant v Lásce nebeské bez lásky, což není tak zlé, když si uvědomíš, že ve skutečném životě je Hugh Grant svobodný jako já. Nejsme přece zvířata, která musí žít v páru. Ano, chápu, že jsme stvořeni pro partnerství; Bůh nám dal řeč. Potřebujeme mluvit. Potřebujeme naslouchat. Občas si zašoustám, holky z internetu, holky z obchodu. Většinou si to ovšem řeším sám. Už nikoho neotevírám jako okvětní plátky a ty jsi měla pravdu, Beck. Nebyla jsi dívka, za jakou jsem tě měl, a ani Barbara Heskeyová nebyla ve filmu Hana a její sestry pro Elliota ta pravá. Zvoní zvonek a já zvedám zrak od fotky Cheta s Rose na surfu s pádlem a vidím dívku, dívku, kterou znám, teda trochu. Má na sobě tílko s logem University of Pittsburgh a džíny. Mžourá. Mává. Mrzí mě, že zrovna nehraje hudba. Když tu byla naposled, líbila se jí moje hudba.

„Viděla jsem na výloze ten nápis.“ Polyká nasucho. „Je to místo ještě volné? Někdy ho majitelé zapomenou sundat. A někdy to stojí za hovno. Pardon, že mluvím sprostě.“

Na tu ceduli jsem zapomněl, ale nezapomněl jsem na Amy Adamovou a její ukradenou kreditku a podvůdek s univerzitním oblečením ani na její velké kaštanové oči. To místo je volné. Jde ke mně. Dívá se na mou pozvánku a přikyvuje. „V Austinu je nádherně.“

„Tak jak jste se měla?“ ptám se a z mé strany je to vstřícný krok. Já jsem tady za gentlemana, který si ji pamatuje, aby ona mohla být dámou, která si následně rovněž vzpomene. Čepýří se, a zároveň se skoro uklání. Lichotí jí to a je šťastná. Upřeně se na mě dívá a je to fajn pocit a podává mi životopis.

„Pracovala jsem v takovém malém knihkupectví ve Williamsburgu, ale řekněme, že to nefungovalo, protože měli strašně krátkozrakou politiku ohledně toho, co už nazývat krádeží.“ Odfrkává si. „Jako že bych si neměla brát knihy domů a číst je. A copak se dá knížka číst, když si do ní člověk nedělá poznámky?“ Je hlučná. „Fakt se omlouvám, že nejsem ultramoderní člověk, co čte knížky v Kindlu, ale já mám prostě ráda pera, papír a opravdické stránky, které se dají roztrhnout a kterých se člověk může dotknout.“ Vrtí hlavou. „A kdybyste si koupil knížku a našel na okraji poznámky, copak by se vám to nelíbilo? Vždyť je to vlastně bonus.“ Nechce, abych jí odpovídal. Mrká. „Promiňte, nechala jsem se unést, ale musela jsem to říct.“

Potřebuje, abych s ní souhlasil. Usmívám se. „Nemusíte se omlouvat.“

Teď je řada na ní a ona se své role hravě zhošťuje: „Musí vám připadat, že jsem cvok. Berete i cvoky?“

Odpovídám, že bereme jenom cvoky, a ona si myslí, že jsem vtipný. Zvonivě se směje a líbí se jí to tady se mnou. Bude mi dělat pokladní a taky přítelkyni, a až mě příště pozvou na svatbu, bude na pozvánce uvedeno Joe Goldberg & Amy Adamová a já nebudu muset vymýšlet, kdo bude můj doprovod. Jsi pryč, navždy a ona je tady a teď.

PODĚKOVÁNÍ

Chci poděkovat Joeovi Goldbergovi za to, jak se dožadoval, aby ho bylo slyšet. Povedlo se ti to, Joe.

A teď jsou na řadě skuteční lidé, kteří pomohli přivést tuto knihu na svět. Děkuji všem v nakladatelstvích Emily Bestler Books, Atria a Simon & Schuster. V případě Emily Bestler jsem vyhrála jackpot s redaktorkou. Jsem vám vděčná za vaše nadšení, inteligenci a tu správnou míru citlivosti. A nenechte se stalkovat. Judith Currové, Benu Leeovi, Paulu Olsewkimu, Davidu Brownovi, Mellony Torresové, Hillary Tismanové, LeeAnně Woodcockové, Jeanne Leeové, Kristen Lemireové a Kate Cetrulové – všem děkuji za to, že jsem se u vás cítila jako doma. Megan Reidová, vám děkuji za nejlepší valentýnku na světě. Ať žijí Alloy Entertainment Books! Joshi Banku, Lanie Davisi a Sáro Shandlerová, vaše hlavy i srdce jsou dokonalé. Joe souhlasí. Joshi, tvůj hlas je mocnější než jehla Karen Mintyové. Lanie, ty vždycky všechno víš a já jsem vděčná za tvé rady (a červenou naběračku!). Sáro, ty máš úžasný dar řeči a umíš k sobě přitáhnout ty nejlepší lidi. Děkuji vám všem, že jste se tak pečlivě starali o svět, v němž se odehrává tato kniha. Jennifer Rudolph Walshová, Claudie Ballardová a Lauro Bonnerová z WME, děkuji vám, že jste knize Ty věřily a že jste taky věděly, co s ní. Natalie Sousová, když jsi tvořila obálku, jako bys mi mluvila z duše. Děkuji ti za to.

Nekonečné zástupy studentů z Barnstable High School by se mnou souhlasily, že jsme měli ty nejlepší učitele na světě. Micku Carlone a Ede O’Toole, vaše povzbuzování na mě mělo nekonečný vliv. Lindo Friedmanová, Meredith Steinbachová, děkuji vám, že jste mi byly tak úžasnými mentorkami. Matte DiGangi, děkuji za to, jak jste se postaral o zlodějský žargon. Lauren Acamporo Doylová, jste skvělá a moudrá Mexičanka a já vám děkuji, že jste mě seznámila s bohyní Alloy Sarou Shepardovou. Děkuji i tobě bratranče Tommi Hurme za picklebacky a děkuji sestřenko Kristino Hurmeová za podporu. Když člověk píše knihu o stalkerovi, tyhle dvě věci hodně potřebuje.

Začala jsem psát Ty, když mi táta umřel na rakovinu. Přátelé moji, máte to všichni u mě. Amy Sanbornová, jsem moc ráda, že tě znám už od doby, kdy jsem byla ještě u mámy v břichu. Lauren Hellerová, ty jsi hotový dar z nebe. Sarah Tatting-Kinzyová, ty umíš skvěle naslouchat a jsi neuvěřitelná kamarádka. Matt Donnellyová (a Corky a Pinky), jsem moc vděčná za ty inspirativní chvíle, které jsme strávily v Splendoree. June Hurmeová, Kathleen Kellyová, děkuji vám, že jste chtěly vědět, jak to bude dál. Loreno David Esguerrová, George Esguerro, Dylanův pokoj pro hosty Roalda Dahla byl božský. Lio a Todde Habermanovi, děkuji za koblihy. Crispin Struthersová, děkuji za pomoc. Nicholasi Fonseko, ty jsi mi dodával síly. Sharon a Paule Swartzovi, jsem vám vděčná za spisovatelský azyl (a palačinky!) v hotelu Cape Point. Sophie Macherasová, moc pro mě znamenalo, když jsi milovala „Owena“. Michaeli Wymane, ty jsi nejlepší; tebe miluju, brouku, zůstaň takový. Poděkování a lásku taky Eriku Scottu Cooperovi, Franku Medranovi, Beverly Leibermanové, Karen a Howeie Onikovým, Erinu Pennerovi, Jen a Jon Sacketovým, Korbi Ghoshovi, Joshi Wymanovi, tetičce Carole a strýčkovi Denovi. Macheraseovi, Swartzovi, Wymanovi, bratranci a sestřenice, rodino, mám vás ráda. Mohla bych dalšími jmény popsat další knihu a pak ještě jednu. Mám ohromné

štěstí, že znám tolik skvělých lidiček.

Velké objetí a spoustu lásky svému statečnému bratrovi Alexovi a své sestřičce Beth a taky svým skvělým synovcům Jonathanovi a Joshuovi. A teď mí rodiče, Monica a Harold Kepnesovi. Děkuji vám, že jste mi dali domov, v němž vládli Led Zeppelin a smích. Tati, moc bych chtěla, abys to mohl se mnou oslavit. Oba jste mi s mámou věřili už od chvíle, kdy jsem začala psát o ukradených sekerách ve svém deníčku s obrázkem Hello Kitty a hromadila knihy o střední škole Sweet Valley. Tohle pro mě znamená úplně všechno. Jste mou inspirací a vždy budete.

Nakonec ještě děkuji všem umělcům, jejichž díla jsou v této knize zmíněna. Jste skvělí.