Spása Templářů

Raymond Khoury

Domino (2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Po pěti letech vám můžeme nabídnout volné pokračování thrilleru Poslední templář, jedné z nejúspěšnějších knih uplynulého desetiletí!Konstantinopol, rok 1203. Zatímco drancující vojska čtvrté křižácké výpravy obléhají město, tajná skupina templářů usiluje o dosažení bohulibějšího cíle: nalézt vzácné církevní dokumenty a přepravit je do bezpečí, aby nepadly do rukou benátského dóžete. Dávají se na útěk se třemi plnými truhlicemi, ale bohužel nežijí dost dlouho, aby se mohli seznámit s jejich obsahem…Vatikán, současnost. Agent FBI Sean Reilly si získal důvěru nejvyšších církevních představitelů, ale nyní musí poskytnutou důvěru zneužít. Kdosi totiž unesl jeho partnerku Tess, a klíč k její záchraně leží právě ve sklepeních tajných vatikánských archivů, konkrétně ve spisu s názvem Fondo Templari. Sean však brzy zjistí, že o vzácný rukopis pojednávající o tajné historii templářského řádu mají zájem i jiní lidé…

RAYMOND KHOURY

SPÁSA TEMPLÁŘŮ

2011

Copyright © 2010 by Raymond Khoury

Translation © 2011 by Hana Pernicová

Cover design © 2011 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE TEMPLAR SALVATION,

vydaného nakladatelstvím Dutton, New York 2010,

přeložila Hana Pernicová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Zuzana Pernicová

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba a obálka: obrázky4 Dušan Žárský

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání druhé

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v listopadu 2011

ISBN 978-80-7303-701-7

Pro otce,

nejlaskavějšího člověka, jakého jsem kdy poznal

PROLOG

KONSTANTINOPOL ČERVENEC 1203

„Přikrčte se a buďte zticha,“ zašeptal šedovlasý muž a pomohl rytíři přešplhat přes cimbuří na ochoz. „Na hradbách se to strážemi jen hemží a vzhledem k obležení jsou pořád ve střehu.“

Everard z Tyru se rozhlédl a napínal oči do tmy, zda nepostřehne známku nebezpečí. Nikde nikdo. Věže po obou stranách se rýsovaly daleko a v bezměsíčné noci nebylo vidět ani mihotavé pochodně patrolujících nočních hlídek. Opatrovatel vybral šikovné místo, kudy je propašovat dovnitř. Když si pospíší, mají slušnou naději zdolat zbytek opevnění a vniknout nepozorovaně do města.

Dostat se pak bezpečně ven, to bude jiná.

Třikrát škubl za provaz, aby dal znamení pěti řádovým bratřím, kteří čekali dole ve tmě pod vnější stěnou mohutné hradby. Jeden po druhém vyšplhali po provazu s navázanými uzly a poslední ho za sebou vytáhl nahoru. Tasili meče, pevně je sevřeli mozolnatýma rukama a v řadě za sebou přeběhli za svým průvodcem přes ochoz. Znovu provaz rozmotali a spustili ho, tentokrát na vnitřní straně hradeb. Chvíli poté všichni stanuli na pevné zemi a chvátali za mužem, jehož nikdo z nich neznal, do města, kam nikdy dřív nevkročili.

Šli přikrčení a pohybovali se co nejtišeji; netušili, kam je Opatrovatel vede, a nechtěli, aby je někdo zahlédl. Místo tradičních bílých plášťů – těch s výrazným červeným tlapatým křížem – měli přes tmavou tuniku černý kabátec. Neměli důvod stavět na odiv svou pravou totožnost. Ne když putují nepřátelským územím, a už vůbec ne ve chvíli, kdy se plíží do města obleženého křižáky papeže Inocence. Vždyť i oni jsou vlastně křižáci. Pro obyvatele Konstantinopole patří templáři k papežovým lidem. Jsou nepřátelé. A Everard si dobře uvědomoval, jak strašlivý osud čeká rytíře zajaté za bitevní linií.

On však Byzantince za nepřátele nepokládal a do města nepřicházel na papežův rozkaz.

To rozhodně ne.

Křesťan proti křesťanu, pomyslel si, když míjeli kostel, teď na noc zavřený. Copak tohle šílenství nikdy neskončí?

Měli za sebou dlouhou a namáhavou cestu. Během jízdy zastavovali co nejméně a ždímali z koní poslední zbytky sil. Vzkaz, který dorazil od Opatrovatelů z útrob byzantského hlavního města, byl nečekaný… a nadmíru znepokojivý. Město Zara na dalmatském pobřeží bylo nepochopitelně vypleněno papežskou armádou – nepochopitelně, protože bylo nejen křesťanské, ale dokonce katolické. Poté se benátská flotila převážející chamtivé účastníky čtvrté křížové výpravy dala znovu do pohybu. Jejich dalším cílem byla Konstantinopol. Údajně chtěli znovu dosadit na trůn svrženého a oslepeného císaře a jeho syna. A jelikož byzantské hlavní město nebylo katolické, ale patřilo k řecké ortodoxní církvi – a také vzhledem k masakru, který se tam odehrál před několika desítkami let –, mělo před sebou chmurné vyhlídky.

A tak Everard s řádovými spolubratry spěšně vyrazil z templářské pevnosti v Tortose. Ujížděli po pobřeží na sever a poté na západ, projeli nepřátelským arménským a seldžuckým územím v Kilikii, hledali si cestu vyprahlou pustinou Kappadokie a celou dobu se drželi co nejdál od osad a měst, aby se vyhnuli střetům. Když dorazili do blízkosti Konstantinopole, křižácká flotila – přes dvě stě galér a nákladních lodí s koňmi pod osobním velením mocného dóžete – už zaujala pevné pozice ve vodách obklopujících největší město své doby.

Obléhání už začalo.

Času ubývalo.

Schovali se do tmavého kouta, aby nechali projít unavený pěší strážní oddíl, a pak šli za Opatrovatelem dál, přes malý hřbitůvek do hustého hájku, kde na ně čekal koňský povoz. Vedle něj postával s otěžemi v rukou jiný prošedivělý muž, pod jehož vážným výrazem prosvítaly hluboké obavy. Druhý ze tří, pomyslel si Everard. Zatímco jeho muži šplhali dozadu na korbu, kývl mu na pozdrav. Brzy nato se vnořili do města. Everard tu a tam vykoukl škvírou v plachtě.

Něco takového jaktěživ neviděl.

Dokonce i ve tmě rozeznával obrysy mohutných vznosných kostelů a monumentálních paláců. Nevěřil by, že tak veliké vůbec mohou existovat. Už jen svým počtem vyrážely dech. Řím, Paříž, Benátky…, měl to štěstí, že všechna ta města před lety navštívil, když provázel řádového velmistra na cestě do pařížského Templu. Ve srovnání s Konstantinopolí ale bledla. Nový Řím byl skutečně největší ze všech. A když povoz konečně dorazil k cíli, uvítal Everarda pohled, který nebral dech o nic méně – velkolepá budova s nádhernou kolonádou z korintských sloupů, jejíž trojúhelníkový štít se ztrácel vysoko v temnotě.

Na vrcholu širokého schodiště na ně čekal třetí Opatrovatel, ze všech tří nejstarší.

„Co je to za místo?“ zeptal se ho Everard.

„Císařská knihovna,“ odvětil ten muž.

Everardovi se na tváři rozhostil úžas. Císařská?

Opatrovatel to postřehl a nepatrně se usmál. „Existuje snad pro nějakou věc lepší úkryt, než nechat ji všem na očích?“ Otočil se a vešel dovnitř. „Pojďte za mnou. Nemáme moc času.“

Vedl rytíře nahoru po schodech a přes vstupní předsíň do nitra obrovské budovy. Její síně zely prázdnotou. Bylo už pozdě, ale to nebyl jediný důvod. Napětí ve městě se dalo krájet. Vlahý vzduch houstl strachem – strachem, který podněcován nejistotou a zmatkem mohutněl s každým novým dnem.

Kráčeli ve světle pochodní, míjeli skriptoria, v nichž se uchovávalo vědění z dávných časů, nekonečné police plné svitků a kodexů obsahujících texty z dávno ztracené alexandrijské knihovny. Sestoupili po točitých schodech v zadní části budovy, procházeli labyrintem úzkých chodeb a dalších schodišť a na mramorových stěnách je plíživě provázely jejich vlastní stíny. Dorazili do neosvětlené chodby lemované řadou těžkých dveří. Jeden z průvodců odemkl ty úplně na konci a vpustil je dovnitř. Ocitli se ve velkém skladišti – jednom z mnoha, usoudil Everard. Vršily se v něm hromady truhlic. Police podél všech stěn, pokryté pavučinami, přetékaly spoustou svitků a v kůži vázaných kodexů. Nehybný vzduch páchl zatuchlinou, ale v místnosti bylo chladno a sucho. Ten, kdo to tu postavil, věděl, že ve vlhku by rukopisy psané na pergamenu nepřežily. Tady se jim to dařilo – už po staletí.

A právě proto sem Everard se svými muži přišel.

„Zprávy nejsou příznivé,“ řekl nejstarší z Opatrovatelů. „Uzurpátor Alexius nemá odvahu vytáhnout proti nepříteli. Včera vyjel se čtyřiceti oddíly z bran, ale netroufl si na Franky a Benátčany udeřit. Nedostal by se včas zpátky za hradby.“ Odmlčel se. Z očí mu hleděla malomyslnost. „Bojím se nejhoršího. Město nejspíš ztratíme, a jakmile padne…“

Everard si uměl představit, jaké pomstě budou vystaveni vyděšení obyvatelé, jestli se Latinům podaří prolomit jejich obranu.

Uplynulo sotva dvacet let od chvíle, kdy obyvatelé Konstan-ti-nopole Latiny zmasakrovali. Muže, ženy, děti…, nikoho neušetřili. Zabíjeli je po tisících v záchvatu vražedného šílenství, jemuž nebylo rovno od dobytí Jeruzaléma za první křížové výpravy. Benátští, janovští a pisánští kupci s rodinami, kteří se usídlili v Konstantinopoli už dávno a ovládali její námořní obchod a finance, veškerá římskokatolická populace ve městě, ti všichni byli povražděni závistivými místními lidmi v náhlém výbuchu vzteku a nenávisti. Jejich obytné čtvrti shořely na popel, hroby jejich mrtvých byly obráceny vzhůru nohama a všichni, kdo přežili, byli prodáni do tureckého otroctví. Ani místním katolickým kněžím se v rukou jejich řeckokatolických nepřátel nevedlo lépe. Jejich kostely lehly popelem a papežova zástupce veřejně sťali, jeho hlavu přivázali k psí oháňce a v čele rozjásaného davu ji vláčeli po krví zbrocených ulicích.

Stařec vedl templářské rytíře hlouběji do skladiště, ke dveřím zčásti schovaným za přeplněnými policemi. „Frankové a Latinové mluví o tom, že chtějí dobýt zpět Jeruzalém, ale my oba víme, že k tomu nedojde,“ řekl, zatímco odemykal. „Ve skutečnosti nestojí o znovuzískání Svatého hrobu. Už ne. Teď stojí jen o to, aby si nahrabali plné kapsy. A papež chce nechat naše království padnout a přivést naši církev pod pravomoc Říma.“ Zachmuřeně se ohlédl. „Odedávna se říká, že datum zániku našeho velkolepého města znají pouze andělé na nebesích. Obávám se, že už to neplatí. Papežovi lidé Konstantinopol dobudou. A nepochybuji, že pak se tu objeví oddíl, jehož jediným cílem bude zmocnit se tohoto.“

Otevřel dveře dokořán a uvedl rytíře dovnitř. Místnost byla prázdná až na tři velké dřevěné truhly.

Everarda bodlo u srdce. Jako jeden z nemnoha vyvolených, kteří všichni patřili k nejvyšším představitelům Řádu, věděl, co se v těch prostých nezdobených truhlách skrývá. A také věděl, co musí udělat.

„Budete potřebovat vůz a koně. Theophilus vás zase doprovodí,“ ukázal stařec na nejmladšího ze tří Opatrovatelů, který Everardovi a jeho rytířům pomáhal vplížit se do města. „Ale musíme si pospíšit. Ke zlomu může dojít každou chvíli. Šušká se, že císař už je prý na útěku z města. Musíte vyrazit ještě před rozbřeskem.“

„Jenom my?“ podivil se Everard. „A co vy? Půjdete přece s námi, ne?“

Nejstarší Opatrovatel si vyměnil se svými druhy zasmušilý pohled a zavrtěl hlavou. „Ne. Musíme zakrýt vaše stopy. Aby papežovým lidem dost dlouho vydrželo přesvědčení, že to, co hledají, je ještě pořád tady, a vy jste se stihli dostat mimo nebezpečí.“

Everard měl na jazyku námitky, ale pochopil, že rozhodnutí Opatrovatelů nezviklá. Odjakživa počítali s tím, že tahle chvíle může nastat. Připravovali se na ni, stejně jako všechny generace Opatrovatelů před nimi.

Jednu po druhé naložili truhly na povoz, opatrně je zvedali ve čtyřech, zatímco dva další hlídali. Když se vydali na cestu, noční obloha už světlala první předzvěstí úsvitu.

Brána, kterou Opatrovatelé zvolili – brána Jara –, byla jedním z nejodstrčenějších vstupů do města. Střežily ji dvě věže, ale vedle hlavních vrat měla ještě menší postranní a k těm mířili.

Když k nim těžce naložený vůz provázený dvěma postavami v pláštích přikodrcal, zastoupili mu cestu tři vojáci. Ostražitě ho pozorovali.

Jeden ho vztyčenou dlaní zastavil. „Kdo je tam?“

Theophilus s otěžemi v rukou se drásavě rozkašlal a nezřetelně zamumlal, že se nutně musí dostat do kláštera Zoodochos hned za branami. Everard vedle něj mlčky přihlížel, jak taktika splnila svůj účel a přilákala strážce blíž. Muž popošel a vyštěkl další otázku.

Everard ho zpod kapuce své tmavé tuniky sledoval, jak se blíží, a počkal si, až bude těsně u nich. Pak se po něm vrhl a probodl mu dýkou hrdlo. V tomtéž okamžiku seskočili zezadu z vozu tři rytíři a umlčeli další hlídače, než stihli vyvolat poplach.

„Honem,“ sykl Everard. Rytíři se rozběhli k vratům, zatímco on sám s dvěma dalšími sledoval věže. Mávl na Theophila, ať se běží schovat, jak se předtím dohodli. Postarší Opatrovatel už svůj úkol splnil a tohle nebylo nic pro něj – Everard věděl, že každým okamžikem může propuknout peklo. A taky že ano; právě když rytíři nadzvedli první břevno na vratech, ze strážní místnosti se vynořili dva další vojáci.

Templáři tasili meče a s ohromující hbitostí je skolili, ale jeden přesto stačil vykřiknout dost hlasitě, aby vyburcoval své druhy ve věžích. V okamžení se ochozy zuřivě hemžily lucernami a pochodněmi a po hradbách se rozléhalo volání na poplach. Everard zalétl pohledem k vratům a uviděl, že rytíři uvolňují poslední břevno – a v tom okamžiku se do udusané hlíny vedle něj zabořil šíp. Jen o vlásek minul koně v postroji. Už nesměli ztrácet čas. Kdyby strážci některého koně zabili, bylo by po útěku.

„Pohyb!“ zařval a vystřelil z kuše po lučištníkovi vysoko nahoře, kterého zezadu osvětlovala pochodeň. Zasáhl ho a voják se zřítil z ochozu. Everard a oba templáři po jeho boku okamžitě znovu napjali kuše a dařilo se jim střelbou udržovat obránce hradeb v odstupu, dokud se neozvalo zaskřípění vrat a vítězoslavný výkřik, že je otevřeno.

„Jedeme!“ křikl Everard a mávl na svoje lidi, aby naskočili zpátky na vůz, když vtom rytíře vedle něj zasáhla střela a projela mu ramenem hluboko do hrudního koše. Templář – byl to Odo z Ridefortu, chlap jak hora – se skácel jako podťatý. Z rány se mu vyřinula krev.

Everard k němu přiskočil, pomohl mu na nohy a výkřikem přivolal ostatní. Bleskurychle se k zraněnému seběhli; tři pálili nahoru na hradby a zbylí ho vytáhli dozadu na vůz. Everard krytý svými střelci přeběhl dopředu, a zatímco šplhal na kozlík, naposledy se ohlédl, aby pokývnutím poděkoval Theophilovi a rozloučil se s ním. Jenže ten už nebyl tam, kde předtím, ale o kus dál. Ležel nehybně na zemi a z krku mu trčel šíp. Everard se na něj podíval jen na zlomek vteřiny, ale stačilo to, aby se mu ten výjev nesmazatelně vryl do paměti. Pak se vyšvihl na kozlík a práskl do koní.

Ostatní za jízdy naskákali na korbu a povoz v lijáku šípů projel branou ven z města. Vyjel na mírné návrší a Everard ho stočil k severu. Přitom přelétl očima třpytivé moře dole a válečné galéry proplouvající kolem městských hradeb. Na zádi jim povlávaly praporce a zástavy, u brlení stály posádky v plné pohotovosti, žebříky a praky výhrůžně vztyčené.

Šílenství, pomyslel si znovu s těžkým srdcem a nechal za sebou úchvatné město i obrovskou katastrofu, která se na něj řítí.

Zpátky jeli volnějším tempem. Koním dopřávali dost odpočin-ku, jenže nemotorný vůz s těžkým nákladem je zpomaloval. Vyhýbat se městům a lidem bylo obtížnější, než když jeli koňmo a mohli uhnout z uježděných cest. Co hůř, Odo pořád hodně krvácel a v drko-tajícím voze se s tím nedalo skoro nic dělat. A vůbec nejhorší bylo, že už necestovali inkognito: Jejich útěk z obleženého města na rozdíl od vstupu neproběhl nepozorovaně. Co nevidět budou mít v patách ozbrojence – tentokrát ty z druhé strany hradeb.

A samozřejmě je dostihli, ještě než poprvé zapadlo slunce.

Everard poslal dva rytíře, aby utvořili přední voj, a dva dozadu za vůz, aby hlídkovali a včas varovali před nebezpečím. Hned prvního večera se jeho prozíravost vyplatila. Jeden z rytířů za konvojem zahlédl, že se za nimi od západu řítí skupina franských rytířů. Everard vyslal jednoho jezdce, aby přivedl zpátky přední zvědy. Neodbočili po nejviditelnější, dobře uježděné cestě na severovýchod, jak křižáci čekali, ale pokračovali místo toho dál východním směrem, do hor.

Ačkoli bylo léto a sníh už roztál, v pusté krajině se těžko hledala správná cesta. Zvlněné zelené kopce ustoupily vysokým zubatým skaliskům. Sjízdné cesty aby pohledal a ty, které našli, byly úzké a nebezpečné, občas sotva širší než rozchod kol jejich vozu, a táhly se po úbočí závratně hlubokých roklí. S každým dalším dnem bylo Odovi čím dál hůř. Pak se spustil liják a změnil už tak prabídnou situaci v naprostou mizérii. Everard však neměl na vybranou, a tak svoje muže povzbuzoval, jak se dalo, a plahočili se dál. Jedli, co se namanulo nebo co se jim zrovna povedlo ulovit, plnili si vydlabané tykve dešťovou vodou, jeli, dokud je tma nepřinutila zastavit, a pak trávili strastiplné noci bez střechy nad hlavou, ustavičně v napětí, že se jim kdykoli mohou v patách vynořit pronásledovatelé.

Musíme dojet zpátky stůj co stůj, přesvědčoval se Everard a proklínal tu všivou mizérii, kterou na ně osud bez varování seslal. Nesmíme selhat. Prostě nesmíme, když je v sázce tolik.

Jenže to se snáz řekne, než udělá.

Během několika dnů, kdy postupovali šnečím tempem, se Odův stav zoufale zhoršoval. Podařilo se jim vytáhnout šíp a zastavit krvácení, ale přidala se horečka od zanícené rány. Everardovi bylo jasné, že pokud ho mají dovézt do Tortosy živého, musejí zastavit a dopřát mu několik dní v nehybné poloze a v suchu. Jenže zvědové zjistili, že jejich pronásledovatelé se ještě nevzdali, a tak jim nezbylo než vléci se dál nehostinným terénem a doufat v zázrak.

Ten se dostavil šestého dne v podobě malého, od světa izolovaného kláštera.

Bývali by ho dočista minuli, nebýt páru vran, který nad ním kroužil a upoutal oči jednoho z vyhladovělých předních zvědů. Maličký klášter sestával jen z natěsnaného shluku místností vytesaných do skály. Byl téměř nepostřehnutelný a dokonale maskovaný, schovaný vysoko v horách v ohybu skalního útesu, který se nad ním ochranitelsky tyčil.

Rytíři dojeli co nejblíž, sesedli z koní a vozu a vyšplhali zbytek cesty po kamenitém srázu. Everard žasl nad odhodláním lidí, kteří vybudovali klášterní útočiště v tak odlehlém a zrádném místě – jak to tak vypadalo, zřejmě už před mnoha staletími –, a divil se, že v končinách, kudy se potulují tlupy seldžuckých válečníků, vůbec přežilo.

Blížili se ke klášteru obezřetně, s tasenými meči, třebaže pochybovali, že v tak nehostinném místě může vůbec někdo žít. K jejich údivu jim vyšel vstříc asi tucet mnichů, sešlých starců i mladších noviců, kteří v nich záhy poznali spolunásledovníky Krista a nabídli jim stravu a střechu nad hlavou.

Klášter byl maličký, ale na místo tolik vzdálené od nejbližších osad pozoruhodně dobře zásobený. Oda pohodlně uložili na suché lůžko a teplé jídlo a pití mu vrátilo aspoň trochu životní síly. Everard pak s ostatními vyvlekl nahoru tři truhly a uložil je do jedné místnůstky bez oken. Hned vedle bylo pozoruhodné skriptorium s velkou sbírkou vázaných rukopisů. U pultíků tam pracovalo několik písařů; byli zabráni do díla a k návštěvníkům sotva vzhlédli.

Mniši – z řádu svatého Basilea, jak se brzy ukázalo – žasli nad novinkami, které jim rytíři přinesli. Představa, že papežova armáda obléhá bratry křesťany a plení křesťanská města, jim navzdory panujícímu rozkolu v církvi připadala neuvěřitelná. Žili v izolaci, takže se nedozvěděli, že Jeruzalém padl do Saladinových rukou, ani o ne-úspěšné třetí křížové výpravě. Jak na ně čerstvé informace doléhaly, byli čím dál skleslejší a čela se jim chmuřila.

Everard se během rozhovoru opatrně vyhýbal ožehavému tématu, co on a jeho bratři templáři pohledávali v Konstantinopoli a jakou roli hrají v jejím obléhání. Uvědomoval si, že očím ortodoxních mnichů se mohou snadno jevit jako příslušníci armády Latinů, která útočí na brány jejich velkolepého hlavního města. A s tím souviselo ještě mnohem ožehavější téma, které nakonec zmínil klášterní hegumen – zdejší opat otec Philippicus.

„Co to vezete v těch truhlách?“

Everard si už všiml, s jakou zvědavostí mniši po truhlách pokukují, a nevěděl, co odpovědět. Na okamžik zaváhal. „Musel bych hádat, stejně jako vy. Jen mám nařízeno dopravit je z Konstantinopole do Antiochie,“ řekl nakonec.

Opat z něj nespouštěl zrak a v duchu nad tou odpovědí přemítal. Chvíli vládlo tísnivé mlčení. Pak opat důstojně přikývl a vstal. „Je čas na večerní bohoslužbu a poté bychom se měli odebrat na lože. Promluvíme si znovu ráno.“

Pohostili rytíře dalším chlebem, sýrem a poháry vody svařené s anýzem a pak se klášter ponořil do nočního ticha, do něhož se neslo jen šumění deště za okny. To lehké bubnování pomohlo ukonejšit Everardův neklid a brzy upadl do hlubokého spánku.

Probudil se, když na jeho smysly zaútočilo ostré slunce. Posadil se, ale byl celý malátný, víčka měl ztěžklá a v krku nepříjemně sucho. Rozhlédl se – oba rytíři, se kterými místnost sdílel, byli pryč.

Pokusil se vstát, ale zapotácel se. Údy měl zesláblé, jako z hadrů. U dveří lákavě trůnil džbán vody a malá miska. Přinutil se zvednout na nohy a odšoural se tam, sáhl po džbánu a vypil ho do dna a hned se cítil lépe. Otřel si ústa rukávem, napřímil se a chystal se jít do refektáře – když vtom mu došlo, že něco nehraje.

Kde jsou ostatní?

Rázem byl ve střehu. Proplížil se naboso po kamenné dlažbě kolem refektáře a několika sousedních cel – všechny byly prázdné. Z písařské dílny zaslechl nějaký hluk a zamířil tam, jenže se cítil nezvykle zesláblý a nohy se mu neovladatelně chvěly. Když míjel vstup do místnůstky, kam uložili truhly, bleskla mu hlavou děsivá myšlenka. Zastavil se a vkradl se dovnitř, napjatý k prasknutí – a padla na něj hrůza, protože podezření se mu na první pohled potvrdilo.

Truhly byly vypáčené, zámky vyrvané z pantů.

Mniši už vědí, co je uvnitř.

Zaplavila ho vlna nevolnosti, až se musel opřít o zeď. Pracně posbíral síly a přiměl se vyjít ven a dojít do skriptoria.

Pohled, který se jeho rozostřenému vidění v té velké místnosti naskytl, ho přimrazil k zemi.

Jeho spolubratři leželi různě po podlaze v podivných nepřirozených pózách, nehybní, tváře strnulé ledovým chladem smrti. Nikde žádná krev, žádná známka násilí. Bylo to, jako by prostě přestali žít, jako by z nich znenadání vyprchal život. Za nimi stáli v strašidelném půlkruhu mniši s opatem Philippicem uprostřed a upírali na něj prázdný pohled.

Everard, který se sotva držel na roztřesených nohou, pochopil.

„Co jste to udělali?“ vypravil ze sebe namáhavě. „Co jste mi to dali?“

Vrhl se k opatovi, ale než dokončil první krok, podklesla mu kolena. Padl na všechny čtyři a úporně se snažil přijít na to, co se stalo. Uvědomil si, že je mniši předešlého večera museli všechny čímsi omámit. Ten anýzový nápoj – to určitě bylo ono. Jakmile je omámili, měli čas nerušeně prohledat truhly. A pak ráno – ta voda. Musela být otrávená. Přitiskl si ruce k žaludku, který mu sevřely bolestivé křeče. Před očima se mu dělalo černo a prsty se mu nekontrolovatelně třásly. Měl pocit, jako by mu v břiše zuřil požár a někdo mu rval vnitřnosti.

„Co jste to udělali?“ vyslovil ztěžka a nezřetelně, jazyk měl ve vyprahlých ústech jako z olova.

Otec Philippicus popošel kupředu a zůstal nad zhrouceným rytířem stát; tyčil se nad ním, tvář strnulou odhodláním. „Boží vůle,“ odvětil prostě. Zvedl ruku a pomalu jí pohnul nejprve nahoru a dolů a pak ze strany na stranu; svými pokroucenými prsty načrtl v rozmlženém vzduchu mezi nimi znamení kříže.

Byla to poslední věc, kterou Everard z Tyru kdy viděl.

1

Istanbul, Turecko Současnost

„Salam, profesore. Měl byste na mě minutku?“

Behrúz Šaráfí se zastavil a překvapeně se ohlédl. Neznámý muž, který na něj zavolal – pohledný tmavý typ, elegán mezi pětatřiceti a čtyřiceti, vysoký a štíhlý, s nagelovanými dozadu sčesanými čer-nými vlasy a v černém roláku pod tmavým oblekem – se opíral o zaparkované auto. Zamával mu složenými novinami a utvrdil tak profesora, že volal opravdu na něj. Behrúz si popostrčil na nose brýle a prohlédl si ho. Byl si stoprocentně jistý, že toho člověka jakživ neviděl, ale očividně to byl Íránec stejně jako on sám – oslovil ho persky bez sebemenšího přízvuku. Bylo to nečekané. Za poslední rok a něco málo, kdy pobýval v Istanbulu, se s mnoha Íránci nesetkal.

Zaváhal. Když uviděl v očích toho neznámého vlídné očekávání, popošel k němu. Byl vlahý podvečer a na náměstí před univerzitou pomalu opadal denní shon.

„Promiňte, ale my se…“

„Ne, neznáme se,“ ujistil ho ten muž. Otevřel dvířka auta a gestem ruky profesora vybídl, ať se posadí na sedadlo spolujezdce.

Behrúz se zarazil. Strnul, náhle ho sevřela nervozita. Až dosud pro něj byl pobyt v Istanbulu osvobozujícím zážitkem. Pozvolna ho opouštělo napětí, onen neodbytný pocit, že se mu někdo dívá přes rameno a že si musí dávat pozor na každé slovo, kterým dnes a denně trpěl, dokud působil jako profesor súfismu na Teheránské univerzitě. Daleko od politických bojů, které dusily akademickou obec v Íránu, si tento sedmačtyřicetiletý historik užíval nového života v zemi mnohem méně uzavřené a nebezpečné, v zemi, jež doufá v připojení k Evropské unii. Neznámý v tmavém obleku, který ho zval na projížďku, ten prožívaný sen rázem zadupal v prach.

Profesor zvedl v obranném gestu ruce s roztaženými prsty. „Promiňte, ale nevím, kdo jste, a tohle…“

Neznámý ho přerušil tímtéž zdvořilým, smířlivým tónem. „Buď-te tak laskav, profesore. Omlouvám se, že jsem vás takhle zaskočil, ale potřebuji si s vámi promluvit. Jde o vaši ženu a dceru. Možná jim hrozí nebezpečí.“

Behrúz ucítil zdvojené bodnutí strachu a vzteku zároveň. „Moje žena a… Co je s nimi? O čem to mluvíte?“

„Nastupte si, prosím vás,“ řekl ten muž beze stopy vzrušení v hlase. „Všechno bude v pořádku. Ale opravdu si musíme promluvit.“

Behrúz se rozhlédl na obě strany, aniž by pořádně vnímal. Až na hrůzyplnou konverzaci, kterou právě vedl, vypadalo všechno docela normálně. Věděl však, že normálnost z jeho života tímto okamžikem mizí.

Nastoupil do vozu. Přestože to bylo nové BMW nejvyšší třídy, okamžitě ho udeřil do chřípí podivný nepříjemný pach. Nebyl s to rozeznat, co to je. Neznámý usedl za volant a vyjel do poloprázdné ulice.

Behrúz se neudržel. „Co se děje? Co myslíte tím, že jim hrozí nebezpečí? Jaké?“

Neznámý se nepřestával dívat před sebe. „Vlastně nejde jen o ně, ale taky o vás. O všechny tři.“

Jeho plochý nevzrušený tón Behrúze čím dál víc popouzel.

Neznámý se po něm poočku podíval. „Souvisí to s vaší prací. Přesněji řečeno s čímsi, co jste nedávno našel.“

„S něčím, co jsem našel?“ Behrúz chviličku tápal a pak mu došlo, co má na mysli. „S tím dopisem?“

Neznámý přikývl. „Pokoušíte se odhalit, k čemu odkazuje, ale zatím bezúspěšně.“

Bylo to prohlášení, nikoli otázka, a pronesené s takovou sebejistotou, že Behrúzovi nahnalo hrůzu. Ten člověk ví nejen o tom dopise, ale i o všech slepých uličkách, na které při svém výzkumu naráží.

Nervózně si pohrával s brýlemi. „Jak jste se o něm dozvěděl?“

„Víte, profesore, postavil jsem svoje podnikání na tom, že se dozvím všechno o všem, co vzbudí mou zvědavost. Váš nález mou zvědavost vzbudil. A velkou. Stejně jako jste ve své práci důkladný vy – až obdivuhodně, měl bych dodat –, jsem ve svém počínání důkladný i já. Dalo by se říci, že až fanaticky. Takže ano, vím, na čem pracujete. Kam chodíte. S kým se stýkáte. Vím, co už jste dokázal vydedukovat a co vás ještě pořád mate. A vím toho daleko víc. I okrajové věci. Jako třeba, že nejoblíbenější učitelkou vaší malé Farnaz je ve škole slečna Deborah. A že vám žena připravila k večeři omáčku gheimeh bademjan.“ Odmlčel se a po chvíli dodal: „Je to od ní skutečně milé, vzhledem k tomu, že jste ji o to požádal teprve včera večer. Ale byla právě v choulostivé poloze, že?“

Behrúz cítil, jak mu stydne krev v žilách. Zaplavila ho panika. Jak může… On nás pozoroval, poslouchal nás? U nás doma v ložnici? Chvilku mu trvalo, než se ovládl natolik, aby se zmohl na slovo.

„Co po mně chcete?“

„Chci totéž, co vy, profesore. Chci je najít. Ty ukryté věci, na které se odkazuje v dopise.“

Behrúzovi připadalo, že se mu to všechno snad jen zdá. Měl dojem, že ze sebe nevypraví kloudného slova. „Snažím se je najít, jenže… Je to tak, jak jste říkal. Ne a ne na to přijít.“

Neznámý se po něm krátce podíval, ale ten letmý pohled působil jako rána pěstí. „Budete se muset snažit víc,“ řekl. S očima upřenýma už zase před sebe dodal: „Budete se muset snažit, jako by na tom závisel váš život. Což ostatně závisí.“

Odbočil z hlavní třídy do úzké uličky lemované rozbitými výlohami obchodů a zastavil. Behrúz rychle přelétl pohledem okolí. Nikde nikdo, ani v patrech nad obchody se nikde nesvítilo.

Neznámý vypnul zapalování a otočil se k Bahrúzovi.

„Potřebuji, abyste pochopil, že to myslím vážně,“ pronesl tím svým nesnesitelně uhlazeným tónem. „Potřebuji, abyste pochopil, že je pro mě nesmírně důležité, abyste udělal všechno – úplně všechno –, co je ve vašich silách, a svou práci dokončil. Potřebuji, abyste si plně uvědomil, jak je to zásadní pro vaše osobní blaho i pro blaho vaší ženy a dcery, a abyste té záležitosti věnoval veškerý svůj čas a energii – abyste zmobilizoval všechny rezervy, které v sobě máte, a rozluštil pro mě ten rébus. Od této chvíle nesmíte myslet na nic jiného. Na vůbec nic jiného.“

Nechal svá slova doznít. „A zároveň,“ pokračoval, „se musím postarat, aby vám bezezbytku došlo, že nějaký hloupý nápad, jako třeba obrátit se na policii, by měl katastrofální následky. Je nezbytně nutné, abyste to pochopil. Mohli bychom spolu zajít na policejní stanici třeba hned, ale garantuji vám, že jediný, kdo by na to doplatil, byste byl vy – a opět katastrofálně. Musím vás o tom přesvědčit. Nesmíte ani v nejmenším zapochybovat, čeho jsem schopen a kam až jsem ochoten zajít, abych si zajistil, že pro mě uděláte, co chci.“

Sevřel v dlani dálkové ovládání k zámkům auta a otevřel dvířka. „Možná zabere tohleto. Pojďte.“

Vystoupil.

Behrúz na podklesávajících nohou vylezl ven také. Neznámý zamířil dozadu ke kufru auta. Behrúz zvedl oči a pátral po nějakých známkách života. V hlavě se mu rojily divoké nápady, jako že se dá na útěk a začne volat o pomoc, ale místo toho se apaticky připojil ke svému trýzniteli, jako by k němu byl připoután řetězem.

Neznámý stiskl tlačítko dálkového ovládání. Cvaklo to a víko kufru odskočilo.

Behrúz se nechtěl podívat, ale když ten člověk sáhl dovnitř, nedokázal svým očím poručit. Kufr byl díkybohu prázdný, až na malou cestovní brašnu. Neznámý si ji přitáhl blíž k okraji a rozepnul zip. Behrúze ovanul pach rozkladu a donutil ho o krok couvnout. Zvedl se mu žaludek. Jeho společníkovi ten pach zřejmě nevadil. Sáhl dovnitř, lhostejně vytáhl ven zakrvácenou změť vlasů a lidské kůže a bez sebemenšího zaváhání či odporu ji přistrčil Behrúzovi před oči.

Behrúz cítil, jak mu obsah žaludku stoupá hrdlem. Tu useknutou hlavu, kterou ten člověk držel v ruce, okamžitě poznal.

Slečna Deborah. Nejmilejší učitelka jeho dcery.

Nebo spíš to, co z ní zbylo.

Ztratil poslední zbytky sebeovládání, nohy se mu podlomily a pozvracel se. Padl na všechny čtyři, dávil a dávil, lapal po vzduchu neschopen se nadechnout a tiskl si ruku k očím, aby neviděl tu hrůzu.

Neznámý mu nedaroval ani chvilku. Sehnul se k němu, popadl ho za vlasy a zvrátil mu hlavu dozadu, aby se znovu ocitl tváří v tvář té příšerné zkrvavené mase.

„Najděte je,“ poručil mu. „Najděte ty ztracené věci. Udělejte cokoli, ale najděte je. Jinak vy, vaše žena, vaše dcera, vaši rodiče v Teheránu, vaše sestra a její rodina…“

Ani nedořekl, očividně uspokojen, že profesor jaksepatří po-chopil.

2

Vatikán O dva měsíce později

Když Sean Reilly přecházel nádvoří San Damaso, unaveně zabloudil pohledem k hloučku turistů obdivujících s očima navrch hlavy krásy Svatého města a blesklo mu hlavou, jestli se sem vůbec někdy dostane jako obyčejný bezstarostný návštěvník.

Tahle návštěva byla všechno, jen ne obyčejná.

Nepřijel sem obdivovat nádhernou architekturu a slavná umělecká díla, ani tu nebyl jako náboženský poutník.

Přijel sem zachránit život Tess Chaykinové.

A jestli měl oči navrch hlavy, pak úpornou snahou překonat pásmovou nemoc a nevyspání a sebrat se natolik, aby se zorientoval v té překotné krizi, která se na něj před necelými čtyřiadvaceti hodinami sesypala. V krizi, kterou vůbec nechápal, ale pochopit musel.

Nedůvěřoval muži, který kráčel po jeho boku – Behrúzi Ša-ráfímu –, ale neměl na vybranou. Momentálně nemohl dělat nic víc, než si v duchu znovu probírat informace, které měl k dispozici: od Tessina zoufalého telefonátu až po profesorovo drastické líčení vlastních zážitků, které si vyslechl v taxíku z letiště Fiumicino. Potřeboval se ujistit, že mu nic neunikne…, i když neměl zase tak moc, na čem stavět. Nějaký všivák Šaráfího nutí, aby pro něj něco našel. Usekl nějaké ženské hlavu, aby mu dokázal, že to myslí vážně. A tentýž psychopat teď drží jako rukojmí Tess, aby vtáhl do hry i Reillyho. Reillymu se příčily takovéhle situace, kdy musí místo vlastní iniciativy jen reagovat, přestože jako zvláštní agent v čele protiteroristické jednotky při terénním úřadu FBI v New Yorku měl s krizemi bohaté zkušeností a patřičný výcvik.

Potíž byla v tom, že se obvykle netýkaly jeho blízkých.

Před budovou se sloupovou předsíní na ně čekal mladý kněz v černé sutaně. V žáru poledního slunce byl celý propocený. Zavedl je dovnitř. Když kráčeli chladivými dlážděnými chodbami a stoupali po mramorových schodištích, Reilly jen těžko zaháněl nepříjemné vzpomínky na svou předchozí návštěvu na této svaté půdě, k níž došlo před třemi lety, a na znepokojivé útržky tehdejšího rozhovoru, které mu nikdy nesešly z mysli. Vzpomínky na něj dolehly ještě větší silou, když kněz otevřel obrovské dubové dveře s uměleckými dřevořezbami a uvedl oba návštěvníky ke svému nadřízenému, vatikánskému státnímu tajemníkovi. Kardinál Mauro Brugnone byl širokoplecí muž, jehož impozantní tělesná konstituce by se lépe hodila ke kalábrijskému rolníkovi než ke knězi. Byl po papeži druhým nejvýše postaveným mužem v církevní hierarchii a Reilly se s ním osobně znal, což byl zřejmě důvod, proč Tess unesli.

Přestože kardinálovi už táhlo na sedmdesát, byl pořád stejně statný a energický, jak si ho Reilly ze své minulé návštěvy pamatoval. Vyšel ho uvítat s rozpřaženou náručí.

„Těšil jsem se, kdy se mi zase ozvete, agente Reilly,“ řekl. „Ale doufal jsem, že k tomu dojde za příjemnějších okolností.“ Přes srdečnou tvář mu přelétl mrak.

Reilly si odložil batoh narychlo sbalený předchozího večera a potřásl kardinálovi rukou. „Já také, Vaše Eminence. A děkuji, že jste nás přijal tak narychlo.“

Představil mu íránského profesora a kardinál jemu na oplátku druhé dva muže v místnosti: monsignora Francesca Bescondiho, prefekta Vatikánského tajného archivu – křehkého muže s řídnou-cími plavými vlasy a pečlivě upravenou bradkou – a Gianniho Del-piera, generálního velitele vatikánského četnického sboru Corpo della Gendarmeria – vyššího a robustnějšího, s hustou hřívou černých vlasů a drsnou hranatou tváří. Reilly se snažil nedat najevo rozladění nad tím, že Brugnone k jejich schůzce přizval hlavu vatikánské policie. S přátelským úsměvem si s Delpierem potřásl rukou a řekl si, že to vlastně měl čekat vzhledem k tomu, jak naléhavě o audienci žádal a pro jakou instituci pracuje.

„Co pro vás můžeme udělat, agente Reilly?“ zeptal se kardinál, když je usadil do sametových křesel u krbu. „Říkal jste, že mi to vysvětlíte až tady na místě.“

Reilly neměl čas promyslet si taktiku; jistě věděl jen to, že jim nesmí vyklopit všechno. Rozhodně ne, pokud mu mají na jeho žádost kývnout.

„Než budu mluvit dál, chci vám říci, že tu nejsem oficiálně. Nevyslala mě sem FBI. Jde o osobní prosbu. Rád bych se ujistil, že vám to nevadí.“ Po Tessině telefonátu si zažádal o několik dní dovolené. Nikdo na Federal Plaza – ani jeho partner Aparo, ani jeho šéf Jansson – neměl tušení, že odjel do Říma. Teď si pomyslel, že je to možná chyba, ale už bylo rozhodnuto.

Brugnone mávl nad jeho upozorněním rukou. „Co tedy můžeme udělat pro vás osobně, agente Reilly?“ zopakoval svou otázku.

Reilly děkovně přikývl. „Ocitl jsem se v choulostivé situaci,“ vysvětlil. „Potřebuji vaši pomoc. Neobejdu se bez ní. Ale také prosím, abyste byli trpěliví a nechtěli po mně víc informací, než vám v tuhle chvíli mohu poskytnout. Nemohu říci nic víc než to, že v sázce jsou lidské životy.“

Brugnone si vyměnil se svými vatikánskými kolegy rozpačitý pohled. „Povězte nám, co byste rád.“

„Tady profesor Šaráfí potřebuje jistou informaci. Informaci, která je podle jeho názoru k nalezení pouze ve vašich záznamech.“

Íránec si pošoupl na nose brýle a přikývl.

Kardinál se na Reillyho zadíval, očividně v rozpacích. „O jakou informaci se jedná?“

Reilly se předklonil. „Potřebujeme nahlédnout do jistého fondu Kongregace pro nauku víry.“

Kardinálovi společníci se v křeslech neklidně ošili. Reillyho žádost rázem přestala vypadat nevinně. Na rozdíl od běžně panujícího mínění není na Vatikánském tajném archivu nic obzvlášť tajemného. Slovo „tajný“ ve skutečnosti znamená jen to, že archiv patří k papežovu osobnímu sekretariátu a obsahuje jeho soukromé dokumenty. Zato ten, do něhož chtěl získat přístup Reilly – Archivio Congregatio pro Doctrina Fidei, archiv inkvizice –, to byla úplně jiná písnička. Uchovávají se v něm nejcitlivější vatikánské dokumenty, včetně listin pojednávajících o procesech s kacíři a zákazech knih. Aby se k nim nedostali lovci skandálů, je přístup do archivu přísně omezen. Události, jichž se tyhle fondy týkají – přičemž slovem fond je míněn soubor dokumentů vztahujících se k určité záležitosti –, nepatří zrovna k chloubě papežství.

„Který fond by to měl být?“ otázal se kardinál.

„Fondo Scandella,“ odpověděl bezvýrazně Reilly.

Jeho hostitelé na okamžik užasli, ale vzápětí se jim ulevilo. Domenico Scandella byl poměrně bezvýznamný mlynář ze šestnáctého století, který si příliš pouštěl jazyk na špacír. Jeho představy o původu vesmíru byly uznány za kacířské, a tak skončil na hranici. Ať už Reilly a ten íránský profesor chtějí najít v protokolech o jeho procesu cokoli, žádné pozdvižení to nevyvolá. Je to neškodná žádost.

Kardinál si Reillyho udiveně změřil. „To je všechno?“

Reilly přitakal. „Ano.“

Brugnone se tázavě podíval na své dva vatikánské kolegy. Lhostejně pokrčili rameny.

Reilly pochopil, že mají zelenou.

Teď přijde ta těžší část.

Bescondi a Delpiero doprovodili Reillyho a jeho íránského společníka přes nádvoří Belvedere ke vchodu do Apoštolské knihovny, kde archivy sídlily.

„Musím přiznat,“ zasmál se nervózně prefekt, „že jsem se bál, že vám jde o něco… povážlivějšího.“

„Jako třeba?“ přihrál mu Reilly.

Bescondi se přimračil, jak v duchu hledal co nejméně kompromitující odpověď. „Třeba proroctví Lucie Dos Santosové. Znáte je, viďte? Vidění z Fátimy?“

„No, když se o tom teď zmiňujete…“ Reilly nechal větu nedokončenou a ušklíbl se.

Kněz se zasmál a s ulehčením potřásl hlavou. „Kardinál Brugnone mě ujistil, že se vám dá věřit. Nevím, proč jsem měl takové obavy.“

Ta slova nepříjemně dráždila Reillyho svědomí. Zastavili se u vchodu do budovy a četnický velitel Delpiero se omluvil s tím, že ho podle všeho nebude zapotřebí.

„Kdybych vám s něčím mohl pomoci, agente Reilly,“ nabídl se, „dejte mi vědět.“ Reilly mu poděkoval a Delpiero odkráčel.

Ve třech knihovních sálech, které ohromovaly nádherně intarzovaným obložením a freskami živých barev, na nichž různí evropští panovníci přinášeli Vatikánu dary, vládlo znervózňující ticho. Po mramorových podlahách nehlasně přecházeli mezi knihovnou a poklidnými čítárnami učenci, kněží nejrůznějších národností a badatelé s vlivnými doporučeními. Bescondi odvedl oba návštěvníky k mohutnému točitému schodišti, které sestupovalo do suterénu. Dole bylo chladněji, klimatizace se tu vyrovnávala s letním horkem snáze než nad zemí. Prošli kolem dvou řadových archivářů, kteří prefekta pozdravili drobnou uctivou úklonou, a dorazili k dobře větrané vstupní zóně. Za pracovním stolem připomínajícím recepční pult a nenápadným panelem s monitory bezpečnostních kamer seděl příslušník Švýcarské gardy ve střízlivé tmavomodré uniformě a černém baretu. Zapsal si je, vyťukal na klávesnici pětimístný kód a chvíli nato za jejich zády se zasyčením zapadly dvoje posuvné dveře se vzduchovou propustí. Ocitli se v nejvnitřnějším srdci archivu.

„Fondy jsou utříděny podle abecedy,“ vysvětlil Bescondi a ukázal na malé, elegantním písmem popsané cedulky na policích. Už se mu vrátila sebejistota. „Ke Scandellovi bychom se měli dostat tudy.“

Reilly a Íránec ho následovali hlouběji do velké podzemní místnosti s vysokým stropem. Kromě klapotu jejich bot na kamenné podlaze se ozýval jediný zvuk – tlumené hučení vzduchotechniky, která regulovala hladinu kyslíku a odfiltrovávala ze vzduchu škodlivé mikroby. Na dlouhých řadách polic ležely naskládány těsně vedle sebe pergamenové svitky a v kůži vázané kodexy, mezi něž se tu a tam vetřela nějaká novější kniha nebo lepenková archivářská krabice. Řady starobylých rukopisů se dusily pod nánosem prachu; některých se očividně lidská ruka nedotkla už celá desetiletí, ne-li staletí.

„A jsme tu,“ ukázal jejich hostitel na archivářskou krabici na dolní polici.

Reilly se ohlédl ke vchodu. Byli tu sami. Děkovně Bescondimu pokývl, ale oznámil: „Abych pravdu řekl, potřebujeme nahlédnout jinam.“

Bescondi popleteně zamžikal. „Jinam? Nerozumím.“

„Je mi líto, otče, ale… nemohl jsem riskovat, že nás sem dolů nepustíte. A je naprosto nezbytné, abychom se dostali k informaci, kterou potřebujeme.“

„J-jenže…,“ vykoktal archivář, „o tom jste se prve nezmínil a já… musím Jeho Eminenci požádat o souhlas, abych vám ukázal jakékoli jiné…“

„Otče, prosím vás,“ přerušil ho Reilly. „My se tam podívat musíme.“

Bescondi ztěžka polkl. „Do kterého fondu?“

„Fondo Templari.“

Archivář vytřeštil oči a zalétl pohledem dál doleva do uličky, v níž právě stáli. Odmítavě zvedl ruce a klopýtavě couvl. „Je mi líto, ale to nepůjde, rozhodně ne bez svolení Jeho Eminence…“

„Otče…“

„Ne, vyloučeno. To nemohu dovolit, dokud to neprodiskutuji s…“

Couvl o další krok a pomalu se přesouval k východu.

Reilly musel jednat.

Napřaženou rukou přehradil knězi cestu –

„Promiňte, otče.“

– zatímco druhou si sáhl do kapsy a vyndal nádobku s osvěžovačem dechu, zvedl ji ke knězovu užaslému obličeji a zahalil ho oblakem aerosolu. Archivář na Reillyho zíral vytřeštěnýma zděšenýma očima, pak dvakrát zakašlal a nohy se mu podlomily. Reilly ho v pádu zachytil a jemně ho položil na tvrdou zem.

Ta bezbarvá tekutina bez zápachu nebyl osvěžovač dechu.

A jestli nemá archiváře zabít, Reilly potřeboval udělat ještě něco, a to rychle.

Z druhé kapsy vytáhl malou injekční stříkačku z keramického materiálu, sundal z ní ochrannou čepičku a vbodl ji do žíly na kně-zově předloktí. Zkontroloval mu puls a počkal, dokud si nebyl jistý, že opioidní antidotum zabírá. Bez něj by fentanyl – rychle účinkující zneschopňující opiát, který patří do malého nepublikovaného arzenálu nesmrtících zbraní FBI – přivodil knězi kóma anebo ho dokonce zabil, jak se stalo před lety v tragickém případě více než stovky rukojmích zadržovaných v moskevském divadle. Jen rychlé podání naloxonu mohlo zaručit, že archivář nepřestane dýchat – a opravdu nepřestal.

Reilly u něj zůstal dost dlouho, aby se o žádoucím účinku ujistil. Výčitkám svědomí nad tím, jak se vůči nic netušícímu knězi zachoval, se bránil pomyšlením na Tess a na to, co podle Šaráfího vyprávění její únosce udělal s tou učitelkou. Když si ověřil, že se archivářův dech ustálil, přikývl. „Máme volnou ruku.“

Íránec ukázal do uličky. „Když jste zmínil ten fond, podíval se tamhle. To odpovídá. Hned další písmeno je T.“

„Máme asi tak dvacet minut, než se probere – možná o něco míň,“ řekl mu Reilly a vykročil uličkou. „Tak jich využijme.“

3

Tess Chaykinovou bolely plíce. A oči. A záda. Vlastně toho nebylo moc, co ji nebolelo.

Jak dlouho mě tu ještě budou takhle držet?

Ztratila veškerý pojem o čase – a vlastně vůbec o všem. Věděla, že jí přelepili oči, aby je nemohla otevřít. Ústa zrovna tak. Zápěstí jí za zády obtočili páskou. Taky kolena a kotníky. Udělali z ní mumii ve stylu jedenadvacátého století, omotanou lesklou stříbrnou lepicí páskou – a ještě něčím dalším. Celou ji zabalili do něčeho měkkého a tlustého jako do kokonu. Připomínalo to spací pytel. Cítila to pod prsty. Ano, to je ono. Spací pytel. Tím se vysvětlovalo, proč je celá propocená.

To bylo asi tak všechno, čím si byla jistá.

Nevěděla, kde je. Přinejmenším ne přesně. Připadalo jí, že v nějakém stísněném prostoru. Vyhřátém a přecpaném věcmi. Napadlo ji, že je to možná úložný prostor dodávky nebo kufr auta. Jistá si nebyla, ale přes pásku na uších slyšela nezřetelné tlumené zvuky. Odněkud zvenčí. Zvuky rušné ulice. Auta, motorky, skútry burácející kolem. Ale něco jí na těch zvucích nehrálo. Něco s nimi bylo jinak, než má být, nějak špatně…, ale nedokázala to přesně určit.

Silou vůle se soustředila, snažila se ignorovat tíži v hlavě a prorazit mlhou, která jí zahalovala paměť. V mysli se jí začaly formovat matné vzpomínky. Vybavila si, že je pod hrozbou namířené pistole unesli na cestě z vykopávek v jordánské Petře do města. Unesli je všechny tři – ji, jejího přítele Jeda Simmonse i toho íránského historika, který je vyhledal. Jakže se jmenoval? Šaráfí. Behrúz Šaráfí, tak to bylo. Pamatovala si, že ji zamkli v nějaké tmavé místnosti bez oken. Krátce poté ji únosce donutil, aby zavolala do New Yorku Reillymu. Pak ji omámili, dali jí nějakou injekci. Ještě teď cítila vpich v paži. A tím to končilo, dál už si nepamatovala nic… Jak dlouho už to je? Neměla potuchy. Hodiny? Anebo celý den? Ještě víc?

Vůbec nevěděla.

Hnusilo se jí to tu. Bylo tu horko, spousta krámů, tma, ležela na něčem tvrdém a páchlo to tu…, no, jako v kufru auta. Ale ne jako v kufru bůhvíjaké staré kraksny, kde ulpěly smrduté pachy všeho možného. Tohle auto, pokud to vůbec auto bylo, muselo být zbrusu nové – a přesto odporné.

Čím víc nad svou situací hloubala, tím víc na ni padala deprese. Jestli je v kufru auta a slyší zvuky zvenčí…, možná jsou někde na silnici. Zmocňovala se jí panika.

Co když mě tu takhle prostě pohřbí, nechají mě tu shnít?

Co když nikdo ani neví, že tady vevnitř jsem?

Krev jí v tepně na krku začala divoce pulsovat a páska na uších zafungovala jako zesilovač. Myšlenky jí v hlavě překotně vířily, rytmický tepot v uších ji doháněl k šílenství; přemítala, kolik je tu asi vzduchu a jak dlouho přežije bez jídla a bez vody, jestli se pod páskou neudusí. Představovala si mučivě pomalou, hrůzostrašnou smrt – jak se jí útroby scvrkávají hladem, žízní a vedrem, jak z ní v té tmavé krabici vyprchává život, jako by ji pohřbili zaživa.

Přelil ji děs, jako by na ni někdo vychrstl kbelík ledové vody. Musí něco udělat. Pokusila se obrátit a změnit polohu, nějak získat prostor, aby mohla zkusit vykopnout víko toho pitomého kufru, nebo v čem to vlastně je – jenomže se nedokázala pohnout. Něco ji drželo dole. Ucítila, že je přišpendlená na místě, připoutaná k podkladu něčím pevným, co ji přidržuje u ramen a u kolen.

Nemohla se ani hnout.

Přestala se zmítat v poutech a zklidnila se. Přerývaně vydechla. Ozvěna toho vzdechu jí zaduněla v uších. Rostoucí strach ze smrti jí vehnal slzy do očí. Pocitem zoufalství prorazila vzpomínka na rozzářený obličej její třináctileté dcery Kim a nepřestávala na ni dotírat. Tess si ji představila, jak si v Arizoně užívá na ranči Tessiny starší sestry Hazel. V mysli se jí vynořila další tvář – matka Eileen, která je tam s nimi. Pak se jejich obličeje rozplynuly a Tess se šířil útrobami chlad a prázdnota, vztek a lítost nad tím, že před všemi těmi týdny odjela z New Yorku sem do jordánské pouště, aby tu sbírala podklady pro svůj nový román. Strávit léto na vykopávkách se Simmonsem, předním odborníkem na templáře, na něhož ji odkázal její starý přítel Clive Edmondson, jí tehdy připadalo jako dobrý nápad. V poušti s ním bude moci strávit víc času a rozšíří si znalosti o templářích, na kterých si vybudovala svou novou kariéru. Stejně důležité, ne-li důležitější, se jí zdálo, že jí to poskytne tolik potřebnou příležitost lépe si promyslet věci osobnějšího rázu.

A teď tohle.

Tessinu lítost a černé myšlenky všeho druhu rázem smetl nový obrázek, který jí vyvstal v mysli – tvář Reillyho. Z pocitu viny se jí udělalo nanic; děsila se, do čeho ho svým telefonátem vtáhla, přemítala, jestli Sean je, anebo není v bezpečí… a jestli ji vůbec někdy najde. To pomyšlení v ní vzkřísilo jiskřičku naděje. Chtěla věřit, že ano. Ale jiskra pohasla stejně rychle, jako se objevila. Tess věděla, že sama sebe obelhává. Byl od ní celé kontinenty daleko. A i kdyby se snažil sebevíc – a ona věděla, že bude –, ocitne se mimo své prostředí, cizinec v cizí zemi. Kdepak, z toho nic nekouká.

Přece tu nemůžu takhle umřít.

Z myšlenek ji vytrhl slabý zvuk, stejně jako všechny předtím protivně ztlumený, jako by ji schválně ještě víc trýznil. Poznala ale, že je to jekot sirény. Policejní vůz nebo sanitka. Sílil a probouzel v ní naději – a pak se vytratil v dálce. Otřásl jí ještě z dalšího důvodu. Zvuky sirén jsou charakteristické – každá země světa má na pohotovostních autech svůj typický tón. A na tomhle něco nesedělo. Nebyla si sice úplně jistá, ale během svého pobytu v Jordánsku slyšela jekot sanitek i policejních sirén a tenhle zněl jinak. Úplně jinak.

Určitě už ho někdy dřív slyšela, ale ne v Jordánsku.

Zamrazilo ji strachy.

Kde to sakra jsem?

4

Archiv Inkvizice Vatikán

„Kolik času ještě máme?“ zeptal se íránský historik. Přendával další tlustý, v kůži vázaný kodex na hromadu, která se mu vršila u nohou.

Reilly se podíval na hodinky a zamračil se. „Nedá se to určit přesně. Může se každou chvíli probrat.“

Profesor nervózně přikývl. Po čele mu stékal pot. „Už zbývá poslední police.“ Popostrčil si brýle výš a vytáhl další svázaný stoh listin a co nejrychleji rozvázal kožený řemínek.

„Musí to být někde tady, je to tak?“ Reilly se už zase ohlížel k místu, kde ležel zhroucený kněz a kde se nacházela vzduchová propusť oddělující knihovnu od archivu. Až na hučení klimatizace bylo ticho – prozatím.

„Simmons to tvrdil. Byl si tím jistý. Někde to tu je.“ Profesor odložil stoh foliantů a zvedl další.

Templářský fond zabíral celé tři police na nejzazším konci archivu, rozsahem překonával všechny ostatní. Nebylo divu. Šlo o největší politický a náboženský skandál své doby. Od prvních zatykačů vydaných na představitele řádu na podzim roku 1307 až po jeho definitivní rozpuštění roku 1312 a upálení posledního velmistra roku 1314 se vyšetřováním zabývaly nejrůznější papežské komise a celá menší armáda inkvizitorů. Třebaže archiv templářů se ztratil – vědělo se jen, že se naposledy nalézal na Kypru, kam ho přestěhovali z Akkonu po pádu města v roce 1291 –, Vatikán si během vyšetřování vybudoval vlastní rozsáhlou dokumentaci. Zprávy inkvizitorů putujících z místa na místo, přepisy výslechů a doznání, svědecké výpovědi, záznamy z papežových rokování, soupisy majetku a zkonfiskované dokumenty z templářských komend po celé Evropě – to vše se teď nacházelo tady. Byly tu kompletní soudní záznamy podchycující neblahý konec řádu bojovných mnichů.

A jak se zdálo, mezi jejich blednoucími stránkami se dosud skrývala tajemství.

Jako na potvrzení se historik otočil. Tvář se mu rozjasnila vzrušením. „Tady je to.“

Reilly popošel blíž, aby se podíval. Íránec držel tlustý svazek vázaný v kůži, těžký a neohrabaný jako veliké fotoalbum. Desky měl odřené a chatrné, v rozích prokukovalo zpod vydělané kůže dřevo. Profesor ho otevřel na první stránce. Byla prázdná až na velkou hnědočervenou skvrnu v pravém dolním rohu – následek útoku bakterií – a titul napsaný uprostřed: Registrum Pauperes Commilitones Christi Templique Salomonis.

Templářský registr.

„To je ono,“ zopakoval přesvědčeně profesor a opatrně převracel stránky vyrobené z papíru z lněné hadroviny. Většina obsahovala souvislý text sepsaný ostře lomeným gotickým písmem. Na několika byly načrtnuty hrubé mapy a na jiných stály seznamy jmen, míst, dat a dalších informací, které Reilly nedokázal rozluštit.

„Víte to určitě?“ zeptal se profesora. „Druhý pokus mít nebudeme.“

„Myslím, že ano. Simmons to nikdy na vlastní oči neviděl, ale jsem si jistý, že tohle vypadá přesně tak, jak to popsal.“

Reilly naposled přelétl pohledem zbylé svazky na polici. Bylo mu jasné, že se musí spolehnout na Šaráfího úsudek. Drahocenné vteřiny plynuly. „Dobře. Padáme odtud.“

Vtom se z úzké uličky za nimi ozval tichý vzdech. Reilly strnul. Vatikánský archivář se probíral. Rozběhl se k němu a cestou se rozhlížel, jestli tu náhodou někde není bezpečnostní kamera, kterou při příchodu přehlédl. Doběhl k Bescondimu, zrovna když se kněz zvedl, opřel se o polici a promnul si rukama obličej. Reilly se k němu shýbl.

Archivář na něj upřel zmatené, vyděšené oči. „Co… co se stalo?“

„Nevím jistě.“ Reilly mu na uklidněnou položil ruku na rameno. „Na vteřinku jste omdlel. Zrovna jsme se chystali přivolat pomoc.“ Ta lež se mu zajídala.

Bescondi vypadal popleteně, očividně se pokoušel zorientovat v situaci. Reillymu bylo jasné, že se na nic nepamatuje – tedy aspoň prozatím. Ale vzpomene si. A brzy.

„Zůstaňte tady,“ řekl mu. „Dojdeme pro pomoc.“

Archivář přikývl.

Reilly pohybem hlavy naznačil Šaráfímu „jdeme“ a nenápadně sjel pohledem ke kodexu v jeho rukou.

Profesor pochopil. Zastrčil si tlustý svazek do podpaží na opačné straně od Bescondiho, opatrně archiváře obešel a spěchal za Reillym.

Došli k vzduchové propusti. Posuvné dveře jako by se jim pošklebovaly, než se protrpěli jejich pomalým, synchronizovaným dvojím posunem. Konečně se ty vnější otevřely a Reilly s íránským profesorem vešli do vstupní zóny. Strážce už byl na nohou a ve střehu; postřehl v jejich pohybech napětí a divil se, že s nimi nejde Bescondi.

„Monsignor Bescondi – něco se mu stalo, najednou omdlel,“ vyhrkl Reilly a ukázal k archivu. Tělem přitom co nejvíc clonil Šaráfího, aby na něj strážce neviděl. „Potřebuje doktora.“

Strážce sáhl jednou rukou po vysílačce a vztaženou druhou dlaní naznačoval Reillymu a profesorovi, ať zůstanou stát. „Okamžik,“ požádal je.

Reilly mu ho nedopřál. „Potřebuje doktora, copak neslyšíte? A hned,“ trval na svém a prstem naléhavě zabodnutým do vzduchu popoháněl strážce k vzduchové propusti.

Strážce zaváhal; nelíbilo se mu, že má oba návštěvníky nechat bez dozoru, ale musel zjistit, jak na tom Bescondi je, zatímco –

– uvnitř archivu se začaly Bescondimu vracet záblesky jasného vědomí. Zalétl očima do uličky napravo a pak zpátky nalevo – a uviděl, že se na podlaze povalují vytahané hromady kodexů a archivářských krabic.

Důležitost místa, kde ležely, prorazila jeho otupělostí jako elektrický výboj defibrilátoru. Šokovaně zalapal po dechu, vyškrábal se na nohy a připotácel se ke dveřím právě včas, aby na druhé straně zahlédl agenta Reillyho a jeho íránského kolegu v bouřlivé debatě se strážcem. Mátožně zmáčkl ovládací tlačítko a začal bušit pěstmi do vnitřních dveří vzduchové propusti, jak se už nemohl dočkat, kdy se konečně otevřou. Jeho volání o pomoc se odráželo od tvrzeného skla a ohlušivě se rozléhalo archivem a –

– podivně utlumený a zkreslený výjev za dveřmi přitáhl pozornost strážce.

Měl hbité reflexy; vmžiku se celý napjal, bleskurychle sjel rukou k pouzdru se zbraní a zároveň si zvedl k ústům mikrofon, aby vyhlásil poplach. Reilly potřeboval obě ty akce zmařit v zárodku, pokud měli mít s Šaráfím šanci dostat se odtud. Přestože strážce byl stejně jako všichni ostatní příslušníci nejmenší armády na světě zdatný voják vycvičený ve švýcarské armádě, Reilly byl o zlomek vteřiny rychlejší. Vrhl se po něm, levačkou mu odrazil ruku s pistolí, druhou rukou mu vyškubl vysílačku a odhodil ji. Strážce se po něm ohnal volnou paží; mířil mu zvedákem na bradu, ale Reilly včas uhnul a zareagoval protiúderem, který zasáhl strážce do břicha a vyrazil mu dech. Vojákova pravá ruka při té ráně povolila stisk – a to Reillymu stačilo, aby mu vytrhl zbraň, vší silou do něj celým tělem vrazil a odhodil ho ke stolu. Pistole zarachotila o tvrdou podlahu a odkutálela se z dosahu strážce, který po nárazu na stůl vypadal napůl omráčeně. Reilly se obrátil a popadl Šaráfího za rameno.

„Honem,“ pobídl ho a táhl ho s sebou ke schodům.

5

Vtrhli do přízemí a uháněli palácovými sály, aniž by jim v tom někdo bránil, jenže Reilly věděl, že to dlouho nepotrvá. A taky že ne. Během chvilky se jim v patách hnal hvizd píšťalek a dupot nohou – člen Švýcarské gardy zezdola se vzpamatoval a už nebyl sám. Kus vpředu, na protějším konci třetího sálu, se vynořili čtyři karabiniéři a řítili se k nim s tasenými pistolemi.

Tohle v plánu nebylo, nadával si v duchu Reilly. Ostře se zarazil a uhnul doleva, jen ještě rychlým pohledem zkontroloval, že se mu Šaráfí drží v patách. Archivář se probral příliš brzy. Reilly tušil, že se to může stát. Schválně dal Bescondimu hodně malou dávku opiátu. Nechtěl riskovat, že ho zabije nebo mu přivodí kóma, a pojistil se proti tomu. Očividně až moc. A tak teď musel vymyslet jinou cestu ze Svatého města – neměli sebemenší šanci vyběhnout ven k řidiči, který na ně čeká u Apoštolského paláce, a i kdyby se jim to povedlo, nenechali by je odtud odjet, když je honí celý oddíl papežských policistů.

„Tudy,“ zavolal na profesora, když proběhli další honosnou místností do výstavních sálů moderního umění v Novém křídle muzea Chiaramonti. Potulovalo se tu mnohem více návštěvníků, takže ohromný prostor připomínal překážkovou dráhu zaplněnou lidmi všech rozměrů. Reilly a jeho komplic mezi nimi kličkovali jako při slalomu. Nechávali za sebou brázdu polekaných a rozhořčených výkřiků a bylo jim jasné, že jakákoli kolize by znamenala pohromu. Pronásledovatelé se mezitím shlukli ve zběsilou smečku a proráželi si cestu davem těsně za nimi.

Reilly uviděl napravo vysoký hlavní vchod a zahnul k němu – ale strnul uprostřed kroku, když skleněnými dveřmi vtrhli dovnitř tři další policisté. Podíval se doleva: na druhé straně sálu byl přímo naproti další východ. Rozběhl se k němu s Íráncem v patách a vyřítil se dveřmi na otevřenou terasovitou plochu nad dvojitým, zrcadlově obráceným ceremoniálním schodištěm.

Letní žár ho zasáhl jako oblak výfukových plynů z meziměstského autobusu. Udýchaně se otočil k Šaráfímu a natáhl ruku. „Dejte mi tu knihu, zpomaluje vás.“

Íránec s rozčilujícím klidem zavrtěl hlavou a sevřel knihu pevněji. „To je dobré. Kudy?“

„Nemám ponětí, ale tady zůstat nemůžeme,“ odpověděl Reilly. To už sbíhal dolů a bral schody po třech.

Zaslechl zachrastění vysílačky, a když vykoukl přes mramorovou balustrádu, uviděl pod sebou čepice několika dalších karabiniérů vybíhajících po schodech nahoru, aby je obklíčili. Za vteřinku se na odpočívadle ocitnou italským policistům tváří v tvář – to není zrovna ideální.

Do háje.

Nadechl se, přehoupl se přes zábradlí a z výšky na ně seskočil; srazil je na zem a uvolnil tak cestu profesorovi.

„Nezastavujte se,“ křikl na něj. Policisté už se zvedli, sesypali se na Reillyho, tloukli ho hlava nehlava a chňapali mu po rukou a po nohou, ale povedlo se mu vyprostit a rozběhl se za profesorem.

Bok po boku sprintovali po upraveném trávníku přes ústřední nádvoří ke klenutému průchodu skrz budovu, který vedl na otevřenou ulici Stradone dei Giardini s dlouhými řadami aut zaparkovaných po obou stranách. Reilly zabrzdil a obětoval pár drahocenných vteřin rychlé obhlídce okolí. Hledal, jestli někde někdo nenasedá do auta, na motorku nebo na cokoli jiného, prostě vyhlížel jakoukoli vhodnou příležitost, jakoukoli šanci ukrást něco, co má kola, aby odsud už konečně sakra vypadli. Jenže měli smůlu – nikde se nic nehýbalo, žádný cvrkot dálkového ovládání deaktivujícího alarm, žádný viditelný cíl. A vtom se objevil další hlouček karabiniérů a hnal se k nim z druhého konce ulice nějakých sto metrů opodál.

Reilly zapnul mozek na nejvyšší obrátky, pokusil se vybavit si jejich polohu a porovnat ji s mapou Vatikánu, kterou si před začátkem téhle smolné mise ani nestačil pořádně prostudovat. Věděl, kde jsou – tedy aspoň přibližně –, jenže Svaté město má tak chaotický půdorys, že by svou spletí vzájemně propojených budov a klikatých uliček zmátlo i nejtalentovanějšího orientačního běžce. Žádná zázračná úniková cesta se nikde nevyloupla, a tak zase nabyl vrchu pud sebezáchovy, pobídl jeho nohy k pohybu a poháněl ho pryč od blížícího se nebezpečí.

Protáhli se s profesorem mezi zaparkovanými auty a běželi dlouhou úzkou ulicí, která se otevírala na Giardino Quadreto, široký trávník před dalším muzeem, proťatý dvěma křižujícími se cestami. A vtom si Reilly uvědomil, že jsou obklíčeni. Vypadalo to, že se k nim vatikánští policisté a příslušníci Švýcarské gardy sbíhají ze všech stran. Dostihnou je za pár vteřin – z otevřeného prostranství nevedla přímá cesta k žádné budově, kde by se mohli schovat. Rozhlížel se kolem dokola a odmítal se smířit s nevyhnutelným – a pak mu něco došlo. V hlavě se mu rozbřesklo na dost dlouho, aby si uvědomil, kde jsou a co se skrývá poblíž, lákavě na dosah.

„Tudy,“ pobídl profesora a ukázal na druhý konec reprezentativní zahrady – a na vysokou betonovou zeď bez jediného otvoru.

„Blázníte? Vždyť je tam jen zeď!“

„Poběžte za mnou,“ křikl Reilly přes rameno.

Íránec mu vyrazil v patách – a těsně předtím, než doběhli ke zdi, se před nimi otevřela země v podobě široké betonové rampy vedoucí dolů do jakési podzemní budovy.

„Co je to tam dole?“ vymáčkl ze sebe v běhu profesor.

„Muzeum kočárů,“ odvětil udýchaně Reilly. „Honem!“

6

Reilly s íránským profesorem seběhli po rampě dolů a hnali se dál.

Muzeum kočárů, nejnovější přírůstek Vatikánských muzeí, tvoří ohromné podzemní výstavní prostory, které se zdánlivě táhnou donekonečna – což se Reillymu ohromně hodilo. Hned v prvním sále zpomalil a poskytl svému mentálnímu mapovému vyhledavači druhou šanci. Holý moderní prostor příkře kontrastoval s honosnými exponáty, které hostil, od přepychových nosítek až po koňmi tažené kočáry z devatenáctého století překypující zlacenými ozdobami, sametem a damaškem; samé nádherné kousky, jedno mistrovské dílo vedle druhého.

Jeho společník se udiveně rozhlédl. „Proč jsme sem šli? Je to slepá ulička… a nezdá se mi, že by nám to k něčemu bylo, tedy aspoň bez koní.“

„Nejsme tu kvůli kočárům,“ ujistil ho Reilly v běhu. Mířil hlouběji do muzea.

Zlacené kočáry ustoupily kolekci motorových vozidel. Minuli trio mohutných černých limuzín ze třicátých let, které jako by vypadly z filmu o Al Caponeovi; ručně vyráběnými karosériemi, kulatými reflektory a krásně tvarovanými blatníky upomínaly na elegantnější časy.

„Děláte si legraci?“ neubránil se Šaráfí smíchu.

Než Reilly stačil odpovědět, strhl se u vchodu rozruch. Do výstavního sálu se vřítila skupina karabiniérů a švýcarských gardistů a prorážela si cestu mezi překvapenými turisty. Jeden z policistů zahlédl přes hlouček návštěvníků Reillyho a profesora, ukazoval na ně a zběsile hulákal.

Reilly se zamračil. „Naděje umírá poslední,“ utrousil k Šaráfímu a znova se dal do běhu. Prohnal se kolem bílé tříkolové rikši – s kompletní výbavou, včetně papežského erbu na plátěných dvířkách – do nejodlehlejší části muzea, kde se vystavují papamobily z poslední doby. Cestou minuli Mercedes 600, čtyřdvéřový kabriolet Lincoln Continental a Chrysler Imperial, všechny z šedesátých let a nablýskané, jako by byly z černého obsidiánu.

Šaráfí se ohlédl. Pronásledovatelé se přibližovali. „Jak nás odsud chcete dostat? Umíte některé to auto nastartovat pomocí drátků?“

„Doufám, že nebudu muset,“ opáčil Reilly. Právě zahlédl to, co hledal – dveře vedle široké stahovací rolety zapasované do zadní stěny a natřené stejnou barvou, aby s ní splývaly. „Tudy,“ ukázal na ně v běhu.

Profesor vyrazil za ním.

Zrovna když k nim doběhli, dveře se otevřely a vyšli z nich dva údržbáři v bílých overalech. Rozruchu v sále si nevšímali. Reilly je odstrčil, prosmýkl se kolem nich a přidržel dveře, aby se nezabouchly. Počkal na Šaráfího a rozběhl se spolu s ním chodbou dost širokou na to, aby jí projelo auto. Za zády se mu rozléhaly vzteklé výkřiky. Hnal se tryskem, plíce i stehenní svaly ho pálily. Tu a tam se ohlédl přes rameno, jestli profesor drží tempo – k jeho překvapení i úlevě se mu to dařilo. Chodba ústila do velké garáže, kde tři mechanici pracovali na používaných papamobilech: Mercedesu G 500 SUV s otevřenou střechou, kterým papež jezdí doma, a dvou mercedesech ML 430 SUV s nástavbou z neprůstřelného skla připomínající akvárium, které s sebou vozí na zahraniční cesty. Všechny měly povrchovou úpravu ve speciálním odstínu, jemuž jeho německý výrobce přezdívá „mystická vatikánská bílá“. Z garáže vedla ven další rampa v opačném směru, než sem přišli.

Cesta ven.

Snad.

Reilly bleskově zvážil všechna pro a proti a namířil si to přímo k mercedesu ML, na kterém se zrovna pracovalo. Byl sice natočený špatným směrem, zadkem k výjezdové rampě, ale v jeho prospěch mluvila zvednutá kapota… a běžící motor. Mechaniky to na okamžik zaskočilo, ale vzápětí se k nim vrhli. Jenže Reilly byl napumpovaný adrenalinem a neměl čas. Ani nevypadl z tempa. Prostě se přihnal rovnou k tomu prvnímu, popadl ho za paži, zkroutil mu ji a mrštil jím proti jeho přibíhajícímu kolegovi. Oba dělníci se svalili na hromadu mezi rozložené nářadí. Třetí zaváhal a ucouvl. Sebral ze země těžký hasák a znovu k nim vykročil.

„Nastupte,“ štěkl Reilly na Šaráfího, vyškubl podpěru kapoty, aby se zabouchla, a skočil za volant.

Šaráfí musel auto oběhnout zadem, takže se mu ztratil za velkou skleněnou nástavbou – a vtom Reilly postřehl, že mechanik s hasákem míří k sedadlu spolujezce. Zaváhal, jestli má vyskočit a jít profesorovi na pomoc, ale pak ho spatřil v postranním zrcátku – a užasl, když uviděl, jak mechanika pohotově skolil ošklivými, přesně mířenými kopanci do kolena a do obličeje.

V příštím okamžiku Šaráfí naskočil vedle něj. Byl udýchaný, ale pořád se tvářil nevzrušeně a v rukou pevně tiskl tu těžkou knihu. Na moment se setkali očima – Reilly mu beze slov vyjádřil uznání nad tím, jak účinně se vypořádal s ohrožením –, ale to už z muzea vtrhli do garáže karabiniéři, rozkřičeli se a sahali po pistolích. Reillymu se za zády ozval plechový rachot. Ohlédl se a uviděl, jak se na druhém konci rampy začíná spouštět roleta. Jeden z mechaniků se vzpamatoval a teď stál u zdi s rukou na ovládacím tlačítku a samolibě se šklebil.

„Jen počkej,“ zařval Reilly. Zařadil zpátečku a dupl na plyn. Čtyřtunový SUV sebou škubl a vyrazil dozadu, až pneumatiky zakvílely. Reilly couval přímo k rampě a po ní k výjezdu. Snažil se nezavadit o boční stěny a přitom sledovat pomalu se spouštějící roletu – stihl pod ní proklouznout v posledním okamžiku, takže její kovová hrana skřípavě sjela po nástavbě a ošklivě podrápala tvrzené bezpečnostní sklo. A pak už se vyřítili na denní světlo na opačném konci ulice, kterou před pár minutami přecházeli.

Reilly smykem otočil vůz do správného směru, přeřadil a vyrazil kupředu. Úzká ulice lemovaná zaparkovanými auty se táhla podél dlouhé stěny Apoštolské knihovny.

„Po tom mechanikovi jste vyrukoval hezky,“ poznamenal a koutkem oka se podíval po profesorovi.

„Od chvíle, kdy jsem se narodil, je moje země skoro pořád ve válce,“ pokrčil profesor rameny. „Jako každý jiný jsem si odsloužil svoje v armádě.“ Ohlédl se a zeptal se: „Víte, kde jsme?“

„Víceméně. Brána je za touhle budovou,“ ukázal Reilly nalevo na knihovnu, kterou míjeli. „Jestli si to dobře pamatuju, průjezd na nádvoří s parkovištěm by měl být zrovna tady…“

Pamatoval si to správně – a včas strhl auto do úzkého průjezdu na nádvoří Belvedere.

Střihl to obloukem kolem zaparkovaných aut. Užaslí turisté uskakovali před burácejícím papamobilem s poznávací značkou SCV1 – Stato della Citta del Vaticano, čili Městský stát Vatikán, i když většina Římanů žertuje, že ta zkratka ve skutečnosti znamená Se Cristo Vedesse neboli „Kdyby to tak Kristus viděl“, v narážce na to, jak papeži postupem doby úplně postavili na hlavu původní Ježíšovo učení kázající dobrovolnou chudobu. Na protější straně nádvoří je další klenutý průjezd vyvedl ven skrz druhé křídlo knihovního komplexu – a otevřel jim cestu po Via Del Belvedere k bráně svaté Anny a pryč z Vatikánu.

„V tomhle jezdítku nemůžeme zůstat,“ připomněl Šaráfí. „Je jako maják.“

„Ještě nemáme vyhráno.“ Reilly nespouštěl oči z ulice před sebou.

Z boční uličky mezi nimi a bránou vyrazila dvě auta karabiniérů – elegantní tmavomodré vozy Alfa Romeo s výhrůžnými žraločími mřížkami chladičů, blikajícími modrými světly na střeše a rozječenými sirénami – a vyřítila se plnou rychlostí proti nim.

Vůbec to nevychází podle plánu, pomyslel si Reilly a zaškaredil se při představě, že si má v ukradeném papamobilu hrát s italskými policisty na kuře. Jenže přesně k tomu se schylovalo. Řítili se přímo proti němu a nezdálo se, že by se chystali uhnout. A v tom okamžiku se mu vybavila Tessina tvář – mysl mu ji vykreslila zamčenou v nějaké odporné díře, připoutanou k radiátoru, úplně bezmocnou, a vedle ní toho psychopata. Nemůže to zabalit. A nesmí dopustit, aby z téhle patálie sice vyvázli, ale bez té knihy. Musí to dokázat – kvůli ní.

Nesundal nohu z plynu.

„Agente Reilly…“ Šaráfí se napjal a zapřel se pravou rukou o opěrku.

Reilly nehnul ani brvou.

Nanosekundu před nevyhnutelnou čelní srážkou ulice vyústila na širokou piazzu u věže Mikuláše V., masivní kulaté bašty, která je součástí původního vatikánského opevnění. Reilly strhl volant doprava – jen co uhnul, kolem jako šíp prolétla dvě tmavá policejní auta – a hned zpátky doleva do původního směru. Ve zpětném zrcátku uviděl, že obě alfy synchronizovaně provedly tentýž manévr: s pomocí ruční brzdy se skoro na pětníku otočily, až se jim od gum zakouřilo, a znovu se daly do pronásledování.

Ulice vpředu byla dočista prázdná, k bráně chybělo necelých sto metrů. Právě tudy vjel Reilly do Vatikánu…, už dvakrát. Velkolepý vjezd z obou stran střežily zdvojené mramorové sloupy s impozantními kamennými orly na vrcholku a mezi nimi těžká železná brána z kroucených tyčí, kterou právě spěchali zavřít švýcarští gardisté.

Průšvih.

Reilly tiskl plynový pedál k podlaze a připadalo mu, že mu v žaludku těžkne kámen. S oběma alfami v těsném závěsu prolétl jako střela kolem několika aut, která čekala, až se jim uvolní výjezd na hlavní ulici; aby se kolem nich protáhl, vzal to levými koly papamobilu přes obrubník. Prorazil si cestu bránou za ohlušivého třesku a skřípění demolovaného železa. Vzápětí následovala erupce skla – vysoká nástavba papamobilu narazila do ozdobného oblouku nad hořejškem brány a roztříštila se o něj napadrť.

Chodci na rušné ulici před hradbou Vatikánu se rozprchli na všechny strany, jak mu uskakovali z cesty. S kvičením pneumatik zabočil doleva a ujížděl po Via di Porta Angelica. Šaráfí se ohlédl. Z brány se právě vyřítila první alfa a smykem zahnula za nimi – a vtom otřásla ulicí mohutná exploze. Tlaková vlna odhodila Reillyho na sedadle dopředu.

Co se to…?

Instinktivně se přikrčil a snažil se zvládnout rozhoupaný vůz, do něhož se při výbuchu opřela tlaková vlna. Pak dupl na brzdu a zastavil. Uši měl zalehlé a hlava se mu točila, tělo mu ztuhlo leknutím. V užaslém zmateném tichu pohlédl na Šaráfího. Profesor mu pohled oplatil. Vypadal podivuhodně klidně a nevzrušeně, jako by se vůbec nic nestalo. Reilly se cele soustředil na to, aby se vzpamatoval ze šoku a našel v tom neskutečném dění nějaký smysl, takže jeho nečitelnému výrazu nevěnoval větší pozornost, ale přesto mu mimoděk utkvěl v paměti. Předklonil se a rozhlédl se kolem.

Apokalypsa na ulici před branou připomínala výjevy z centra Bagdádu. Z hořícího vraku jednoho zaparkovaného auta se valil černý kouř – v něm musela být nastražena ta bomba. Asi explodovala, právě když kolem projížděla první z obou policejních alf, protože výbuch ji převrátil na bok a připlácl k hradební zdi. Druhou – byla skoro k nepoznání – zmačkal v hromadu plechu a napresoval mezi vozy u chodníku. Všude se válely trosky, z nebe ještě pořád pršely kusy betonu a kovu. Mezi vší tou spouští se mátožně potáceli šokovaní lidé, hledali svoje blízké nebo jen nevěřícně stáli a zírali. Došlo ke ztrátám na životech, o tom Reilly nepochyboval – a ke spoustě zranění.

„Musíme jet,“ ozval se Íránec.

Reilly na něj užasle pohlédl, ještě pořád ochromen explozí.

„Musíme zmizet,“ naléhal profesor. „Myslete přece na Tess.“

Reilly se ohlédl; z oblaku kouře se právě vynořili karabiniéři a běželi k nim s pistolemi v rukou. Vzápětí spustili střelbu. Do zádi potlučeného papamobilu zabubnovaly kulky.

„Honem,“ vyhrkl profesor.

Reilly odtrhl oči od té zkázy a šlápl na plyn. A jak tak ujížděl s opancéřovaným vozem nazdařbůh úzkými ulicemi, aniž by věděl kam, najednou se mu v zahlceném mozku rozbřesklo pochopením – pochopením, při němž se v něm všechno sevřelo.

Náhodné vjemy zapadly na místo. Způsob, jakým se ten Íránec během jejich útěku choval…, jak vypadal jako pohodový kondiční běžec v parku, i když on sám stěží popadal dech. Jak odrovnal toho mechanika s výkonností, před níž by zbledl závistí i nindža. Jak sebou ani neškubl, když vybuchla ta bomba. A fakt, že roztrhaná lidská těla snad ani nevzal na vědomí.

Do hajzlu!

Otočil se k muži vedle sebe. „Kdo sakra jste?“

7

Reillymu zmrzlo srdce v ledový rampouch. Muž na se-dadle spolujezdce mu oplácel pohled beze stopy emocí. Dokonce se ani posměšně neušklíbl. Nepřimračil se. Nic. Jen ten bezvýrazný, nevzrušený pohled. Řekli byste si, že si vyrazil na nedělní projížďku, lhostejně pozoruje okolí ubíhající kolem auta dozadu a klábosí s řidičem.

Jeho slova však zazněla úplně jinak.

„Jestli chcete, aby zůstala naživu,“ řekl Reillymu, „tak jeďte dál.“

Reillymu zběsile vířily hlavou zvukové i obrazové útržky z každé té minuty, která uběhla od chvíle, kdy mu Tess zavolala. Všechny potvrzovaly totéž: Ten parchant, co tu vedle něj sedí, s ním sehrál betla.

Zaťal prsty do volantu, jako by ho chtěl uškrtit; křečovitě zarýval nehty do měkkého koženého potahu. „Ta bomba…, v tom máte prsty vy.“

„Byla to pojistka,“ potvrdil ten muž. Vytáhl z kapsy mobil a přidržel ho Reillymu na očích. „A ukázalo se, že jsme ji potřebovali.“

Reilly pochopil. Odpálil nálož tím telefonem. Krev mu v žilách vřela – měl sto chutí skočit po tom chlapovi, zaživa mu vyrvat srdce z těla, nacpat mu je do chřtánu a dívat se, jak se ten hajzl dusí. „Co se stalo se skutečným Šaráfím?“

„Počítám, že je po smrti.“ Muž zlehka pokrčil rameny. „Byl v kufru toho auta.“

Do hlasu mu nepronikla sebemenší stopa emocí.

Reilly měl na jazyku další otázku, kopala kolem sebe a ječela, že chce ven. Nechtěl ji pustit, protože věděl, jakou odpověď dostane – ale jeho ústa jednala o své vlastní vůli. „A Tess?“

Mužovy oči nepatrně ztvrdly. „Stojí tu ještě jedno takové auto. S další bombou.“ Zase zvedl do vzduchu telefon, aby nenechal Reillyho na pochybách. „Tess je v něm.“

V Reillyho nitru se zvedl orkán. Ulice letící za okny se rozmazaly, zaparkovaná auta a šedé zdi splynuly v jedinou šmouhu. „Cože? Vy tvrdíte, že je tady? V Římě?“

„Ano. A blíž, než si myslíte.“

Reilly se domníval, že je ještě pořád v Jordánsku, odkud mu telefonovala. Tam, odkud ji unesl ten úchylný parchant, který tu teď sedí vedle něj. Srdce mu bušilo tak, že by strhalo stupnici EKG; od jeho tlukotu mu div nepraskly ušní bubínky. Zaplavovala ho žluč a adrenalin, v hlavě neměl nic než úpornou potřebu dostat se k Tess. Prolétl v duchu tucet potenciálních dalších tahů, vyhodnocoval je, hledal výhody a odmítal si připustit možnost, že by to tomu prevítovi na vedlejším sedadle mohlo klapnout.

„Je živá?“ Neubránil se té otázce, i když mu bylo jasné, že nemá šanci zjistit, jestli je odpověď pravdivá, nebo ne. Mohl se jen dívat tomu chlapovi do očí a doufat, že z nich vyčte nějaký náznak.

Muž zachovával neproniknutelný výraz, který Reillyho doháněl k šílenství. „Je.“

Reilly nad tím tolik hloubal, že si neuvědomil, že má radši zpomalit. Pošramocený SUV prosvištěl kolem květinového trhu a přes velkou křižovatku na Circonvallazione Trionfale, jako by se hnal po kolejích. Ostatním autům nezbylo než dupnout na brzdu; kolem se rozléhalo řinčení srážek.

„Jeďte dál rovně a dávejte pozor,“ pokáral ho pumový atentátník. „Když se zabijeme, Tess to moc neprospěje. Netuším, jak dlouho jí v tom kufru vydrží vzduch.“

Reilly pro změnu netušil, čemu má věřit. Zamžikal a zaťal zuby, že si je div nerozdrtil; měl co dělat, aby se ovládl a nepraštil ho. Zamračeně upíral pohled před sebe a vybíjel si vztek prudkým dupáním na plyn. Ždímal z motoru maximum, aby obrněné auto přiměl k vyšší rychlosti. Via Trionfale se stočila doprava a pak mírně doleva a řady nízkých činžovních domů vystřídala po obou stranách zeleň; ulice začala šplhat do zalesněného kopce.

Reilly držel plyn sešlápnutý až k podlaze. Silný, více než čtyřlitrový motor burácel a za okénky se míhaly stromy. Projížděli čímsi, co vzbuzovalo dojem malého lesíka přímo uprostřed Říma, ale ve skutečnosti to byl park, který se táhne k hotelu Cavalieri Hilton nahoře na kopci. Reilly letmo zajel očima vedle sebe a všiml si, že se ten muž pevně drží bočnic, aby neklouzal – a vtom se před ním zčistajasna objevila ostrá serpentina doleva a zaskočila ho. Zápolil s volantem, aby udržel těžký SUV na vozovce. Gumy prokluzovaly, ne a ne se chytit. Konečně auto smykem vybralo zatáčku a motor s řevem nabral rychlost – načež se v kopci vynořila další serpentina, tentokrát doprava.

„Řekl jsem opatrně, sakra!“ vyjel Reillyho pasažér.

Trhni si nohou, zanadával Reilly v duchu – a vtom to uviděl: malou úpravnou mýtinu, milosrdně liduprázdnou. Trůnila na konci krátké pěšiny těsně před zatáčkou, koupala se v záplavě slunečních paprsků a zvala ho k sobě.

Ubral plyn a předstíral, že před zatáčkou zpomaluje, ale pak znovu dupl na pedál a strhl auto opačným směrem. Vylétlo ze silnice, kodrcalo štěrkovou cestou a vyrývalo do ní brázdu jako sněžný pluh. Reilly prudce stočil volant až nadoraz doleva a škubl za ruční brzdu. Vůz se vztekle roztočil, pneumatiky se zabořily do štěrku a hrnuly ho před sebou – a Reilly využil síly setrvačnosti k útoku. Ve chvíli, kdy ho pohyb do strany vymrštil ze sedadla, zvedl loket a švihl jím proti obličeji toho chlapa.

Muž zareagoval bleskurychle – zvedl před sebe jako štít velkou těžkou knihu. Ztlumila hlavní nápor Reillyho váhy a úder odblokovala. Reilly přesto zůstal ve výhodě, protože přimáčkl svého protivníka ke dvířkům. Ten hmátl po kličce a otevřel je. Reilly jednou paží zahákoval knihu a druhou se po něm ohnal. Muž před ranou uhnul, už nebezpečně vykloněný ven – čehož Reilly pohotově vy-užil, vyrval mu knihu a vyšoupl ho z auta.

Atentátník se skutálel na zem. Hned nato vyskočil z vozu i Reilly, ale jeho protivník se už mezitím vzpamatoval a poodběhl. Dělilo je teď od sebe deset metrů. Jak tam tak proti sobě mlčky stáli, sami na holé planince pod žhavým římským sluncem, a měřili si jeden druhého, vlekla se každá vteřina celé věky. Rozhostil se nepřirozený klid, zvlášť ve srovnání s peklem, jímž si právě prošli; do ticha se neozývalo nic než cvrkot cikád a tu a tam ptačí pípnutí.

„Uklidněte se,“ řekl atentátník Reillymu. Varovně zvedl ukazováček a druhou rukou mu ukázal mobil. „Stačí zmáčknout jedno tlačítko, a je mrtvá.“

Reilly ho probodával pohledem a pevně svíral knihu.

Nejistě kolem sebe kroužili; nespouštěli se z očí, pohybovali se zároveň a udržovali mezi sebou pořád tutéž vzdálenost.

„Kde je?“ zeptal se Reilly.

„Všeho do času.“

„Tohle vám neprojde.“ Reilly se do něj zaklínil pohledem. Smysly měl zbystřené do krajnosti a v duchu obracel naruby všechny informace, které měl, a pátral po nějaké, jíž by mohl využít.

„Nesouhlasím,“ opáčil atentátník. „Shodujeme se v tom, že vám na té ženě velice záleží. Kdyby ne, neletěl byste sem přes polovinu světa a neotevřel mi dveře do Vatikánu. Takže mi nebudete bránit v odchodu, pokud by to pro ni znamenalo smrt. A smrt by to znamenalo. Naprosto jednoznačně.“

„Na druhou stranu, já mám tu knihu. A shodujeme se, že ta je zase velice důležitá pro vás, že?“

Muž to připustil nepatrným přikývnutím.

„Věc se má takhle,“ prohlásil Reilly. „Vy chcete tu knihu, já chci Tess. Živou a zdravou. Takže uděláme výměnu. Přiveďte mi ji, ať vidím, že je v pořádku, a já vám ten svazek dám.“

Atentátník s posměšně omluvným výrazem zavrtěl hlavou. „To nepůjde. Nezdá se mi dost bezpečné vracet se tam dolů, chápete? Kdepak – budete si pro ni muset dojít sám. Co takhle? Dáte mi ten svazek a já vám řeknu, kde je. Máte moje slovo, že je živá a zdravá.“

Jeho slovo. Reilly zaťal zuby. Jenže neměl na vybranou. „Chci navíc ten telefon, co držíte,“ dodal.

Muž se krátce zamyslel a pak pokrčil rameny. „To zní fér.“

Ten parchant mizerná mi vykládá, co je fér. Reillyho to pořádně nadzvedlo, ale ovládl se a promýšlel nabídnutou variantu.

„No dobře, provedeme to takhle,“ řekl konečně. „Položíte ten telefon na zem a povíte mi, v jakém autě Tess je a kde to auto stojí. Já položím knihu. Pak se obloukem v pomyslném kruhu krok po kroku přesuneme a vyměníme si místa. Hezky pomaloučku. Vy zvednete knihu, já telefon.“

„A potom?“

„Potom se možná zdekujete – na nějakou dobu. Ale nebuďte na omylu: Dřív nebo později vás dostanu.“ Reilly ho studoval s pronikavostí laserového paprsku, fixoval si do paměti každý jeho pór, každou vrásku, každý sebenepatrnější detail.

Atentátník ho pozoroval, jako by podroboval jeho plán konečnému zátěžovému testu. „Je v BMW.“

Reillymu se zrychlil puls.

Muž vytáhl klíčky a provokativně jimi zahoupal. Zafungovaly jako červený hadr na býka. „Model z řady 5. Tmavomodrý. Poznávací značka Brindisi. Parkuje u Petrského vjezdu.“

To dává smysl, pomyslel si Reilly. Další pojistka – aby použil krutý atentátníkův popis – pro případ, že by vyjížděli z Vatikánu druhou bránou.

Muž klíčky ještě chvilku držel ve výšce, pak se otočil a odhodil je kus stranou za sebe. Přistály na malém upraveném trávníčku. Podíval se na Reillyho a ve tváři se mu místo hermeticky uzavřeného výrazu objevil ledový úšklebek. „Tohle vlastně chcete taky,“ dodal a odhodil i telefon.

V Reillym zatrnulo, když viděl, jak přístroj ve vzduchu rotuje a dopadá na trávník poblíž dvou laviček. Zkameněl a všechny svaly se mu křečovitě stáhly; napínal uši k prasknutí a děsil se, že z dálky uslyší nezaměnitelnou explozi – ale nezaslechl nic.

„Položte tu knihu a běžte si pro ně,“ vyštěkl ten muž a navztekaně ukázal na trávník.

Reilly váhal, jako by mu nohy vrostly do země. S tou těžkou bichlí ho nedokáže oběhnout a telefon sebrat, ten chlap by ho složil jako nic. V nohou mu cukalo, jak jim bezděčně vysílal protichůdné signály nehýbat se a dát se do sprintu. Konečně se odhodlal. Odhodil svazek za sebe, co nejdál od atentátníka, a tryskem se rozběhl k telefonu.

Zároveň vyrazil i atentátník. Oba se hnali za kořistí, přitom se navzájem hlídali očima a snažili se udržovat mezi sebou bezpečnou vzdálenost. Reilly úporně odolával pokušení změnit trajektorii a toho chlapa zlikvidovat – protože věděl, že nemůže. Bylo by to příliš velké riziko a neúspěch by Tess odsoudil k jisté smrti. A tak si jen udržoval náskok a v pár vteřinách doběhl k trávníku. Zahlédl telefon a sebral ho, s rozbušeným srdcem se na něj nedůvěřivě podíval a jen doufal, že když neslyšel dole ve městě žádný výbuch, opravdu to znamená, že přístroj nálož neodpálil. Pak se střelhbitě otočil.

Atentátník byl pryč.

A kniha také.

8

Reilly se pohyboval s mechanickou účelností androida, jako by se jeho tělo řídilo svou vlastní vůlí. Soustředil se na jeden jediný cíl – a nic se mu nesmělo postavit do cesty.

Vyspurtoval do kopce a pádil přes pozemek hotelu. Ani si nevšiml, jak svým notně pošramoceným zevnějškem vyděsil elitářské bohaté hosty. Doběhl tryskem ke vchodu, přihnal se k taxíku, do kterého se chystala nasednout elegantně oblečená dvojice, před-běhl ji a skočil dovnitř.

„Vatikán, Petrský vjezd,“ nařídil řidiči. Muž popuzeně spustil salvu italských námitek, ale rychle zmlkl, když mu Reilly jednou rukou strčil před nos průkaz FBI, druhou ukázal dopředu a vztekle zařval: „Vaticano. A hned. Jeď!“

Tři čtvrtě kilometru před Svatopetrským náměstím narazili na dopravní zácpu.

Celá oblast byla po výbuchu vzhůru nohama. Přístupové cesty do Vatikánu ochranitelsky zablokovaly kordóny policistů a další odtamtud vyháněli stádečka poděšených turistů. Ulicemi se z té pasti probíjely taxíky a šňůry turistických autobusů, zahalené příkrovem černého kouře, který se vznášel až nad kupolí baziliky.

Reilly vystoupil z taxíku a prorážel si cestu skrumáží aut a lidí. Zahlédl ukazatel „Cancello Petriano“, který ho nasměroval do úzké ulice ucpané prchajícími turisty. Prodíral se podél zdí domů a bojoval s tím lidským přílivem, krok za krokem se propracovával k zadní části kolonády na Svatopetrském náměstí. Přes hemžení davu uviděl další směrovku k vjezdu – tentokrát ukazovala doleva.

Zahnul za roh a celý udýchaný se vynořil ze zástupu. K železným vratům to měl necelých sto metrů a parkoviště pro několik desítek aut bylo před nimi. Zrychlil se mu puls.

Tmavomodré BMW s poznávací značkou Brindisi.

Musí být někde tady.

Vyrazil k zaparkovaným vozům, ale jeden z policistů, který řídil evakuaci, ho zpozoroval a vykročil k němu. Zastoupil mu cestu a něco na něj italsky chrlil, tvář zpocenou a sevřenou nervovým vypětím. Reilly ho v chůzi odstrčil a šel dál. Policista se nedal. Zezadu ho popadl za rameno, teď už rázněji. Rozkřičel se na něj a rozvztekleně mávl pendrekem, aby mu naznačil, že má udělat čelem vzad a připojit se k všeobecnému exodu. Reilly sáhl do kapsy pro průkaz, ale včas mu došlo, že by ho vytahovat neměl – na tomhle místě ne. Momentálně nejspíš vévodí žebříčku nejhledanějších osob. Rozpačitě pohlédl na policistu a tomu jeho váhání neuniklo.

Reilly neměl na vybranou.

V obranném gestu zvedl ruce a kajícně se usmál – „prego, signore“, promiňte, pane –, ale usoudil, že vysvětlování by bylo na dlouhé lokte, a tak praštil policistu pěstí do břicha a vzápětí do brady.

Policista upadl.

Reilly se dal znova do běhu. Očima zoufale hledal v řadách aut tmavé BMW. Blesklo mu hlavou, že si ho na dálku odemkne a tak ho najde podle pípnutí alarmu, ale radši si to rozmyslel. Bál se, jestli ten terorista přesně s tímhle nepočítal a nenastražil v autě další past.

Z úvah ho vytrhl hvizd píšťalky. Sražený policista vstával a svolával posily. K Reillymu se ze všech stran začali sbíhat další, od brány i zpoza ní, a zrovna když k němu doběhl první, Reilly ten vůz uviděl: tmavomodrý, s bílou poznávací značkou s písmeny BR, Brindisi.

Policista zařval „alt“ – stát! – a skočil mu do cesty. Reilly ho odstrčil a hnal se dál. K autu už mu chyběly jen nějaké dva tři metry. K prvnímu policistovi se připojil kolega a oba na něj ve střeleckém postoji s pistolí v ruce zuřivě hulákali, ať zastaví. Reilly doširoka roztáhl ruce, aby je uklidnil a dal najevo, že se vzdává – a přitom se vytrvale blížil k BMW.

„To auto,“ křikl na ně, hlas ochraptělý napětím. „V tom bavoráku je žena!“ S tváří zrůzněnou vzteky zběsile píchal ukazováčkem do vzduchu. „Je v tom zatraceném autě,“ opakoval. „Tam vevnitř.“ Přitiskl k sobě zápěstí, aby naznačil svázané ruce.

Policisté se zamračili a znejistěli. Přibližovali se k němu s rozpřaženýma rukama, jako by zaháněli dobytek do ohrady. Vzdorně si je změřil a zdolal poslední kus cesty k autu.

Znovu je gestikulací a prosebným výrazem přesvědčoval, ať mu dopřejí chviličku času, a přitom pokukoval po kufru BMW a hlavou mu vířily otázky.

Je Tess tam vevnitř? Je ještě naživu? Je tam vedle ní bomba? Pozoruje je ten atentátník odněkud a chystá se je každou vteřinou zlikvidovat pomocí dalšího dálkového ovládání? Má důvod, aby to udělal? Co když ten parchant mizerná nastražil past pod víko?

Karabiniéři ho z těch muk záhy vysvobodili. Jeden se po něm rozehnal pendrekem a donutil ho jednat. Reilly chytil policistu za zápěstí a zkroutil mu ruku. Vyškubl mu obušek, popadl ho za ramena a mrštil jím proti jeho kolegovi. Vyzbrojen pendrekem přiskočil ke dveřím řidiče a zkusil je. Byly zamčené. Švihem pendreku rozbil okénko, alarm se rozječel a policisté se po Reillym vrhli. Ještě se ale stačil nahnout dovnitř, s úpěnlivou modlitbou se spolehl na instinkt a z celého srdce doufal, že nedělá kolosální chybu. Hmátl pod řidičovo sedadlo a zatáhl za páčku, kterou se otevírá kufr. Ohlédl se, jako by chtěl silou vůle zažehnat hrozící explozi, která ho roztrhá na kusy, a uviděl, jak víko kufru odskočilo a neškodně se zvedá. Ale to už ho policisté přirazili k autu – neurvale, až mu vyrazili dech – a spolu s dalšími kolegy se na něj sesypali.

Přišpendlili ho k vozu, obličej mu přirazili ke střeše, že mu div nerozmáčkli tvář a ucho. Reilly na ně řval a vzpouzel se ze všech sil, zoufale se pokoušel zvednout hlavu, aby dohlédl do kufru. A vtom uslyšel vyjeknutí – a vzápětí se policista, který ucouvl dozadu, aby měl lepší přehled, zplna hrdla rozkřičel.

Tess.

Reilly strnul pod přívalem hrůzy i naděje; úporně se snažil porozumět, co ten muž křičí. „Anglicky,“ zařval na něj. „Mluvte anglicky, sakra! Je tam? Je v pořádku?“

Zahlédl v policistových očích paniku a slyšel ho mlít pořád dokola slovo „bomba“. Význam byl hrozivě jasný. Pak zaslechl další slovo, „donna“, zase opakované znova a znova – slovo, které mu rvalo srdce. Donna – žena. Jenže… živá? Anebo…

Sebral poslední zbytky sil, o nichž ani netušil, že je ještě má, odrazil se od auta a setřásl policisty. Probojoval se ke kufru a podíval se do něj.

Byla tam.

Zabalená ve spacím pytli, přivázaná ke dnu, se stříbrnou lepicí páskou přes oči a ústa, takže jí vykukoval jen nos a úzké proužky tváří.

Nehýbala se.

A vedle ní, v pravém rohu kufru, ležela hromada šedých balíčků semtexu, spleť drátů a digitální detonátor s malou červenou LED kontrolkou signalizující, že je aktivován.

Reilly se dvakrát nerozmýšlel. Sáhl dovnitř, jemně položil Tess prsty na krk, aby nahmatal puls, a palcem ji pohladil po tváři.

Pootočila hlavu ke straně.

Zaplavila ho úleva. Podíval se po policistech, kteří mlčky stáli vedle něj a ohromeně zírali, a opatrně odtrhl Tess pásky z obličeje, nejdřív tu přes ústa a potom tu druhou, omotanou kolem očí a uší.

Zvedla k němu pohled. Oči jí přetékaly slzami strachu i radosti a horní ret se jí třásl.

Nic krásnějšího jakživ neviděl.

9

Než Mansúr Zahíd zahnul na příjezdovou cestu, ještě jednou, naposledy, pohlédl do zpětného zrcátka. Neviděl nic, co by zavdávalo důvod k obavám. Dům, který mu realitní agentura pronajala, se nacházel v klidné rezidenční čtvrti. Zvědavých očí se bát nemusel, tím spíš, že krátkou příjezdovku clonila od ulice vysoká železná vrata.

Neměl v plánu zůstávat tady dlouho. Když teď to, pro co si přijel, leželo vedle něj na podlážce pod sedadlem spolujezdce, s Římem už snad skončil. Ten americký historik, Simmons, mu brzy potvrdí, jestli to tak je. Zahíd doufal, že zároveň zjistí, kam zamířit dál. Tušení mu napovídalo, že brzy vyrazí na cestu a Věčné město nechá za sebou stejně jako cíle jiných krví prosáklých výletů, které má ve svém neblaze proslulém, byť anonymním životopisu.

Zpětně si promítl dnešek a byl celkem spokojen. Neproběhlo to sice tak hladce, jak doufal, ale hlavně že je teď tady, v bezpečí, a má tu knihu u sebe. Mise úspěšně dokončena, pomyslel si a pousmál se; vychutnával si svou oblíbenou větu, čerstvě ochucenou pikantní ironií. Jenže jak si události celého dne v duchu přehrával, pořád se vracel k akcím toho agenta FBI a probouzel se v něm neklid. Na takový pocit nebyl Mansúr Zahíd zvyklý. A nemínil se s ním smířit.

Snadno toho agenta zmanipuloval. Povedlo se mu vylákat ho do Říma. Nabulíkoval mu, že je tím zbabělým vědátorem Šaráfím. Zmáčkl patřičné knoflíky, takže ho Reilly vzal s sebou do nejvnitřnějších útrob nejposvátnějšího centra svého náboženství. A nezaváhal ani při tom všem, co následovalo. Bez sebemenšího zakolísání udělal, co bylo třeba. Přímo v epicentru svého náboženství sáhl i ke zločinu a šel za svým hlava nehlava, div ne přes mrtvoly, bez ohledu na následky.

A to Zahída znepokojovalo.

U změkčilých Zápaďanů nebyl na podobné nasazení zvyklý. Pravda, ani předtím nebral Reillyho na lehkou váhu. Než se setkali, moc toho o něm sice nevěděl, ale i z toho mála, co vyšťáral, bylo poznat, že Reilly není žádný bačkora a že se s dodržováním předpisů moc nepárá. To Zahídovi vyhovovalo. Na chystanou akci potřeboval partnera s železnou vůlí. Od určitého kritického bodu však právě ty vlastnosti, kvůli kterým o něj stál, mohly Reillyho změnit v nepříjemný trn v patě.

A ten kritický bod překročili.

Přemítal, jestli neudělal chybu, když nechal Reillyho naživu, a při tom pomyšlení se zamračil. Měl šanci. Mohl po něm vystartovat, když Reilly utíkal pro telefon a navzájem se obíhali, ale v tom vypjatém okamžiku znejistěl – najednou si nebyl jistý, jestli ho v boji muže proti muži zdolá. Nechal tu příležitost minout. Z Reillyho v tu chvíli sálalo tak pevné odhodlání a sebedůvěra, že Zahíd zapochyboval o vlastních nemalých schopnostech. Ani na to nebyl zvyklý. A nemínil se s tím smiřovat.

V duchu se za svoje kratičké zaváhání peskoval. Měl toho agenta zlikvidovat hned tam na místě a mohl odkráčet bez obav, které ho teď pronásledují – že se z něj může vyklubat šeredně zanícený trn v patě.

Jestli se ještě někdy potkáme, bude to jeho smůla, ne moje, rozhodl se. Přestal na to myslet a soustředil se na naléhavější záležitost.

Počkal, až se za ním vrata zavřou, a vystoupil z auta, pronajatého Fiatu Croma. Byl to obyčejný rodinný vůz, který nepřitahoval pozornost. Nechal ho odstavený v Trastevere kousek od Tibery, než odjel taxíkem na letiště pro Reillyho, a vrátil se k němu, jakmile se zmocnil templářského registru. Musel improvizovat – seběhl dolů z kopce, srazil nějakého chudáka teenagera ze skútru a dojel jím k autu. Nebál se, že ho vystopují. V Římě nemusel. Být v Londýně, bylo by všechno jinak; tam bezostyšně realizují Orwellovu vizi a nainstalovali bezpečnostní kamery na kdejaký roh. Řím je docela jiné město. Starosvětské. Technologicky zaostalé. Což Zahídovi – stejně jako mafii Cosa Nostra, která má pod palcem rozhodování místních konšelů – ohromně vyhovovalo.

Zašel do domu. Vlhce to tam páchlo zatuchlinou, jako všude, kde se celé měsíce nebydlí. Těch pár kousků nábytku, co uvnitř zůstalo, zakrývaly povlaky a staré přehozy, s jejichž odstraňováním se Zahíd nenamáhal. Zamkl za sebou na dva západy, vešel do předsíně a zastavil se u zrcadla. S chladným opovržením se díval na postavu, která na něj odtamtud hleděla. Ustupující vlasová linie, laciné brýle, tuctové oblečení – nezbytnosti vynucené převlekem. Rád se vrátí do role, v níž se cítí mnohem víc doma – a to hned.

Sešel po schodech do suterénu a odemkl dveře do sklepa. Vešel dovnitř a rozsvítil. Simmons seděl přesně tak, jak ho opustil: na podlaze v místnosti bez oken, zády ke zdi, ústa přelepená páskou a pravé zápěstí připoutané plastovými pouty ke stoupačce.

Jed Simmons slyšel zavrzat dveře a pak se rozsvítila holá žárovka pověšená na drátu u stropu. Zvedl pohled ke kamenným schodům. Po hodinách strávených ve tmě ho i to slabé světlo zabolelo do očí. Zvednout víčka navíc vyžadovalo přímo heroické úsilí. V tomhle zuboženém stavu sám sebe nepoznával – údy měl tak ochablé, že jimi téměř nevládl, dýchal jen s námahou a jeho zmatené myšlenky bezcílně proplouvaly hustou mlhou bez jediného přístavu na dohled.

Kratičký, krutý okamžik naděje – že se blíží záchrana, že někdo nějak zjistil, co se stalo, a tahle noční můra skončí – vzal rázem zasvé, když se objevila povědomá silueta jeho únosce.

Do žil se mu vlil adrenalin a znovu vzplanul vzteky. Neskutečně ho hnětlo, že ho takhle vězní někdo, o jehož jménu a záměrech nemá potuchy. Únosce byl k zešílení důsledný v tom, jak mu poskytoval jen nejnutnější informace. Simmons věděl všehovšudy to, že mu má pomoci najít cosi, co propašovala nějaká skupinka templářů z Konstantinopole. Nic víc – kdo je, pro koho pracuje, oč mu jde – z něj nedostal.

Přemítal, jestli zemře, aniž se to kdy dozví. Ta představa ho ještě víc rozlítila.

Když uviděl v mužových rukou starý svazek, přejel mu po zádech mráz. Únosce si k němu přidřepl a jedním rychlým škubnutím mu odtrhl pásku z úst.

„Dobrá zpráva,“ oznámil a usadil se před ním na dlaždičkách. „Mám to. Takže jste mi ještě pořád užitečný.“

„Tess… Kde je? Nestalo se jí nic?“ Simmonsovi dělalo potíže artikulovat, soukal ze sebe slova tlumeně a nezřetelně.

„Je v pořádku, Jede. Úplně a naprosto. Pomohla mi, a tak je na svobodě. Vidíte? Stejně to dopadne s vámi, jestli mi vyjdete vstříc a pomůžete mi najít, co hledám. Co vy na to?“

Simmons na něj hleděl a nitro mu spalovala trpká nenávist. Rád by tomu chlapovi věřil, rád by uvěřil, že je Tess živá a zdravá, ale bůhvíproč o tom pochyboval.

„A Šaráfí?“

Muž se usmál. „Taky mu nic neschází. Už jsem ho nepotřeboval, tak jsem ho nechal běžet. Jasné jako facka,“ otcovsky popleskal Simmonse po tvářích. „A teď… Co kdybychom vám dopřáli trochu pohodlí a něco na probuzení, abyste se mohl pustit do práce?“

Sáhl do kapsy a vytáhl injekci. Druhou rukou vyndal z jiné kapsy malou ampulku. Propíchl injekční jehlou gumovou zátku a nasál čirou tekutinu, zvedl injekci ke stropu a rutinním gestem kapičku odstříkl, aby se zbavil vzduchových bublin.

Archeolog na jehlu mlčky zíral. Nepatrně přikývl, zamženým pohledem sjel ke starobylé knize a v duchu litoval dne, kdy se o ní poprvé doslechl. Z duše si přál, aby o té zatracené věci nikdy nepadlo ani slovo.

10

Ústřední velitelství vatikánského četnictva, usídlené v Soud--ním paláci za katedrálou svatého Petra, bylo vzhůru nohama. Prostornými chodbami středověké budovy pleskaly chvatné kroky, všude drnčely telefony, lidé v kancelářích i mezi dveřmi na sebe pokřikovali a všechen ten hektický chaos narážel Tess Chaykinové do uší a duněl jí v lebce.

Od auta s nastraženou bombou ji sem přivedl Reilly s několika karabiniéry. Posadili ji na gauč v čekárně a poslali několik zdravotníků, aby ji prohlédli. Byla dehydratovaná a zesláblá hlady, ale jinak v pořádku. Dali jí nějaké rehydratační a energetické nápoje a někoho poslali, aby jí opatřil čisté šaty a jídlo. Všechno to vnímala jako v mlze, až na jednu otázku, která jí úporně vrtala hlavou:

Řím?

Jak jsem se prokristapána dostala do Říma?

Podívala se na Reillyho zabraného do rozhovoru se zdravotníky. Asi její pohled vytušil, protože se ohlédl a usmál se. Poděkoval jim a přisedl si k ní.

„Jak ti je?“

„Mnohem líp, když už nejsem v té zatracené rakvi.“ Chtěla se ho zeptat na milión věcí, ale cítila se úplně groggy a dělalo jí potíže srovnat si myšlenky.

„Dostanu tě odtud, hned jak to půjde. Seženou ti nějaké ubytování.“

„Díky.“ Hlas měla pořád zesláblý, připadalo jí, že má v krku kartáč, a z očí jí ještě nevymizel děs. „Musím si zatelefonovat,“ řekla. „Zavolat Kim a mámě.“

Podal jí svůj BlackBerry. „Přístupové heslo znáš.“

„Jo.“ Obličej se jí rozjasnil nepatrným úsměvem.

Vtom se ode dveří ozval hlas. „Reilly!“

Reilly se otočil.

Stál tam Doug Tilden, přidělenec FBI v Římě, vysoký muž s prošedivělými, dozadu sčesanými vlasy a úzkými brýlemi bez obrouček. Zdálo se, že ani jemu ke kolapsu moc neschází. „Potřebujeme tě tady.“

Reilly přikývl, otočil se zpátky k Tess a pohladil ji po tváři. „Kdybys něco potřebovala, budu hned vedle.“

„Jen běž. Vystačím si tu se svou kořistí,“ ukázala na láhve a jeho telefon. Přes tvář jí přelétl mrak, ale zmohla se na chabý úsměv.

Reilly vstal, jenže Tess ho popadla za paži. „Mrzí mě to. Neměla jsem tušení, že…“

Zarazil ji nepatrným zavrtěním hlavy. „Nic si z toho nedělej. Jasné?“

Zadívala se mu do očí, přitáhla si ho blíž a něžně ho políbila. „Díky, žes mě našel,“ zašeptala.

Usmál se, pohledem ji ujistil, že úleva je oboustranná, a vykráčel s Tildenem z místnosti.

„Dostals nás do příšerné bryndy,“ vyčetl mu Tilden cestou do kanceláře velitele. „Proč jsi mi něco neřekl předem? Mohli jsme ti pomoci.“

Tilden byl dlouholetý federální agent a jakožto právní přidělenec v Římě odpovídal za operace FBI v Itálii a udržoval kontakty s policejními organizacemi v jižní Evropě, na Blízkém východě a v nefrancouzské části Afriky. Řešit krize byl jeho každodenní chlebíček, ale tahle mu očividně přepálila pojistky u průšvihoměru. Že tu teď byl, Reillymu situaci nijak neulehčilo. Setkali se totiž už jednou, před lety, při jedné akci protidrogového úřadu. Byla to oškli-vá záležitost a skončila tragicky, stejně jako ta dnešní. V obou případech zahynuli nevinní kolemjdoucí, i když tenkrát to byl Reilly, kdo osobně stiskl osudnou spoušť. Vzpomínka na tu přestřelku ho nepřestávala pronásledovat a ze všech dnů byl dnešek tím posledním, kdy si přál mít Tildena poblíž, aby mu ji svou přítomností připomínal.

„Vždyť víš, jak se občas něco podělá, Dougu,“ řekl.

„A navíc šlo o Tess, co?“

Reilly po něm hodil výmluvným pohledem.

Tilden zachmuřeně pokýval hlavou. „Zaplaťpánbu, žes jim aspoň řekl, že jsi tu sám za sebe. Aspoň trochu mi to zchladí horkou půdu pod nohama.“

„Je to od začátku až do konce čistě moje osobní záležitost.“

Tilden si ho poočku změřil. „No dobře,“ zavrčel. „Udělej mi laskavost a snaž se to tam vedle nepodělat ještě víc.“

„Budu potřebovat právníka?“

„To si piš,“ přitakal bez servítků Tilden. „Tedy pokud tě odtud nechají odejít živého.“

Soudě podle pohledů, kterými ho probodával Delpiero a dva další muži v místnosti, neměl to ani zdaleka jisté.

Delpiero jakožto velitel vatikánské policie mu ty dva rychle představil – jeden byl z protiteroristické jednotky, druhý ze zpravodajské služby – a pak rozhodil rukama v rozhořčeném gestu co mělo tohle znamenat? „Sotva před hodinou jsem se s vámi, monsignorem Bescondim a tím vaším profesorem rozloučil a řekl vám, že se na mě máte obrátit, kdybyste cokoli potřeboval. Takhle jste se nám odměnil za dobrou vůli?“

Reilly neměl po ruce vhodnou odpověď. Radši sám přišel s otázkou. „Ta druhá bomba… Už ji zneškodnili?“

„Ano.“

Teď došlo na tu těžší: „A co ta první? Jak moc je to zlé?“

Delpierův výraz ztvrdl. „Tři mrtví. Přes čtyřicet zraněných, dva v kritickém stavu. Tedy pokud víme.“

Reilly tu hroznou zprávu zasmušile vstřebával. Cítil, jak se v něm vzdouvá hněv a výčitky svědomí. Po chvilce mlčení řekl: „V kufru toho prvního auta byl člověk.“

Delpiero se obrátil k jednomu ze svých kolegů a vysypal italsky rychlou otázku. Následovala úsečná a vypjatá slovní výměna, z níž Reilly pochopil, že to je pro ně novinka.

„Jak to víte?“ zeptal se ho Delpiero.

„Řekl mi to ten, co byl se mnou.“

„A ten člověk v kufru – víte, kdo to byl?“

„Behrúz Šaráfí,“ odpověděl Reilly. „Ten skutečný.“

„Takže muž, který byl s vámi…“

„Byl podvodník.“ Reillymu ta vzpomínka zvedala žluč. Delpiero a jeho společníci se zatvářili nechápavě.

„Takže vy jste přivedl toho… toho teroristu sem do Vatikánu, aniž byste ho vůbec znal?“ Delpiero rozhořčeně zvýšil hlas.

„Je to složitější,“ odsekl Reilly. Snažil se udržet na uzdě vztek – na toho atentátníka a ještě víc na sebe samotného. „Bylo mi řečeno, že když mu neumožním proniknout do archivu, ta žena, co sedí tam vedle, zahyne,“ píchl zuřivě ukazováčkem směrem ke dveřím. „Ten parchant – ať je to, kdo je to – sehrál svou roli perfektně. A má podle všeho k dispozici takové zdroje, že by mi kliďánko piánko naservíroval falešné Šaráfího doklady, kdybych je po něm náhodou chtěl.“ Hořce potřásl hlavou. „Podfoukl mě, chápete? Něco podobného jsem nečekal ani ve snu. Jen jsem se snažil zachránit život přítelkyni.“

„A přitom jste nechal tři lidi zabít a desítky zranit,“ oplatil mu Delpiero.

Ta poznámka ťala Reillyho do živého a zuřivý výbuch, který se mu dral na jazyk, mu uvázl v hrdle. Několik lidí zahynulo a jiní přišli k úrazu a je to jeho vina. Nechal se oblafnout, ten gauner ho převezl jako malého kluka. Málem. Reilly se utěšoval pomyšlením, že díky tomu málu neskončil bradou vzhůru i on sám. Nepochyboval, že kdyby po útěku z Vatikánu dal tomu chlapovi šanci ho zabít, byl by teď po smrti. A tím pádem by nejspíš zahynula i Tess. Aspoň tomuhle zabránil. Kašlal zvysoka na tu knihu a zničené papežovo vozítko. Zachránil Tess život a kvůli tomu se přece do téhle akce pouštěl. Jenže takhle proběhnout neměla, tohle součástí dohody nebylo. Zemřeli lidé, nevinní lidé, které do toho všeho neospravedlnitelně zatáhl, a už to nikdy ničím nenapraví.

Tilden vyčetl z jeho tváře utrpení a zakročil. „Při vší úctě, ispettore, myslím, že bychom si měli vyslechnout všechna fakta, než někdo z nás řekne nebo udělá něco, čeho by později litoval.“

„Souhlasím,“ ozval se jim za zády hlas.

Do místnosti vkráčel kardinál Brugnone. Doprovázel ho monsignore Bescondi, prefekt Vatikánského tajného archivu, který už se zřejmě zotavil z účinků Reillyho injekce. Ani jeden se neusmíval.

Reilly se jim nedokázal podívat do očí.

„Musíme znát všechna fakta, abychom pochopili, jak to, že k té hrůze vůbec došlo,“ zaburácel Brugnone. „Agente Reilly – co kdybyste nám pověděl to, s čím jste se nám měl svěřit hned, když jste přijel?“

Reilly měl pocit, že se mu rozskočí hlava. „Řeknu vám, co vím, ale všechna fakta neznám. Abychom získali úplný obrázek, museli bychom si promluvit s Tess – paní Chaykinovou tam vedle.“

„Tak co kdybychom ji přizvali?“ navrhl kardinál.

„Nevím, jestli to na ni není příliš brzy,“ namítl Reilly.

Kardinál se do něj zaklínil pohledem. „Proč se nezeptáme přímo jí?“

11

„Všechno to začalo v Jordánsku,“ řekla Tess skupince shromážděné v místnosti.

Pouštět se do vysvětlování bylo to poslední, do čeho se jí chtělo. Ještě pořád se cítila prabídně a z pomyšlení, že má oprašovat vzpomínky, se do ní dávala třesavka. Přesto chápala, jak je to důležité. Ti lidé v místnosti – Reilly, kardinál Brugnone, velitel Delpiero, archivář Bescondi a oba agenti z protiteroristických útvarů – potřebují vědět, co zažila. Musí udělat všechno pro to, aby jim pomohla dopadnout člověka, který za tím vším stojí, a zachránit Simmonse. Doufala, že snad zatím žije. Jak dlouho ještě, o tom radši nepřemýšlela.

„Byla jsem tam s jedním archeologem, jmenuje se Jed Simmons. Pracuje na vykopávkách poblíž Petry, zaštiťuje je Brownova univerzita a…“ Zarazila se a připomněla si, že má mluvit k věci a nesklouzávat jinam. „No, prostě se tam objevil ten íránský historik – známý nějakého Jedova známého.“

„Behrúz Šaráfí,“ doplnil Reilly.

Tess přikývla. „Ano. Příjemný tichý člověk. Přemýšlivý a mimořádně sečtělý.“ Reilly jí pověděl, jak to s Šaráfím dopadlo, a z představy, že je po smrti, se roztřásla ještě víc. Ovládla se a pokračovala: „Potřeboval od nás pomoc. Jeho známý mu poradil, ať se obrátí na Jeda, protože… Víte, vykopávky v Petře sice souvisejí s kulturním dědictvím po Nabatejcích, ale Jed je zároveň jedním z nejlepších světových znalců, pokud jde o templáře. Proto jsem se tam ocitla i já.“

Všimla si, jak se Brugnone ošil, a zalétla pohledem k Reillymu, jestli si začíná dávat dvě a dvě dohromady.

„Tess – paní Chaykinová – je archeoložka,“ vysvětlil Reilly přítomným. „Tedy vlastně bývalá. Teď je spisovatelkou. A její první kniha byla o templářích.“

„Historický román,“ upřesnila Tess. Najednou měla pocit, že se kolem ní svírají stěny.

Rozhlédla se a postřehla Brugnonovu reakci. Věděl, o čem je řeč.

„Vaší knize se dostalo velmi dobrého přijetí, pokud se nemýlím,“ zabořil do ní zkoumavý pohled.

„Ano,“ přitakala Tess a nebylo jí dvakrát příjemně po těle. Chápala, na co naráží. Její román, thriller odehrávající se v době křížových výprav, sice všichni považovali za obyčejnou historickou beletrii, ale zakládal se na příběhu, který se nezrodil čistě v Tessině fantazii – a bylo jí jasné, že Brugnone o tom ví. Cítila se trochu provinile. Honem si připomněla, že se nedopustila ničeho špatného. Dodržela dohodu, že si s Reillym nechají pro sebe všechno, co se ve skutečnosti odehrálo v oné bouři a později na onom malém řeckém ostrůvku, a že o tom nikomu nic neřeknou – hlavně ne Brugnonovým a Reillyho nadřízeným. To ale neznamenalo, že nesmí přetvořit svoje zážitky a všechno, co tehdy objevila o templářích, do podoby románu – a velmi úspěšného, jak se ukázalo. Jedině nejfanatičtější zastánce konspiračních teorií by mohlo napadnout, že se děj zakládá na skutečnosti. Ta kniha znamenala pro Tess novou kariéru a nový život a zároveň i očištění.

Až do téhle chvíle.

Kardinál se jí nepříjemně dlouho díval do očí a pak řekl: „Pokračujte, prosím.“

Tess upila z láhve a poposedla. „Šaráfí něco našel. V Istanbulu, v Národní knihovně. Ve starých osmanských archivech. Narazil na to náhodou. Žil tam – v Istanbulu. Přestěhoval se tam z Teheránu a učil na univerzitě. Byl odborníkem na súfismus a ve volném čase se zabýval studiem historie súfijského učení. Sám byl totiž také súfí.“ Rty ji pořád pálily od té pásky a dělalo jí potíže pořádně se soustředit. „Pro podobný výzkum to bylo ideální místo, protože právě tam všechno začalo – v Turecku, ve třináctém století. U básníka Rúmího a jeho díla.“

„Našel něco templářského?“ pobídl ji jemně Brugnone, aby se držela tématu.

„Dá se to tak říct. Prohraboval se starými archivy – jsou v nich totiž doslova desetitisíce dokumentů, které tam prostě jen tak leží a čekají na roztřídění. Všechno možné. Osmané byli archivováním přímo posedlí. No a Šaráfí narazil na jednu knihu. Velký těžký svazek v krásně vypracovaných kožených deskách, rané čtrnácté století. Obsahoval zápisky súfijského poutníka, o kterých nikdy dřív neslyšel. Ale bylo v něm ještě něco. Pod potahem desek byly zastrčené volné listy pergamenu. Skrývaly se tam celá staletí. Šaráfí se jich všiml a pochopitelně ho popadla zvědavost. A tak nikomu nic neřekl, ani nepožádal o dovolení, a vytáhl je. Okamžitě ho uhodilo do očí, že nejsou psané arabsky jako ta kniha. Byly v řečtině. Ve středověké řečtině. Pár vět si opsal a požádal kolegu, aby mu je přeložil. Ukázalo se, že je to dopis. A nejen dopis… Doznání. Doznání mnicha, který žil v byzantském ortodoxním klášteře.“ Napínala paměť, aby si vzpomněla na jméno toho místa. „V klášteře na hoře Argaeus.“

Zmlkla a rozhlédla se, jestli to někomu něco řekne. Nezdálo se, že by to jméno někdo znal.

Prefekt archivu Bescondi se předklonil. Tvářil se udiveně. „Takže vy tvrdíte, že ten Šaráfí našel přiznání mnicha z byzantského kláštera. Co to má společného s templáři?“

Tess odpověděla jedním jediným slovem.

„Všechno.“

12

Konstantinopol Květen 1310

„Pět set hyperpyronů? To je… to je hodně přehnané,“ vyjekl francouzský biskup.

Konrád z Tripolisu nehnul ani brvou. Čelil starcovu pohledu s klidem člověka, který tohle zažil už mnohokrát. Pokrčil rameny, ale bez náznaku zloby či pohrdání. Dal si záležet, aby udržel vlídnou atmosféru a zachoval patřičnou úctu. „Neměli bychom se handrkovat o pár zlaťáků, otče. Zvlášť když jde o takovou svátost.“

Seděli u nenápadného stolu zastrčeného v tmavém koutě krčmy ve čtvrti Galata, na severním břehu Zlatého rohu, kde se usadila kolonie Janovanů. Konrád majitele krčmy dobře znal a často tu uzavíral svoje obchody. Mohl se na něj spolehnout, že mu dopřeje potřebné soukromí a přijde mu na pomoc, kdyby vznikly potíže. Tedy ne že by se Konrád bez pomoci neobešel. Zažil víc bojů a prolil víc krve, než si většina mužů dokáže představit, ale to patřilo k jeho dávné minulosti, kterou si nechával pro sebe.

Uprostřed stolu trůnila zlacená truhlička. Byl to nádherný umělecký kousek s květinovými reliéfy po stranách a velkým křížem na víku. Uvnitř měla výstelku z měkkého zvetšelého sametu, kterému muselo být hezkých pár set let. Když Konrád ukázal knězi relikviář poprvé, byly kosti, které ukrýval, zabaleny v archu pergamenu se znaky a pečetí alexandrijského patriarchy. Teď spočívaly rozloženy na vypolštářovaném dnu schránky a svou šedožlutou patinou ostře kontrastovaly s tmavorudým sametem.

Biskup natáhl ruku s tenkými prsty a dlouhými nehty a znovu se jich rozechvěle dotkl. Byly tu všechny, od hlezenní kosti až po zánártní kůstky.

„Vskutku svátost. Noha svatého Filipa,“ vydechl. Oči mu přetékaly hlubokou úctou. „Pátého apoštola.“ Zdvihl ruku a opět se pokřižoval.

„Muže, jenž se modlil až do svého trpkého konce, dokonce i když už visel na kříži hlavou dolů,“ dodal Konrád. „Byl to pravý mučedník.“

„Jak jsi k nim přišel?“ otázal se kněz.

„Prosím tě, otče… Nejsme přece u zpovědi, ne?“ Konrád se usmál a chvilku ponechal biskupa v napětí. Pak se předklonil a ztlumil hlas. „V tomhle městě je hodně krypt. Pod kaplí Nejsvětější Panny z Faru, uvnitř zdí Velkého paláce, v chrámu Bohorodičky Pammakaristos… Když víte, kde v nich hledat, jsou tam – nejsvětější poklady, odklizené do bezpečí těsně před tím velkým drancováním. Čekají, kdo je objeví a vrátí jim bývalou slávu. A zeptej se, koho chceš, každý ti řekne, že já katakomby znám jako svoje boty,“ s úsměvem poklepal špičkou nohy o zem. „Ale potřebuji vědět, jestli o ně stojíš nebo ne, otče. Čekají i jiní kupci… a musím si opatřit peníze na další hledání, mám-li někdy objevit největší poklad ze všech.“

Biskup vykulil oči. „Jaký?“

Konrád se naklonil ještě blíž. „Mandylion,“ zašeptal.

Biskup zalapal po dechu a rozzářil se. „Mandylion z Edessy?“

„Přesně ten. A myslím, že už jsem blízko.“

Biskup chtivě poškubával prsty. „Kdybys ho někdy našel…, velice bych stál o to, abych ho získal pro naši katedrálu.“

Konrád lhostejně naklonil hlavu ke straně. „Nejsi mezi mými zákazníky jediný, otče. A nevím, jestli bych se s ním vůbec dokázal rozloučit. Vždyť je na něm otisk tváře našeho Pána.“

Starému knězi se viditelně roztřásly rty. Prosebně sepjal vrásčité prsty. „Prosím! Slib mi to. Jestli ho najdeš, dej mi vědět. Dobře zaplatím.“

Konrád ho vzal za seschlá předloktí a položil mu ruce zpátky na stůl. „Pojďme nejdřív uzavřít tuhle záležitost, ano? O ostatním si popovídáme, až přijde čas.“

Biskup se na něj chvilku díval a pak se usmál. Jeho tenké rty a uhnilé zuby podivně ladily s ostatky, které kupoval. Dohodli se, kdy se zase sejdou, aby proběhla platba, a stařec vstal a odešel.

Konrád se spokojeně zašklebil, zabalil kosti a zahalekal na krč-máře, ať mu donese džbánek piva. Rozhlédl se po místnosti, kde to kypělo životem. Obchodníci, aristokraté, obyčejní lidé i lehké ženštiny, všude kolem hukot a halas, cinkot džbánků, drnčivá pouliční italština – lingua franca Galaty – a bujarý smích.

Jaká změna oproti jeho dřívějšímu strohému životu bojovného mnicha z řádu Chudých rytířů Kristových a templu Šalomounova – oproti životu templáře.

Usmál se. Tohle město se k němu zachovalo vlídně.

Přijalo ho s otevřenou náručí a dovolilo mu začít nový život, což nebylo snadné po všech těch příkořích a pohromách, které na něj a jeho spolubratry dopadly a udělaly z nich štvance. Ale teď se pro něj všechno obracelo k dobrému. S každým dalším prodejem vzrůstala jeho pověst. A zvlášť ho těšilo, že prosperuje na úkor lidí, kteří způsobili zkázu jeho řádu – že oškubává ty, jimž podobní zavinili, že skončil tady v Konstantinopoli.

Kdyby tak tušili, pomyslel si s hlubokým zadostiučiněním.

Stejně jako jeho adoptivní město se i Konrád vzpamatovával z následků pohrom, za nimiž stál Vatikán. Jeho útrapy začaly skoro před dvěma desetiletími, v roce 1291, porážkou Akkonu – katastrofální bitvou, v níž Konrád, jeho druhové templáři i ostatní křižáci ztratili poslední velkou křesťanskou pevnost ve Svaté zemi – a pokračovaly velkým zatýkáním, které roku 1307 zosnoval francouzský král s papežem ve snaze zničit templářský řád. Konstantinopol, Královnu měst, postihla zkáza před sto lety, roku 1204, kdy ji po téměř ročním obléhání dobyla a vyplenila papežská armáda. V ulicích teklo krve po kotníky. Celé dny zuřily obrovské požáry, při nichž lehla popelem třetina budov. Všechno, co zůstalo stát, vojáci vyrabovali a zdemolovali k nepoznání. Když bylo po všem, každý, kdo si to mohl dovolit, odtud odešel. Z Nového Říma, kdysi největšího tržiště světa a hrdého sídla Božího císaře na Zemi, se stalo město rozvalin.

Dobyvatelům nepřinesla vláda nad městem mnoho radosti. Prvního latinského císaře, Balduina, po necelém roce panování zajali v bitvě u Adrianopole Bulhaři. Uťali mu ruce a nohy a hodili ho do rokle, v níž údajně přežíval ještě celé tři dny. Jeho následovníkům se nedařilo o mnoho lépe. Povedlo se jim udržet město pouhých pět desetiletí, než jejich panování potupně ukončily vnitřní sváry a neschopnost.

Byzantský císař Michael VIII., který město převzal roku 1261, se považoval za druhého Konstantina a pokoušel se obnovit jeho zašlou slávu. Dal znovu vybudovat paláce a chrámy, opravit ulice, zakládal školy a nemocnice. Jeho ctižádosti však brzy přistřihla křídla realita. Nedostávalo se mu peněz. Byzantská říše už měla ke skutečné říši daleko. Oproti minulosti se scvrkla, zbylo z ní sotva víc než drobný řecký stát, což s sebou neslo, že vladařské příjmy z daní a cel představovaly jen zlomek těch bývalých. Co hůř, Byzanc čelila neustálým útokům z východu. Z roztříštěné a okleštěné říše si ukusovaly další sousta tlupy nomádských Turků. Město zaplavovali uprchlíci z obležených provincií, zoufalí lidé bez groše, živořili na haldách odpadků ve špinavých chudinských čtvrtích a ještě víc komplikovali svízelnou hospodářskou situaci. Všechno zhoršila krutá zima; pozdní mráz zahubil většinu úrody a ve městě byla nouze o jídlo.

Všeobecný chaos Konrádovi vyhovoval. Potřeboval anonymitu, kterou ustavičné zmatky a změny poskytovaly. A dalo se tu přijít k velkým penězům, když člověk věděl, kde je hledat – v kapsách důvěřivých kleriků, kteří sem putovali z kostelů a katedrál bohatého Západu.

Konstantinopol sice před sto lety obrali o veškeré cennosti, ale pořád zůstávala Aládínovou jeskyní, pokud jde o ostatky svatých. Obecně se věřilo, že se jich po městě v zapadlých koutech kostelů a klášterů skrývají stovky a jen čekají, kdo je ukradne a prodá. Pro kněze ze západní Evropy měly obrovskou cenu. Katedrále, kostelu či opatství kdesi daleko od Svaté země vlastnictví nějakých důležitých ostatků z oněch končin nesmírně dodávalo na významu – a tudíž i zvyšovalo příjmy. Tamní věřící se nemuseli vydávat na dlouhou a drahou pouť po moři i po zemi, jen aby spatřili kosti mučedníka anebo se dotkli třísky z Kristova kříže. Proto do Konstantinopole přicházeli po celých houfech kněží a pátrali po trofejích, které by si odnesli domů do svého kostela. Někteří dobře platili, jiní kuli pikle a kradli – byli ochotni ke všemu, jen aby získali vytouženou kořist.

Konrád jim ochotně pomáhal.

I když ta kořist občas – vlastně většinou – nebyla tím, čím se zdála.

Dobře věděl, že stejně jako u kouzelnického triku i v tomhle případě záleží na podání. Investuj do správného obalu, přijď se správným příběhem a kupci budou stát frontu na úlomek z trnové koruny či útržek z roucha Panny Marie.

„Další spokojený zákazník?“ zeptal se krčmář s čerstvým džbánkem piva v ruce.

„Copak mám i jiné?“

„Bůh ti žehnej, synu,“ rozchechtal se hospodský. Postavil džbánek na stůl a ukázal dozadu. „Venku za barákem na tebe někdo čeká. Nějaký Turek. Říká, že se jmenuje Kásim. Prý ho znáš.“

Konrád si nalil pohár a na jeden zátah ho do sebe obrátil. Postavil ho na stůl a otřel si hřbetem ruky ústa. „Venku? Teď?“

Krčmář přikývl.

Konrád pokrčil rameny a přistrčil mu relikviář. „Pohlídej mi to, než se vrátím, ano?“

Našel Kásima čekat u hromady prázdných soudků poblíž zadního vchodu. S ním a s jeho otcem se seznámil krátce poté, co před rokem dorazil do města. Kásim, rozložitý svalnatý mladík něco málo přes dvacet, který neměl v očích ani špetku lidského tepla, se mu na první pohled zprotivil. Jeho otec Mehmet byl jiného ražení. Vypadal jako bečka sádla, byl chlupatý, s kulatou hlavou, širokým čelem, vypoulenýma očima a krátkým tlustým krkem. A byl to mistrovský obchodník, který dokázal komukoli prodat cokoli, vzápětí to od něj koupit zpátky za poloviční cenu a ještě ho přesvědčit, že mu tím prokázal službu.

Navíc měl přístup ke všemu, co Konrád potřeboval ke svým podfukům, a zbytečně se nevyptával.

„Otec má něco, co by tě mohlo zajímat,“ vyřídil Konrádovi Kásim.

„Přivedu si koně,“ řekl Konrád, aniž tušil, že mu to všední oznámení obrátí život vzhůru nohama.

Ty meče okamžitě poznal.

Bylo jich šest, v kožených pochvách. Ležely na dřevěném stole v Mehmetově krámku a vedle nich další zbraně, které překvapenému Konrádovi potvrdily jeho první dojem. Čtyři kuše, několik tuctů lepených luků a sada dýk a nožů na chléb.

Zbraně, které důvěrně znal.

Meče ho zaujaly nejvíc. I když vypadaly na první pohled skromně, byly to hrozivé válečné zbraně. Krutě účinné, odborně zhotovené, dokonale vyvážené, ale bez obvyklých nápadných ozdob na rukojeti a hlavici, jaké běžně mívají meče šlechty. Templářské meče nestavěly na odiv bohatství a ani nemohly – rytíři skládali slib chudoby. Byl to nástroj do války, prostý a účelný. Pohodlný jílec ve tvaru kříže, vrstvená čepel tvarovaná tak, aby proťala svaly a kosti nepřítele i přes kroužkovou zbroj.

Tyhle meče však nesly jeden drobný charakteristický rys, stěží postřehnutelný, ale nepochybný: iniciály vlastníka po obou stranách malého tlapatého kříže, croix pattée, vyraženého na horní části čepele hned pod záštitou.

Iniciály, které Konrád také hned poznal.

Zavalila ho lavina vzpomínek a pocitů.

„Kde jsi je sehnal?“

Mehmet ho pozoroval s neskrývanou zvědavostí a pak se mu těstovitá tvář roztáhla do spokojeného úšklebku. „Takže se ti moje malá sbírka líbí?“

Konrád se pokoušel udržet pod pokličkou vzrušení, které v něm probublávalo, ale bylo mu jasné, že Turka jen tak snadno neoklame. „Všechno to od tebe koupím za cenu, kterou si řekneš, ale musím vědět, kdes k nim přišel.“

Turek si ho s podivnou zvědavostí měřil. „Proč?“ zeptal se.

„Je to moje práce. Tak chceš je prodat, nebo ne?“

Obchodník sešpulil rty, zamnul si tučnými prsty bradu a pak se nechal obměkčit. „Koupil jsem je od nějakých mnichů. Narazili jsme na ně před třemi týdny v karavanseráji.“

„Kde?“

„Na východ odtud, asi tak týden jízdy.“

„Kde přesně?“ přitlačil na něj Konrád.

„V Kappadokii. U města Venessa,“ doplnil poněkud rozmrzele obchodník.

Konrád přikývl. Byl zabrán do přemýšlení, v duchu už byl o krok dál. Přes tu neskutečnou krajinu kdysi s dvěma svými druhy nenápadně proklouzl do Konstantinopole. Projížděli přitom kolem několika karavanserájů, obrovských útulků pro karavany, kde se odpočívá a směňuje zboží. Podél Hedvábné stezky jich bylo plno. Vybudovali je seldžučtí sultáni, aby povzbudili a chránili obchodníky putující se svými velbloudy z Evropy do Persie a dál do Číny.

„Jsou odtamtud?“

„Ne. Zmínili se, že žijí někde nahoře v horách,“ odvětil obchodník. „Žebrali o jídlo a prodávali, co mohli. Udeřila prý na ně sucha a zničila jim všechno, co nezahubil mráz. Ale tobě přece může být jedno, kde ten klášter leží. Určitě se tam nechystáš,“ zasmál se.

„Proč by ne?“

„Je tam nebezpečno, hlavně pro Franka, jako jsi ty. Aby ses tam dostal, musel bys projet územím přinejmenším půltuctu různých bejů a riskoval bys, že cestou narazíš na desetkrát tolik band gházíů.“

Konrád věděl, že Mehmet má pravdu. Od pádu seldžuckého Rúmského sultanátu se celá oblast východně od Konstantinopole rozpadla do tapisérie nezávislých státečků ovládaných beji. Ti posilovali svá vojska žoldnéřskými gházíi, bojovníky víry, kteří prahli po vítězství nebo po tom, co nazývali „nektarem mučednictví“, aniž by jednomu či druhému dávali výraznou přednost. Byli to zuřiví válečníci a svěřenému území vládli železnou pěstí. I tenkrát, když tamtudy putoval se svými druhy, se jim vyhnuli jen stěží. Teď by to bylo ještě mnohem obtížnější – musel by cestovat otevřeně, všude se vyptávat a hledat klášter, který podle všeho nechce být nalezen.

„Na druhou stranu, nám by to potíže nedělalo,“ nadhodil Mehmet. Pohodlně se opřel a široký úsměv mu znásobil tukové záhyby v podbradku. „A tebe bychom snadno přestrojili, abys mezi nás zapadl.“

Konrád si ho měřil. Prohnaný obchodník očividně větřil cennou kořist.

S tím se vypořádá časem. Napřed to nejdůležitější.

„Kolik za to?“

„Záleží na tom, na co máš zálusk,“ opáčil obchodník.

„Chci si s nimi popovídat.“

To zjevně nebyla odpověď, v jakou Turek doufal. I když na druhou stranu si Konrád neuměl představit, že by od něj tenhle jeho starý známý čekal, že mu vyklopí pravdu.

Obchodník pokrčil rameny. „V tom případě dvojnásobek ceny těchhle krásných předmětů,“ mávl tučnou paží k rozloženým mečům a nožům. „Za každou cestu – tam i zpátky.“

Slovy toho starého biskupa, byla to hodně přehnaná suma. Ale falešné ostatky ji bohatě zaplatí.

A krom toho, je to pro dobrou věc.

Pro tu nejlepší.

„Dám ti vědět,“ řekl Konrád.

Mehmet se spokojeně usmál a teatrálně se mu uklonil. „K službám, příteli.“

Nacpali meče a nože do pytle z hrubé tkaniny a Konrád si ho přivázal k hrušce sedla. Zrovna pobídl koně do klusu, když se objevila.

Kásimova sestra Majsún. Vracela se odněkud do otcova krámku.

Pohled na ni v něm vyvolával nepokoj.

Po všech těch letech přísného celibátu v pevnostech Svaté země se teprve teď, kdy měl ženy všude kolem sebe, začínal v jejich přítomnosti cítit jakžtakž ve své kůži. Jenže Majsún v sobě měla cosi, co mu zrychlovalo srdeční tep. Podle všech měřítek byla oslnivě krásná. Tu vysokou graciézní dívku se zářivýma tyrkysovýma očima, bezvadnou medově zbarvenou pletí a svůdnými křivkami, které se dráždivě rýsovaly pod rozevlátým černým rouchem, prostě nebylo možné přehlédnout.

Jak se tak loudala proti němu, přitáhl uzdu a zpomalil koně, aby letmé setkání co nejvíce prodloužil. Setkali se očima. Nebylo to poprvé a ani tentokrát se neodvrátila. Ulpěla na něm záhadným pohledem a zažehla v něm požár vnitřního zmatku. Při těch řídkých příležitostech, kdy na sebe narazili, si vyměnili všehovšudy pár zdvořilůstek. Vždycky u toho samozřejmě býval její otec nebo bratr, a jakmile přišel on, spěšně se vytratila. Zvlášť Kásim dával řečí těla najevo, že vůči ní chová zuřivě majetnický vztah, a ona se mlčky podvolovala. Jednou si Konrád všiml, že má kolem oka a v koutku úst modřiny, ale neměl možnost zjistit, jak k nim přišla. Nikdy s ní nezůstal o samotě, nikdy si s ní nemohl popovídat, jak by si přál. Věděl, že to tak dopadne i tentokrát, protože byli na dohled od obchodu. Mohl udělat jedině to, že jí lehce pokývl na pozdrav a bezmocně přihlížel, jak ho ta krásná dívka míjí a vyzývavě se mu dívá do očí do poslední chvíle, dokud ho nepřešla.

Odolal pokušení ohlédnout se po ní a pobídl koně do cvalu. Během jízdy nedokázal myslet na nic jiného. Tenhle vnitřní konflikt nezažíval poprvé a ještě pořád se s ním neuměl vyrovnat. Donedávna byl jeho život jedno velké sebeobětování. Odevzdal se přísnému mnišskému řádu a složil přísahu, že bude bez sebemenšího zakolísání poslušen řehole. Jakožto mnich se zavázal k životu sešněrovanému tvrdými regulemi, bez majetku, manželky, rodiny. Jakožto mnich-bojovník se smířil s dodatečným břemenem – že jeho život pravděpodobně ukončí turecká šavle nebo šíp. Za to sebeobětování draze zaplatil, když část svého já zanechal v krví zbrocené půdě Akkonu – a už nikdy ji nezíská zpátky.

Jenže to vše patří minulosti.

Řád už neexistuje.

Teď je obyčejný civilista, zproštěný přísných omezení dřívějšího života. A přesto si pořád připadal polapen mezi oběma světy, pořád pro něj bylo těžké plně si užívat nově nabyté volnosti.

Bylo to hodně těžké i předtím, než potkal Majsún.

Když na ni teď myslel, vzpomněl si na jedno templářské pravidlo – na to, které rytířům zakazovalo veškerý lov s výjimkou lovu lvů. Podivné pravidlo, vzhledem k tomu, že v zemích, kde templáři žili a bojovali, se žádní lvi nevyskytovali. Konráda záhy poučili, že je to narážka na biblickou symboliku: „Tvůj protivník, ďábel, se potlouká světem v podobě řvoucího lva a hledá, koho zhltnout.“ Věděl, že se tím míní boj muže s chtíčem, s touhou, kterou museli všichni rytíři ustavičně překonávat.

Nebyl si jist, jestli ji dokáže překonávat o mnoho déle.

Potýkal se s tím o to hůř, že minulost, o níž věřil, že ji nechal provždy za sebou, se po něm zničehonic natáhla a popadla ho pod krkem.

Má před sebou práci.

„Je po všem, Konráde,“ řekl Hector z Montfortu. „Víš přece, co ti parchanti provedli v Paříži. A mezitím už nejspíš na hranicích shořeli i ostatní.“

Seděli na zkřížených nohou pod hvězdnatou oblohou, kolem ohníčku v komnatě jednoho polorozpadlého starého panského sídla, které už před desítkami let přišlo o střechu i majitele. Tři bývalí bratři ve zbrani, tři drsní muži, kteří uprchli před nespravedlivým zatčením a teď v cizí zemi hledají sami sebe.

Konrád, Hector a Miguel z Tortosy.

Novinky, které se jim před několika týdny donesly, byly zdrcující. V únoru se více než šest set jejich templářských bratří zatčených ve Francii rozhodlo odvolat svá dřívější doznání a bránit řád proti královým bláznivým obviněním. Byl to statečný krok, ale předem odsouzený ke špatnému konci. Tím, že popřeli svá doznání, se stali odpadlíky a kacíři – a to se trestá smrtí upálením. V květnu téhož roku čtyřiapadesát z nich uhořelo na hranicích v Paříži. Jiné potkal stejný osud na různých místech Francie.

Stovky dalších čekaly, až na ně dojde řada.

„Musíme se je pokusit zachránit,“ naléhal Konrád. „Musíme se pokusit zachránit náš řád.“

„Už není co zachraňovat, Konráde,“ namítl Miguel a odhodil meč, který držel, na hromadu dalších mečů a nožů, na niž Konrád ukazoval. „Od pádu Akkonu a ztráty lodi Falcon Temple je náš řád mrtvý.“

„Tak ho musíme vzkřísit.“ Konrádova tvář plála zaujetím. „Poslouchejte přece. Jestli získáme zpátky to, co ztratil Everard se svými muži, dokážeme to.“

Hector pohlédl na Miguela. Oba se tvářili zaraženě, bylo na nich znát, že se ještě nevyrovnali s tím, co jim Konrád dnes večer vyprávěl, když jim poprvé ukázal ty meče. Konráda jakožto velmistrova největšího oblíbence přizvala mezi sebe malá uzavřená skupinka rytířů, kteří znali skutečnou historii řádu. Dozvěděl se, jaké poslání plnili roku 1203 Everard z Tyru a jeho muži. Hector a Miguel o tom neměli tušení. Tajnosti řádu neznali. Tedy až dosud.

A že bylo co znát.

„Stůj oběma nohama na zemi, bratře,“ povzdychl si Miguel. „Co zmohou tři lidé proti králi a papeži? Postaví nás na hranici, než řekneme první slovo.“

„Když budeme mít tu věc, tak ne,“ opáčil Konrád. „Jen ji musíme šikovně využít. Nezapomínejte, že je srazila na kolena už jednou. Devět mužů díky ní vytvořilo impérium. Můžeme to zopakovat. Můžeme znovu vybudovat, co jsme měli, a pokračovat v jejich díle.“

Zadíval se na svoje spolubratry a studoval je. Oproti dřívějšku se změnili. Mimo jiné zestárli. Uplynulo už skoro dvacet let od doby, kdy společně bojovali v Akkonu. Byli teď starší, víc při těle, zpohodlnělí a otupělí svobodným životem bez omezování. Padly na něj pochyby a najednou sám nevěděl, jestli svým slovům věří. Žádal toho po nich hodně, obrovskou oběť kvůli něčemu, co ani zdaleka nemusí přinést kýžený výsledek.

„Buď zůstaneme tady, otočíme se k minulosti zády a budeme žít jako dosud,“ řekl jim, „anebo si vzpomeneme na svou přísahu. Na své poslání. Vzpomeneme si na všechny, kdo pro naši věc obětovali životy, a postaráme se, aby nezemřeli nadarmo. Já tvrdím, že nemáme na vybranou. Musíme se o to pokusit.“ Shýbl se pro jeden meč. „Ty meče mohly skončit v rukou kteréhokoli jiného obchodníka v zemi – ale neskončily. Našly si mě. Našly si nás. Ten vzkaz nesmíme ignorovat. Bratři nás ze svých hrobů volají. Řekněte mi, že jejich prosby vyslyšíte.“

Upřel pohled na Hectora. Francouz mu dlouze hleděl do očí a nakonec pomalu přikývl. Konrád se otočil k Miguelovi. Španěl se podíval po Hectorovi, zakroutil nad ním hlavou a uchechtl se. Když i on přitakal, čišela z toho zdráhavost.

Vyjeli čtyři dny poté – Konrád, jeho dva spolubratři-rytíři, Meh-met a jeho syn a spolu s nimi čtyři další muži, které obchodník najal jako pomocníky.

K Mehmetově překvapení necestoval Konrád v sedle. Na rozdíl od Hectora a Miguela, kteří jeli na koních, řídil starý rozhrkaný povoz s otevřenou korbou.

„O vozu jsi nemluvil,“ vyčetl mu obchodník. „Zpomalí nás to.“

„A to ovlivní dohodnutou cenu, že?“

Obchodník vycenil zuby v posměšném úsměvu. „Copak vždycky nejednám naprosto spravedlivě?“

„Jsi hotový pilíř ctnosti,“ ujistil ho Konrád. „Takže si řekni novou cenu a jedeme.“

Brzy nechali město za sebou a zamířili vstříc vycházejícímu slunci. O den později opustili byzantské území a vjeli na území ovládané různými beji.

Na nepřátelské území.

Rytíři se zařídili podle obchodníkovy rady a oblékli se podobně jako jejich doprovod – do prostých tmavých hábitů a tunik, přes ně plátěné dolmany přepásané šerpou. Obličeje jim zčásti zakrývaly turbany, za pasem měli místo mečů zahnuté šavle.

Finta zabrala.

Společně s Mehmetovou výmluvností je bezpečně provedla setkáním s několika bandami potulných gházíů, takže po osmi dnech náročné jízdy dorazili do Sarihanu, obřího karavanseráje obehnaného kamennou hradbou, do něhož vedl jediný, bohatě zdobený vstupní portál.

Uvnitř se ukázalo, že najít klášter bude ještě obtížnější než cesta sem. Nikdo z přítomných karavan ani z těch, kdo karavanseráj vedli, o jeho existenci nic nevěděl. Jeli dál a zkusili několik dalších karavanserájů, ale bez úspěchu. Dny plynuly bez sebemenší slibné stopy, až konečně byli za svou vytrvalost odměněni, když narazili na kněze z jednoho skalního kostela tady v Kappadokii, který se o hledaném klášteře kdysi doslechl.

Navzdory nejasnému popisu cesty a později i příkrému terénu plnému ostrých skal a hlubokých roklí to místo konečně našli: Zastrčený houfek místností uhnízděných u paty skalního útesu, stranou od světa.

Konrád Mehmeta požádal, aby šel klášter obhlédnout s ním. Nechali ostatní hlídat koně a vůz, vyšplhali na nízký hřeben a schovali se za velkým balvanem, odkud se daly rozeznat tváře mnichů chodících dovnitř a ven.

Mehmet mezi nimi brzy zahlédl toho, který mu prodal meče.

Ostatní bylo na Konrádovi.

Vrátili se ke svým společníkům, Konrád si vzal koně a sám se vydal nahoru ke klášteru.

Ještě když stoupal po kamenitém úbočí, vyšli ven dva mladí akolyté, které vylákalo koňské ržání a klapot kopyt. Než došel nahoru, shromáždili se venku všichni obyvatelé kláštera a beze slova ho zvědavě pozorovali. Jako poslední vyšel opat, sešlý stařec jménem otec Nicodemus, a obezřetně si ho prohlédl. Teprve potom ho pozval dovnitř.

Seděli v refektáři, obklopeni půltuctem dalších mnichů. Konrád přijal sklenici vody, představil se jménem – tím pravým – a oznámil, že přijíždí z Konstantinopole. Pak už ale neztrácel čas planými hovory, třebaže mniši dychtili po novinkách, jak to teď ve městě vypadá.

„Nepřišel jsem náhodou, otče,“ řekl opatovi.

„Ale?“

„Jsem tu kvůli něčemu, co jste nedávno prodali.“

„Prodali? A co by to mělo být?“

„Nějaké meče.“ Odmlčel se a upřeně se na kněze zadíval, studoval každou vrásku kolem jeho očí a v koutcích úst. Konečně dodal: „Templářské meče.“

To slovo opatem viditelně otřáslo. Konrádovi nedalo moc práce postřehnout jasné signály – pomrkával, olizoval si seschlé rty, zalamoval prsty, neklidně poposedával. Mniši tráví většinu života v ústraní, odříznuti od lidské společnosti. Nebývají zběhlí v umění klamat. Nebylo ale jasné, proč opata zmínka o templářích tolik zneklidnila.

„Víš, o kterých mečích mluvím, viď?“

Opat zaváhal a pak vykoktal: „A-ano, vím.“

„Potřebuji vědět, kde jste k nim přišli.“

Opat dlouho mlčel a přemítal o té žádosti. Z jeho tváře se zdálo, že se ocitl v úzkých. Nervózně se pousmál. „Pročpak, smím-li se zeptat?“

Konrád zachovával tvrdý výraz a nemilosrdně ho probodával očima. „Patřily mým bratřím.“

„Bratřím?“

Konrád pomalu vytáhl svůj meč a položil ho před opata na stůl. Přejel prstem rytinu nahoře na čepeli.

Opat se podíval zblízka.

Konrád ukazoval na tlapatý kříž.

„Byli templářští rytíři,“ řekl. „Stejně jako já.“

Opatovi naskočily na čele další vrásky.

„Jak se ty meče dostaly do vašeho vlastnictví?“ zeptal se Konrád.

„Já… já si nejsem jistý. Jsou totiž velmi staré, víš? Ležely v jednom z našich skladů celé věky. Jenomže ten mráz a sucho nás připravily o živobytí. Nezbylo nám než něco prodat. A jak sám vidíš, moc jiných věcí na prodej nemáme.“

Konrádovi se ten starý mnich ani trochu nezamlouval. „Takže ty nevíš, jak se sem dostaly?“

Opat zavrtěl hlavou. „Byly tu velmi, velmi dlouho. Déle než já.“

Konrád zamyšleně potřásal hlavou, aby dal najevo, že ho ta odpověď neuspokojila. Vědomě udržoval svého znepokojeného hostitele v napětí. „Vedete si kroniku, že?“ zeptal se konečně.

Ta otázka opata zaskočila. „Samozřejmě. Proč?“

„Rád bych se do ní podíval.“

Opat pomrkával čím dál rychleji. „Naše kronika je… náš soukromý dokument. Jistě to chápeš.“

„Ovšem,“ řekl Konrád bez úsměvu. „Ale přesto se do ní potřebuji podívat. Několik mých bratří zmizelo. Jejich stopa končí tady, u těch mečů. Ve vašem klášteře. To pro změnu jistě chápeš ty.“

Opat těkal pohledem od Konráda pryč a zase zpátky. Nevydržel se mu dívat do očí.

„Potřebuji vidět zápisy od léta Páně 1203,“ upřesnil Konrád. „Tehdy se ztratili. A zdá se mi pravděpodobné, že den, kdy se tu ocitly jejich meče i ostatní zbraně, si zmínku v kronice zasloužil. Přesto mi tvrdíš, že jste se o tom nic nedočetli? Nikdo z vás?“ Zkoumal stísněný výraz ostatních mnichů v místnosti. Byli většinou mladí a hubení, nezdravě bledí a měli propadlé tváře. Jako jeden muž na něj hleděli s pevně stisknutými rty a někteří lehce zavrtěli hlavou.

„Nikdo?“ zopakoval otázku Konrád. „Ani váš kronikář? Kdo z vás je kronikář?“

Jeden z mnichů zrozpačitěl, neochotně zvedl ruku a postoupil o krok blíž.

„Nic o té události nevíš?“ zeptal se Konrád.

Muž zavrtěl hlavou. „Ne.“

Konrád obrátil pozornost zpět k opatovi. „Jak to tak vypadá, čeká nás hodně čtení.“

Opat se zhluboka nadechl a přikývl. Nařídil kronikáři, aby Konráda zavedl ke knihám. „Přijdu do skriptoria za vámi,“ řekl rytíři. „Připadáš mi unavený a pobledlý, bratře Konráde. Určitě ti po té dlouhé cestě přijde vhod malé občerstvení.“

Konrád následoval kronikáře do velké síně bez oken. K osvětlení psacích pultů a polic s knihami sloužily vysoké stojany s tucty svící. Kronikář se odšoural k polici u protější stěny, prohlížel kožené hřbety svázaných kodexů a po chvilce dva z nich vytáhl a přinesl. Položil je na sešikmenou pracovní desku a pokynul Konrádovi, ať si je prostuduje.

Konrád se usadil u stolu a začal prolistovávat záznamy a hledat správné datum. Věděl, že Everard se svými muži opustil Tortosu zkraje léta onoho roku 1203. Opatrně obracel zpuchřelé pergamenové listy, když vtom se objevil opat v doprovodu mladých akolytů. V jedné ruce třímal podnos s kusem sýra a skrojkem chleba. V druhé nesl pohár.

Položil jídlo a pití na rovnou poličku po straně stolu. „Není toho moc, ale obávám se, že víc ti nabídnout nemohu.“

Konrád ho sledoval, jak ty věci pokládá. Opatovy ruce se tak třásly, že se pohár rozkolébal, než se konečně ustálil. „Bohatě mi to stačí,“ ujistil ho Konrád, ale na čele mu naskočila nepatrná vráska. „S vděčností přijímám, otče.“

Ulomil si kousek chleba, vložil si ho do úst a sáhl po poháru. Byl plný horké zlatožluté tekutiny. Zvedl si ho k nosu a přičichl. Tu vůni neznal.

„Anýz,“ vysvětlil opat. „Pěstujeme ho tu. Když mráz a sucho dovolí.“

Konrád pokrčil rameny a poponesl si pohár k ústům.

Dotkl se rty horkého okraje, když vtom zachytil opatův pohled a v hloubi mozku se mu rozezněl poplašný zvon. Něco nebylo v pořádku. Opat ho sledoval s příliš velkým zájmem a všechny drobné projevy jeho neklidu zesílily.

Konrád si v duchu utřídil, co už ví. A představil si nepředstavitelné.

To není možné, strnul. Přece to tu neschovávají!

A přesto se ta myšlenka sama nabízela. Poplašný zvon mu v hlavě řinčel dál. Léta, kdy čelil podlým úskokům ve Svaté zemi, mu zbystřila smysly a naučila ho čekat zradu na každém rohu. Život pod cizím jménem v cizí zemi jeho instinkty ještě vytříbil. A ty instinkty ho teď varovaly, že tím nepředstavitelným by se vysvětlovalo ledacos.

Přidržoval si pohár nakloněný k ústům, aniž se z něj napil, a pozoroval opatův výraz.

Maličko pohár poodtáhl.

„Připadá mi,“ řekl opatovi, „že pobledlý jsi spíš ty. Možná potřebuješ napít víc než já.“ Natáhl k němu ruku s nápojem.

„Ba ne, jsem úplně spokojený,“ ujistil ho opat a nepatrně ucouvl. „Jen si posluž. My se najíme, až ukončíme svou denní práci.“

Konrád nehnul ani brvou. Jen se předklonil, přistrčil pohár blíž k opatovi a druhou ruku si výmluvně položil na jílec velké dýky za pasem. „Trvám na tom,“ prohlásil.

Držel pohár ve vzduchu jen kousek od opata. Starci začalo po-škubávat ve tváři; třas mu rozechvěl koutky úst, chřípí, oční víčka.

„No tak, vezmi si to,“ vybídl ho Konrád.

Opat chvějící se rukou uposlechl.

„Pij,“ přitvrdil Konrád.

Teď už se opatovi ruka třásla tolik, že nápoj div nerozlil. Pomalu si ho přiložil k ústům. Dotkl se ho rty. Chvilku tak setrval a ruka se mu třásla čím dál víc; těkal pohledem od poháru ke Konrádovi a zase zpátky a z očí mu čišela hrůza.

„Vypij to, otče,“ řekl Konrád klidně, ale nesmlouvavě.

Mnich zavřel oči a užuž se zdálo, že polkne doušek, ale vtom se zarazil a nechal pohár klesnout. Vypadl mu z prstů a rozletěl se na kamenné podlaze na kusy.

Konrád se zabořil pohledem do opatových očí, pomalu tasil dýku a položil ji na stůl. „Takže co kdybys mi pověděl, jak sem ty meče doopravdy doputovaly?“

„Vystačíme si,“ ujistil Konrád obchodníka a podal mu malý váček. „Odtud už to zvládneme sami.“

Mehmet do váčku letmo nahlédl, a když uviděl zlaté mince, pevně utáhl šňůrky a zastrčil si ho za opasek. „Zpátky do Kon-stantinopole je daleko. Tohle jsou nebezpečné končiny. Všude se potuluje spousta gházíů.“

„Vystačíme si,“ zopakoval Konrád. „Nevracíme se tam.“

„Cože?“

Konrád potvrdil svoje prohlášení pouhým přikývnutím a podal mu ruku na rozloučenou. Z jeho výrazu bylo jasné, že víc už neřekne. Obchodník se zamračil, přijal nabízenou ruku a potřásl jí.

„Tak tedy bezpečnou cestu.“

„Vám také.“

Konrád s Hectorem a Miguelem stáli a dívali se, jak Turci odjíždějí. Konrád si nedělal iluze, co Mehmetovi táhne hlavou. Zaplatili mu malé jmění, aby je sem dovedl, a vzali si na tu cestu s sebou vůz. Vůz, na kterém chtějí něco odvézt. Určitě něco nesmírně cenného, když jim to stojí za takové riziko a peníze.

A jeho obchodnická duše po tom instinktivně baží.

„Hádám, žes něco našel,“ prolomil mlčení Hector.

„To se vsaď,“ přisvědčil Konrád a díval se, jak se těch šest jezdců ztrácí níž na úbočí hory. Rošťácky se pousmál. „To se vsaď, že jsem něco našel.“

Otec Nicodemus seděl u kronikářova pracovního pultu a s každým řádkem, který napsal, pociťoval čím dál silnější odpor vůči sobě samému. Váha jeho břemene mu zastírala mysl a volba každého slova ho stála přímo herkulovské úsilí. Jenže nic jiného mu nezbývalo. Cesta zpět nevedla. Teď už ne.

Měli jsme to spálit, pomyslel si. Měli jsme to všechno spálit už dávno. Za ta léta ho to napadlo mnohokrát, přemítal o tom pořád dokola a kolikrát moc nechybělo, aby to udělal. Jenže stejně jako jeho předchůdci se k tomu nepřiměl. Stejně jako oni si netroufal ze strachu, že spáchá hřích a přivolá na sebe hněv onoho světa.

Cítil na sobě tíživé pohledy shromážděných mnichů, ale nedokázal se přinutit, aby vzhlédl a podíval se jim do tváře. Soustředil se na listy pergamenu před sebou, a zatímco se mu pero znovu rozeběhlo po stránce, snažil se udržet pevnou ruku.

Zklamal jsem svou církev, psal. Zklamal jsem svou církev a svého Pána a z tohoto selhání se nelze ničím vykoupit. Obávám se, že rytíř Konrád a jeho spolubratři templáři zpečetili nás osud. Putují nyní zemí, míří do Koryku a odtamtud k neznámým břehům, obtěžkáni dílem ďáblovým, sepsaným jeho vlastní rukou za použití jedu z nejtemnějších hlubin pekelných, prokletým dílem, jež pouhou svou existencí strašlivě ohrožuje skálu, na níž spočívá náš svět. Neodvažuji se doufat v milosrdenství či odpuštění našeho selhání. Jediné, co mohu nabídnout, je prostý skutek, jímž Otce na nebesích zprostím břemene starosti o naše bědné duše.

Ještě jednou si jednotlivé listy po sobě přečetl. Unavené oči mu slzely. Když skončil, odložil pero a teprve poté se odvážil zvednout pohled k mnichům před sebou. Všichni na něj mlčky hleděli, tváře ještě děsivěji bledé než kdy předtím, a rty a prsty se jim chvěly.

Před každým stál prostý kameninový pohár.

Opat je přejel pohledem, postupně se setkal s očima každého z nich a ve všech viděl odraz svého vlastního zoufalství. Pak jim naráz pokývl a zvedl si pohár ke rtům.

Všichni pozdvihli ty své.

Znovu pokývl.

13

Vatikán Současnost

Na místnost padlo tíživé ticho.

Tess se zkoumavě rozhlédla po tvářích kolem a snažila se odhadnout, jestli má pokračovat. Kardinála Brugnona a prefekta archivu monsignora Bescondiho její vyprávění očividně vyvedlo z míry nejvíc. Nebylo divu. Představa, že se mniši – a to nikoli mniši-válečníci jako templáři, ale vysoce vzdělaní, kultivovaní lidé, kteří se vzdálili společnosti, aby zasvětili život studiu a modlitbám – uchýlí k vraždě, to musí být pro kněze něco nemyslitelného, bez ohledu na důvody.

Reillyho zřejmě obsah mnichova doznání také mátl. „Takže ta první skupina templářů měla něco, kvůli čemu se je ti mniši odhodlali zabít? A potom, o sto let později, zachytili stopu svých zmizelých druhů tři jiní templáři, objevili se v klášteře, vzali si zpět svůj majetek a vyděsili tím mnichy natolik, že spáchali sebevraždu?“

„Tak to stojí v opatově dopise,“ potvrdila Tess.

„Ten podvodník, který sem přišel s agentem Reillym, kdo to byl?“ zeptal se Tilden.

„Nevím,“ odpověděla. „Ani Šaráfí to nevěděl. Víte, když Šaráfí to doznání našel, usoudil, že zakopl o něco velkého. Hořel touhou pátrat dál, ale zároveň ho ta záležitost zneklidňovala. Hluboce. Nezapomeňte, co psal ten mnich: Dílo ďáblovo, sepsané jeho vlastní rukou za použití jedu z nejtemnějších hlubin pekelných, prokleté dílo, jež pouhou svou existencí strašlivě ohrožuje skálu, na níž spočívá náš svět. Mohlo jít o něco, co by radši nemělo vyplout na povrch. Přesto Šaráfí neodolal. Věděl ale, že se musí mít na pozoru – že ta věc může být nebezpečná, zvlášť kdyby padla do špatných rukou. A tak propašoval ten dopis z archivu – v podstatě ho ukradl – a v tichosti nad ním bádal ve volném čase a doufal, že odhalí, co se s těmi templáři stalo a co to s sebou odvezli. Trávil spoustu času v knihovně hledáním dalších vodítek. Ten súfijský poutník nenapsal o tom doznání, které schoval ve svém deníku, vůbec nic; nezanechal žádnou zmínku o tom, kde ho našel a jak s ním naložil. Šaráfí usuzoval, že ho asi vyděsilo stejně jako jeho. Súfí však v deníku popsal svou pouť oním krajem a z toho se dalo vyjít, i když Šaráfímu bylo jasné, že hodně uvedených jmen a přírodních orientačních bodů se během staletí změnilo. A tak se zaměřil na krajinu, kterou ten súfí putoval – na oblast kolem hory Argaeus, která se dnes jmenuje jinak. Všude se vyptával a snažil se najít ruiny toho kláštera. Prostudoval všechny dostupné materiály o templářích. Pokaždé ale skončil ve slepé uličce. Oblast, v níž pátral, je řídce osídlená a klášter nenašel…, i když úspěch koneckonců po tak dlouhé době ani nečekal. Neobjevil žádnou zmínku o Konrádovi, tedy přinejmenším ne v templářských dokumentech, k nimž měl přístup. Už to chtěl vzdát, když ho před několika měsíci venku před univerzitou zastavil ten člověk. Věděl o Šaráfího nálezu úplně všechno. Řekl mu, že po něm chce, aby našel písemnosti, o kterých psal ten mnich. A vyhrožoval jemu osobně i jeho rodině.“

Tess pohlédla na Reillyho. Povzbudil ji pokývnutím. Polkla a nadechla se. „Šaráfí byl… vyděšený k smrti. Ten muž mu ukázal useknutou hlavu. Hlavu ženy, kterou zavraždil; byla to nejmilejší učitelka Šaráfího dcerky. Uřízl jí hlavu…, jen aby zdůraznil svůj požadavek.“ V místnosti při jejích slovech zhoustl neklid.

„Jak věděl, na čem Šaráfí pracuje?“ zeptal se Reilly. „Ptal jsem se ho na to v taxíku cestou z letiště, když jsem ho ještě pokládal za Šaráfího. Tvrdil, že o tom nikomu neřekl.“

„My se ptali skutečného Šaráfího taky,“ ujistila ho Tess. „Ten člověk to prý zjistil od jeho výzkumného asistenta z univerzity. Věděl o tom jedině on a Šaráfího manželka. Šaráfí na svého asistenta uhodil a ten ani nezapíral. Zahrnul Šaráfího výčitkami, že ten objev neohlásil sám, a prohlašoval, že to pokládal za svou povinnost.“

„Za povinnost? Kdo to byl?“

„Student vyššího ročníku. Z Íránu.“

„A ten zabiják? Nezmínil se Šaráfí, odkud pochází?“

„Prý také z Íránu.“

„Jak moc si tím byl jistý?“ Reillymu se zrychlil puls.

Tess zavzpomínala. „Řekl jen, že je z Íránu, nic víc. Zdálo se, že o tom vůbec nepochybuje.“

Reilly se zamračil. Jiná odpověď by mu byla milejší, i když po všem, co se odehrálo, se právě tahle dala čekat. Až podezřele to připomínalo špinavou práci nějaké rozvědky. Rozvědky země, která nejedná v rukavičkách. To nevěstilo nic dobrého.

„Takže Šaráfí pochopil, jak na tom je,“ pokračovala Tess. „Musel dovést svoje pátrání k výsledkům. A když si s tím neporadil sám, rozhodl se požádat o pomoc odborníka na templáře.“

„A proto odjel do Jordánska,“ doplnil Tilden. „Na konzultaci k vašemu příteli Simmonsovi.“

Tess přisvědčila. „Byl psychicky úplně na dně. Nejdřív se pokoušel mlžit. Neřekl nám všechno. Jen prohlásil, že kvůli studii, na níž pracuje, chce vystopovat templářského rytíře jménem Konrád, který se roku 1310 přistěhoval do Konstantinopole.“

„Myslel jsem, že všechny templáře pozatýkali roku 1307,“ podivil se Reilly.

„V říjnu 1307 byly vydány zatykače, to ano. Ale některým templářům se podařilo uprchnout, než je dostihli senešalové krále Filipa. Hodně těch francouzských například skončilo ve Španělsku a Portugalsku, kde se tamní řády těšily aspoň nějaké ochraně místních panovníků. Změnili si jména, aby je neodhalili papežští inkvizitoři, kteří je tam přicházeli hledat. Na Východě ztratili templáři všechny svoje základny ve Svaté zemi dávno předtím. Akkon padl už roku 1291. Jejich poslední baštou se stal malý ostrůvek u syrského pobřeží, Arwad. Vyhnali je odtamtud roku 1303. Přeživší templáři našli útočiště na Kypru, ale dostali se tam do potíží, jelikož pomohli královu bratrovi při převratu. Když se král vrátil na trůn, dal čtyři templářské vůdce popravit utopením a ostatní vykázal do vyhnanství. Ti se ale domů do Evropy vrátit nemohli – čekalo by je zatčení. Víme jen málo o tom, co se pak s nimi stalo.“

„Takže Konrád byl pravděpodobně jedním z oněch uprchlíků,“ dohadoval se Reilly.

„Jed si to myslel,“ přitakala Tess. „Prošel svoje materiály a objevil zmínku o rytíři toho jména bezprostředně po zatýkání na Kypru. Potom stopa vychladla, což nepřekvapuje. Když kyperský král Konráda a jeho druhy vyhostil, určitě nezamířili zpátky do Evropy, kde na ně číhali inkvizitoři. Jed se domníval, že se nejspíš usadili inkognito ve velkých městech jako Antiochie a Konstantinopol. Tím to skončilo. A pak se Šaráfí sesypal. Přiznal nám, co se ve skutečnosti děje. A Jed…, no, rozhodl se, že se ze všech sil vynasnaží, aby mu pomohl. Pomáhali jsme mu oba. Nemělo to nic společného s normálním akademickým bádáním. Bylo jasné, že ten Šaráfího člověk se s neúspěchem nesmíří. Šaráfí trnul hrůzou, že ublíží jeho ženě nebo dceři, aby ho popohnal. Nutně jsme potřebovali někde něco vyšťourat. A když Jeda nikam nedovedly jeho vlastní materiály, pověděl nám o tom registru. Věděl, že existuje a že je uložen ve Vatikánu – ale věděl taky, že do něj nenechají nikoho nahlédnout.“

Tess se odmlčela a doufala, že někdo převezme štafetu.

Reilly se toho chopil. Otočil se k Brugnonovi. „Je to pravda?“

Brugnone zamračeně pokrčil rameny, ale pak přikývl. „Ano.“

„Proč?“ vyzvídal Reilly.

Než mu Brugnone odpověděl, nedůvěřivě si změřil Tess. „Naše archivy jsou plné choulostivých dokumentů. Je mezi nimi hodně takových, které by lovci skandálů s nečestnými záměry mohli snadno dezinterpretovat. Snažíme se tomu nebezpečí předejít.“

„A ten registr?“

Brugnone pokynul Bescondimu a ten se ujal slova. „Je to kom-pletní záznam o zatýkání templářů a rozpuštění jejich řádu. Všechno, co inkvizitoři zjistili, každý, s kým hovořili – to vše je tam podchyceno. Jména členů řádu od velmistra až po posledního zbrojnoše, údaje, co se s nimi stalo, kde skončili, co kdo vypověděl, kdo přežil a kdo zemřel… Majetek řádu, jeho nemovitosti v Evropě a Levantě, počet dobytka, obsah knihoven… Všechno.“

Reilly tu informaci vstřebával. „Takže Simmons měl pravdu. Věděl, že pokud existuje jakákoli stopa ke Konrádovu osudu, musí být právě tam.“

„Ano,“ souhlasil Bescondi.

Reilly postřehl, že přitom významně pohlédl na kardinála. Pro-běhla mezi nimi rychlá výměna beze slov, protože kardinál archiváři odpověděl téměř nepostřehnutelným přikývnutím a ten mu oplatil podobně, aby dal najevo, že porozuměl.

Reilly se obrátil k Tess. „A pak jsi mi zavolala.“

Tess zavrtěla hlavou. „V tu chvíli ještě ne. I když… Napadlo mě, že jsi jediný, o kom vím, že by dokázal Šaráfímu pomoci, aby se do toho registru podíval. Omlouvám se. Prodělávala jsem hotová muka, když jsem se rozhodovala, jestli tě o to mám poprosit. Zvlášť když jsme se…“ Dlouze na něm spočinula pohledem a nechala větu nedokončenou. Ostatním do jejich osobních problémů nic není. „Nejdřív jsem si o tom promluvila s Jedem. Byla jsem ještě pořád na vážkách, pořád jsem o tom přemítala… A pak se ten chlap zničehonic objevil před Jedovou kanceláří s pistolí v ruce, nahnal nás dozadu do svojí dodávky a odvezl do nějaké příšerné díry, netuším kde. Musel to být nějaký sklep. Hodil mě a Jeda dovnitř a nasadil nám na zápěstí a kotníky plastová pouta. Šaráfí už tam byl, taky svázaný. A mně se v hlavě začaly rojit strašné představy, useknutá hlava té učitelky, rukojmí v Bejrútu a Iráku.“ Do Tess se najednou dala zimnice; vyprávěním všechna ta hrůza znovu ožila. Pohlédla na Reillyho. „Donutil mě, abych ti zavolala.“

„Jak se o těch tvých úvahách dozvěděl?“ zeptal se Reilly. „Probírali jste to s někým dalším?“

„Ne, ovšemže ne. Možná nás s Jedem odposlouchával, třeba měl u Jeda v kanceláři štěnici nebo tak něco.“

Reilly nad tím chviličku uvažoval. „Ten chlap, ať je, kdo je, a ať pracuje, pro koho chce – a my už to trochu tušíme –, má k dispozici ohromné zdroje. Vynoří se v Istanbulu a klidně zavraždí člověka, jen aby přimáčkl ke zdi Šaráfího. Sleduje ho do Jordánska a bůhvíjak se dopídí, o čem ses soukromě bavila se Simmonsem. Unese vás z Jordánska a dva z vás, ne-li všechny tři, propašuje nepozorovaně do Říma. Troufne si přijít mi naproti na letiště a oblafnout mě tou svou historkou, abych ho sem vzal a pomohl mu k tomu registru, ale ještě předtím pro všechny případy narafičí jako krycí manévr dvě auta s výbušninou.“ S povzdechem potřásl hlavou. „Má správné informace, má zdroje, díky kterým může cestovat, jak se mu zamane, má přístup k výbušninám, detonátorům, autům a bůhvíčemu dalšímu. A ještě jsem nepotkal člověka, který by pod tlakem zachovával chladnou hlavu tak jako on.“ Rozhlédl se po místnosti, aby dodal příštím slovům důraz. „Ten chlap není žádná lehká váha. Je to eso. A pokud chceme mít aspoň padesátiprocentní šanci, že ho zlikvidujeme, budeme potřebovat mimořádné zdroje také.“

Delpiero pobouřeně vyskočil. „Zlikvidovat? Uděláme všechno pro to, abychom ho předali do rukou spravedlnosti. Ostatně mám dojem, že pořádný díl viny padá i na vaši hlavu,“ ušklíbl se. „Asi jste pozapomněl, že v tom zločinu figurujete jako spolupachatel.“

„Vůbec jsem na to nezapomněl,“ odsekl Reilly. „Chci toho chlapa víc než kdo jiný v téhle místnosti.“

„Zřejmě jsem se nevyjádřil dost jasně,“ opáčil Delpiero. „Vznášíme proti vám obvinění. To vy jste ho přivedl do Vatikánu. Nebýt vás, nedostal by se do archivu, nemusel by odpálit tu nálož a…“

„Vy myslíte, že tím by to zhaslo?“ vyjel na něj Reilly. „Že by to prostě odpískal a vrátil se domů? Děláte si ze mě legraci? Viděl jste ho přece v akci! Kdybych ho sem nepřivedl já, našel by si jinou cestu. Co já vím – třeba by k tomu donutil monsignora Bescondiho. A třeba další useknutou hlavou, aby ho bral jaksepatří vážně.“

„Vy jste monsignora omámil drogou,“ zavrčel Delpiero. „A tomu atentátníkovi jste pomohl utéct.“

„To jsem ještě nevěděl, že za tím zatraceným pumovým útokem stojí on a že vůbec nějaké bomby existují,“ vypěnil Reilly. „Dělal jsem jen co jsem musel, abych mu pomohl k té knize a zachránil rukojmí. Radši mi povězte jedno: Jak byste asi reagoval, kdybych vás přemlouval, ať ho necháte nahlédnout do templářského regis-tru? Pustil byste ho jen tak bezevšeho do archivu? Anebo byste trval na tom, že chcete přesně vědět, co je zač a proč to potřebuje?“

Delpiero cosi vykoktal a pohledem se dožadoval pomoci u Bes-condiho a Brugnona. Ti se tvářili neméně zaskočeně.

„Tak co?“ dotíral Reilly rozzuřeně.

Odpověděli mu pokrčením ramen.

Promnul si obličej a snažil se potlačit vztek. „Podívejte,“ řekl už klidněji, ale se stejnou rozhodností, „možná si myslíte, že jsem to zpackal a měl jsem jednat jinak. Možná je to pravda. Jenže já v tom stresu prostě jiné východisko neviděl. Jsem ochoten nést důsledky se vším všudy. Dělejte si se mnou, co chcete – ale až to skončí. Až ten chlap bude za mřížemi nebo v márnici. Do té doby chci být u toho. Chci ho pomoci chytit.“

Delpiero se do něj zaklínil pohledem. „To je od vás obdivuhodný postoj, agente Reilly. Ale už jsme to prodiskutovali s vašimi nadřízenými a ti s námi souhlasí.“

Reilly sledoval inspektorův pohled k Tildenovi. Ten s výrazem a co jsi sakra čekal? pokrčil rameny. „FBI tě sem neposlala – a ani ses nenamáhal dát nám vědět, kvůli čemu tu ve skutečnosti jsi. Šéfy to doma pěkně nadzvedlo. Jak to tak vidím,“ dodal, „skoro bych se vsadil, že tě do ukončení zdejšího vyšetřování suspendují.“

„Přece mě nemůžete odstavit,“ protestoval Reilly. „Ten chlap mě vodil za nos. Chci ho dostat.“ Rozhlédl se po místnosti a všiml si, že Brugnone si ho zkoumavě prohlíží.

Tilden rozpřáhl ruce v rezignovaném, bezmocném gestu. „Je mi líto, ale momentálně to tak prostě je.“

Reilly vyskočil, jako když ho píchne. „To je šílenost!“ zuřivě rozhodil rukama. „Musíme co nejrychleji jednat. Prohlédnout místo činu. Odeslat k analýze tu nevybuchlou bombu. V autech a archivu se třeba najdou jeho otisky a na nahrávkách z bezpečnostních kamer záběry. Musíme vyhlásit pátrání na hraničních přechodech, spojit se s Interpolem.“ Pohlédl na Delpiera. „Nenadělejte víc škody než užitku. Chápu, že máte dopal. Já taky. Ale můžu vám být užitečný a máte mě tady. Nabízí se vám možnost využít zdrojů FBI – ale nemůžete si dovolit čekat, než se rozhodnou, koho sem pošlou, a než ten dotyčný přiletí. Tou dobou bude náš člověk dávno v prachu.“

Nezdálo se, že by na Delpiera Reillyho apel zapůsobil. Zato Brugnone o tři židle dál si nápadně odkašlal, aby na sebe upozornil, a povstal.

„Neukvapujme se.“ Sklouzl pohledem k Reillymu: „Agente Reilly, pojďte prosím se mnou do mojí pracovny.“

Delpiero vyskočil. „Eminenza Vostra,“ – Vaše Eminence – „promiňte mi mou opovážlivost, ale… víte jistě, co děláte? Měli bychom ho zatknout.“

Brugnone ho zarazil mírným gestem ruky, které navzdory zdrženlivosti nezapřelo pádnou autoritu. „Predersela con calma.“ Uklidněte se.

Stačilo to, aby Delpiero přestal, jako když utne.

Reilly vstal, rozpačitě pohlédl na Tildena a Delpiera a vyšel za kardinálem ven.

14

Reilly šel s kardinálem přes náměstí Piazza Santa Marta zarostlé stromovím. Bylo už po poledni a vedro jako v peci. Padesát metrů nalevo se zvedala k nebi zadní část baziliky svatého Petra. Z černého mraku kouře po explozi zbývaly poslední řídké cáry, ale náměstí, touhle roční dobou obvykle plné aut, autobusů a turistů, zelo prázdnotou. Třebaže druhou bombu zneškodnili a odklidili, Vatikán vypadal jako město duchů. Reilly se při tom pohledu cítil ještě provinileji než v inspektorově kanceláři.

Kardinál kráčel mlčky, s rukama sepjatýma za zády. Aniž se otočil, zeptal se Reillyho: „Od vaší poslední návštěvy se nám nenaskytla příležitost popovídat si spolu – jak už je to dlouho, tři roky?“

„Správně,“ přitakal Reilly.

Brugnone přikývl, ponořen v myšlenkách. „Pro vás to tehdy taky nebylo nejpříjemnější, viďte?“ zeptal se po chvilce. „Otázky, které jste položil, odpovědi, které jste dostal… A po tom všem jste se ocitl uprostřed té katastrofální bouře…“

Reillymu se jako příval vrátily vzpomínky. I po třech letech cítil v krku slanou vodu a chlad, který mu pronikal až do morku kostí, když polomrtvý trávil dlouhé hodiny na improvizovaném voru kilometry od břehů maličkého řeckého ostrůvku. Ale nejvíc ho mrazila vzpomínka na slova, která kardinál tehdy pronesl: Obávám se, že pravda je přesně taková, jak jste se bál. Připomněla mu, že se definitivní odpovědi na svou otázku nedočkal. Vybavil si, jak stál s Tess na útesu a bezmocně přihlížel, jak se listy pergamenu snášejí do burácejícího příboje a okrádají ho o možnost zjistit, jestli byly pravé, anebo jen umný podvrh.

„Dneska to taky nebyla procházka růžovou zahradou,“ odvětil.

„Jakou růžovou zahradou?“ nechápal kardinál

„Nebyl to zrovna snadný den,“ vysvětlil Reilly. „Bůhvíproč to tak při mých návštěvách dopadá vždycky,“ postěžoval si.

Brugnone tu poznámku odbyl mávnutím své mohutné ruky. „Sídlí tu velká moc, agente Reilly. A kde je moc, tam dochází ke konfliktům.“

Přešli ulici a vstoupili do sakristie, třípodlažní budovy přilepené k jižní zdi baziliky. Uvnitř zahnuli doleva a prošli přepychovými sály Paláce kanovníků. Při každém kroku mezi vzácnými mramorovými skulpturami a bronzovými bustami bývalých papežů doléhala na Reillyho atmosféra toho místa. Každičký centimetr tu byl prodchnut historií, nejvlastnějšími dějinami západní civilizace – dějinami, o nichž toho teď věděl mnohem víc.

„Když jsme se setkali poprvé, byl jste velmi zbožný. Chodíte pořád na mši?“ zeptal se ho kardinál.

„Už ne. Když mám v neděli dopoledne čas, vypomáhám otci Braggovi se softballem pro kluky, ale tím to končí.“

„Pročpak, smím-li se zeptat?“

Reilly zvažoval, jaká slova zvolit. Dobrodružství, které s Tess před třemi lety jen tak tak přežili, a tehdejší znepokojivá odhalení ho poznamenala, ale Brugnona si dodnes hluboce vážil a nechtěl se ho dotknout. „Od našeho setkání hodně čtu…, přemýšlím o tom všem… a mám dojem, že mi celý koncept institucionalizovaného náboženství nevyhovuje tolik jako dřív.“

Brugnone se nad tím zamyslel a do jeho bystrých očí se vloudil nepřítomný výraz. Mlčky došli na konec chodby zdobené freskami a vstoupili do jižního transeptu baziliky. Reilly v proslulém chrámu dosud nikdy nebyl a při pohledu, který ho uvítal, mu úžasem poklesla čelist. Měl před sebou údajně nejkrásnější ukázku architektury na zeměkouli, kde každý detail uchvacuje zrak a povznáší ducha. Nalevo zahlédl Berniniho papežský oltář s kroucenými sloupy ve tvaru klasů a nádherným baldachýnem; navzdory obřím rozměrům se zdál pod monumentální kupolí drobný. Napravo málem ani nedohlédl ke vchodu na opačném konci lodi. Okny v horních galeriích se vlévaly dovnitř sluneční paprsky a bazilika se koupala v nadpozemském jasu. V Reillyho nitru ten pohled znovu zažehl jiskru, která během posledních let vyhasla.

Brugnone si všiml, jak chrám na Reillyho působí, a zastavil se v průsečíku příčné a hlavní lodi, aby mu dopřál čas vstřebat ten zážitek.

„Nikdy jste neměl čas na pořádnou návštěvu, viďte?“

„Ne,“ odpověděl Reilly. „A stejně to dopadne i tentokrát.“ Po krátké pauze dodal: „Potřeboval bych od vás něco vědět, Vaše Eminence.“

Brugnone nehnul brvou. „Zajímá vás, co bylo v těch truhlách.“

„Ano. Nevíte, po čem ten člověk tolik baží?“

„Jistý si nejsem,“ řekl kardinál, „ale jestli to je opravdu to, co myslím…, bylo by to pro nás ještě horší než tenkrát s tím Vancem.“ Na chvilku se odmlčel a pak se zeptal: „Po tom všem, co ten člověk dnes napáchal…, záleží na tom ještě?“

Reilly pokrčil rameny. Ten dotaz byl namístě. „Vlastně ani ne. Ale pomohlo by nám to při pátrání.“

Brugnone přikývl, jako by si tu žádost v duchu poznamenával. Dlouze se na Reillyho zadíval. „To vaše prohlášení tam na policii…,“ ozval se po chvilce. „Sice vám nemohu prominout vaše chování a nesouhlasím s rozhodnutím zamlčet nám, oč se jedná, ale chápu, že jste se ocitl v těžké situaci. A je pravda, že jsme vám zavázáni. Před třemi lety jste nám poskytl velkou službu a je mi jasné, že jste přitom musel spolknout hodně. Ale přes všechny pochybnosti jste dostál svým zásadám a riskoval kvůli nám život. To by každý neudělal.“

Reillyho bodly výčitky svědomí. Brugnone byl zčásti na omylu; celou pravdu neznal. Když se Reilly a Tess před třemi lety vrátili z Řecka, dohodli se na poupravené verzi událostí. Lhali. A nemálo. Navykládali policii i newyorskému představiteli Vatikánu, že při té bouři všichni zúčastnění až na ně dva zahynuli a že se trosky lodi Falcon Temple nikdy nenašly. A slíbili, že pomlčí o všem, co zažili po nájezdu na Metropolitní muzeum – poté, co tam při slavnostním zahájení vatikánské výstavy vtrhli čtyři jezdci na koních převlečení za templáře, rozbili, co se dalo, a uprchli se starým templářským šifrovačem. Tím slibem to tehdy skončilo. Vatikán věřil, že Reilly až do konce statečně hájil jeho zájmy – což také nebyla tak docela pravda. A skutečnost, že s kardinálem právě stáli u Oltáře lži – monumentální mozaiky zobrazující, jak svatý Petr trestá smrtí manželský pár, který mu zalhal, kolik peněz vydělal prodejem svého pozemku –, Reillyho svědomí nijak neulehčila.

„Tenkrát jsme potřebovali vaši pomoc a vy jste přes všechny výhrady souhlasil,“ pokračoval kardinál. „Zajímá mě, jak se k tomu stavíte teď. Nezměnilo se nic? Jste ještě pořád ochoten za nás bojovat?“

Reilly vytušil, že se mu nabízí nouzový východ, ale na jeho odpověď to vliv nemělo. „K mojí práci patří zajistit, aby teroristé jako ten dnešní už nikdy nemohli ublížit někomu dalšímu. Nevinným lidem, jako byli ti, kteří zahynuli tam venku u hradeb. Vlastně mi na obsahu těch truhel nezáleží, Vaše Eminence. Chci jen dostat toho chlapa pod zámek – anebo šest stop pod zem, pokud tomu dá přednost.“

Brugnone se mu chvíli díval do očí. Pak zřejmě dospěl ke konečnému verdiktu, protože si sám pro sebe přikývl. „Tak dobře, agente Reilly… Asi nad vámi radši přimhouříme oko, co říkáte?“

Reilly, stále ještě otřesený vším, co se stalo, nevěřil vlastním uším. „Cože? Myslel jsem, že jsem zatčen.“

Brugnone mávl rukou. „Události dnešního dne začaly tady ve Vatikánu. Je na nás, jak se s nimi vypořádáme… A jak víte, těšíme se jistému vlivu i na dění za hradbami.“

„Sahá ten váš vliv až na Federal Plaza? Protože mi asi chtějí sebrat odznak.“

Brugnone se sebevědomě usmál. „V tomhle případě není mnoho sfér, kam by nesahal.“ Pak rozhodným tónem prohlásil: „Přeji si, abyste byl součástí vyšetřovacího týmu, agente Reilly. Přeji si, abyste toho muže našel a skoncoval s jeho krutostmi. Ale musím mít jistotu, že přitom dohlédnete na naše zájmy. Jinými slovy, pokud najdete tu věc, kterou hledá, přinesete ji nejdřív mně, bez ohledu na jakékoli jiné ohledy… či vlivy.“ Na poslední slovo položil zvláštní důraz.

Reillymu to neuniklo. „Co tím myslíte?“

„Někteří z vašich společníků – anebo přátel – mohou mít jinou představu, jak naložit s nálezem dějinného významu.“ Tentokrát zdůraznil slovo přátelé.

Reilly pochopil. „Máte obavy z Tess?“

Brugnone pokrčil rameny. „V této situaci vzbuzuje obavy kdekdo. Proto se chci ujistit, že vám budou ležet na srdci především zájmy církve. Dáte mi na to svoje slovo, agente Reilly?“

Reilly se zamyslel. Na jednu stranu mu vadilo, že ho Brugnone vlastně vydírá. Na druhou stranu po něm kardinál nechtěl nic víc, než co by beztak udělal sám. A mimoto pro něj momentálně prvořadou prioritou bylo zlikvidovat chlapa, který má na svědomí ten masakr. Na tom, co je v těch truhlách, záleží až v druhé řadě. Ne-li v desáté.

„Máte ho mít.“

Brugnone ten slib přijal lehkým pokývnutím hlavy. „Tak se dejte do práce. Promluvím si s Delpierem a policejními důstojníky. A s vašimi nadřízenými. Ostatní je na vás.“

„Děkuji.“ Reilly mu vděčně podal ruku, ačkoli si nebyl jistý, jestli je tady a v tuhle chvíli potřesení namístě.

Brugnone ji pevně stiskl v dlaních. „Najděte ho. A zatrhněte mu další řádění.“

„Nebude to snadné. Dostal, pro co si přišel… a díky tomu získal náskok. Jestli je v registru informace, kam se poděl ten Konrád, vypraví se tam. Jenže my ho tam hledat nemůžeme, protože tu informaci nemáme.“

Brugnone se nepatrně pousmál. „To bych netvrdil.“ Nechal ta slova dráždivě doznít a pak dodal: „Už dost dlouho je nám jasné, že archivy příliš nabobtnaly, než abychom je zvládli tradičními prostředky. Máme celkem pětaosmdesát kilometrů polic a všechny se prohýbají pod stohy dokumentů. A tak jsme před osmi lety začali s digitální archivací. Celou sbírku skenujeme a jsme téměř v polovině.“

Reillymu se rozjasnila tvář. Znal Brugnonovu odpověď předem, ale přesto řekl: „Doufám, že to neberete podle abecedy.“

„Podle důležitosti,“ usmál se významně kardinál. „A templáři – zvlášť po tom, co se stalo před třemi lety – tak úplně bezvýznamní nejsou, co říkáte?“

15

Zbytek odpoledne se rozplynul v chaosu a hluku.

Reilly a Tess ho strávili v sídle četnictva, kde bylo ve velké konferenční místnosti zřízeno dočasné velitelské stanoviště. Hektická aktivita nepolevovala. Tess dopodrobna vylíčila do protokolu všechno, co zažila, a Reilly si dal záležet, aby místním policistům neuniklo nic, co by mohlo vést k dopadení únosce.

K jeho úlevě se zdálo, že všechno běží jako na drátkách. Vyhlásili naléhavé pátrání, zmobilizovali všechny ozbrojené složky země a kontroly na hraničních přechodech. Interpol zajistil součinnost sousedních států. Informační podklady však za moc nestály. Atentátník, nejspíše Íránec s falešným pasem nějaké jiné země, se šikovně vyhýbal přímým záběrům vatikánských bezpečnostních kamer. Na jediných, které se podařilo získat, měl tvář ve stínu a snímky byly příliš zrnité. Do akce vyrazili technici, aby sejmuli jeho otisky v archivu, z BMW a potlučeného papamobilu, a doufali, že tak přispějí k identifikaci. Jejich kolegové v laboratořích protiteroristické brigády zkoumali zneškodněnou bombu a hledali cokoli, co by mohlo pomoci vystopovat její původ.

Do vyhlášeného pátrání zahrnuli i Simmonse, jelikož se nedalo vyloučit, že ho únosce stejně jako Tess a Šaráfího nějak dopravil do Říma. Policie se obrátila na velvyslanectví s naléhavou žádostí o informace z jeho pasu a Tess mezitím pomohla detektivům vydolovat použitelné fotografie z internetu.

Reilly se spojil s právním přidělencem FBI v Istanbulu a upozornil ho, že je potřeba vyhledat Šaráfího ženu a dceru a oznámit jim, co se stalo. Požádal ho také, ať se poohlédne po tom nešťastném žvanilovi, Šaráfího výzkumném asistentovi, i když si od toho moc nesliboval.

Zatímco tohle vše probíhalo, v archivu Bescondi pověřil všechny vědecké pracovníky, kteří byli k mání, aby prošli naskenovaný re-gistr a hledali jakoukoli zmínku o templářském rytíři jménem Konrád.

Reilly se ze všech sil snažil ignorovat nevraživost Delpiera a detektivů, kterým byla jeho přítomnost očividně proti srsti. Brugnonova přímluva moc nezabrala. Ostentativně mu dávali najevo, že podle jejich názoru patří za mříže, a ne do pátracího týmu. Strhlo se několik prudkých hádek, ale Reilly se při nich mírnil, aby obtížnou situaci ještě víc nevyhrotil. Taky se jim snažil pokud možno nechodit na oči a většinu odpoledne strávil tím, že žhavil telefonní dráty. Nechal si vynadat od šéfa za svou sólo akci a pak připravoval náčelníky různých oddělení na Federal Plaza, v Langley a Fort Meade na konferenční hovor, který proběhne, jakmile budou všichni v obraze.

Než slunce zapadlo, rozjeli prakticky všechno, co se dalo. Pátrání se rozběhlo, vyšetřovatelé prohledávali imigrační záznamy a nahrávky bezpečnostních kamer, laboratorní technici se usilovně tužili u svých špičkově vybavených přístrojů a vědci se probírali středověkými písemnostmi. Začala hra na čekanou.

Tilden vysadil Tess a Reillyho u Sofitelu, diskrétního hotelu střední velikosti, kde velvyslanectví často ubytovávalo své hosty. Přihlásili se pod falešnými jmény a dostali pokoje vedle sebe v nejvyšším patře. Před hotelem hlídkovali na Via Lombardia dva policisté v civilu v neoznačené lancii. Byla to poklidná jednosměrná ulice, což ostrahu usnadňovalo.

Pokoje byly prostorné, s překrásnou vyhlídkou na bujné zahrady Villy Borghese, kupoli kostela San Carlo al Corso a Svatopetrskou baziliku v dálce. Byla to úchvatná podívaná, a tím spíš v podvečer, kdy nebe hoří západem slunce, ale Tess si ji užívala jen chvilku. Pak se zmoženě svalila na velkou pohodlnou postel. Pro její ztýrané svaly a mysl to byl hotový ráj.

Rozhodila doširoka ruce a zabořila hlavu do měkkých polštářů. „Který hotel se to honosí, že má báječné postele?“

Ve spojovacích dveřích mezi jejich pokoji se objevil Reilly. Utíral si obličej ručníkem. „Westin.“

„Jo, máš pravdu…, ale kam se na tuhletu hrabou.“ S rukama rozhozenýma přes pelest se uvelebila ještě pohodlněji a rozkošnicky zavřela oči.

Reilly došel k minibaru a nakoukl do něj. „Dáš si něco k pití?“

Tess nevzhlédla. „Jasně.“

„Na co máš chuť?“

„Nechám se překvapit.“

Slyšela příjemné mlasknutí otvírané láhve – v Evropě zatím bůhvíproč neovládly pole šroubovací uzávěry – a vzápětí další. Matrace se prohnula, jak na kraj lůžka dosedl Reilly.

Posadila se a opřela se o zdvižené poštáře. Podal jí vychlazené pivo Peroni.

„Vítej v Římě,“ zašklebil se unaveně. Přiťukli si láhvemi.

„Vítej v Římě,“ oplatila mu přípitek, přestože ji ještě pořád mátlo, kde se tu vzala. Sice to na policii probírali horem dolem, ale stejně jí to připadalo jako sen. Je v Římě. V hotelu. S Reillym.

Dala si dlouhý lahodný doušek a vychlazené pivo ji příjemně zastudilo v krku a žaludku. Zadívala se na Reillyho. Měl na obličeji modřiny, jednu na levé tváři, druhou, větší a se zasychajícím stroupkem, těsně nad pravým obočím. Vzpomněla si, kolik podobných ran schytal, když se setkali poprvé. Když se potom vrátili do Států, začali spolu chodit a on se k ní krátce poté nastěhoval, modřiny vybledly a definitivně zmizely…, jenže je nahradily šrámy jiného druhu. Přistihla se při myšlence, že se jí stýskalo po téhle jeho roli superagenta-zachránce, potlučeného, ale sršícího rázností a energií. Zastyděla se.

„Tak jsme zase spolu, co?“ zeptala se.

„Jo.“ V očích měl vzdálený unavený výraz, jako by ani on pořádně nechápal, kde se tu bere.

„Stýskalo se ti po mně?“ neodolala a uličnicky se zašklebila.

Bloudil jí pohledem po tváři – bože, jak jí tenhle pohled chyběl! – a pak se s předstíraným opovržením uchechtl a zhluboka si lokl piva.

„Tak co?“ dotírala.

„Hele, já to nebyl, kdo vzal roha přes půl světa.“

Ulevilo se jí, že to neznělo vyčítavě. „To neznamená, že se ti po mně nestýskalo,“ dobírala si ho dál.

Zasmál se a potřásl hlavou. „Jsi neuvěřitelný případ, víš to?“

„To má být ‚ano‘?“ Nasadila zářivý úsměv s průrazností laserového paprsku. Dobře věděla, že jeho obranný mechanismus neodolá.

Dlouze se jí zadíval do očí. „Samozřejmě, že se mi po tobě stýskalo.“

S hraným údivem povytáhla obočí. „Tak co kdybys na mě přestal zírat a…“

Neměla šanci dokončit větu. Zalehl ji, vzal její tvář do dlaní a s prudkou živočišnou touhou ji políbil. Jejich údy se propletly, ruce horečně vjely pod šaty a hledaly důvěrně známé tělo toho druhého. Poloprázdné láhve se skutálely z postele na koberec.

„Jsem jako čuně,“ varovala ho šeptem Tess, když z ní strhl košili a hladově putoval po jejím těle níž.

Nepřestal. „Já vím. To se mi na tobě líbí,“ utrousil mezi vlhkými nenasytnými polibky.

Mezi steny rozkoše se zasmála zasněným, smyslným smíchem. „Ale ne, já to myslím doslova… Jsem celá špinavá.“

Pokračoval dál. „Vždyť říkám, že je to součást tvého sex-appealu.“

Oběma rukama si přitáhla jeho tvář, zavřela oči a prohnula záda, až se jí hlava zabořila mezi poštáře. „Musím se osprchovat, ty vrtáku.“

„To my oba,“ zamumlal, aniž ji pustil. „Později.“

16

Na ‚později‘ došlo za pěkných pár hodin. Neviděli se čtyři měsíce. Celou tu dobu netušili, kdy a jestli vůbec se spolu zas uvidí, protože se nerozešli v dobrém. Těch několik posledních hodin, kdy se oddali jeden druhému a zapomněli na svět kolem, jim sice nevynahradilo měsíce potlačované touhy a nevymazalo z paměti, že málem zahynuli, ale byl to slušný začátek.

Zalezli si spolu do sprchového kouta obloženého mramorem a ven nijak nespěchali. Pak se vrátili do postele, tentokrát v huňatých županech, a vrhli se na risotto parmigiano a scaloppine al limone, které jim přinesla k večeři pokojová služba.

Reilly pozoroval Tess, jak jí. Navzdory těm posledním šíleným čtyřiadvaceti hodinám mu připadalo, že neexistuje nic přirozenějšího než být zase s ní. Když ji měl vedle sebe, s novou intenzitou si uvědomil, co všechno postrádal. Olivově zelené oči, kterými probleskuje intelekt i rošťáctví. Nádherně tvarované rty a dokonalé zuby, spolupachatele jejího neodolatelného úsměvu. Neposlušné světlé vlasy, které to vše rámují a podtrhují nezkrotnou životní sílu, která z ní dýchá. Její smích. Humor. Cílevědomost a energii. Kouzlo, kterým naplní každou místnost, do které vejde. Když ji teď pozoroval, jak do sebe hází jídlo s bezbřehým potěšením člověka, který hltá život plnými doušky, nemohl uvěřit, že si ji nechal odkráčet ze života. Ale bylo tomu tak, i když důvody jejich rozchodu se momentálně zdály…, nu, když ne malicherné, tak určitě přehnané. Jenže to se snadno říká, když se člověk na věci podívá z odstupu.

Měl jsem něco podniknout už tenkrát, pomyslel si. Zarazit tu pomalou erozi, frustraci, pocit vlastní nedostatečnosti a vzájemné zraňování. Jenže snadné řešení neexistovalo. Vrhli se po hlavě do společného života. Tess už měla dítě, dcerku Kim, a byla rozvedená. Její bývalý manžel, moderátor televizních zpráv a toho času čekatel na soud kvůli sexuálnímu obtěžování, se odstěhoval na západní pobřeží. Reilly na rozdíl od ní nikdy ženatý nebyl a děti neměl. A právě z toho se vyklubal problém, protože se projevily záludnosti lidské reprodukce. Reilly nechtěl dělat jenom nevlastního otce Kim, chtěl se stát otcem doopravdy. A jak to u žen po třicítce bývá, ukázalo se, že to nepůjde snadno. Zázrak početí se jim umanutě vyhýbal. Testy ukázaly, že to není jeho vinou. Nejspíš si vybraly svou daň všechny ty roky, kdy Tess užívala antikoncepci. Reillyho pudová touha po rodičovství se přenesla i na ni a do jejich vztahu se vetřel podtón smutku. Vzájemné pouto ještě víc nahlodaly pokusy o umělé oplodnění. Při každém neúspěchu jako by prodělávali rozvod. Nakonec už to Tess nevydržela. To trápení a pocit, že Reillyho zklamala, ji udolaly. Musela pryč. A on se dost nesnažil, aby ji zadržel, protože se tou dobou cítil stejně opotřebovaný a prázdný jako ona.

Ano, měl jsem něco podniknout, pomyslel si znovu, když se na ni tak díval. Zařekl se, že ji už nikdy nenechá odejít – a jedním dechem si připomněl, že to není jenom na něm.

Asi jeho pohled vycítila, protože se po něm ohlédla. „Ty už nebudeš?“ zamumlala s plnou pusou a ukázala na jeho odložený příbor.

Zasmál se a podal jí svůj talíř. Nabrala si poslední kousek telecího a hodila ho do sebe. Po chvilce se jí zeptal: „Jak se nám to přihodilo?“

„Co jako?“

Moc se mu nedařilo urovnat si myšlenky. „Tohle. Tady. Nám dvěma. Už zas máme na krku šílence a templáře.“

„Možná je to náš životní úděl,“ uculila se Tess mezi dvěma sousty.

„Myslím to vážně.“

Tess pokrčila rameny a zvážněla. „Pořád o templářích ledacos nevíme. Proč myslíš, že jsem se vypravila za Jedem? Pokoušela jsem se ti to vysvětlit…, než jsem odešla. Zasluhují si seriózní přístup. Celá desetiletí jimi akademici opovrhovali, brali je jenom jako pastvu pro fantasty a tvůrce konspiračních teorií. My ale víme svoje, viď? Ze všeho, co jsme považovali za mýtus a nesmysl, se nakonec vyklubala pravda.“

„Snad,“ řekl Reilly. „Neměli jsme možnost zjistit, jestli dokumenty z Falcon Temple byly pravé, nebo podvrh.“

„Ale… každopádně existovaly, ne?“

Musel uznat, že to je fakt – a že podporuje její názor na templářský řád. „Když se teď všechna tvoje práce a knihy týkají templářů,“ zeptal se, „znamená to, že se ocitneš v palebné linii pokaždé, když nějakého cvoka napadne, že našel stopu k jejich tajemstvím?“

„Ten člověk nepřišel za mnou,“ připomněla mu Tess. „Přišel za Jedem. Já se k tomu přichomýtla náhodou.“

„Tentokrát,“ rýpl si.

„No dobře.“ Přitulila se k němu a náruživě ho políbila. „Jestli se to ještě někdy stane, slibuješ, že mě zachráníš?“

Vychutnal si její polibek, odtáhl se a zatvářil se zadumaně. „Abych tomu správně rozuměl: V případě, že tě unese vražedný psychopat – ale jedině v tom případě –, přestává platit tvoje žádost, že ti mám ‚dopřát prostor‘,“ naznačil dvěma prsty ve vzduchu uvozovky, „a držet se od tebe co nejdál, abys měla ‚dost času na rozmyšlenou‘?“ Další uvozovky a po nich významná pauza. Nasadil výraz, jako by soustředěně přemítal, a nakonec ironicky přikývl. „No dobře. Tak já to teda beru.“

Při těch slovech se přimračila, jak si připomněla neutěšenou rea-litu. „Nemohli bychom… si prostě jen užít hezkou chvilku a nemluvit teď o nás dvou?“

„Existuje ještě něco jako ‚my dva‘?“ I tohle řekl zlehka a jakoby v žertu, ale v hloubi duše prožíval pravý opak.

„Zrovna jsme strávili několik hodin testováním všech pozic z Kámasútry. Tím se drobátko mění stav věcí, nezdá se ti? Ale prosím tě, nemůžeme prostě… aspoň teď…?“

„Ale to víš, že jo.“ Usmál se, aby odlehčil napětí, a rozhodl se netlačit na pilu. Tak krátce po tom, čím si oba prošli, nebyla nejvhodnější chvíle na vážnou debatu o vzájemném vztahu. Vůči Tess by to nebylo fér. Má za sebou příliš ošklivý zážitek.

Změnil téma. „Pověz mi jedno. Ty truhly a písemnosti, o kterých je řeč v tom doznání… Kardinálovi se vůbec nechtělo vyklopit mi, o co kráčí. Určitě jste o tom se Simmonsem mluvili. Máte nějakou představu?“

„Trochu…, ale spíš jsme jen hádali.“

„Tak hádej.“

Zamračila se. „Dílo ďáblovo, sepsané jeho vlastní rukou za použití jedu z nejtemnějších hlubin pekelných atakdál… Naskakuje z toho husí kůže, viď? Nic takového se s templáři běžně nespojuje.“

„Jenže vy víte něco víc?“

Tess pokrčila rameny. „Svým způsobem. Je důležité, abys pochopil celkový kontext a prostředí. Události popsané v tom deníku, Konrád a ti mniši…, k tomu všemu došlo roku 1310. Tři roky poté, co byli všichni templáři pozatýkáni. Pro pochopení, oč vlastně běží, je podstatné vědět, kdy, jak a proč k jejich uvěznění došlo.“

„Pokračuj.“

Tess se napřímila a obličej se jí rozjasnil jako pokaždé, když se pro něco nadchla. „Tak dobře. Tohle je ten rámcový příběh: Jsme na přelomu 13. a 14. století. Západní Evropa zažívá těžké časy. Po několika teplých stoletích se počasí zbláznilo a je nepředvídatelné – mnohem chladnější a vlhčí. Úroda hnije. Šíří se choroby. Začíná to, čemu se říká malá doba ledová – a já jen připomínám, že skončila teprve před sto padesáti lety. Píše se rok 1315, prší prakticky nepřetržitě už tři roky a propuká Velký hladomor. Prostí lidé jsou na tom opravdu bídně. A ke všemu právě ztratili Svatou zemi. Papež je ujišťoval, že se křížové výpravy konají z vůle Boží a mají Hospodinovo požehnání – a ony selhaly. Křižáci neuhájili Jeruzalém a roku 1291 je muslimové vyhnali i z poslední křesťanské bašty, z Akkonu. Nezapomínej, že před koncem tisíciletí strávila církev desítky let tím, že připravovala věřící na příchod nového milénia jakožto na datum, kdy dojde k očekávané parusii, druhému příchodu Krista. Varovala, že kdo do té doby nepřijme křesťanství a nepodvolí se církevní autoritě, ztratí naději na spásu a život věčný. Došlo k horečnému vzepětí náboženského cítění. A když se nakonec nic nestalo, když vstup do nového milénia uplynul, aniž k oné velké události došlo, potřebovala si církev najít něco, čím by pozornost lidí odvedla jinam – v podstatě nějakou výmluvu. A tak se zaměřila na osvobození Svaté země z rukou muslimů. Papež si vysnil křížové výpravy. Bůh prý na ně čeká, budou završením celého náboženského hnutí, počátkem nového triumfálního věku křesťanstva. Církev zašla až tak daleko, že zásadně změnila své postoje. Namísto míru, harmonie a lásky k spolubližním začala hlásat pravý opak. Papež aktivně propagoval válku a tvrdil svým následovníkům: ‚Bůh vám promine veškeré dřívější zločiny, vytáhnete-li do boje a budete zabíjet pohany ve Svaté zemi.‘ Spousta mužů vyjela dobýt Svatou zemi zpět. A když se jim to nepodařilo, byla to obrovská rána. Obrovská. Lidé se vyděsili. Věřili, že se na ně Bůh hněvá. Anebo že zasáhla jakási mocná a zlá síla a zhatila Boží snahu. A jestli ano, kdo tu sílu ztělesňuje a jakou mocí vládne?“

Tess se odmlčela, než se pustila do pokračování. „A zatímco se to vše odehrávalo, začalo vyvěrat na povrch ještě něco dalšího. Lidé v západní Evropě – mluvím o lidech u moci, kněžích a panovnících, o těch nemnoha, kdo uměli číst a psát – zase začali brát vážně nebezpečí magie a čarodějnictví. V předchozích stoletích se jich nebáli, strach vymřel zároveň s pohanstvím. Magie a čarodějnictví sklízely výsměch jakožto bláznivé babské pověry. Ale když koncem jedenáctého století Španělé vyhnali z jihu své země Maury, otevřel se jim nový svět v podobě písemností uložených na různých místech, například v knihovně v Toledu. Našli odborné texty z období antiky a starověku, které si Arabové přivezli a přeložili z řeckých originálů do arabštiny a do latiny. A tak se stalo, že Západ znovuobjevil dávno ztracené spisy, díla velkých myslitelů a vědců, na které dočista zapomněl – mimo jiné Platóna, Herma a Ptolemaia, ale také mnoha dalších, o nichž nikdy dřív neslyšel. Knihy jako Picatrix, Cyranides nebo Secreta Secretorum, které společně s filozofií a astronomií rozebírají magicko-náboženské ideje, lektvary, kouzla, nekromancii, astrologii a nejrůznější jiné obory, Západoevropané do té doby nikdy nespatřili. A to, co se v nich dočetli, je k smrti vyděsilo. Dnes nám ty texty připadají primitivní a pomýlené, ale je fakt, že pojednávají o přírodních zákonitostech a snaží se porozumět tomu, jak funguje svět, jak se pohybují hvězdy, jak lze léčit lidský organismus, a v nejobecnější rovině tomu, jak člověk může ovládnout elementy, které ho obklopují. Z takových věcí měli tehdejší lidé hrůzu. Byly to zárodky vědy – a zaváněly magií. A jelikož podrývaly koncept všudypřítomné ‚Boží vůle‘, označili je kněží za černou magii. Vše, čeho se díky nim dosáhlo, přisuzovali uctívání ďábla.“

Reilly si vzpomněl, co se o templářích dozvěděl při své předchozí výpravě. „Templáře obviňovali, že se klanějí hlavě démona, je to tak?“ zeptal se.

„Samozřejmě. Hlavě Bafometa. Dodnes se o to vedou spory, nevíme jistě, jak to tenkrát bylo. Ale abys pochopil, proč všechny templáře hodili do jednoho pytle a vznesli proti nim ta převážně nesmyslná obvinění, musíš pochopit prostředí, v němž se to odehrálo.“

„Takže tu máme lidi žijící v domnění, že se na ně Bůh rozhněval a že se je ďáblovi vyslanci chystají zničit, a zároveň kněze a krále přesvědčené o existenci černé magie.“

„Přesně tak. A uprostřed té vypjaté atmosféry si představ pyšné a bohaté bojovné mnichy, kteří ztratili Svatou zemi a vrátili se do Evropy. Vypadá to, že se svou porážkou nijak zvlášť netrápí. Pořád mají svoje obrovské majetky a blahobytně si žijí z jejich výnosů, zatímco všichni ostatní hladovějí. A lidem to začne vrtat hlavou. Přemýšlejí, jak je možné, že templářům všechno prochází – a brzy je napadne, jestli náhodou nevládnou nějakou zlou mocí, jestli se nespřáhli s ďáblem, jestli neholdují uctívání démonů. Právě strach z černé magie byl jádrem templářských procesů. Francouzský král, který je obvinil, měl samozřejmě hodně jiných důvodů, proč je zničit. Ohromnou roli sehrála hrabivost a závist. Dlužil jim spoustu peněz a byl na mizině, popouzeli ho svou arogancí a očividnou neúctou vůči jeho majestátu. Ale krom toho se naprosto upřímně považoval za nejkřesťanštějšího z králů a obránce víry, obzvlášť po smrti své ženy v roce 1307 – tedy v roce, kdy nařídil pozatýkat templáře a plně se oddal náboženství, což mu vydrželo až do smrti. Nahlížel sám sebe jako na člověka, jehož si Bůh vyvolil k uskutečnění svého božského díla zde na zemi a k ochraně svých oveček před kacířstvím. Doufal, že uspořádá další křížovou výpravu. On a jeho rádci byli přesvědčeni, že by si templáři netroufli chovat se tak arogantně a přezíravě k vyvolenci Božímu, kdyby se jim nedostávalo podpory nějaké démonické síly.“

Reilly se zasmál. „Opravdu tomu věřili?“

„Naprosto. A zastávali názor, že jestli templáři uzavřeli pakt s ďáblem a disponují věděním, díky němuž mohou přetvořit svět – a připravit tudíž o moc ty, kdo jsou jejími držiteli –, musí být zničeni. Není to tak bláznivé, jak to zní. Ve vědění všeho druhu je opravdu síla. A víra v okultní zbraně se táhne dějinami jako červená nit. Megalomani se po nich shánějí, pídí se po božské moci, po tajemných znalostech, které jim umožní dobýt svět. Hitler byl okultismem přímo posedlý. Nacisté byli uhranuti černou magií a runami, a to nejen v Dobyvatelích ztracené archy. Mussolini si vydržoval svého osobního okultistu jménem Julius Evola, úplného šílence. Divil by ses, kolik světových vůdců i dnes bere vážně pověry a různé potrhlé věrouky.“

Reillymu z toho šla hlava kolem. „Takže ty truhly…?“

„Dílo ďáblovo, sepsané jeho vlastní rukou za použití jedu z nejtemnějších hlubin pekelných, prokleté dílo, jež pouhou svou existencí strašlivě ohrožuje skálu, na níž spočívá náš svět,“ připomněla ještě jednou Tess. „Co v těch písemnostech mnichy tolik vyděsilo? Že by na obviněních vznesených proti templářům bylo něco pravdy? Opravdu byli okultisté a praktikovali černou magii?“

Reilly se zatvářil pochybovačně. „Ale no tak. Třeba to měla být jen metafora.“ Vybavila se mu jeho schůzka s Brugnonem z doby před třemi lety. „Umím si představit i jiná díla, která mnichovi otřesou jeho světem.“

„Jistě,“ přikývla Tess. „Ale zachovej si otevřenou mysl. Dám ti příklad, se kterým přišel Jed. Víš, že hodně templářů žilo ve Španělsku a Portugalsku. Měli tam silné postavení. Ve třináctém století přišla doba, kdy se dostali do potíží a museli rozprodat většinu svého majetku v Kastilii. Ze všech tamních držav si ponechali jen jeden jediný nedůležitý kostelík uprostřed pustiny. Nedávalo to smysl. Neměl strategický význam. Jeho prebendy nevynášely dost na to, aby tamní faráři mohli podporovat řádové spolubratry ve Svaté zemi. Přesto to byla jediná encomienda, jediný majetek, kterého se nevzdali. Jenomže i když to není na první pohled zřejmé, ten kostelík má jednu zajímavou vlastnost – polohu. Stojí přesně uprostřed Španělska. Je z něj stejně daleko ke všem krajním výspám. Přesně stejně daleko – na metr.“

„Ale jdi,“ pokáral ji Reilly. „Co myslíš tím svým ‚přesně stejně daleko‘? Jak by to tehdy před sedmi sty lety zjistili? Dokonce i dneska, se všemi mapami a GPS…“

„Stojí na puntík přesně uprostřed, Seane,“ stála si Tess na svém. „Narýsuj pomyslné čáry od severu na jih a z východu na západ. Ten kostel je v místě, kde se protnou. Jed si to ověřil pomocí souřadnic GPS. Opravdu. A ta poloha má obrovský okultní význam: mít pod kontrolou epicentrum určitého území znamená získat nad ním magickou nadvládu. Navíc se to místo vyznačuje i dalšími geografickými zvláštnostmi, které souvisejí s poutnickou cestou do Santiaga a dalšími templářskými državami. Je to všechno jenom náhoda? Možná. Nebo templáři těm blábolům opravdu věřili. A možná, že to žádné bláboly nejsou.“

Reilly si zhluboka povzdechl. Ať se v těch písemnostech skrývá cokoli, člověk, který je hledá, je kvůli nim ochoten zabíjet. A třeba opravdu není nutné vědět víc.

„Když to shrnu, může v nich být v podstatě cokoli,“ uzavřel.

„Hm.“ Tess jen přikývla, protože zrovna dojídala poslední sousto.

Reilly si ji zvědavě změřil, pak potřásl hlavou a zasmál se.

Tess se po něm udiveně podívala. „Copak?“

„Znám tě jako svoje boty. Zrovna přemýšlíš o tom, že je to prima námět na další knížku, viď?“

Odložila vidličku, líně se protáhla a zabořila se zpátky do pol-štářů. Překulila se na bok, aby k němu byla čelem. „Nemůžeme si povídat o něčem jiném?“ Uculila se a zatvářila se zasněně. „Anebo co kdybychom radši nějakou dobu vůbec nemluvili?“

Usmál se na ni, jediným plavným pohybem odklidil z postele nádobí na odkládací stolek a vmáčkl ji do peřin.

Zabzučení telefonu na něj zaútočilo jako zásah taserem a vytrhlo ho z bezesného spánku, který se mu dlouhé hodiny vyhýbal.

Než konečně usnul, celou věčnost se převracel z boku na bok. Ten den dal jeho emocím zabrat; výšiny a pády se střídaly jako na horské dráze. A noc byla ještě horší. Výjevy zkázy a krveprolití ve Vatikánu zdusily veškerou radost z toho, že je zase pohromadě s Tess. Přistihl se, že si v duchu znovu a znovu přehrává všechny události a pokouší se sám sobě zdůvodnit, proč jednal tak, jak jednal. Nedokázal se však ubránit příšernému pocitu, že je za to všechno odpovědný, a přemítal, jak s tím čím dál tíživějším břemenem viny bude žít.

Zvedl se na loket a snažil se probrat. Štěrbinami v roletách pronikaly dovnitř měkké sluneční paprsky. Trvalo mu několik vteřin, než si uvědomil, kde vlastně je. Podíval se na hodiny na rádiu na nočním stolku. Ukazovaly maličko po sedmé ráno.

Když zvedal telefon, Tess se vedle něj zavrtěla.

Chvilku poslouchal a pak řekl: „Spojte mě s ním.“

Během jeho jednoslabičných odpovědí se Tess rozespale posadila, celá rozcuchaná, a tázavě se na něj zadívala.

Přikryl dlaní mluvítko. „To je Bescondi,“ naznačil pohybem rtů. „Trefa do černého. V registru.“

„Už?“ Oči se jí rozzářily. „Konrád?“

„Konrád.“

17

Letiště Preturo, L’Aquila Itálie

Když Mansúr Zahíd vyjel poslední serpentinou k bráně na konci malebné venkovské silničky, opět si pogratuloval k výběru pilota. Letiště vypadalo stejně ospale, jako když tu přede dvěma dny přistáli. Pilot, kterého si najal, Jihoafričan jménem Bennie Steyl, očividně věděl, co dělá.

Letišťátko se schovávalo v tichém údolí v regionu Abruzzo, ale z Říma to sem autem trvalo sotva půldruhé hodiny. Když se k němu Zahíd blížil, nezaznamenal skoro žádný provoz. V Itálii je rekreační létání mnohem dražší než jinde v Evropě kvůli vysokému zdanění leteckého benzínu a závratným poplatkům za kdeco, od využití vzdušného prostoru až po odklízení sněhu a odmrazovací služby – za ty se povinně platí dokonce i uprostřed léta na Sicílii – a tak zdejší letargické letiště pomalu chátralo. Své hvězdné chvíle zažilo po zemětřesení o síle 6,3 Richterovy stupnice, které zdecimovalo zdejší kraj na jaře 2009. Úzké klikaté silničky spojující oblast se světem tehdy ucpali prchající lidé, ale odlehlé zanedbané letiště bylo od poničených měst a vesnic co by kamenem dohodil a díky němu mohly fungovat masívní záchranářské práce a dodávky humanitární pomoci. Italský premiér se rozhodl prokázat solidaritu s oběťmi přírodní katastrofy tím, že přestěhuje letní summit G8 ze Sardinie do malého středověkého městečka L’Aquila. Letiště dali honem do pořádku, aby patřičně přijalo vůdce nejrozvinutějších zemí světa. Pak zase upadlo do svého přirozeného, ospalého stavu.

Do stavu, který Zahídovi perfektně vyhovoval.

Dojel k malé strážnici. Opodál viděl na letištní ploše líně čekat Steylův letoun, dvoumotorovou cessnu Conquest. Její bílý trup se leskl v ranním slunci. Stála stranou od hrstky menších jednomotorových letadel místního aeroklubu, seřazených podél krátké vyasfaltované ranveje. Neupravený mohutný hlídač s velkým panděrem odložil růžové stránky deníku La Gazetta dello Sport a mátožně mávl Zahídovi na pozdrav. Zahíd počkal, až se zvedne z prosezené ratanové židle a doloudá se k autu. Vysvětlil mu, že potřebuje zajet dovnitř a vyložit zavazadla a zásoby. Hlídač tupě přikývl, došel k závoře a připlácl masitou rukou její konec. Zvedla se právě natolik, aby se pod ní Zahíd s autem prosmýkl. Projel a zdvořilým gestem ocenil hlídačův přesný odhad.

Hlídač se nenamáhal zeptat na muže v tmavých brýlích pospávajícího na sedadle spolujezdce a Zahíd s tím tak trochu počítal. V duchu složil další hold Steylovi. Na tichém odstrčeném letišti, jako je tohle, jsou nejčerstvější fotbalové výsledky mnohem důležitější než ostraha.

Dojel k cessně a zastavil souběžně s ní. Steyl ji chytře zaparkoval tak, aby dvířka byla na opačné straně od ostatních letadel, hangáru leteckého klubu a fádní modrožluté stavby, v níž sídlila správa letiště a jednoduchá kontrolní věž o pořádný kus dál. Té předběžné opatrnosti nakonec ani nebylo zapotřebí – všude bylo liduprázdno.

Steyl, vysoký šlachovitý muž s plnovousem, dozadu ulíznutými zrzavými vlasy a hluboko posazenýma šedýma očima, vystoupil z kabiny a pomohl Zahídovi se Simmonsem, který byl omámen drogami téměř do bezvědomí. Vyvedli ho nahoru po schůdcích a usadili do jednoho z širokých kožených sedadel. Zahíd ho zkontroloval. Simmonsovy oči zíraly za tmavými brýlemi do prázdna, ústa měl pootevřená a z koutku mu vytékaly sliny. Než přistanou v Turecku, bude asi potřebovat přídavek.

„Mizíme odtud,“ řekl Zahíd Steylovi.

„Pro mě za mě se můžeme odlepit třeba hned,“ zavrčel Jiho-afričan. Znělo to nevrle, ale Zahíd věděl, že to prostě patří k jeho nátuře. „Odstavte auto na kraji pojížděcí dráhy, ať nebudí pozornost. Já zatím nahodím motory.“

Zahíd se zařídil podle návrhu a odstavil pronajatý vůz u boku hangáru. Když se vracel, motory cessny už burácely. Došel skoro k ní, když vtom zahlédl, že z kontrolní věže vyšel muž v bílém tričku, vysokých těžkých botách a plandavých černých kalhotách s reflexním proužkem po straně. Nesl v ruce nějaké papíry a zdálo se, že má naspěch. A nejen to – z jeho pohybů čišel neklid. Naskočil na staré kolo, opřel se do pedálů a rozjel se k nim.

Zahíd dorazil k letadlu dřív a vyběhl nahoru. Steyl v pilotní kabině manipuloval ovladači a prováděl bod za bodem předletovou kontrolu. Zahíd ukázal okénkem na blížícího se muže. „Kdo je to?“

Pilot vzhlédl. „Hasič. Musejí je mít pořád po ruce, aby ospravedlnili, že nám je účtují. A protože se pravděpodobnost požáru rovná nule, pomáhají lidem v kontrolní věži s papírováním. Tenhleten má sklon prudit, ale dá se podmáznout, aby to nepřeháněl.“

Zahíd zpozorněl. „Co chce?“

Steyl muže zvědavě pozoroval. „Zaboha netuším. Přistávací poplatek jsem zaplatil a letový plán jsem taky odevzdal.“

Sledovali, jak hasič zastavuje před letadlem a zvednutou pravou rukou mává ve výši krku vodorovně zleva doprava – mezinárodní příkaz pilotovi, aby vypnul motory. Steyl přikývl a uposlechl.

„Vyřiďte to s ním,“ přikázal Zahíd.

Steyl vylezl z kokpitu a Zahíd zamířil za ním ke dveřím.

Hasič, proplešatělý chlapík středního věku se sbírkou snad všech nervových tiků jaké existují, vyběhl po přistavených schůdcích a nakoukl do kabiny. Páchl cigaretami a tričko měl propocené. Vypadal, že je mu vedro, je otrávený a mírně dezorientovaný, jako by ho zrovna probudili tím, že mu zařvali do ucha. V ruce držel nějaké dokumenty a mával jimi na Steyla.

„Mi scusi, signore,“ vyhrkl mezi lapáním po dechu. Na čele se mu perlil pot. „Omlouvám se za potíže, ale…,“ pracně ze sebe soukal slova, „… jak asi víte, v Římě včera došlo k velkému teroristickému útoku. Musíme zkontrolovat pasy všech, kdo přilétají a odlétají, a vyplnit tyhlety papíry.“

Steyl zaváhal, zalétl postranním pohledem k Zahídovi a pak se na hasiče usmál od ucha k uchu. „Žádný problém, příteli. Vůbec žádný problém.“ Otočil se k Zahídovi. „Ten pán potřebuje vidět vaše pasy.“

„Samozřejmě,“ přitakal Zahíd zdvořile.

Steyl ukázal k pilotní kabině a oslovil hasiče s pomalou přepečlivou výslovností, jako by něco vysvětloval marťanskému miminu. „Přinesu si ten svůj z letecké brašny, ano?“

Muž přikývl a otřel si čelo kapesníkem. „Grazie mille.“

Zahíd se vrátil do kabiny, našel svůj kufřík a vylovil pasy – oba falešné. Ten, který si z hromádky cestovních dokladů různých národností vybral pro sebe, byl saúdský. Druhý, který nechal narychlo vyrobit pro Simmonse, označoval archeologa za občana Černé Hory, stejně jako doklady pořízené pro Tess Chaykinovou a Behrúze Šaráfího. Prázdných pasů té země měl Zahíd plnou krabici – vděčil za ně tamnímu zkorumpovanému úředníkovi ministerstva vnitra. Přede dvěma dny je po příletu nepotřeboval. Steyl vystoupil sám, zamkl letadlo a ledabyle se odšoural k věži postarat se o přistávací formality. Večer se k letadlu vrátil s pronajatým autem a pod rouškou tmy pomohl Zahídovi propašovat ven jeho společníky omámené sedativy. S odletem to teď vypadalo složitěji, ale s tím Zahíd počítal. Ohlédl se a zjistil, že hasič pozoruje Simmonse, který netečně seděl a nehýbal se, oči schované za tmavými brýlemi. Zatrnulo v něm. Krytý opěradlem sedadla, aby mu Steyl a hasič neviděli na ruku, sáhl do kufříku a vyndal lehký glock 28 – svůj oblíbený, s prodlouženým devatenáctiranným zásobníkem – a zastrčil si ho vzadu za pásek kalhot.

Sešli se Steylem u dveří s pasy v rukou.

„Váš přítel – není mu něco?“ zeptal se hasič.

„Tamten? Ne, je v pohodě.“ Zahíd podal Italovi pasy a spiklenecky zamrkal: „Trochu to včera večer přehnal s tím vaším montepulcianem, to je všechno.“

„Aha,“ oddechl si hasič a prolistoval pasy.

Zahíd ho obezřetně sledoval, svaly napjaté a smysly ve střehu.

Rozmrzelý hasič se snažil jednou rukou držet Zahídův pas otevřený, zatímco druhou vypisoval na koleně formulář. Když skončil, přendal pas dospodu hromádky. Otevřel Simmonsův, odložil ho stranou a zalistoval štůskem dokumentů, které držel v ruce. Zdálo se, že něco hledá. Rozpačitě vzhlédl k Zahídovi a Steylovi, omluvně se usmál a vrátil se ke svým papírům – a pak ho jeden zřejmě zaujal. Zalistoval kousek dál, zarazil se, zaváhal a vrátil se k tomu prvnímu. Vytáhl ho z hromádky a zaujatě ho studoval. A potom udělal, co neměl: Podíval se na Simmonse. Pohledem, který nebyl lhostejný ani náhodný. Byl to kradmý pohled, ale tím významnější. Byl to pohled, jímž Zahída přiměl sáhnout za pásek, chladnokrevným hladkým pohybem vytáhnout zbraň a zamířit mu do obličeje.

Zároveň si Zahíd ukazováčkem druhé ruky zlehka poklepal na rty, aby mu naznačil, že má být zticha. Gestem ho vybídl, ať mu podá papíry a pasy, které drží. Hasiči polekaně zacukalo v obličeji. Zatěkal pohledem zleva doprava; bezděčně tím znovu telegrafoval svoje úmysly. Zahíd káravě zakýval prstem v univerzálně srozumitelném gestu „ne ne“. Hasič kývl, že rozumí, a dokumenty mu podal.

Zahíd zalétl pohledem ke Steylovi. „Pomohl byste laskavě našemu příteli dovnitř do letadla?“

Steyl zaváhal, ale pak přitakal. „Jasně.“ Předklonil se a chňapl hasiče za předloktí. Ten vyděšeně přikývl a prolezl do kabiny. Zůstal stát hned za dveřmi, div je svým obtloustlým tělem neucpal. Hrbil se pod nízkým stropem, potil se ještě víc než předtím a jeho tváří se šířil strach.

Zahíd prolistoval papíry a našel ten, který zavinil tenhle problém. Bylo to vyhlášení mezinárodního pátrání a na něm Simmonsova fotografie. Zahída zaujalo, že jeho vlastní tam není. Dovtípil se, že žádný snímek z vatikánských bezpečnostních kamer nebyl dost zřetelný, a to byla dobrá zpráva. Musí se postarat, aby při tom zůstalo.

Zvedl oči k hasiči a gestem mu nabídl sedadlo přes uličku od Simmonse. „Prego.“ Prosím.

Muž přikývl. Když se k Zahídovi otočil zády a šel si sednout, Zahíd ho udeřil pistolí ze strany do hlavy. Kost nevydržela náraz kalené oceli; bylo slyšet, jak praskla. Hasič se zhroutil tváří dolů na sedadlo. Přes zátylek mu stékala na kožený potah krev. Nehýbal se.

„Ajajaj, člověče,“ zašklebil se znechuceně Steyl. „Z toho kouká pěknej mazec.“

„Nedělejte si starosti,“ řekl klidně Zahíd. Stáhl hasiče ze sedadla dolů na podlahu. „Hlavně nás odtud dostaňte.“

„S ním na palubě přistát nemůžeme, to přece víte.“

Zahídovi netrvalo přemýšlení ani vteřinu. „Tak s ním nepřistaneme.“ Významně na pilota pohlédl.

Steyl kývl, že rozumí.

Zavřel dveře kabiny, posadil se na svoje sedadlo a znova nastartoval motory. Navedl letadlo na startovací dráhu a během chvilky šplhali k bezmračnému nebi. Zahíd k němu seděl zády, naproti Simmonsovi. Díval se z okénka a čekal.

Chvíli po startu si Steyl odtáhl od ucha pravé sluchátko a zaklonil se ke vstupu do kabiny. „Máme povoleno vystoupat do půldruhého kilometru,“ oznámil Zahídovi.

Naskýtala se jim nádherná vyhlídka, o to hezčí, že Steyl zvedl nos letadla a začal zvolna stoupat. Náhorní pláně kolem L’Aquily záhy ustoupily zalesněným horám. Letadélko se přehouplo přes kopec s opevněným městem Castel del Monte a za pár minut se vedle něj nalevo vyloupla řada vysokých rozeklaných štítů, jimž kraloval zasněžený vrcholek Gran Sasso, nejvyšší hora Itálie.

Steyl se znovu zaklonil. „Vyrovnávám let v hladině patnáct set metrů,“ řekl Zahídovi. „Máme asi tak minutu, než budu muset dál stoupat.“

Zahíd ucítil, že letadlo zpomaluje, a věděl, že Steyl přibrzdil na sto uzlů. Když se let stabilizoval, vstal ze sedadla. Sundal Sim-monsovi brýle, strčil si je do kapsy a letmo archeologa zkontroloval. Simmons byl při vědomí, ale pořád těžce utlumený; civěl na Zahída zastřeným pohledem jako člověk ve vegetativním stavu. Zahíd mu zkontroloval bezpečnostní pás, otcovsky ho popleskal po tváři a došel ke dveřím kabiny.

Dveře cessny Conquest sestávají ze dvou dílů, které se otevírají směrem od sebe jako lastura: horní panel sahající do třetiny dvířek má panty nahoře a odklápí se nahoru, zatímco druhý, k němuž jsou přidělány schůdky, se sklápí dolů. Zahíd popadl oběma rukama páčku, pomalu jí otočil, zadržel dech a šťouchl do horního dílu. Ten se okamžitě rozletěl, jak se do jeho okraje opřel vítr proudící kolem trupu. Zahíd uvolnil i dolní panel a otevřel ho.

Dovnitř se s ohlušujícím řevem vevalil ledový vzduch. Rázem ho byla plná kabina. Zahíd věděl, že musí jednat rychle. Letová kontrola už nejspíš dává Steylovi pokyn vystoupat na další letovou hladinu, a kdyby stoupání obratem nepotvrdil, začala by se vyptávat. Došel k hasiči, podebral ho rukama v podpaží a zvedl. Vyhekl námahou; ten chlap byl těžká váha. Začal ho táhnout uličkou, ale vtom ucítil, že se muž pohnul. Byl téměř bezvládný, ale při vědomí, protože chabě cukl pažemi. Zahíd přidal na tempu. Vlekl napůl zvednutého hasiče ke dvířkům o půldruhého metru dál a držel si ho co nejvíc od těla, aby se nenechal zaskočit nějakým nenadálým pohybem. Žádný nepřišel. Dovlekl ho k otvoru a položil na podlahu, pak přešel k jeho nohám a začal ho strkat ven.

Přes okraj přesáhla nejdřív hlava. Opřel se do ní poryv vzduchu a smýkl jí ke straně. Muže ten nápor na smysly rázem probral. Tomuhle by se Zahíd býval raději vyhnul. Hasič zprudka otevřel oči. Když mu došlo, že civí na ocas letadla, pochopil, co se s ním děje. Vzepřel se proti síle větru a podíval se do letadla, kde ho Zahíd svíral kolem nohou – a nepřestával ho soukat ven.

Jejich oči se setkaly na dost dlouho, aby Zahíd v těch hasičových postřehl bezbřehou hrůzu – a pak ho posledním rázným pohybem vystrčil ze dveří. Tělo okamžitě zmizelo z dohledu a odneslo s sebou kratičký výkřik. Zahíd se pevně chytil, protože letadlo se prudce naklonilo, jak se v okamžiku hasičova pádu posunulo těžiště – přesně jak Steyl varoval. Steyl manévr zvládl a znovu vyrovnal let. Zahíd se po něm ohlédl a pilot mu pohled oplatil. Kývli na sebe a Steyl se otočil zpátky k přístrojové desce.

Zahíd cítil, jak se letadlo lehce vychyluje doleva, jako by sedělo na talíři gramofonu rotujícího proti směru hodinových ručiček. Steyl letěl přesně podle plánu s protisměrně vychýlenou směrovkou a křidélky, klouzal vpřed bočením – letadlo proráželo vzduch mírně vychýlené z podélné osy trupu. Díky tomu se odklonil vzdušný proud: stékal podél návětrné strany, a ne podél nosu, takže do otevřených dveří narážel zezadu. Zahíd byl připraven. Větrné proudění smýklo dvířky do téměř vodorovné polohy, takže na ně snadno dosáhl. Popadl větší dolní díl, přitáhl si ho a zajistil ho páčkou v uzavřené poloze. Potom udělal totéž s horním. Hřmot uvnitř letadla polevil z řevu hurikánu na vytrvalé bzučení zahradní sekačky. Zahíd se uvolnil a zhluboka vydechl. Ohlédl se a uviděl Steyla, jak se vyklání z kokpitu a ukazuje mu zvednutý palec. Zahíd mu to gesto oplatil a znovu si oddechl úlevou.

Posadil se zpátky na sedadlo a letadélko začalo znovu stoupat. Poddal se přetížení, zavřel oči a zabořil hlavu do pohodlné opěrky, zmožen divokým náporem pocitů. Zažil věci, které si většina lidí nedokáže ani představit, ale takovouhle dosud ne. Nepatřil k lidem, kterým se snadno zrychlí puls, ale teď mu krev tepala v žilách jako zběsilá. Připadal si jako nabitý elektřinou. Zhluboka se nadechl a vrýval si ten pocit do paměti. Bezmezně ho těšilo, že i člověka jako on mohou v životě potkat nové zážitky.

Se Steylem se o tom bavili před několika lety, když si ho poprvé najal na jednu ze svých tajných cest. Probírali možnost, že někdy k podobné situaci dojde. Jednoho večera po několika pivech vyprávěl Steyl Zahídovi, co se dělo při partyzánských válkách v Angole, když se svou starou cessnou Caravan přepravoval povstalce hnutí UNITA. Líčil mu, že k nejoblíbenějším zábavám rebelů patřilo vzít houf zajatých příslušníků SWAPO – vládních sil podporovaných Sověty a Kubánci, proti nimž bojovali – a za bujarého opileckého řehotu je vyhazovat z letadla. Zahída jeho vyprávění mimořádně zaujalo, ale do dneška neměl příležitost zažít to na vlastní kůži.

Za to čekání to stálo.

Pomalu otevřel oči, probral se ze zamyšlení a zjistil, že ho z protějšího sedadla pozoruje Simmons. Byl vzhůru a při vědomí a zíral na něj vytřeštěnýma očima. Z hrůzy, která z nich čišela, Zahíd poznal, že archeolog všechno viděl.

Obdařil ho úsměvem, v němž nebylo ani stopy po humoru či vřelosti.

Vědomí, že Simmons jeho čin s bezmocným úžasem sledoval, učinilo ten zážitek ještě pamětihodnějším.

18

Istanbul Turecko

Reilly zahlédl Vedata Ertugrula, hned jak se dveře airbusu Alitalia otevřely. Právní přidělenec istanbulského zastoupení FBI, pupkatý Američan tureckého původu s mohutnými sanicemi trumpetisty a váčky pod očima, na ně čekal ve výstupním tunelu. Před třemi lety se krátce setkali v přímořském městě Antalya na jihu země a Reilly zjistil, že Ertugrul je výkonný a příjemný. Když k němu teď s Tess vykročili, doufal, že se na tom nic nezměnilo.

Vedle Ertugrula stáli dva muži tmavší pleti, jeden v tmavomodré uniformě policejního důstojníka se zlatou hvězdou na náramenících, druhý v tmavošedém obleku a bílé košili. Oba měli bezúsměvné tmavohnědé oči a kratičký sestřih. Jejich strnulý výraz umocňovaly mohutné kníry. Proběhlo krátké představování a poté Ertugrul, policejní náčelník a místní agent odvedli Tess a Reillyho z klimatizovaného výstupního tunelu postranním východem. Sešli po schodech na odbavovací plochu. I když se už schylovalo k večeru, bylo pořád vedro k zalknutí a ve vzduchu visel pach leteckého benzínu.

U předku letadla na ně čekaly dva černé suburbany s tónovanými skly. Chvilku nato se oba opancéřované vozy propletly mezi letištními bezpečnostními bránami a zamířily do Královny měst.

Ertugrul, který seděl v prostřední řadě sedadel přímo před Reillym, se po něm ohlédl a podal mu pouzdro s pistolí a krabici nábojů. „Tohle je pro vás.“

Reilly pistoli převzal a zkontroloval si ji. Byl to standardní glock 22 se zásobníkem na patnáct ran; neměl na sobě jediný škrábanec a byl čerstvě naolejovaný. Připnul si pouzdro na opasek a zbraň do něj zastrčil. „Díky.“

„Musíte mi podepsat převzetí,“ přistrčil mu Ertugrul formulář a pero. „Zrovna když jste přistávali, mluvil jsem s Tildenem,“ dodal. „Žádná sláva.“

„Z otisků nic nebylo?“ zeptal se Reilly, zatímco se podepisoval.

Ertugrul zavrtěl hlavou. „New York se spojil s Langley, Národní bezpečnostní agenturou a ministerstvem obrany a pokoušeli se toho muže identifikovat, ale zatím nic.“

„Někde ho podchyceného určitě máme,“ zavrčel Reilly a vrátil mu papíry. „Není to žádný amatér. Tyhle věci nedělá poprvé.“

„V tom případě se umí sakra dobře vyhýbat záři reflektorů.“

Reillym zacloumal vztek. Vykoukl ven na bezmračné nebe. Nad letištěm se řadila k závěrečnému přiblížení proudová letadla; šňůra stříbrných teček se táhla do nedohledna. V Istanbulu právě vrcholila sezóna a turisté se sem hrnuli odevšad. „Jak tu fungují vstupní hraniční kontroly?“

Náčelník policie usazený vedle Ertugrula v prostřední řadě se po Reillym ohlédl.

„Míří sem,“ prohlásil Reilly. „Pokud tu už není.“

„Myslíte, že se dobral ke stejným závěrům jako experti ve vatikánském archivu?“ zeptal se ho Ertugrul.

„Určitě,“ potvrdil přesvědčeně Reilly. „Má k ruce uneseného Simmonse.“

Ertugrul si vyměnil s policistou pár slov turecky a obrátil se znovu k Reillymu. „Podle našich přátel jsou hraniční kontroly v celé zemi neprodyšné. Většina letišť slouží zároveň vojenskému provozu a vzhledem k situaci s Kurdy a dění v Iráku platí přísná opatření pro vstup do země permanentně. Potíž je, že k hlavnímu podezřelému nemáme v ruce skoro nic. Ani nevíme, jaký pas používá.“ Prohrabal se aktovkou a podal Reillymu hromádku výjezdů z tiskárny. „Můžeme jim dát k dispozici jen jeden obličej, po kterém se poohlížet, a to Simmonsův.“

Reilly studoval rozeslaný popis hledaných osob. Sestával z paralelních sloupců v turečtině a angličtině a křičela z něj obvyklá tučná písmena. Obsahoval několik krátkých popisných odstavečků a dvě fotografie: Jeden zrnitý a prakticky nepoužitelný snímek atentátníka z vatikánské bezpečnostní kamery a kvalitní Simmonsovu fotografii pasového formátu. Usmíval se z ní mladý muž s drsnou tváří, bystrýma očima a vlnitými vlasy po ramena. Pohledný mužný typ.

Bylo to poprvé, kdy Reilly spatřil obrázek nezvěstného archeologa. Překvapeně pohlédl na Tess, která seděla na zadním sedadle vedle něj. „Tak tohleto je Jed Simmons?“

„Ano – proč se ptáš?“

Reilly se na ni pobaveně zadíval. „Ale nic,“ pokrčil rameny.

„Copak?“ naštětila se.

Viděl, že Ertugrul a turecký policista jsou zabráni do hovoru, ale přesto se k ní naklonil blíž. „Když jsi tvrdila, že je slavný archeolog a ohromný expert na templáře atakdál…, představoval jsem si ho staršího. Jako intelektuála a tak trochu bábovku.“ Udělal pauzu a nadhodil: „A taky asi ošklivějšího.“

Tess se zahihňala. „Ale kdepak,“ provokovala ho schválně. „A jakou má kondici! Páni, měl bys ho vidět při kitesurfingu. Nikdo mu nesahá ani po kotníky.“

„Profesor Jed Simmons, hlava otevřená, superman a krasavec. Kdo by to byl řekl?“ opáčil Reilly kousavě.

Tess si ho zvědavě změřila a pak se tiše zasmála. „Panebože! Ty vážně žárlíš, viď?“

Než jí stačil odpovědět, otočil se k nim Ertugrul.

„Vypátrali jsme manželku a dceru Behrúze Šaráfího. Včera večer jsem je navštívil. Tady naši přátelé je vzali do ochranné vazby.“

Reilly se zamračil. „Co s nimi bude?“

„Těžká otázka. Domů do Íránu se vrátit nemohou, vzhledem k tomu, kdo za tím vším může být.“

„Probral jste to s lidmi od nás?“ zeptal se Reilly.

Ertugrul přisvědčil. „Ano. Staniční náčelník mluvil s velvyslancem a konzulem. Prý by neměl být problém opatřit jim statut politických uprchlíků. Šaráfího žena má příbuzné v San Diegu, takže to je jedna z možností.“

„Co ten profesorův asistent?“

„Není po něm ani památky. Zdá se, že vzal včas do zaječích. Tou dobou, kdy Šaráfí odjel do Jordánska.“ Zachmuřil se. „Chudák práskač. Zajímalo by mě, jestli ho nechali naživu, než…“ Váhavě sjel pohledem k Tess a raději nedořekl. Pak si vzpomněl na něco dalšího, znovu prohrabal papíry a podal Reillymu další list.

„K těm útokům něco máme,“ oznámil. „Ta nevybuchlá bomba…, ta, co byla v autě vedle vás, paní Chaykinová,“ omluvně se po ní podíval. „Přišla zpráva od techniků. Nebyla to žádná dětská hračka. Devět kilo C-4 napojených na mobilní telefon.“

Reilly už se zabral do čtení. „Žádné značkovače?“

„Ne.“

„Co jsou to značkovače?“ zeptala se Tess.

„Všechny výrobce plastických trhavin, jako je C-4 nebo semtex, mezinárodní konvence zavazují, aby do svých produktů přidávali unikátní složku, která v případě potřeby pomůže určit jejich původ,“ vysvětlil Ertugrul. „Kupodivu to funguje. Neoznačený materiál se vidí málokdy. Na jednom místě se ale nachází – v Iráku. V automobilových bombách.“

„V automobilových bombách, za kterými stojí vzbouřenci podporovaní Íránem,“ doplnil Reilly.

Ertugrul se k němu otočil. „Ta naše jim byla podobná i konstrukčně. Způsobem zapojení odporového můstku a připájením k rozbušce. Ten, kdo ji dával dohromady, se učil u stejného velmistra džihádu.“ Zatvářil se významně. „Moc toho sice nemáme, ale všechno zatím poukazuje na Teherán.“

Reillymu neuniklo, že tureckému zpravodajci při těch slovech ztvrdla čelist. Turci a Íránci nejsou v nejpřátelštějších vztazích. Není žádné tajemství, že Írán v Turecku už dvacet let podporuje separatistickou Stranu kurdských pracujících – zásobuje ji zbraněmi a výbušninami a spolupodílí se na pašování drog. Pro dlouhodobě ukřivděné Turky je chabou útěchou, že militantní Kurdové v posledních letech rozšířili svůj akční rádius i na samotný Írán. Kdyby se z vatikánského atentátníka – kterého v Turecku beztak hledají kvůli vraždě učitelky Šaráfího dcery – vyklubal íránský agent, Turci by se div nepřetrhli, aby ho dostali do rukou a mohli ho popravit vlastnoručně.

Dálnice šplhala do kopce. Na vrcholu stoupání se jim otevřel výhled na město v celé jeho kráse. V dálce se měkce zvedalo sedm kopců a na jejich vrcholcích monumentální mešity s mohutnými kupolemi a štíhlými minarety – nezaměnitelná, překrásná silueta města císařů. Úplně napravo se rýsovala Hagia Sofia, chrám Boží moudrosti, který téměř tisíc let býval největší katedrálou na světě, než ho Osmané po dobytí Konstantinopole roku 1453 proměnili v mešitu. Císařské hlavní město, jemuž se kdysi přezdívalo „město všech tužeb světa“, přestálo víc obléhání a útoků než kterékoli jiné na zemi a je jediné, které je rozkročeno na dvou kontinentech. Od svého založení před více než dvěma tisíci lety je rovněž místem setkávání – a střetávání – Východu se Západem. Podle všeho je mu ta dvojrole souzena.

„Takže ta informace… Říkáte, že náš pachatel sem jede hledat nějaký starý klášter?“ zeptal se Ertugrul.

„Všechno se točí kolem templářského rytíře jménem Konrád. Dochovalo se o něm málo informací, ale archiváři ve Vatikánu jich z naskenovaného registru pár vydolovali,“ vysvětloval Reilly. „Právě o ty našemu pachateli šlo. Poté, co křižáci roku 1291 ztratili Akkon, pobýval Konrád na Kypru. To zjistil už Simmons. V registru jsou ale informace o tom, co se s ním stalo pak.“

Předal štafetu Tess. „V měsících a letech, které následovaly po vydání zatykačů na templáře v roce 1307,“ pustila se do vyprávění, „vyrazila do světa celá armáda inkvizitorů, aby pochytali uprchlé a zkonfiskovali pokud možno všechen jejich majetek. Jeden z inkvizitorů, kněz, jehož vyslali po stopách templářů vyhoštěných z Kypru, strávil rok pátráním v oblasti mezi Antiochií a Konstantinopolí. Ve svém deníku zaznamenal, že v zapadlé končině na jedné hoře narazil na zchátralý klášter plný koster mnichů. Zaznamenal také, že v kaňonu poblíž objevil hrob tří templářů. Podle náhrobního nápisu je jedním z pohřbených náš Konrád.“

„O jakou horu jde?“

„Argaeus,“ odvětila Tess. „Tak se jmenovala ve staré latině. Vy ji patrně znáte jako Erciyes Dağı.“

Ertugrul přikývl, že to jméno poznává. „Erciyes Dağı. Je to vyhaslá sopka.“ Nejistě se po nich podíval. „Je obrovská.“

„Já vím,“ přitakal Reilly zasmušile.

„Leží přímo uprostřed země, v Anatolii. Je tam lyžařské středisko.“ Ertugrul se na chvilku zamyslel a pak se zeptal: „Takže to je ten klášter, s jehož hledáním vám mají pomoci lidé z Patriarchátu?“

Reilly přitakal. „Konrádova stopa končí u jeho hrobu. Myslím, že právě tam s největší pravděpodobností míří náš pachatel. Urči-tě doufá, že tam objeví nějaké vodítko k tomu, co rytíři sebrali mnichům. Jenže nevíme přesně, kde ten hrob hledat, a on taky ne. Inkvizitor ve svém deníku popisuje polohu kaňonu vzhledem ke klášteru – ale my nevíme, kde ten klášter byl.“

„Nedokážeme zrekonstruovat inkvizitorovu cestu podle popisu terénu?“

„Ta oblast je různých údolí a kaňonů plná. Bez znalosti výchozího bodu bychom tápali naslepo,“ odpověděla Tess. „Musíme najít klášter a z něj odvodit směr.“

„Víme, že to byl basilejský klášter,“ dodal Reilly. „Čili orto-doxní.“

„Takže pokud o něm existuje nějaký záznam, nabízí se začít s pátráním v ústředí ortodoxní církve,“ dovodil si Ertugrul.

„Správně,“ přitakal Reilly. „Jestli klášter najdeme, zavede nás k hrobu templářů inkvizitorův popis. A jestli k němu dorazíme první, možná se tam dočkáme našeho atentátníka – a taky Simmonse.“

„Po našem rozhovoru jsem zavolal sekretářce arcibiskupa. Čekají nás,“ oznámil Ertugrul. „Třeba budeme mít štěstí,“ dodal.

V Reillym začal znovu probublávat vztek, když si vzpomněl, jak dokonale hrál atentátník svou roli od jejich prvního setkání na římském letišti až do chvíle, kdy ho Reilly v papamobilu odhalil. Neponechal nic náhodě a Reilly nevěřil, že stačí doufat ve šťastný obrat osudu. Dopadnout toho chlapa bude vyžadovat víc.

Sjeli z dálnice do bludiště uliček v centru Istanbulu. Proplétali se jimi a za neustálého vytrubování klaksonů a rachotu obstarožních dieselových náklaďáků a autobusů mířili k hradbám podél poklidných vod Zlatého rohu. Jejich malý konvoj několikrát odbočil, až nakonec zahnul do úzké jednosměrky, která se podél vysoké zdi nalevo vinula do mírného svahu.

„Tamhle je Fanar,“ ukázal okénkem Ertugrul. Použil pro Pat-riarchát jeho běžnou přezdívku podle jména čtvrti, v níž sídlí.

Reilly a Tess vyhlédli ven. Za zdí se rozkládal areál řeckého orto-doxního Patriarchátu, který je pro ortodoxní církev tímtéž, čím je Vatikán pro katolíky, i když nepůsobí tak velkolepě. Ortodoxní církev není jednotná a nemá v čele jednoho duchovního vůdce. Je roztříštěná a každá země, kde má hodně příslušníků – například Rusko, Řecko či Kypr –, má svého vlastního patriarchu. Ekumenický patriarcha z Istanbulu je přesto považován za formálního vůdce, „prvního mezi sobě rovnými“. Sídlí však ve skromném shluku všedních budov.

Areál vybudovali kolem kostela svatého Jiří, prosté stavby bez kupole, která původně bývala konventem. Celá by se bohatě vměstnala do chrámové lodi Svatopetrské baziliky a ještě by kolem zbylo místo. Přesto je duchovním centrem ortodoxní církve. Má překrásnou výzdobu a uchovává několik vzácných ostatků, včetně kusu sloupu, u nějž byl údajně před ukřižováním bičován Ježíš. Na pozemku stíněném stromy stojí kromě kostela ještě klášter, několik úředních budov a především – tedy alespoň pro Tess a Reillyho – knihovna Patriarchátu.

Asi sedmdesát metrů před vjezdem do areálu začal provoz před oběma suburbany váznout. Po obou stranách ulice, která stoupala na vrchol kopce k Patriarchátu a za ním znovu klesala, stála zapar-kovaná auta, takže uprostřed zbyl jen jeden jízdní pruh a ten se teď ucpal. Netrpělivci se okamžitě opřeli do klaksonů, aby dali najevo nelibost nad zdržením. Reilly se otráveně vyklonil do strany, aby lépe viděl. Vepředu, o několik aut dál, se u hlavní brány Patriarchátu tísnil hlouček lidí. Vypadali rozrušeně. Všichni se dívali na cosi uvnitř areálu a ukazovali si tam. Z minibusu a taxíku, které také uvázly v zácpě, se hrnuli ven pasažéři. I řidiči už byli venku a dívali se stejným směrem.

Reilly sledoval jejich pohled a spatřil, co je tak zaujalo. Nad vzdálenějším rohem jedné budovy stoupal černý kouř.

A vtom uviděl ještě něco dalšího.

Osamělou postavu vycházející z areálu.

Muže s krátkými tmavými vlasy, v černé kněžské sutaně. Kráčel nenuceně, možná trochu chvatně, ale rozhodně ne způsobem, který by poutal pozornost.

Reillymu se nahrnula krev do spánků.

„To je on,“ zařval, vyklonil se dopředu, kam až to šlo, a ukázal přímo před sebe. „Ten kněz, tamhle! To je náš člověk. Ten všivák je zrovna tady!“

19

V prvním suburbanu vypukl poprask. Všech šest pasažérů se pověsilo očima na sbíhající se zástup před vchodem do Patriarchátu.

„Kde?“ vyhrkl Ertugrul. S nataženým krkem se rozhlížel zleva doprava. „Kde je?“

„Přímo tamhle,“ zavrčel Reilly. Nahýbal se přes Ertugrula, že přes něj div nepřepadl. Snažil se udržet svůj terč v dohledu, ale muž v kněžské sutaně odcházel opačným směrem a mizel mu za zástupem. „Ztratí se nám,“ vydechl. Když viděl, že se auta ne-mají k pohybu, přešplhal přes opěradla prostřední řady sedadel a Ertug-rulova záda, rozrazil dveře a soukal se ven.

Vtom zaslechl, jak policejní náčelník cosi vztekle vyštěkl na mladého policistu za volantem a přiměl ho udělat tu nejhorší možnou věc – začít naplno troubit, vyklonit se z okénka a zuřivým řevem a gestikulací nutit auto před nimi, aby uhnulo z cesty.

Zrovna když Reilly vystupoval ven, atentátník na ten neuvážený rozruch zareagoval. Za chůze se ohlédl, přejel pohledem okolí a setkali se očima.

Chyba, zaklel Reilly v duchu. Dal se do běhu a tasil pistoli. Zatracená chyba.

Zahíd viděl Reillyho vyskočit z černého terénního vozu a roz-běhl se. Nesměl ztratit ani vteřinu. Reilly už se k němu hnal s tasenou pistolí, byl o nějakých deset dvanáct aut dál. Ze suburbanu a ještě jednoho za ním vybíhali další muži.

Zaskočilo ho to.

Jsou dobří, zuřil. Ne, oni ne, opravil se. To Reilly. Reilly je dobrý.

Odložil tu obavu na později. Teď se musí vypořádat s momentální situací.

Zaparkoval svoje pronajaté auto kousek pod vrcholem stoupání, na druhé straně od brány Patriarchátu. Okamžitě mu došlo, že ho tam bude muset nechat. Stálo o padesát metrů dál, příliš daleko na to, aby se k němu bezpečně dostal, a navíc by neměl čas vymanévrovat z těsného parkovacího místa.

Rozhodl se pro mnohem účinnější únikovou cestu.

S chladnou výkonností člověka, který si před hlavním vystoupením stokrát procvičil potřebnou rutinu, se obrátil na podpatku a vykročil zpátky do kopce – skrz zástup lidí směrem k Reillymu, ale hlavně přímo k autům, která zastavila před branou areálu.

Zpod sutany vytáhl velký glock.

A bez sebemenšího zaváhání začal střílet.

Vypálil prvních šest ran do vzduchu pánubohu do oken a řval: „Vypadněte odtud! Zmizte! Hned!“ Gestikuloval jako šílenec. Účinek se dostavil okamžitě: lidé se rozkřičeli a vyděšeně se prchali někam schovat – směrem od něj a přímo Reillymu do cesty.

Zahíd nelenil. Doběhl k autu na samém začátku kolony. Šokovaný řidič stál u dvířek dodávky, jako by mu nohy vrostly do země. Zahíd vypálil doslova od boku. Než si muž stačil uvědomit, co ho zasáhlo, střela ráže .380 mu rozervala hrudník a s ošklivým mlaskavým zvukem ho odhodila dozadu. Zahíd ani nezpomalil. Lhostejný k okolní panice oběhl otevřená dvířka dodávky a znovu namířil, tentokrát na taxík za ní. Taxikář, který u auta stál, s hrůzou zíral na kněze-pistolníka. Zvedl ruce. Nohy mu podklesávaly strachy. Ve slabinách se mu rozpíjela mokrá tmavá skvrna. Na okamžik se setkal pohledem se Zahídovýma bezcitnýma očima. Pak Zahíd plynulým pohybem stočil zrak i hlaveň k přední pneumatice. Stiskl spoušť jednou, podruhé a ještě jednou do třetice, dokud z pneumatiky nezbyly jen cáry. Auto se sesunulo ke straně a ztěžka dosedlo na rám.

Přes střechu ochromeného taxíku zahlédl Reillyho, jak se probíjí přívalem prchajících čumilů. Byl od něj necelých třicet metrů. Zahíd zvedl pistoli a snažil se dostat Reillyho na mušku, ale kolem bylo příliš zmatku a neměl čistou palebnou dráhu.

Bylo načase zmizet.

S pistolí ještě pořád v ruce naskočil za volant dodávky, rozjel se a dupl na plyn.

Reilly ztratil svůj cíl z očí těsně předtím, než padly první výstřely a nahnaly mu do cesty dav.

Lidé se řítili přímo na něj – muži a ženy všeho věku a rozměrů. Ječeli a povykovali a hlava nehlava se snažili uniknout do bezpečí. Probíjel se tím chaosem, ale měl co dělat, aby se vůbec udržel na nohou a nenechal se smést. Ze všech stran do něj naráželi zpanikaření prchající a drahocenné vteřiny odtikávaly – vteřiny, během nichž zaslechl další výstřel a po něm několik dalších. Každý ho jako rána bičem popohnal vpřed.

Držel si pistoli před obličejem, druhou rukou si razil cestu davem a vytrvale hulákal „Uhněte mi!“ Krok za krokem postupoval, když vtom to uslyšel – zavytí motoru vytočeného do obrátek a zasvištění pneumatik. Kolem se přehnali poslední lidé a odkryli mu výhled na odjíždějící dodávku.

Reilly se za ní tryskem rozběhl, pak se ale zarazil. Namířil a vystřelil, jednou, dvakrát, třikrát…, jenže na tu vzdálenost to nemělo cenu. Dodávka už mizela z dohledu. Rozhlédl se a bleskurychle vyhodnotil situaci. Z okna v horním patře jedné budovy Patriarchátu se valil černý dým a ven vybíhali zpanikaření kněží, ulicí se k němu hnal Ertugrul a turečtí policisté, na zemi ležel zastřelený člověk a další stál zkamenělý hrůzou u taxíku. Taxík seděl na ráfku pneu-matiky, takže blokoval všechna auta za sebou a nezdálo se, že se hned tak pohne z místa – rozhodně ne dost brzy.

Zbývala tudíž jen jediná možnost.

Běžet, jak nejrychleji to půjde, a doufat v zázrak.

Reilly se vyřítil ve stopách dodávky, která o kus níž mizela za zatáčkou. Funěl z plných plic a pomáhal si v běhu mohutnými rozmachy loktů, dlaněmi rozrážel nehybný vzduch a jeho podrážky v drsném staccatu bubnovaly o asfalt. Přesprintoval kolem nějakých dvaceti zaparkovaných aut a pak ten svůj zázrak spatřil – ženu středního věku, jak nastupuje do malého tmavočerveného Volkswagenu Polo.

Nebyl čas na dlouhé vysvětlování.

Vychrlil pár omluvných slov, vyškubl jí klíčky, skočil za volant a vyřítil se s autem od chodníku do vozovky, až pneumatiky zaječely. Raketovým tempem vyrazil za kořistí a zanechal za sebou ženin rozhořčený křik.

20

Mansúr Zahíd se předním sklem soustředěně rozhlížel po okolí.

Istanbul jakžtakž znal, během svých akcí ho při různých příležitostech navštívil už několikrát. Ale v uspořádání zdejších ulic se dost dobře neorientoval a úzké uličky Fanaru neznal natolik, aby věděl, kam jede. I když na tom vlastně nezáleželo. Z knihovny Patriarchátu si odnesl, co chtěl. Teď potřeboval jediné – položit mezi sebe a areál dost široké nárazníkové pásmo, aby měl jistotu, že se mu nikdo nepověsí na paty. Potom odstaví dodávku, chytí si taxík a nechá se odvézt za Steylem a jejich zajatcem archeologem.

Na křižovatce odbočil doprava směrem k nábřeží a obousměrné pobřežní komunikaci, která se vlní nahoru a dolů po jižním pobřeží Zlatého rohu. Jestli se k ní dostane, bude v bezpečí. Na hlavní dopravní tepně Reillymu a té jeho partě pohodlně ujede. Už jsem od vody určitě jen kousek, pomyslel si a trochu se uvolnil. Nanejvýš pár ulic.

Dočasnou úlevu brutálně uťalo zaječení pneumatik. Zpoza rohu vyrazilo auto.

Zahíd se podíval do zrcátka. Objevil se v něm tmavočervený volkswagen a rychle ukusoval ze vzdálenosti, která je dělila.

Stačilo mu letmo zahlédnout řidiče, aby v něm poznal Reillyho.

Ten parchant, zaklel v duchu. Přišlápl plyn až k podlaze a pevněji sevřel volant.

Dojel k rušné křižovatce, jen nepatrně přibrzdil a houkáním si prorazil cestu. S napětím sledoval zpětné zrcátko, ale téměř vzá-pětí se rozvřeštěl přibližující se klakson, z mumraje na křižovatce se vyloupl volkswagen a rozehnal se za ním jako rozvzteklený teriér.

Zahíd prolétl několik dalších křižovatek bez ohledu na rozběsněné řidiče, kterým vjel do cesty; jako při demoličním derby využíval odstrašující mohutnosti dodávky, aby je donutil uhnout, a díky tomu ujel Reillymu o několik aut. Odbočil schválně tak, aby ho přitom zezadu clonil velký náklaďák, a ujížděl na plný plyn. V bočním zrcátku kontroloval, kolik délek tím manévrem získal – a vtom udeřila pohroma. Konečně dorazil k nájezdu na pobřežní dálnici, kterou tvořily dvě oddělené dvouproudové komunikace, jedna vedoucí na sever a druhá na jih; místy běžely těsně vedle sebe, místy se jedna od druhé hodně vzdalovaly.

Potíž vězela v tom, že nájezd byl ucpaný.

Zahíd zabrzdil a zjišťoval situaci před sebou. Na pobřežní silnici mířící k severu, na kterou nájezd vedl, stála beznadějná kolona. K vzteku bylo, že ve směru na jih bylo prázdno, jenže Zahíd se tam nemohl dostat, protože se za něj mezitím přilepila další auta a náklaďáky a po obou stranách měl plechová svodidla.

Ocitl se v pasti.

A co hůř, ve zpětném zrcátku o sedm aut za sebou uviděl, jak se rozlétla dvířka tmavočerveného vozu a vyskočil z nich Reilly.

V Zahídovi jeho houževnatost vzbuzovala stejnou měrou uznání i vztek. Také vyskočil z dodávky.

Přeběhl vozovku, přehoupl se přes svodidlo a uháněl přes sluncem spálený trávník k pobřežní silnici. Ohlédl se a zjistil, že Reilly běží za ním. Napadlo ho vytáhnout pistoli a střelit po něm, ale rozmyslel si to. Radši pádil dál, prokličkoval mezi auty stojícími v koloně, přelezl svodidlo na druhé straně, přeběhl další kus trávníku, zdolal další svodidlo a dostal se na silnici vedoucí jižním směrem, po níž svištělo jedno auto za druhým.

Znovu se ohlédl. Reilly se blížil. Zahíd se vrátil pohledem k silnici a odhadoval přijíždějící auta. Vyhlédl si bílý sedan s jediným člověkem uvnitř. Skočil do vozovky a mával rukama nad hlavou, jako by se dožadoval pomoci. Počítal s tím, že kněžská sutana udělá svoje – a také že ano. Auto okamžitě zpomalilo a zajelo ke straně. Několik dalších za ním muselo zabrzdit; pneumatiky a klaksony ječely na protest. Zahíd je ignoroval. Nasadil upřímně kajícný výraz a došel k sedanu. Řidič, hubený plešatý člověk, začal stahovat okénko. Jen co kousek sjelo, hmátl Zahíd dovnitř, otevřel si, rozepnul tomu nešťastníkovi bezpečnostní pás a jediným prudkým pohybem ho vytáhl z auta ven. Mrštil jím o asfalt jako pytlem brambor. Mužem to smýklo do vedlejšího pruhu, kde se mu jen tak tak vyhnul projíždějící kamión. Zahíd si té lidské kuželky dál nevšímal. V té chvíli už seděl za volantem Fordu Mondeo a uháněl po volné silnici pryč.

Když Reilly přeskočil poslední svodidlo a ocitl se na rušné pobřežní silnici, zadní světla Zahídova ukradeného auta se už ztrácela v dálce. Sotva popadal dech. Uviděl šokovaného plešatého muže zabraného do rozčilené debaty s šoféry vozů, které zastavily za ním. Zablokovaly jeden pruh a vyvolaly řetězovou reakci nadávek a houkání.

Nesmím ho nechat utéct. Podruhé už ne.

Doběhl k nim a naléhavě ukázal na první auto. „To je vaše?“ vyhrkl na jednoho z mužů. „Je vaše?“

Ten muž i plešatec se po něm podezíravě podívali a o krok couvli. Vrtěli hlavou, že ne. Třetí – robustní chlapík s býčí šíjí a hrubou pletí – se nehýbal z místa. Vychrlil turecky zuřivou tirádu a rozhořčeně se oháněl rukama.

Na tohle nemám čas.

Reilly si sáhl za záda a tasil pistoli. Namířil na něj, ale zároveň zdvihl druhou paži ve smířlivém gestu.

„Uklidněte se, ano?“ nařídil všem třem. „Chcete, aby mu to prošlo? Vážně to chcete?“

Ten plešatý se chystal něco říci, ale horkokrevný ranař se tak snadno nedal. Spustil znova, zahrnul Reillyho salvou nadávek a bojovnými gesty mu dával najevo, že na něj zbraní dojem neudělá.

Trhni si nohou, naštětil se Reilly. Sklopil hlaveň a vypálil mu tři rány pod nohy. Muž uskočil, jako by šlápl na hada. „Naval klíče,“ zařval Reilly, ukázal znova na první auto a vrazil mu rozpálenou hlaveň pod nos. „Dej mi ty svý podělaný klíče od auta, jasný?“

Zaskočený goliáš zmateně nakrabatil obočí, ale natáhl ruku a klíče mu podal. Reilly je popadl, utrousil nevrlé „díky“ a vrhl se k vozu, stejšnu prapodivné provenience. Vklouzl za volant, potlačil nevolnost ze smradu zatuchlých cigaretových špačků, které přetékaly z popelníku v palubní desce, a vyrazil na honbu za kořistí.

První dva kilometry ani nemusel moc předjíždět, protože ten zmatek zbrzdil provoz. V dálce před sebou spatřil bílou tečku a ten pohled ho nabil novou energií, ačkoli věděl, že z motoru auta o moc víc nevyždímá. Zrovna předjížděl rozhrkaný starý autobus přecpaný lidmi, když se mu pod sakem ozvalo vyzvánění, až sebou škubl. Pustil jednou rukou volant, sáhl si do kapsy a vylovil BlackBerry.

Dunivý hlas Nicka Apara mu div neprotrhl ušní bubínek. Zněl čistě, jako by Aparo volal z vedlejšího auta, a ne z budovy na Federal Plaza na dolním Manhattanu. „Hele, co to tam provádíš? Evropská dovolená se nevyvedla, Clarku Griswolde?“

Reillymu se matně vybavilo, že je to nějaká narážka na starý film s Chevy Chasem, ale příliš se soustředil na honičku za bílým fordem, než aby nad tím dumal.

„Teď nemůžu mluvit,“ odbyl ho, aniž odlepil oči od vozovky před sebou.

„Tohle si rád poslechneš, milánku Clarkie,“ ignoroval Aparo parťákovu obtížnou situaci. „Jde o toho tvého záhadného muže. Něco máme.“

21

„Později,“ odsekl Reilly. „Teď potřebuju, abys mým jménem zavolal Ertugrulovi. Řekni mu, že jedu po pobřežní silnici ve stejšnu“ – sjel pohledem k volantu, který na sobě naštěstí měl jméno, a nejen nějaké obskurní logo – „Kia, tmavomodrém, a že náš cíl je v bílém sedanu kus přede mnou. Jedeme“ – rychle zaznamenal polohu slunce a v duchu z ní odvodil směr – „podél vody na jih. Aspoň myslím.“

Aparo podle očekávání změnil tón a žertíky rázem vystřídala vážnost, jako by hypnotizér luskl prsty. „Jaký cíl? Ten atentátník?“

„Jo,“ vyhrkl Reilly. „Tak už volej.“

Do Aparova tónu proniklo rozčilení. „Vydrž na lince. Zavolám mu z druhé. Čím ten parchant jede?“

„Nevím, moc jsem na to auto neviděl. Ale podle té rychlosti, kterou to švihá, se pozná snadno.“

„Dobře, vydrž, už to vyzvání.“

Reilly zmáčkl tlačítko hlasitého odposlechu a odhodil přístroj na vedlejší sedadlo. Míjel ucpanou dálnici v protisměru takovou rychlostí, že mu auta v koloně splývala. Silnice se lehce stáčela doprava doleva, ale pořád umožňovala přímý výhled. Reillymu se zrychlil puls, když uviděl, jak bílý sedan prudce vybočil doleva, aby předjel pomalu jedoucí sdílené taxi dolmuš, které se valilo prostředkem po středové dělicí čáře. Sice se mu to povedlo, ale rozkývaný přetížený minibus ho trochu zbrzdil, takže Reilly měl toho všiváka skoro na dosah. Zablikal reflektory, zatroubil a bez zpomalení se prořítil kolem dolmuše. Metr za metrem stahoval ztrátu na bílý sedan; teď už viděl, že je to Ford Mondeo.

Svíral volant, jako by to byl krk toho zmetka. Vpředu se objevil první ze dvou mostů přes Zlatý roh. Mondeo maličko přibrzdilo na čtyřlístkovém nájezdu a Reilly na něj získal další metry. Hnal se atentátníkovi v patách přes Atatürkův most. Most byl starý a připomínal spíš silnici na hrázi, jelikož stál na betonových pilířích a měl v každém směru dva jízdní pruhy s úzkým chodníkem po kraji. Byl na něm daleko hustší provoz, takže mondeu nezbylo než zpomalit. Reilly se na něj dotáhl a přilepil se mu na kufr. Atentátník začal kličkovat z pruhu do pruhu a vynucoval si cestu mezi bezmocnými tureckými řidiči.

„Jsem těsně za ním, jedeme přes most,“ zařval Reilly stranou směrem k telefonu a prosmýkl se kolem nějakého pomalejšího vo-zu. „Na druhém břehu vidím napravo starou věž, vypadá to na zbytek nějakého hradu.“

„Slyším tě,“ ujistil ho Aparův hlas, ztlumený mluvítkem zabořeným do sedadla. „Ertugrul to předává nějakému místnímu poldovi, kterého má s sebou. Drž se ho, kámo.“

Je to na ně příliš rychlé, pomyslel si Reilly. Nestihnou mi přijít na pomoc. Musím to zvládnout sám.

„Je to Galatská věž,“ ozval se znovu Aparo, stejně udýchaný jako jeho partner. „Už vědí, kde jsi. Vydrž.“

Reilly přišlápl plynový pedál k podlaze a vyřítil se kupředu. Od zadního nárazníku mondea ho dělilo posledních pár metrů – ale hnal se dál a narazil do něj, tvrdě ho nabral a pozoroval, jak to bílým vozem smýklo ze strany na stranu, než se zase srovnal.

Znovu dupl na plyn a vyrazil k dalšímu nájezdu.

Kia už byla tak blízko, že Mansúr Zahíd viděl, jak Reillymu planou oči loveckou vášní.

Parchant zatracená, zaklel znova, když mu modrý stejšn zaplnil zpětné zrcátko. Ubral plyn, prudce odbočil mezi dvě auta v pomalejším pruhu a vyhnul se dalšímu nárazu.

Auta kolem přibrzdila a srovnala se zpátky do jízdních pruhů, takže Reilly mírně zaostal.

Ten Američan je blázen. Toho nebude snadné setřást. Po tomhle všem už ne.

Zahídovi bylo jasné, že za mostem může každou chvíli uvíznout v dopravní zácpě. Pokud se chce vyhnout další honičce s tím vlčákem, co mu funí za krk, musí něco podniknout, a to rychle.

Se zmáčknutým klaksonem se proháčkoval kolem dalších několika aut; jedno přitom donutil vjet dvěma koly na chodník nad vodou.

Tenhle manévr a pohled na nacpaný autobus ve vedlejším pruhu, stařičký mercedes ze 70. let se střechou prohýbající se pod zavazadly, který chrlil husté černé mraky výfukových plynů, mu poskytly inspiraci.

Dojel na úroveň autobusu, zarejdoval volantem ze strany na stranu a bočně do něj drcnul. Autobus zaskřípěl a vychýlil se doprava. Za okénky se objevily vyděšené obličeje cestujících. Některé kufry a krabice vyklouzly z popruhů a sesypaly se ze střechy pod kola přijíždějících aut. Zahíd se s mondeem přimáčkl k boku autobusu a ještě víc ho vychýlil z úhlu. Autobus vylétl na chodník, prorazil tenké kovové zábradlí a obloukem se zřítil z mostu do vody.

Zahíd srovnal mondeo do správného směru a podíval se do zpětného zrcátka. Potěšilo ho, že si Reilly počíná přesně tak, jak doufal.

Reilly strnul, když viděl, jak bílé mondeo vytlačilo autobus na chodník a srazilo ho z mostu.

Odehrálo se to jako bleskem – autobus během nanosekundy zmizel z očí a dole se rozstříkl obrovský bílý gejzír. Soudě podle hory zavazadel halabala naskládaných na střeše byl asi nacpaný lidmi k prasknutí – lidmi, kteří s ním co nevidět půjdou ke dnu.

Řidič před ním dupl na brzdu a Reilly udělal totéž. I za jeho zády kvílely brzdy a bortil se plech. Všiml si, že by dokázal auta před sebou objet, ale nepřiměl se k tomu. Nemůže, když tolika lidem hrozí, že se utopí.

Musí jim pomoci.

Vyskočil z auta a rozběhl se k obrovské díře v zábradlí. Na konci mostu uviděl mizet bílý ford a na okamžik si představil domýšlivý výraz své prchající kořisti. Ten prevít, blesklo mu hlavou. Vztek a zklamání ho popohnaly. Přidávali se k němu lidé z dalších aut, shlíželi dolů, ukazovali do vody a vzrušeně se překřikovali.

Starý autobus se zčásti ponořil pod hladinu, z vody trčela jen zadní část střechy jako maličký ledovec. Reilly se rozhlížel po hladině, ale nikde neviděl nikoho plavat. Okénka autobusu zřejmě byla zasazená napevno – odklápět se dala jen úzká horní ventilace a tou se nikdo neprotáhne. Čekal ještě pár vteřin a hlavou mu táhly obavy, že dveře jsou na hydrauliku, otevírání se možná zaseklo a lidé jsou příliš zpanikaření na to, aby našli nouzové východy. Nikdo se nevynořoval. Nemohou se dostat ven, jsou v pasti. A nikdo s tím nic nedělá.

Rozhlédl se po ohromených tvářích kolem sebe – byla to směsice mladých i starých, mužů i žen, všichni byli v šoku, blábolili páté přes deváté a zdrceně se dívali dolů – a začal jednat.

Už žádní další mrtví. Ne mojí vinou. Ne, když tomu mohu zabránit.

Skopl z nohou boty, shodil sako a skočil dolů.

Hladina byla poseta zavazadly a lepenkovými krabicemi, mezi kterými se musel proplést, ale povedlo se mu doplavat k zadku autobusu a chytit se ohrádky na střeše, než zesílilo bublání unikajícího vzduchu a vozidlo začalo klesat pod vodu.

Autobus se pomalu potápěl. Reilly visel na ohrádce a přes kalnou vodu pozoroval strašidelné, děsem zrůzněné obličeje cestujících za zadním oknem. Zoufale bušili pěstmi do skla a škubali za páčky nouzových východů, ale ty nereagovaly. Reilly se jednou rukou pustil a vytáhl z pouzdra pistoli a odháněl jí cestující, kteří mu byli nejblíž, s nadějí, že pochopí, k čemu se chystá. Nerozprchli se, ale nedal se odradit. Přitiskl hlaveň k hořejšku okna tak, aby zespodu mířila k vnitřní straně střechy autobusu, vypálil v rychlém sledu pět ran a ty prorazily okénko, než je konečně zastavila voda. Poškodily sklo natolik, že ho mohl rozbít a vytlouci pažbou. Konečně povolilo a zároveň se zevnitř vyvalil tak silný proud zbylého vzduchu, že se Reilly málem neudržel ohrádky.

Cestující se v divokém zmatku drali ven. Natahovali k Reillymu paže a on je jednoho po druhém vytahoval z autobusu a postrkoval nahoru ke světlu. Pokračoval, dokud mu stačil vzduch v plicích, a pak se konečně pustil a vynořil se za nimi na hladinu. Ani úleva z toho, že všichni vyvázli, mu však nedokázala plně vynahradit trpké zklamání, které v něm hlodalo.

22

Když se Reilly vrátil k Patriarchátu, tonul celý areál v beznadějném zmatku. Příjezdovou komunikaci ucpaly hasičské vozy, sanitky a policejní auta. Všude pobíhali záchranáři a nevěděli, kam dřív.

Po vytažení cestujících Reilly doplaval k jednomu pilíři a vyšplhal zpátky na most. Na scéně se konečně objevil hlídkový policista a po poněkud bouřlivé diskusi souhlasil, že Reillyho odveze zpátky do Fanaru. Reilly si sundal košili a oblékl si místo ní sako, které shodil před skokem do vody, ale kalhoty měl promočené skrz-naskrz. Řidičovy sympatie si tím rozhodně nezískal. Kvůli všemu tomu zmatku a policejní uzávěře musel dojít posledních dvě stě metrů pěšky. U brány areálu našel Tess. Vedle ní stál Ertugrul a dva výsadkáři, které příliš svědily prsty na spoušti, než aby vzbuzovali pocit bezpečí. Skleslí policisté měli plné ruce práce s odháněním reportérů a čumilů. Kolem se na zdech a na chodnících rozvalovala menší armáda koček – v Istanbulu je zbožňují, protože prý nosí štěstí – a povzneseně tomu mumraji přihlížela.

Když Tess Reillyho zahlédla, obličej se jí rozzářil úlevou. Pak jí došlo, že je bez košile a má promočené kalhoty, a zatvářila se zvědavě.

Letmo ho políbila a vzala ho za ruce. „Musíš se převléct.“

„Mám tašku ještě pořád v autě?“ zeptal se Ertugrula.

„Ano. Parkuje o kus dál.“

Reilly nahlédl do areálu, kde zdravotníci nakládali do sanitky nosítka. Tělo na nich bylo celé zakryté šedou dekou – včetně hlavy. Kolem postával hlouček kněží se schýlenými rameny. Tvářili se zdrceně.

Reilly se tázavě podíval na Ertugrula.

„Otec Alexios. Archimandrita, nejvyšší představený knihovny. Dostal kulku mezi oči.“

„Dalšího mrtvého kněze našli v postranní uličce kousek odtud,“ dodala Tess.

„Bez sutany,“ odhadl Reilly.

Tess přikývla.

To se dalo čekat. „A požár?“

„Zlikvidovali ho, ale knihovna je vzhůru nohama, jak si jistě umíte představit.“ Z Ertugrula čišelo zklamání. „Zřejmě získal, pro co si přišel.“

„Už zas,“ utrousil Reilly zahořkle.

Stál tam se zuřivě zaťatými pěstmi a mlčky se rozhlížel po spoušti kolem. „Hned se vrátím,“ řekl pak a šel se převléct.

V půli cesty si na něco vzpomněl a vyndal z kapsy BlackBerry. Aparo se ozval po prvním zazvonění.

„Tak referuj, kamaráde.“

„Ztratil jsem ho,“ oznámil Reilly. „Ten chlap je totální cvok.“ V duchu zase viděl boční náraz, který srazil autobus z mostu. „Říkal jsi, že pro mě něco máš?“

„Jo,“ potvrdil Aparo. „Konečně se nám ozvala vojenská rozvědka. Museli jsme na ně pořádně vycenit tesáky. Dávají si sakra majzla, s kým se dělí o informace.“

„Tak kdo to je?“

„Jméno neznáme. Jen jeho předchozí akci.“

„Kde?“

„V Bagdádu, před třemi lety. Pamatuješ se na toho počítačového experta, co ho unesli z ministerstva financí?“

Reilly o tom případu věděl. V létě 2007 se kolem něj strhl pořádný poprask. Dotyčného muže, Američana, unesli přímo z výpočetního centra ministerstva spolu s jeho pěti osobními strážci. Únosci se prokázali jako členové irácké Republikánské gardy a jednoduše přikráčeli a odvedli ty muže pod záminkou, že je zatýkají. Specialista dorazil do Bagdádu teprve předchozího dne. Měl za úkol nainstalovat pokročilý softwarový systém, který by dokázal monitorovat miliardy dolarů mezinárodní pomoci a výnosů z domácích ropných zdrojů protékající iráckými ministerstvy – miliardy, které se ztrácejí téměř stejně rychle, jako přicházejí. Zpravodajci vědí, že hodně zmizelých peněz končí u íránských bojůvek operujících v Iráku, a to prostřednictvím významných Íránců, kteří v irácké vládě zastávají řadu důležitých postů a jimž nepochybně uváznou za drápkem vydatné provize. Nikdo nemá zájem korupci zastavit nebo odhalit. Ministerstvo financí bezostyšně bránilo zavedení softwaru přes dva roky. A pak člověka, kterého sem poslali ze zahraničí, aby se pokusil se zpronevěrami skoncovat, unesli necelých čtyřiadvacet hodin po příletu přímo od jeho klávesnice na ministerstvu.

Únos byl pečlivě naplánován i proveden. Byl připisován speciální jednotce Íránských revolučních gard zvané Al-Kuds – arabský výraz pro Jeruzalém –, která organizuje tajné zahraniční akce. Amerického specialistu a jeho bodyguardy našli za několik týdnů popravené a protiíránská rétorika Bílého domu zesílila. Na severu země americké jednotky pochytaly a zadržely šest íránských důstojníků. Íránské vedení, které nikdy neváhá přilít oleje do ohně a eskalovat konflikt, podniklo prostřednictvím naoko nezávislé povstalecké skupiny Asaib Al-Haq ještě odvážnější útok. Tentokrát se odehrál na základně v oblasti Karbalá během vrcholné schůzky amerických a iráckých představitelů. Skupina operativců Al-Kuds přijela k bráně základny ve flotile černých suburbanů, jaké používají američtí armádní dodavatelé. Byli oblečeni jako žoldnéři a mluvili perfektně anglicky, takže jim irácké stráže u brány uvěřily, že jsou Američané, a pustily je dovnitř. Za branou komando rozpoutalo hotové peklo: jednoho amerického vojáka zabili, čtyři další unesli a okamžitě po úniku ze základny popravili. Pro americké oddíly se z toho stal jeden z nejtragičtějších dnů v Iráku. Při přepadu kupodivu neutrpěl zranění žádný Iráčan.

„Váš cíl tam tehdy byl. Byl mezi těmi, kdo vtrhli na základnu,“ oznámil Reillymu Aparo. „Jeho otisky se našly na jednom z aut, které tam komando nechalo. A podle zpravodajských informací uskutečnil obě operace stejný tým, takže je možné – a dokonce pravděpodobné –, že se ten váš člověk podílel i na únosu programátora.“

„Víme o něm něco?“

„Ne,“ zalitoval Aparo. „Vůbec nic. Po pachatelích útoků se slehla zem. Můžu ti říct jedině to, že v tom podle všeho figuroval. Ale dává nám to určitou představu, jak asi vypadá zbytek jeho životopisu. Bůhví, v čem měl ještě prsty. Připadá mi, že ho nasazují jako specialistu na mimořádné akce.“

Reilly se zamračil. „No to teda máme kliku.“ Věděl, že ohlédnutí do historie jim nedává valné vyhlídky. Od Chomejního nástupu k moci v roce 1979 měl Írán ve všech konfrontacích se Spojenými státy vždycky navrch.

„Musíš ho drapnout, Seane. Najdi ho a zbav svět toho par-chanta.“

Reillymu se za zády rozhoukala siréna. Trhl sebou a otočil se. Ulicí se řítila sanitka. Ustoupil jí z cesty.

„Nejdřív ho musíme najít,“ řekl Aparovi. „A to si piš, že až se nám to povede, nemám v plánu pozvat ho na pivo.“

23

Vzhledem k domácímu i zahraničněpolitickému napětí, které v zemi vládne, berou Turci záležitosti národní bezpečnosti velice vážně a tenhle případ nebyl výjimkou. Necelou hodinu poté, co se Reilly vrátil k Patriarchátu, už seděl spolu s Tess a Ertugrulem v prosklené konferenční místnosti instanbulského ústředí Turecké národní policie ve čtvrti Aksaray a vyměňoval si s půltuctem tureckých činovníků otázky a odpovědi.

Zvlášť v jedné, kterou jim položil, vyvřela veškerá jeho frustrace. „Jak se dostal do země?“ zeptal se, stále ještě rozlícený, že mu atentátník vyklouzl. „Myslel jsem, že na všech letištích máte bezpečnostní opatření na vojenské úrovni.“

Zdálo se, že nikdo nemá po ruce odpověď.

Nakonec prolomil napjaté ticho Sulejman Izzettin, policejní ka-pitán, který přijel na letiště s Ertugrulem. Ta záhada ho zřejmě dráždila stejně jako Reillyho. „Zjišťujeme to. Ale nezapomeňte, že naši pohraničníci neměli k dispozici jeho zřetelný snímek ani jméno, pod kterým cestuje. A krom toho se sem mohl dopravit jinak, ne letecky.“

„Kdepak,“ odsekl Reilly. „Autem by to nestihl, z Říma je to příliš daleko. Přiletěl. Určitě.“ Rozhlédl se po místnosti. Mluvil pomaleji než obvykle a pečlivě artikuloval, aby měl jistotu, že mu všichni rozumějí. „Ten chlap dokázal bez problémů propašovat svoje rukojmí z Jordánska do Itálie. A teď je tady a jednoho z unesených ještě pořád zadržuje. Musíme zjistit, jak se přesouvá z jedné země do druhé. Kdybychom věděli, kterým vaším letištěm proklouzl, moc by nám to pomohlo.“

Mezi policisty propukla rozčilená debata v turečtině. Zajídalo se jim, že by se měli ztrapnit před zahraničními kolegy, a Izzettin si s nimi chtěl napřed promluvit bokem. Nakonec Reillymu pouze zopakoval, co řekl už předtím: „Zjistíme to.“

„Dobře. Taky potřebujeme zjistit, jak se pohybuje tady,“ pokračoval v úkolování Reilly. „Jestli ho máme vystopovat, musíme vědět, po čem se poohlížet. Jak se dopravil k Patriarchátu? Měl tam někde zaparkované auto a nechal ho tam stát, když jsme se objevili? Nebo přijel taxíkem? Anebo tam na něj někdo čekal? Má tu nějaké pomocníky?“

„A ještě něco,“ vpadl mu do řeči Ertugrul. „Jestli si s sebou přivezl Simmonse, kde ho mezitím nechal?“

„Hned po té přestřelce jsme uzavřeli okolí,“ řekl Izzettin. „Víme bezpečně, že na něj žádný řidič nečekal. Nikdo další odtamtud neodjel.“

„Pomocník mohl vystoupit z auta a odejít po svých,“ namítl Reilly.

„Co ten univerzitní asistent?“ zeptala se Ertugrula Tess. „Ten, který tohle všechno zavinil, když udal Šaráfího. Víte jistě, že odjel ze země?“

Ertugrul přitakal. „Už dávno.“

„Náš chlapík se přesouvá příliš rychle na to, aby jednal sám,“ poznamenal Reilly. „Musí mít někoho v záloze. Nezapomeňte, že až do včerejška, kdy se mu dostal do rukou ten vatikánský registr, netušil, že stopa vede zpátky do Istanbulu. Neměl čas tuhle akci naplánovat. Improvizuje. Reaguje na informace tak, jak přicházejí, stejně jako my – ale pořád je o krok napřed.“ Otočil se k Ertugrulovi. „Ten klášter… Na koho dalšího se můžeme obrátit, aby nám poradil, kde ho najít?“

„Po té střílečce jsem to v rychlosti probral s patriarchovým tajemníkem. Moc se nesoustředil, měl hlavu plnou jiných věcí. Tvrdí ale, že o něm jaktěživ neslyšel.“

„To mě nepřekvapuje,“ prohodila Tess. „Podle toho inkvizitora byl opuštěný, už když na něj narazil, a to bylo počátkem 14. století. Po sedmi staletích z něj zůstaly leda ruiny, hromada kamení někde v pustině.“

„Tajemník se vyptá ostatních kněží,“ dodal Ertugrul. „Třeba ho bude znát někdo z nich.“

Reilly se zklamaně obrátil k policistům. „Určitě máte kontakt na nějaké odborníky na univerzitě, na někoho, kdo se specializuje na historii klášterů.“

Policejní náčelník pokrčil rameny. „Jedná se o ortodoxní církev, agente Reilly. A navíc řeckou. Tohle je muslimská země. Pro naše akademiky není ten obor zrovna priorita. Jestli ten klášter nezná nikdo z Patriarchátu…“

Reilly zasmušile přikývl. Dobře si uvědomoval, že Řekové a Tur-ci k sobě nijak vřele nelnou, zvlášť po vzestupu Seldžuků a poté Osmanské říše. Hluboce zakořeněné nepřátelství doutná už přes tisíc let a přetrvává dodnes. Tu a tam kvůli nějaké citlivé záležitosti vzplane naplno, například kvůli rozdělení Kypru. „Takže momentálně víme jedině to, že je někde v pohoří Argaeus neboli Erciyes Dağı. Jak je ta oblast velká?“

Ertugrul prohodil pár vět s policisty. Jeden z nich zvedl telefon a něco do něj turecky zadrmolil. Chvilku nato přinesl mladý policista složenou mapu. Rozložili si ji na stůl. Ertugrul si znovu pohovořil s místními úředníky a pak se obrátil k Reillymu.

„Vlastně to není žádné pohoří, jen jedna hora, tady,“ ukázal na rozsáhlou tmavou oblast uprostřed země. „Vyhaslý vulkán.“

Reilly ji porovnal s měřítkem na dolním kraji mapy. „Nějakých šestnáct kilometrů na délku i na šířku.“

„To je pořádná kupka sena,“ podotkla Tess.

„Obrovská,“ souhlasil Ertugrul. „Navíc to není oblast, kterou by bylo snadné pročesat. Zvedá se do výšky přes tři kilometry a úbočí má hluboce zvrásněná hřebeny a údolími. Není divu, že klášter celá ta léta přežíval, dokonce i pod osmanskou nadvládou. Může se schovávat v kterémkoli zastrčeném koutě. Člověk by o něj musel zakopnout náhodou.“

Než stačil Reilly odpovědět, ozvala se Tess. „Myslíte, že byste mohl sehnat podrobnou mapu?“ zeptala se Ertugrula. „Nejradši topografickou – jako používají horolezci.“

Ertugrul to uvážil. „To by neměl být problém,“ ujistil ji maličko přezíravě. Objasnil Tessinu žádost turecky policistům a jeden znovu sáhl po telefonu, aby to zařídil.

Reilly se po Tess zkoumavě podíval a vrátil se ke studiu mapy. „Jak je to daleko?“

„Odtud? Zhruba osm set kilometrů.“

„Jak se tam dostane? Autem? Letadlem? Nějakým malým letadélkem, nebo snad helikoptérou?“

Policisté to probírali a horlivě přikyvovali. „Letět by mohl,“ odpověděl Ertugrul. „Kousek odtamtud je město Kayseri, kde mají letiště. Z Istanbulu se tam létá několikrát denně. Ale obejde se i bez toho. Záleží na hustotě provozu a výběru trasy, ale autem to trvá nějakých jedenáct dvanáct hodin. Letadlem necelé dvě, jenže je to mnohem riskantnější, zvlášť když teď na letištích mají nejvyšší pohotovost.“

Tu měli nejspíš i včera večer a stejně ho nezadrželi, měl na jazyku Reilly, ale radši mlčel.

„Další možnost je vlak,“ připomněl policejní náčelník. „Jenže to by asi nešlo, jestli s sebou poveze rukojmí.“

„No dobře. Jestli tedy pojede autem, kde ho sežene?“ zeptal se Reilly Ertugrula. „Co víme o vozech, které používal v Římě? O těch, do kterých zavřel Šaráfího a Tess?“

Ertugrul prolistoval papíry a vyhledal příslušnou zprávu. „V tuhle chvíli jedině to, že měly falešnou poznávací značku. Podle předběžného ověření vyraženého mezinárodního identifikátoru VIN nebylo vozidlo, ve kterém byla paní Chaykinová, kradené. Ale lidé někdy ohlásí krádež auta až se zpožděním. O tom druhém se zatím neví nic – nejdřív musejí najít, kde má vyražený kód.“

„Je to stejný modus operandi jako u automobilových bomb v Iráku a Libanonu,“ poznamenal Reilly. „Auta jsou buď kradená, nebo je koupili za hotové a použili přitom falešné doklady. Ať tak nebo tak, obvykle je nedokážeme identifikovat, dokud nevyletí do vzduchu.“ Cloumal jím vztek. „Musíme zjistit, čím momentálně jezdí.“

„Potřebujeme seznam ukradených aut, řekněme od včerejška,“ požádal Ertugrul Izzettina. „A průběžná hlášení o nových případech.“

„Dobře,“ potvrdil policejní náčelník.

„Kolik silnic do těch hor vede?“ zeptal se ho Reilly. „Nemohli byste na nich rozestavět zátarasy? Víme přece, že tam jede.“

Policejní náčelník se sklonil nad mapou a zavrtěl hlavou. „I když se dá předpokládat, že přijede z tohohle směru, má na výběr spoustu různých silnic. A záleží na tom, do které části míří. Do každé vedou jiné přístupové cesty.“

„Kromě toho máme stejný problém jako kontroly na letištích,“ dodal Ertugrul. „Nemůžeme dát vojákům u zátarasů použitelný snímek ani jméno. Mohli by hledat leda Simmonse.“

„Vyloučeno,“ namítl Izzettin. „Okolí hory je oblíbená turistická oblast. V Kappadokii je touhle roční dobou rušno. Nemůžeme zastavovat každého.“

„No dobře,“ smířil se s tím Reilly, ale v očích se mu zračilo zklamání.

Pochmurnou náladou prorazil Tessin hlas. „Když říkáte, že asi pracuje pro Íránce, nepomáhají mu tu oni?“ zeptala se. „Třeba mu obstarali auto. Bezpečné místo pobytu. Zbraně.“

„Možná, že ano,“ souhlasil Reilly. Už ho to taky napadlo, ale věděl, že vstupuje na choulostivou půdu. „Jak dalece máme přehled o jejich ambasádě?“ zeptal se Ertugrula.

Ertugrul zrozpačitěl. „Ta je v hlavním městě, v Ankaře. Tady je jenom konzulát,“ uhnul před otázkou a nic víc nedodal. Žádného zpravodajce netěší, když má před svými protějšky z ciziny vykládat o tom, co sleduje či nesleduje, pokud jim obzvlášť nevěří – a nevěří jim vlastně nikdy.

„Hlídáme si je?“ přitlačil na něj Reilly.

„Ptáte se nesprávného člověka. To je věc CIA,“ připomněl mu Ertugrul, která americká zpravodajská agentura má na starosti sběr informací v zahraničí.

Reilly pochopil a dál nenaléhal. Zklamaně se obrátil k jednomu z tureckých důstojníků, Muratu Çelikbilekovi z Milli İstihbarat Teşkilatı, známější na Západě jako Národní zpravodajská organizace. „Co vy?“ zeptal se ho. „Určitě je máte aspoň trochu pod dohledem.“

Çelikbilek si ho chvilku měřil s nehybným, bezvýrazným soustředěním supa. „To není otázka, na kterou by se odpovídalo jen tak bez přípravy, a už vůbec ne,“ – kývl s lehkým opovržením směrem k Tess – „v přítomnosti civilisty.“

„Ožehavé detaily mě nezajímají,“ ujistil ho Reilly a nasadil odzbrojující úsměv. „Ale jestli je sledujete, zvlášť jejich zdejší konzulát, třeba někdo zahlédl něco, co by nám pomohlo.“ Dlouze čelil Çelikbilekovu pohledu, až nevyzpytatelné oči konečně mrkly a Turek maličko přikývl.

„Podívám se, co máme,“ řekl.

„To by bylo skvělé. Musíme sebou hodit,“ zdůraznil Reilly. „Už ve vaší zemi zabil tři lidi a může být hůř. Nejspíš už je na cestě do kláštera, a jestli nezjistíme, čím tam jede a kudy, bude mít zelenou.“ Odmlčel se na dost dlouho, aby měl jistotu, že jeho slova patřičně zapůsobila. Pak se obrátil k Ertugrulovi a ztlumil hlas. „Potřebujeme si promluvit s mládenci z CIA. A to hned.“

24

Zapadající slunce změnilo zpětné zrcátko v zářící lávovou lampu. Mansúr Zahíd se zařadil do večerního proudu vozidel opouštějících město a soustředil se na silnici před sebou.

Koutkem oka se podíval na vedlejší sedadlo. Seděl tam Simmons s lehce schýlenou hlavou, v očích důvěrně známý prázdný pohled. Sedativa z něj zase vysála životní energii a změnila ho v poslušné domácí zvířátko. Zahíd věděl, že nutnost udržovat ho pod vlivem drog hned tak nepomine. Čekala je dlouhá jízda, mnohem delší než ta, kterou už měli za sebou.

Nijak ho netěšilo sedět zase za volantem. Nerad marnil čas, a obzvlášť po tom, co prováděl ve Vatikánu. Byl by radši do Kayseri letěl, stejně jako by býval preferoval přímý let z Itálie na nějaké malé letiště poblíž Istanbulu. On i Steyl si však uvědomovali, že turecká armáda má všechna domácí letiště pod palcem, a Steyl mu ten plán rozmluvil. Přesvědčil ho, že po událostech v Římě by to bylo příliš riskantní, a Zahíd jeho úsudku důvěřoval. Věděl, že Steyl přesně rozliší, co je a není možné, pokud jde o to, jak přistát v cizí zemi a zase z ní odletět, aniž se někdo přespříliš zajímá o případný ilegální náklad na palubě. Dalo se na něj spolehnout, že dopraví cokoli téměř kamkoli a vyhne se přitom letištním kontrolám – ale právě tak se dalo spolehnout, že na horké půdě nepřistane. A tak z Říma popoletěli jen kousek na sever do Bulharska a přistáli v malém černomořském letovisku Primorsko. Je tam malé civilní letiště, které armáda nevyužívá – přesně ten typ letiště, kde úředníkům nijak neleží na srdci, kdo byl na palubě toho či onoho letadélka, co zrovna dosedlo na ranvej. Navíc je odtamtud pouhých třicet kilometrů k tureckým hranicím, takže cesta z letiště do Istanbulu představovala nepříliš namáhavou pětihodinovou projížďku.

Tahle bude víc než dvojnásobná, jenže jinak to nešlo. Zahíd neměl ani trochu v lásce tu nekonečnou noční můru, kterou představuje večerní dopravní špička v Istanbulu. Ten chaotický volný ring mu připomínal stinné stránky Isfahánu, jeho domovského města v Íránu, kde oázu výjimečné architektonické krásy také hyzdí ustavičná klání potrhlých řidičů. Ale na rozdíl od dopolední jízdy, kdy prchal před Reillym, teď cestou z města pečlivě dodržoval dopravní předpisy a vyhýbal se testosteronovému soupeření s agresívními taxikáři a řidiči dolmušů. Pouštěl je před sebe, protože mu bylo jasné, že sebemenší brnknutí nárazníkem o nárazník by mohlo mít katastrofální důsledky, když sedí za volantem kradeného auta a veze zajatce nadrogovaného skoro do bezvědomí.

Silnice se kroutila jako had a pomalu šplhala do zvlněných kopců. Zahíd zjišťoval, že si u řízení moc neodpočine. Jakživ neviděl tolik náklaďáků a autobusů. Valily se po silnici mezi Istanbulem a Ankarou – po otoyolu, jak se tady té šestiproudé dálnici říká – jako obří přetížení mastodonti a vůbec si nedělaly hlavu s nebezpečně záplatovanou vozovkou a omezením rychlosti na 120 kilometrů v hodině. Turecko má skoro nejvyšší nehodovost na světě a auto, které Zahíd dostal, černý Landrover Discovery, se sice ideálně hodilo do terénu, ale na pohodlnou jízdu po dálnici bylo příliš vysoké. Ve vzdušných náporech od těžkých vah, které ho míjely, sebou házelo jako plachetnice v bouři a Zahíd musel v jednom kuse vyrovnávat turbulence, aby ho udržel v přímém směru.

Míval při svých akcích ve zvyku po každém kroku zhodnotit, jak pokročil s plněním úkolu. I teď si v duchu udělal rychlou inventuru. Zatím nenarazil na žádné větší potíže a všechno vycházelo. Dostal se nepozorovaně do Turecka. Získal v Patriarchátu informaci, kterou potřeboval. Utekl znepokojivě výkonnému Reillymu, který ho bůhvíjak vystopoval. Zahíd si v paměti přehrál události předchozího dne ve Vatikánu a kochal se kaskádou příjemných vzpomínek. S ryzím potěšením znovu prožíval vzrušení, které se ho zmocnilo, když sledoval mediální ohlasy svých činů v televizních zprávách a na stránkách všech deníků. Po událostech v Patriarchátu přibudou další, o tom nepochyboval. Přemítal o své výpravě a nacházel hluboké uspokojení ve skutečnosti, že i kdyby nenašel to, co objevil Šaráfí, anebo kdyby se ukázalo, že je to něco bezcenného, jeho akce už beztak přinesla bohaté ovoce. Byla lepší než cokoli, čeho kdy dosáhl v Bejrútu nebo Iráku. Daleko lepší. Poskytla mu příležitost zaútočit na nepřátele v nejvlastnějším srdci jejich víry. Jejich nenasytná média budou ty události ždímat ještě celé dny a postarají se, aby utkvěly cílovým skupinám v podvědomí. Ke škodám svou hřivnou přispěly i finanční trhy – cena akcií podle očekávání strmě padala a ztráty nepřátel šly do miliard. Kdepak, na jeho činy se hned tak nezapomene, tím si byl jistý. A to je při troše štěstí teprve začátek, pomyslel si. Představil si, jak svým příkladem vyburcuje tisíce dalších válečníků a předvede jim, čeho lze dosáhnout.

Zatoulal se v myšlenkách na jiný začátek v jiných časech a vybavily se mu tváře jeho mladších bratrů a sestry. Slyšel je pobíhat kolem, hrát si za domem v Isfahánu, kde je rodiče měli na očích. Pomyslel si, jak hrdí by na něj dnes rodiče byli – kdyby se toho dožili. Vzpomínky na ten prokletý den na něj zaútočily zuřivou silou a znovu roznítily plameny vzteku, které ho od té doby spalovaly – vzpomínky na neděli 3. července 1988, příšerně parný den, který sprovodil jeho rodinu ze světa, den, kdy jeho čtrnáctiletý svět shořel na popel, den, který zažehl jiskru jeho znovuzrození. Ani sebemenší náznak omluvy, pomyslel si, když si vybavil prázdné rakve, které pohřbíval. Hrdlem mu stoupala žluč. Nic. Jen trocha peněz za prolitou krev pro něj i všechny ostatní, kdo ztratili svoje milované. A vyznamenání, připomněl si rozzuřeně. Vyznamenání – včetně kříže Za zásluhy, ničeho menšího – pro velitele té lodi a ostatní bezbožné pachatele té masové vraždy.

Potlačil vztek a zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Nemá cenu lamentovat nad tím, co se stalo anebo – jak mu horlivě tvrdili jeho krajané – co je předurčeno. Pořád dokolečka vykládali, že vše je dáno předem. V duchu se té zaostalé, naivní představě zasmál. On sám dospěl k jiné víře – že jeho rodiče a sourozenci nezemřeli nadarmo. Jeho život získal daleko větší smysl, než by jinak měl. Jen se musí postarat, aby dosáhl všeho, co si předsevzal. Čímkoli menším by zneuctil jejich památku, a tudíž to nepřipadalo v úvahu.

Pomyslel na to, co má před sebou, a bylo mu jasné, že za pár hodin bude muset zastavit. Nechtěl jet přes noc, kdy utichne provoz a na silnicích se mohou objevit policejní zátarasy. Nemůže ale riskovat ani přespání v hotelu. Víc by se hodil nějaký motel, jenže Evropa nikdy nepřilnula k tomuhle typu ubytování se vší anonymitou, kterou poskytuje. Ba ne, budou se Simmonsem muset strávit noc v landroveru. Ještě pár set kilometrů, aby měl za sebou polovinu cesty, a zajede někam na odpočívadlo, vmáčkne se mezi osmnáctikolové kamióny, píchne Simmonsovi dávku, která ho uzemní, a počká na ráno. Pak znovu vyrazí na cestu, hned časně zrána a svěží, a pojede po otoyolu na východ do Ankary a Aksaraye. Odtamtud zamíří po starobylé Hedvábné stezce směrem ke Kayseri, za kořistí, po níž tolik prahne.

25

„Jde o to,“ řekl ředitel místní pobočky CIA, „že v takhle velké oblasti nebude snadné nasadit něco, co by fungovalo.“

Byli v místnosti bez oken hluboko v budově amerického konzulátu, hranatého betonového bunkru zabarikádovaného za opevněnou zdí a kontrolními bezpečnostními body. Nacházel se dvacet kilometrů na sever od města a vypadal spíš jako moderní věznice než jako hrdý symbol své domoviny. Ani zdaleka se nevyrovnal majestátní starosvětské eleganci Palazzo Corpi, předchozího sídla konzulátu obklopeného bazary a mešitami, v rušném středu starého města. To bohužel patřilo k dávno zmizelému světu. Nová budova vybudovaná na pevném skalním podloží krátce po 11. září nepřipomínala věznici bezdůvodně. Musela být odolná proti všem druhům útoků. A také byla. Jeden z teroristů chycených po pumovém atentátu na britský konzulát a banku prozradil tureckým úřadům, že původně chtěl se svými lidmi zaútočit na konzulát americký, ale zjistil, že má takové zabezpečení, že tam – řečeno jeho vlastními slovy – „nenechají vletět ani ptáka“.

Přesto se na nový konzulát před několika lety pokusili zaútočit tři muži. Všichni byli zastřeleni, ještě než se dostali k bráně.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Reilly.

„No, snad bychom mohli zařídit, aby nad tou horou opakovaně přelétal satelit Key Hole. Nezískáme ale videosnímky v reálném čase ani nepřerušený tok informací. Uvidíme jenom, co se tam dělo v době jednotlivých přeletů. A to vám asi nestačí.“

„To ne,“ potvrdil Reilly. „Netušíme, kdy se tam náš člověk objeví.“

„Lepší by bylo zkusit tam poslat nějaký UAV z Kataru, aby nad tou oblastí trvale křižoval…“

„On by se ho všiml,“ vpadl mu do řeči Reilly a rázným zavrtěním hlavy smetl nápad na nasazení dálkově řízeného bezpilotního průzkumného letounu ze stolu.

„Nemluvím o Predatorech. Myslím nejnovější přírůstek. RQ-4 Global Hawk. Tyhle hračky létají ve dvanáctikilometrové výšce. Ten váš chlápek přece nemá bionické oči, nebo snad ano?“

Reilly se zamračil. Nezdálo se mu to. „I při té výšce… Má všech pět pohromadě a ví, jak taková letadla vypadají. Nebe bude touhle roční dobou čisté. Mohl by ho zahlédnout. Neseženeme radši jednoho z těch velkých ptáčků?“

Reilly stejně jako ředitel pobočky věděl, že nejběžněji používané průzkumné satelity – ty z třídy Key Hole, zpopularizované díky filmům a televizi – v tomhle případě stačit nebudou. Ty se hodí k monitorování určitých lokalit v několikahodinových intervalech, například ke sledování výstavby jaderných zařízení a odpalovacích ramp. Nedokáží poskytovat souvislý monitoring pevného bodu v aktuálním čase. Proto Reilly potřeboval spíš techniku, kterou má v rukávu Národní agentura pro letecký průzkum: průzkumný satelit, který by dokázal udržovat geostacionární oběžnou dráhu nad konkrétním bodem zemského povrchu a zároveň živě odesílat videozáběry. Dosáhnout něčeho takového je krajně obtížné. Satelity vychylují z jejich polohy nejrůznější rušivé vlivy – odchylky zemského gravitačního pole způsobené sluncem a měsícem, sluneční vítr, tlak záření. Mají-li zůstat nad cílem delší dobu, je zapotřebí stabilizátorů a složitých počítačových programů. A jelikož potřebují výšku pětatřiceti kilometrů, musejí mít k dispozici mimořádně pokročilou zobrazovací technologii. Tím pádem jsou větší než školní autobus a proslýchá se, že stojí přes dvě miliardy dolarů za kus – tedy pokud to nejsou samé fámy. A proto jich nepoletuje na nebi dost.

Ředitel nad tím požadavkem nakrabatil čelo. „Nepřipadá v úvahu. Vzhledem ke všemu, co se v tom idylickém kousku světa odehrává, jsou permanentně zaúkolované. Sehnat některý z nich je vyloučeno. A navíc bychom ho za tak krátkou dobu ani nestihli nasadit.“

„Něco potřebujeme,“ stál si na svém Reilly. „Ten parchant už má na kontě obrovské škody a nedá si pokoj.“

Ředitel smířlivě rozhodil rukama. „Věřte mi – to, co potřebujete, vám obstará RQ-4. Naši hoši v Afghánistánu a Iráku si ho nemohou vynachválit. A navíc jinou možnost stejně nemáte. Jak říkám, berte všemi deseti a doufejte, že to klapne.“

Ředitel se o schopnostech letounu RQ-4 Global Hawk vyjadřoval zbytečně skromně. Je to úžasná ukázka techniky: velký bezpilotní, dálkově řízený stroj s rozpětím křídel přes třicet metrů, který dokáže doletět nad cílovou zónu vzdálenou skoro pět tisíc kilo-metrů, setrvat nad jedním místem řadu hodin a sledovat rozsáhlou oblast. Může být vybaven nejrůznějšími druhy kamer a radarů – elektrooptickými, infračervenými, se syntetickou aperturou – a snímat cíl ve dne v noci bez ohledu na počasí. Přestože jeho pořizovací náklady dosahují osmatřiceti miliónů dolarů, představuje překvapivě výkonný a úsporný způsob sběru informací metodou IMINT – zobrazovacího zpravodajství – a přitom nehrozí ostuda ve stylu Garyho Powerse, kterého roku 1960 sestřelili při průzkumném letu nad Sovětským svazem.

Ředitel se znovu pustil do uvažování nad mapou. „Pokud RQ-4 dostaneme, budeme muset vyřešit ještě další potíže. Předně, je tam tolik přístupových cest, že je nemůžeme všechny permanentně sledovat. Na stálé záběry v potřebném rozlišení je cílová oblast příliš velká. Jestli ji nevymezíme přesněji, budeme kolem ní muset kroužit. A v tom případě nám cíl může proklouznout.“

„Víc informací zatím nemám,“ zavrčel Reilly.

Ředitel chvilku dumal a nakonec přikývl. „No dobře. Promluvím si s ústředím v Langley. Zkusíme leteckou základnu Beale přesvědčit, ať nám nějaký stroj uvolní obratem.“

„Potřebujeme ho jenom na den na dva,“ řekl Reilly, „ale zato okamžitě. Jinak to nemá smysl.“

„Nasadíme všechny páky a seženeme ho,“ ujistil ho ředitel. „Jenže stejně nevíme, co vlastně hledat, že?“

„Přihrajte mi nějaké to bystroočko,“ opáčil Reilly, „a já vám ručím, že se bude mít po čem poohlížet.“

Reilly našel Tess v prázdné výslechové místnosti, jak sedí u stolu utopeného pod obrovskými mapami. Vedle sebe měla otevřený laptop a byla zabraná do přemýšlení. Zaregistrovala ho, až když došel těsně k ní. Vzhlédla.

„Tak co?“ zeptala se. „Jak to šlo?“

Soudě podle jejího tónu, viděla mu pochybnosti na nose.

Pokrčil rameny. „Satelit, který jsem chtěl, nedostaneme, ale snad budeme mít k dispozici bezpilotní průzkumný letoun. Cílová oblast je ale příliš velká… Pokrytí nebude tak neprůstřelné, jak bych si přál.“

„Co tím myslíš?“

„Že můžeme něco prošvihnout,“ řekl ponuře. Z hlasu mu čišela únava. Přitáhl si židli a sesunul se na ni.

Tess se usmála. „Žádné strachy, máš přece mě.“

Reilly se zamračil, ale pak se zmohl na poloúsměv. „Radši mě nepokoušej, není na to vhodná chvíle.“

„Ale ne, já to myslím vážně.“ Vzala mapu celé země, položila ji na topografickou mapu oblasti hory Erciyes a poklepala prstem na Istanbul v levém horním rohu. „Pojď se na něco podívat.“

Reilly popošel blíž.

„Koukej,“ začala. „Tady nahoře je Konstantinopol. Odtamtud se vydal na cestu Everard se svými druhy – ti první templáři, kteří do kláštera dorazili.“

Zvedla k němu oči, aby si ověřila, že ji sleduje. Pokývnutím jí naznačil jen dál, jsem jedno velké ucho.

„Pokoušeli se dostat sem – do Antiochie, nejbližší templářské pevnosti.“ Ukázala na místo ve východním Středomoří, v dnešní Sýrii. „Jak ale víme, dojeli jenom semhle, do oblasti hory Argaeus, k tomu klášteru,“ vrátila se prstem doprostřed mapy.

„Nepovídej,“ rýpl si s hraným úžasem.

„Podívej se na tu horu, ty nedovtipo. Je kulatá. Kulatá, jak má správný vyhaslý vulkán být. Mohli ji přece snadno objet.“ Slovo „kulatááá“ uštěpačně protáhla a objela horu na mapě ukazováčkem. „Není to žádná zeď nebo bariéra, kterou by museli přelézt. A přesto se z nějakého důvodu rozhodli šplhat přes ni.“

Reilly se nad tím krátce zamyslel. „Dávalo by to smysl jen v případě, že se snažili nebýt na očích.“

Nasadila přehnaně obdivný výraz. „Páni, ten tvůj výcvik z Quan-tica, ta schopnost postřehnout sebenepatrnější souvislosti… Laik žasne, odborník se diví.“

„Tak přestaň žasnout a řekni mi, co tě napadlo.“

Tess přešla do vážného tónu. „Everard a jeho oddíl se opravdu snažili nebýt na očích. Museli. Odehrálo se to roku 1203 a tehdy ovládali většinu téhle oblasti seldžučtí Turkové.“ Objela prstem střed země. „Pro templáře to bylo nepřátelské území, které se hemžilo potulnými bandami fanatických gházíů. Jestli měli všech pět pohromadě, určitě se vyhýbali otevřenému prostranství. Drželi se horských stezek, jak se dalo. Proto ta zastávka v klášteře.“

„Počkej – kde by se vzal křesťanský klášter v muslimském teritoriu?“

„Seldžukové křesťanství tolerovali. Dovolovali křesťanům svobodně praktikovat jejich víru. Nepronásledovali je. Tak to chodilo v dobách před sultány a Osmanskou říší. Tahle oblast ale byla něco jako Divoký západ. Všude se potulovala spousta krvežíznivých band – trochu to připomínalo potulné tlupy vojáků Konfederace po občanské válce v Americe. Byly nebezpečné, a proto se kostely a kláštery schovávaly v jeskyních a horách, aby zůstaly mimo dohled.“

„No dobře, jenže to nám nepomůže,“ namítl Reilly. „Když se Everard a jeho lidé rozhodli k cestě přes horu, mohli se dát buď po směru, nebo proti směru hodinových ručiček. Takže ji stejně musíme prohledat celou.“

„Možná ano, možná ne. Podívej se na tohle.“ Se zjevným nadšením vytáhla zespodu horolezeckou mapu. „Vidíš ty vrstevnice, tady a tady?“ Ukázala na oblast západně od severního úbočí hory, podle letecké hantýrky asi na jedenácti hodinách. „Vidíš, jak jsou nalepené jedna na druhou?“

Vrstevnice ukazující nadmořskou výšku terénu – na téhle mapě s pravidelným výškovým rozdílem padesáti metrů – byly tak hustě u sebe, že splývaly. Terén byl v těch místech velice příkrý. Vlastně více než příkrý – byl kolmý.

„Je tam skalní stěna,“ vysvětlila Tess. Oči jí plály vzrušením. „A to obrovská. Museli ji vidět, hned jak začali stoupat do hor. Určitě se vydali na druhou stranu, proti směru hodinových ručiček. Beztak to tamtudy měli blíž.“

V Reillym se probudil zájem. Naklonil se, aby lépe viděl. „A co kdyby přijížděli víc od východu? Měli by tu skálu po druhé straně a objeli by ji opačně.“

„Pochybuji,“ namítla Tess. „Podívej se sem, do kraje severně od hory. Kayseri existuje přes pět tisíc let. Bylo to jedno z nejdůležitějších seldžuckých měst. Jestli naši templáři chtěli proklouznout nepozorovaně, museli se od něj držet co nejdál – a jelikož se blížili od severozápadu, objeli ho ze západní strany, údolími Kappadokie, kde se jim nabízelo bezpečné zázemí v křesťanských komunitách. Ty se v tamních jeskyních a podzemních městech usazovaly od úplných prvopočátků křesťanství. Věř mi, já tam strávila na vykopávkách spoustu času. A tahle oblast?“ ukázala na severozápadní úbočí hory. „Celý rok se to tam hemží horolezci. Troufám si tvrdit, že kdyby se tam nacházely ruiny kláštera, našla bych o nich na internetu aspoň zmínku. A na severním svahu je lyžařské středisko. Platí o něm totéž. Celá tahle strana je prozkoumaná do posledního centimetru. Někdo by si toho kláštera všiml a zmínil se o něm.“ Zaklínila se do Reillyho sebejistým pohledem plným adrenalinu. „Chceš zmenšit prohledávanou oblast? Tak na tenhle bok hory zapomeň, Seane, a soustřeď se čistě na západní část.“

Reilly studoval mapu a pak k Tess zvedl pohled. „Jestli se pleteš, proklouzne nám.“

Tess se na něj zadívala. „Kdybychom museli monitorovat celou horu, nejspíš by nám proklouzl tak jako tak. Určitě mám pravdu.“

Hleděl jí do očí a těšil se pohledem na její rozzářenou tvář. Nakazila ho svým nadšením i sebedůvěrou. „Fajn,“ řekl. „Jdu jim to říct.“

Tess se usmála, bylo na ní vidět, že má z jeho reakce radost. Když vstával ze židle, prohodila: „Měli bychom tam jet, viď? Čekat na něj.“

Reilly se otočil a chystal se promluvit, ale zarazila ho.

„Nedělej to.“

Zatvářil se zmateně. „Co?“

„Nezačínej s tím zase. S těmi řečičkami.“

Byl upřímně zmaten. „S jakými řečičkami?“

„Však víš – ty tvoje obvyklé řeči, že ty tam pojedeš, ale já bych měla zůstat tady, protože je to nebezpečné. Já na to řeknu, že mě potřebuješ, protože se na rozdíl od tebe vyznám v templářích, ale ty budeš paličatě stát na svém. Já opáčím, že beze mě třeba přehlédneš nějaké vodítko, načež ty vyrukuješ s podpásovkou, že bych měla myslet na Kim a chovat se jako dobrá matka. Vytočí mě, že mi předhazuješ, že dobrá matka nejsem…“ Nasadila uličnicky tázavý výraz. „Fakt na tom mermomocí trváš? Neušetříme si to? Vždyť stejně víš, že s tebou nakonec pojedu. Neříkej, že ne.“

Reilly na ni zaskočeně civěl a hlava mu šla z té slovní kanonády kolem. Pak beze slova zvedl ruce na znamení, že se vzdává, otočil se na patě a odešel.

Když vycházel z místnosti, ještě pořád se smála.

26

Když se Jed Simmons probral k vědomí, měl v ústech vyprahlo a bylo mu nanic jako po bohatýrském flámu. Pomalu zaostřil pohled a to, co uviděl, mu rázem vzalo poslední špetku iluze, že by jeho momentální stav mohl být následkem něčeho příjemného. Seděl na sedadle spolujezdce v nějakém poloterénním autě, které ujíždělo neznámou krajinou – nedozírnou, sluncem zalitou plání, která se táhla na všechny strany. K nepříjemným pocitům přispíval divný tlak v pravém zápěstí. Měl ho připoutané plastovými pouty k opěrce na dveřích.

Vtom se ozval hlas muže na vedlejším sedadle a příšerná noční můra se plnou silou vrátila.

„Budíček,“ zahlaholil jeho únosce. „V tašce u nohou máte láhev vody a pár čokoládových tyčinek. Měl byste se napít. Určitě si připadáte vysušený jako na Sahaře.“

Simmons byl příliš vyčerpaný – a příliš zdeptaný – na to, aby vzdoroval. Během dlouhého pobytu v jordánské poušti se poučil, jak je pro tělo i mysl důležitá pořádná hydratace, a obojí měl momentálně v dezolátním stavu.

Volnou rukou sáhl do tašky. Když se k ní skláněl, ucítil v pase nepříjemnou překážku, kterou prve nezaregistroval. Sklopil oči, posunul se trochu níž a ohmatal ji, aby zjistil, co to je. Něco tam rozhodně měl – pod košilí.

Chtěl si ji vysoukat, ale muž u volantu ho zarazil. „Čím míň rušivých doteků, tím líp.“

Simmonsovi strnula ruka uprostřed pohybu. Podíval se na únosce.

Ten upíral zrak na silnici před sebou a soustředil se na řízení, tvář nehybnou jako ze žuly.

„Co… To vy?“

Muž přikývl.

Simmons se bál zeptat, ale podvědomí otevřelo otázce stavidla proti jeho vůli.

„Co je to?“

Řidič vteřinku mlčel a pak se po Simmonsovi podíval. „Když o tom tak přemýšlím, možná byste se přece jen měl podívat.“

Simmons stísněně čelil jeho pohledu a přemítal, jestli to opravdu chce vidět, ať už je to cokoli. Pak se v něm odpor zlomil. Vysoukal si košili.

Měl něco omotaného kolem pasu, těsně nad okrajem kalhot. Několikacentimetrový opasek z nějakého pevného lesklého materiálu připomínajícího plachtovinu. Vypadal celkem neškodně – dokud si Simmons nepovytáhl košili výš a nezahlédl dvě všitá mosazná očka a v nich visací zámek, který mu ho přidržoval pevně utažený kolem těla. Pak spatřil cosi ještě znepokojivějšího: vpředu se rýsovala nějaká boule. Něco bylo uvnitř – něco tvrdého, na dotek ne většího než balíček karet. Odnikud k tomu nebyl přístup, nikde žádná kapsa ani kovový nebo suchý zip. Ta věc byla v opasku nedobytně zapuštěná.

Simmonse bodlo strachy.

„Co je to?“ zeptal se. Ve spáncích se mu zběsile roztepala krev. „Co jste mi to tam strčil?“

„Malou bombu, ale tak úplně malá zase není. Kus semtexu a rozbuška. Na dálkové ovládání.“ Vytáhl telefon, strčil ho Simmonsovi před oči a zase si ho schoval do kapsy. „Dokáže vám v břiše vyvrtat díru jako moje ruka.“ Zvedl ruku s roztaženými prsty, jako by chytal baseballový míček, aby to prohlášení názorně zdůraznil. „Až – a jestli – vybuchne, nezabije vás hned. Nechá vás minutu naživu, možná i déle, takže si budete moci prohlédnout kráter, který po sobě nechá. Moc příjemné to ale nebude,“ dodal. „Nedoporučoval bych vám to.“

Simmonsovi připadalo, že se co nevidět pozvrací. Zavřel oči a snažil se nabrat do plic co nejvíc vzduchu, jenže zjistil, že mu dýchání dělá potíže. Nechápal, kde se na něm ta věc vzala, a zmohl se jenom na chabé „Proč?“

„Jako motivace.“

Simmons na něj zůstal zírat, polomrtvý strachy.

„Motivace, abyste se slušně choval,“ řekl mu únosce. „Uděláme si menší turistický výlet a chci mít jistotu, že nebudete vyvádět hlouposti. Pohrůžka, že vám vnitřnosti proletí zády ven, snad zafunguje jako spolehlivá motivace, abyste poslouchal na slovo. Obvykle se osvědčuje.“ Zajel k němu postranním pohledem, jako by zkoumal jeho reakci. „A nesnažte se zbavit toho zámku. Je dobře zajištěný.“ Usmál se. „Berte to jako pás cudnosti. Chrání vás před nevhodným nutkáním.“

Simmons se schlíple zabořil do opěradla a upřel oči před sebe. Tonul v zoufalství. V protisměru tu a tam projelo auto, ale na silnici nebyl skoro žádný provoz. Byla úzká a hrbolatá.

„Kam jedeme?“ zeptal se nakonec, i když nevěděl, k čemu mu odpověď bude.

„Nahoru do kopců. Myslím, že vám prospěje doušek čerstvého vzduchu,“ opáčil řidič a jeho kamenným výrazem prokmitl úšklebek. „Vypadáte pobledle.“

Simmonsovi se vynořila v paměti vzpomínka. „Vy už víte, kde je ten klášter?“

„Víceméně,“ odvětil únosce a nic dalšího nedodal.

Průvodce na ně čekal na dohodnutém místě, které snadno našli. Vestavěná automobilová navigace GPS se výborně osvědčila; pomohla jim vyhnout se Kayseri, a tudíž i případným zátarasům, a sejít se s člověkem, jehož Mansúr Zahíd jakživ neviděl, na odstrčeném místě, kde nikdy nebyl.

Trasa, kterou Zahíd zvolil, představovala více než hodinovou zajížďku. Vyhnula se obloukem městu a přibližovala se k hoře od západu; klikatila se ospalými městečky, proťala národní park s přírodní rezervací Sultánovy mokřady a vyšplhala do zvlněných kopců na úpatí skalnaté vyhaslé sopky.

Na horu byl impozantní pohled. Když se před nimi zhruba před hodinou poprvé objevila, Zahíd od ní málem nedokázal odtrhnout oči. S každým ujetým kilometrem její pohlednicově dokonalý majestát vzrůstal a čím dál víc ohromoval. Podobně jako Kilimandžáro a jiné vyhaslé vulkány stála o samotě. Její obrovský zploštělý kužel triumfálně vévodil rovné pláni, z níž se zvedala. A třebaže zrovna vrcholilo léto a teploměr na palubní desce landroveru ukazoval nemilosrdných pětatřicet stupňů, zdobila ji sněhová čepička.

Zahíd zajel na dohodnuté místo setkání, k zanedbané čerpací stanici na okraji městečka Karakoyunlu. Sulejman Toprak, jejich průvodce, už na ně čekal u otřískaného džípu toyota, který si evidentně odsloužil léta na horských stezkách, kde jízda terénem pasažérům div nevytřese duši z těla.

Zahíd zastavil za ním. Natáhl se na zadní sedadlo pro pistoli a před Simmonsovýma očima si ji zastrčil do kapsy u saka.

Podíval se na svého zajatce a tak, aby to neviděl přicházející průvodce, mu přísně zahrozil ukazováčkem. „Nezapomeňte se držet scénáře. Závisí na tom váš život – a taky ten jeho,“ varovně ukázal na muže venku.

Na Simmonsově čelisti bylo vidět, jak zaťal zuby, ale přikývl.

Zahíd si ho vteřinku měřil. „Výborně,“ řekl nakonec a vystoupil z vozu.

Toprak, kamarádský muž ke třicítce, vypadal, jako by přijel rovnou za nosem z Woodstocku. Měl hustou hřívu černých vlasů rozdělených uprostřed pěšinkou a souměrnou kozí bradku, která vypadala, jako by mu ji někdo přitesal. Byl oblečen v khaki bermudách s kapsami a bílé rozhalence bez límečku. Na nohou měl sportovní sandály. Zpod změti kožených přívěsků a náhrdelníků kolem krku mu na hrudi prosvítal kožich lesklých chloupků.

„Profesor Šaráfí?“ křikl na Zahída.

Zahíd kývl a mávl mu na pozdrav.

„Sulejman Toprak, ale říkejte mi Sully,“ zazubil se na něj průvodce. Ke svému rádobyamerickému přízvuku asi přišel spíš vysedáváním u americké televize než pobytem ve Státech.

„Ali Šaráfí,“ představil se Zahíd a zkušeným okem si ho rychle omrkl. Nezpozoroval nic nepatřičného. „Jsem rád, že jste byl k dispozici tak narychlo.“ Vybral si Topraka z několika místních prů-vodců, kteří nabízeli svoje služby na webových stránkách, a zamluvil si ho těsně před odjezdem z Istanbulu.

„Jsem rád, že jste mi zavolal,“ ujistil ho Sully. „Mohla by to být prima zábava.“

Zahíd mu gestem představil Simmonse. „Tohle je můj kolega, Ted Chaykin.“ Jak ho kdysi učili, schválně vybral jména, která jeho zajatec zaručeně nezapomene. Stejně ale pocítil zvrácené potěšení, když pozoroval Simmonsovu reakci.

„Těší mě, že vás oba poznávám. Doufám, že se vám dobře jelo.“

„V pohodě, jen Teda trošku zlobil žaludek. Párkrát jsme museli zastavit,“ zašklebil se soucitně Zahíd. „Obvykle mívá mnohem víc energie.“

„To se stává,“ přitakal Sully. „Není to nic, co by nespravil pořádný panák rakije. Naštěstí mám láhev v autě. Chystal jsem ji na rozloučenou po výletu,“ dodal s dalším zářivým úsměvem a spiklenecky na Simmonse zamrkal. Pak se obrátil k Zahídovi. „Ten klášter, který prý hledáte… Povídal jste, že máte nějaké další údaje?“

Zahíd vyndal bloček, do kterého si zapsal informace, které mu vyhledal a přeložil archimandrita knihovny otec Alexius těsně předtím, než mu Zahídova kulka prostřelila lebku. „Pátráme dál, ale nejlepší, z čeho zatím můžeme vycházet, je deník ze třináctého století, ve kterém popisuje svou tamější návštěvu biskup z Antiochie.“

„Dobře. Počkejte moment.“ Průvodce zalezl do svého auta a vynořil se s velkou horolezeckou mapou. Rozložil ji na kapotu toyoty. „Tady jsme my a tohle je oblast kolem hory,“ ukázal svým klientům.

„Aha… No, momentálně víme tohle: Biskup popisuje, že jel na sever ze Sisu, tehdejšího hlavního města Arménského království v Kilikii,“ spustil Zahíd s nonšalantní sebejistotou, jako by pro něj podobné výklady byly druhá přirozenost. „A Sis, jak asi víte, je starý název města Kozanu.“

Průvodci v očích problesklo pochopení. „Kozan. Ten je tady,“ ukázal na mapě. „Asi sto kilometrů na jih odsud.“

„Přesně tak,“ pokračoval Zahíd. „Potom biskup navštívil pevnost Baberon a Kilikijskou branou přešel na seldžucké území.“

„To je průsmyk Gülek Bogazi, tady,“ zapíchl Sully prst do mapy. „Je to jediná rozumně schůdná cesta přes pohoří Taurus.“

„Potom se svou družinou zamířil k severovýchodu k hoře Argaeus a – cituji – odvážili jsme se do hor, kolem sadů přetékajících jablky, kdoulemi a ořechy, přes pastviny se stády ovcí a koz, pak do strmého svahu a skrz topolový lesík. Posléze jsme vystoupali kolem velkolepého vodopádu a dorazili do nanejvýš zbožného kláštera, jenž jest zasvěcen svatému Basileovi.“

Průvodce se zamračil. Zahloubal se nad mapou a bylo na něm znát, jak si v duchu vybavuje krajinu, kterou za léta prošel. „Jestli putoval z Baberonu, asi šel po téhle cestě. Už celá staletí tamtudy vede obchodní stezka,“ ukazoval. „A na tomhle úbočí mě napadají přinejmenším tři nebo čtyři krásné vodopády, o kterých mohl mluvit. O stromech platí totéž. Rostou tam na několika místech.“ Z jeho hlasu se vytratil elán. „Nic víc nemáte?“

„Popisuje slunce nad vzdáleným obzorem; z toho se dozvídáme, že byl někde tady, na svazích obrácených k západu. A ještě jedna věc – zajímavý odkaz na cosi, co spatřil cestou,“ rozpomněl se Zahíd. „Popisuje to s hlubokou úctou jako kámen z lodi Páně, s vyrytými kříži a znamením Nimrodovým.“

„Nimrodovo znamení?“

„Diamant,“ vysvětlil Zahíd. „Nimrod byl podle hebrejské bible Noemův pravnuk, první král po potopě světa.“

Tvář průvodce se rozjasnila. „Velký kámen s vytesanými kříži. Z archy.“

„Vy ho znáte?“ ujišťoval se Zahíd.

Sully pokyvoval hlavou, jak ozubená kolečka v jeho mysli konečně zapadla do sebe. Pyšně se zasmál. „Tak jedeme objevit ten váš klášter.“ Složil mapu a odklusal k toyotě. „Pojeďte za mnou, ano?“ křikl přes rameno. „Kus cesty nahoru urazíme autem.“

„Veďte nás,“ souhlasil Zahíd. Díval se, jak průvodce startuje vůz, a spokojeně se ohlédl po Simmonsovi. „Tak jedeme objevit ten klášter, Tede,“ zopakoval.

Za chvilku už se obě terénní auta sápala do kopce.

27

V ranním slunci se vody Bosporu uhrančivě třepotaly zlatem. Malé tryskové letadlo zakroužilo nad Istanbulem a obloukem přeneslo Reillyho, Tess a Ertugrula z Evropy do Asie. Byla to štíhlá cessna Citation VII tureckého letectva. Směřovala do města Kayseri ve středním Turecku, kde už na ně čekala jednotka zvláštního určení, která je doprovodí k hoře.

Zatímco letadlo nabíralo cestovní výšku, Reilly se loučil s mizejícím panoramatem kupolí a minaretů. Byl tak ospalý, že sotva držel oči otevřené. Už přestal počítat, kolik šálků kávy do sebe za posledních čtyřiadvacet hodin nalil, a to by se výsledek vzhledem k síle turecké kávy měl vynásobit aspoň dvěma nebo třemi. Stejně se ale potřeboval prospat, jestli má v terénní operaci, která ho čeká, podat slušný výkon.

Všichni tři pracovali na konzulátu dlouho do noci a nakonec se ani nenamáhali jít přespat do hotelu a utábořili se rovnou tam. Tess se hmoždila se zpřesňováním odhadu, kam mohl Konrád se svou družinou mířit, a Reilly s Ertugrulem trávili dlouhé hodiny procházením zpravodajských informací z tureckých zdrojů i místní pobočky CIA a hledali cokoli podezřelého, za čím by se mohla skrývat spojitost s vatikánským atentátníkem. Navíc obtelefonovávali nadřízené v New Yorku a Langley a také Národní bezpečnostní agenturu ve Fort Meade, kde se sleduje hlasová i jiná komunikace, aby si zajistili jejich spolupráci při hledání odpovědi na naléhavou otázku, jakým způsobem se atentátník dopravuje z Istanbulu k cíli.

Nic z toho do svítání nepřineslo ovoce. Museli si vystačit s nejčerstvější aktualizací seznamu aut ukradených během posledních osmačtyřiceti hodin v Istanbulu a okolí, kterou jim dodala místní policie. Kupodivu jich nebylo tolik. Seznam uváděl padesát sedm vozů. Přes polovinu jich Reilly s Ertugrulem hned vytřídili, protože se nehodily k deseti– či dvanáctihodinové jízdě. Pak si počkali, až údaje projdou policejním vyhledávacím a bezpečnostním systémem MOBESE, který propojuje více než tisícovku bezpečnostních kamer po celém městě se systémem na rozeznávání poznávacích značek a se střediskem elektronického vyhledávání vozidel. Několik aut z horkého seznamu se na různých místech našlo, a jelikož Reilly s Ertugrulem věděli, kterým směrem atentátník míří, dokázali nakonec seznam zúžit na čtrnáct zajímavých položek. Krátce po rozbřesku dorazila zpráva z Velitelství vzdušného boje, že jim dávají k dispozici jeden svůj Global Hawk. Prý se momentálně nachází na letecké základně Al Udeid v Kataru v Perském zálivu, přípravy k letu už probíhají a nad cílovou oblastí zaujme pozici během dopoledne. Seznam horkých aut předali dálkovému řídicímu centru 9. průzkumné perutě na letecké základně Beale v Kalifornii, jehož počítače dokáží analyzovat dálkově získávané videozáběry. Podívají se, jestli na nich některé z těch aut nenajdou.

Jinak jim nezbývalo než čekat. A doufat. A snažit se moc nemyslet na to, co se stalo a jakých chyb se dopustili.

Reilly se zadíval na protější sedadlo. Tess jeho pohled vycítila a vzhlédla od laptopu. I po probdělé noci v nepohodlné konferenční místnosti konzulátu měla v očích jiskru a v koutcích úst jí pohrával uličnický úsměv. Chtěl jí úsměv oplatit, ale byl to chabý pokus a ze rtů k očím nedorazil.

Tess si toho všimla. „Co je s tebou?“

Na takové povídání byl příliš unavený. Vyhnul se odpovědi vlastní otázkou. „Dospěla už porota k výroku?“

Chvilku se na něj dívala, jako by zvažovala, jestli má ten úhybný manévr nechat bez poznámky. Pak sklouzla pohledem k obrazovce. „Myslím, že ano. Nejsem si jistá, jestli nám to bude stačit k nalezení Konrádova hrobu, když nevíme, na které straně hory je ten klášter, ale snad ano.“

„Ukaž mi to,“ naklonil se k ní Reilly.

Tess natočila laptop, aby viděl na monitor, a ukázala na mapu. „Ve svém doznání před smrtí ten mnich píše, že Konrád a jeho muži jedou do Koryku, který je tady dole na pobřeží.“ Sjela prstem k městečku na jihozápadním okraji země. „Dnes se jmenuje Kızkalesi.“

„Mohl se mýlit,“ upozornil Reilly. „Třeba mu zalhali.“

„Třeba, ale já bych řekla, že ne. Dává to smysl – nemohli si moc vybírat. Roku 1310 už byl templářský řád zakázán. V západní Evropě měli statut psanců, tam jet nemohli. A na východ taky ne, protože muslimové dobyli celé pobřeží a srovnali templářské pevnosti se zemí.“

„Tak kam mířili?“

„Na jediné místo, které jim logicky zbývalo – zpátky na Kypr. Konrádovi tam nejspíš zbylo pár přátel a papežovi lidé tam neměli velkou moc. Na ostrově by našel poměrně bezpečné útočiště a mohl by si naplánovat další postup. To znamená, že ať už byli na hoře kdekoli, museli jet na jih k některému průsmyku přes Taurus a odtamtud dál na pobřeží. Otázka je, ke kterému.“

Reilly přikývl, ale poslouchal ji jen na půl ucha.

Zadívala se na něj. „Hrozně jsi mě vyděsil, víš to?“

Svraštil čelo. „O čem to mluvíš?“

„Tam venku před Patriarchátem. Jak ses pustil za tím chlapem, jak ses za ním hnal, jako bys měl za sebou celou armádu…, jak ses do toho vrhl po hlavě.“ Odmlčela se a pak dodala: „Není to tvoje vina, Seane.“

„Co není moje vina?“

„To, k čemu došlo ve Vatikánu. Ty bomby a všechno ostatní. Sakra, vždyť já za to přece můžu daleko víc než ty.“ Naklonila se k němu a vzala ho za ruku. „Vím, že ho chceš dostat. A já si to přeju snad ještě víc. Ale nesmíš tak trojčit. Musíš se krotit, nebo přijdeš k úrazu. Hrozně se o tebe bojím. Nechci, aby se ti něco stalo.“

Mlčky přikývl. Svým způsobem uznával, že má pravdu. Dovolil, aby mu vztek zatemnil úsudek. Jenže potíž byla v tom, že u někoho, jako je tenhle atentátník, polovičatost nestačí. Jestli má mít šanci, že ho zlikviduje, musí uložit opatrnost k ledu. Patří to k jeho popisu práce. Ale není nutné, aby to Tess připomínal.

Usmál se, i když mu to nešlo od srdce. „Klídek. Nezapomeň, že mám na tyhle věci tak trošku trénink.“

Napětí v její tváři nepolevovalo. Nespolkla mu to. Stáhla ruku. „Mluvím vážně, Seane. Nechci, abys mi umřel v náručí. Ani teď, ani nikdy jindy. My dva toho spolu máme ještě hodně v plánu, viď?“

Tou poznámkou ho zaskočila. Zatoulal se v duchu o několik měsíců zpátky, k tomu, čím si ve svém vztahu prošli. Po chvilce řekl: „Neboj. Nikam neutíkám.“

Zesmutněla. „Jenže já to udělala. Skočila jsem přes palubu. A mrzí mě to. Hrozně mě to mrzí. Ale chápeš mě, viď? Chápeš, proč jsem utekla…“

Doléhala k němu ozvěna útržků jejich rozhovoru na rozloučenou. „A změnilo se od té doby něco?“

Tess se zhluboka nadechla a zadívala se z okénka. Nebyla to zrovna otázka, nad kterou by se jí chtělo přemýšlet. „Co když se nám to nepovede?“ řekla konečně. „Překonáme to, anebo v našich životech zůstane díra, kterou nedokážeme ničím zaplnit?“

Reilly o tom chvilku uvažoval a potom pokrčil rameny. „Vzhle-dem k tomu, co děláme a co nás sem už podruhé přivedlo… Spíš si říkám, jestli se o to vůbec máme znova pokoušet.“

Zatvářila se popleteně a užasle. „Začínáš měnit názor? Na to, jestli spolu máme mít dítě?“

„Je to přece sporný bod.“

„A co když ne?“

Znovu se zamyslel a samotného ho překvapilo, že si už není tak jistý jako dřív. „Já nevím. Jak se na to díváš ty? Vždyť víš, co děláme. Jak se zdá, ty s těmi svými tajemstvími z dávné minulosti přitahuješ šílence všeho druhu jako magnet. A já ve svojí branži honím chlapy, co se rajcují představami, jak vletí s eroplánem do mrakodrapu. Co bychom byli za rodiče?“

Tess mávla rukou. „A co s tím naděláme? Máme snad všechno zabalit a hrát po večerech scrabble nad hrníčkem heřmánkového čaje? Jak říkáš – jsme, jací jsme. Děláme, co děláme. Ale přesto bychom byli jako rodiče bezvadní. O tom jsem ani vteřinu nepochybovala.“ Pousmála se a znovu mu stiskla ruku. „Hele, nedělej si s tím hlavu. Jsi mužský. Od tebe se nečeká, že se tím budeš trápit. Nech to na mně, jo? Chci po tobě jenom, abys mě ujistil, že to překonáme, jestli se nám s rodičovstvím nezadaří…, a abys ze sebe mezitím nedělal zbytečně velký cíl pro toho šílence. Platí?“

Na Reillyho zčistajasna padla únava. Připadalo mu, že má víčka z olova. Slabě se usmál. „Platí.“

Navzdory vyčerpání a Tessinu utěšování na něj v duchu pořád dotíraly výjevy zkázy z Vatikánu. Zavřel oči a rozhodl se, že by nebylo od věci trochu si schrupnout. Opřel si hlavu o opěrku. Jenže spánek nepřicházel a on věděl, že nejspíš hned tak nepřijde.

Ne, dokud hon neskončí.

28

Zahíd a Simmons šplhali za průvodcovou otlučenou toyotou nahoru do podhůří. Horské louky a rozlehlé ovocné sady a vinice pozvolna ustupovaly drsnějšímu skalnatému terénu.

Vozovka, na jejímž letitém asfaltu se podepsaly sezónní výkyvy počasí, takže byla samá díra a záplata, byla stěží širší než jejich auta. Po několika kilometrech se změnila v ještě užší neupravenou cestu, kterou by se stěží vydrápala mula, ale Sully se nenechával vyvést z míry. Jel stále dál. Toyota kodrcala do příkrého svahu, její dieselový motor zmořeně sténal a odpružení všech čtyř kol pérovalo jako skákací pružiny na hraní. Sledovali ji vzhůru liduprázdným úbočím až na místo, kde stezka náhle končila na planince u úpatí velkého skalnatého srázu.

Sully zvedl oči k polednímu slunci a podíval se na hodinky.

„Tady necháme stany a všechno ostatní a dál půjdeme nalehko,“ řekl Zahídovi a Simmonsovi. „Tak projdeme větší úsek. Musíme se sem vrátit před západem slunce, takže máme asi osm hodin.“

„Doufám, že jste pro nás stačil vzít nějaké vybavení,“ poznamenal Zahíd.

„Máme všechno, co bude potřeba.“ Sully vytáhl z kufru toyoty velký lodní pytel a podal mu ho. „Trička, kraťasy, flísové bundy, ponožky a boty. Jdeme, pánové,“ usmál se. „Hora čeká.“

Zdolali úzkou pěšinu, která se klikatila po skalním srázu nad planinkou, a dál se jim šlo vyloženě příjemně. Přecházeli vysokohorské louky jajla rozložené na prstenci měkkých kopců kolem vulkánu. Navzdory srpnovému slunci byl vzduch s každým přibývajícím výškovým metrem čím dál svěžejší a sušší, úplně jiný než vlhká výheň dole na pláních. Na ostrůvcích uschlé trávy se pokojně popásala stáda ovcí, dobytka a angorských koz, kterými se zdejší kraj proslavil. Tu a tam jim prolétla nad hlavou pěnkava, která se ze zvědavosti odtrhla od hejna a přiletěla se podívat, než se zase připojí ke vzdušnému baletu ostatních.

Navzdory té pastorální idyle se Zahíd cítil nesvůj. Čas plyne – čas, během něhož Reilly s dalšími nepřáteli může zachytit jeho stopu a dohonit ho – a on se tu prochází po kopcích a kromě útržkovitých informací nemá nic než naději, že ten cizí člověk, kterého si namátkou ve spěchu vybral, ví, co dělá.

Simmons během výstupu skoro nemluvil, přesně jak po něm Zahíd chtěl. Zato Sully to k Zahídově rozmrzelosti bohatě vynahrazoval; drmolil ostošest, očividně trpěl slovním průjmem.

Po hodině začal být terén náročnější. Ostře stoupal a louky vystřídala suť a hrubá vulkanická skála. Vysoko nad nimi lemovala okraj údolí zubatá řada skalních věží. Po dvouhodinovém výstupu navrhl průvodce, že si chvíli odpočinou v hustém hájku. Nechal kolovat láhev s vodou a podal jim kořeněné sendviče sujuk a energetické tyčinky. Vděčně je zhltli a kochali se úchvatnou vyhlídkou.

Dole pod nimi se rozprostírala Anatolská pláň, nekonečná zlatavá náhorní plošina posetá v odpoledním slunci shluky roztodivných stínů. Kolem pomalu proplouvaly horkovzdušné balóny a jako pestrobarevná cukrátka klouzaly nad vzdálenými údolími a skrytými bočními kaňony. Dokonce i z té dálky vyvstávaly charakteristické rysy, které činí zdejší krajinu jednou z nejnejobvyklejších a nejkrásnějších na světě.

Před více než třiceti milióny let, v kenozoiku, smetly celý kraj erupce sopky Argaeus a několika dalších. Pohřbívaly ho pod lávou zas a znovu po desetitisíce let. Když sopečná činnost ustala, spojily se bouřlivé počasí, řeky a zemětřesení a uhnětly z vyvřelých materiálů tuf, měkký poddajný kámen sestávající z lávy, bahna a popela. Staletí zvětrávání pak vytvarovala na pláni překrásnou krajinu plnou kaňonů a údolí lemovaných oblými skalními formacemi připomínajícími obří kopečky šlehačky. S nimi se střídají nekonečná pole mohutných skalních kuželů a „pohádkových komínů“ – podivných skalních věží z našedlého tufu, které vypadají jako výhonky chřestu s čepičkami rudohnědého bazaltu a zdánlivě popírají gravitaci. Jako kdyby to dílo přírody nebylo samo o sobě dost fantasmagorické, přispěli k němu i lidé tím, že se do tufu zavrtávali všude, kde se dalo. Proděravěli skalní masívy otvory všech tvarů a velikostí, okénky do svých neuvěřitelných příbytků, a protkali údolí sítěmi chodeb podzemních měst, celami poustevníků, skalními chrámy a kláštery.

„Nádhera, co?“ zeptal se Sully.

„Máte pravdu,“ potvrdil Zahíd.

Průvodce si lokl ze své čutory. „Vy jste z Íránu, viďte?“

„Původem ano. Ale moje rodina odtamtud odešla, když mi bylo sedm.“ Zahídovi nedělalo potíže lhát; tuhle verzi svého životopisu používal i dřív.

„Jméno celé téhle oblasti, Kappadokie, pochází z perštiny,“ poznamenal Sully. „Říkalo se jí Katpatuka.“

„Země krásných koní,“ přeložil Zahíd.

Sully přikývl. „Kdysi tu bývali všude. Už nejsou. Ale musela to být krása, narazit na stáda divokých koní volně se potulujících takovouhle krajinou.“ S hlubokým povzdechem se zadíval na bizarní terén pod sebou. „Byli jste se už podívat v údolích?“

„Tenhle výlet jsme vlastně ani neplánovali a brzy se musíme vrátit na univerzitu.“

„Určitě si na ně musíte najít chvilku času,“ rozplýval se nadšením Sully. „Něco takového jste nikdy neviděli. Ten kraj tam dole, to je jiná planeta. Díky tomuhle monstru,“ ukázal na vrchol vyhaslé sopky, který čněl nad nimi.

Zahíd nasadil smutný výraz. „Pokusíme se.“

Sully přikývl a pak se rošťácky zašklebil. „Nevšimli jste si, kde jsme, že ne?“

Zahíd se rozhlédl; nechápal, o čem to mluví. Zachytil Simmonsův pohled – archeolog se díval na stromy.

„Topoly,“ řekl Simmons. „Tohle jsou topoly.“

„Jojo.“ Sully si ten okamžik očividně vychutnával. „A když půjdete za mnou, je tu jeden kámen, který bych vám rád ukázal.“

O půl hodiny později k němu dorazili.

Byl to velký kamenný kvádr hrubě přitesaný do tvaru mohutného náhrobku, dva a půl metru vysoký, schovaný v hlubokém úzkém údolí mezi dvěma hřebeny. Na jeho přední straně bylo vyryto několik křížů a v pravém dolním rohu diamant. Kousek odshora ho někdo bůhvíjak provrtal dírou o zhruba sedmnácticentimetrovém průměru.

Zahíd si ho zvědavě prohlížel. „Co to je?“

I Simmons ho pozorně zkoumal. Při tom pohledu se do něj vrátil život. „Dál na východ, u hranic s Arménií, se podobných nachází hodně. Podle některých lidí jsou to kotevní kameny. Takové námořníci ve starověku spouštěli ze zádi, aby zpomalili plavbu a loď na rozbouřeném moři získala větší stabilitu. Ale tady hluboko ve vnitrozemí se o nich věří, že pocházejí z Noemovy archy. Noe je prý odhodil, než přistál na hoře Ararat,“ řekl s lehkým výsměchem.

„Vy nesouhlasíte?“ zeptal se ho Zahíd.

Simmons nasadil překvapený výraz. „Snad vás to neudivuje?“ učklíbl se. „Jako byste mě neznal, Ali,“ položil zvláštní důraz na poslední slovo.

Než Zahíd stačil jeho odpověď zlehčit, vpadl jim do hovoru Sully, jemuž Simmonsův trpký žert unikl. „Vy nevěříte v archu?“

Archeolog si povzdechl. „Samozřejmě že ne. Příběh o arše by se neměl brát doslova. Vždyť je z knihy Genesis, prokristapána, a…“ Pokrčil rameny, jako by nevěděl, odkud začít. „Tak například tenhle kámen. Je to bazalt. Vulkanický. Zdejší. A archa podle Starého zákona vyplula z Mezopotámie. Tam žádné sopky nejsou. Člověk by čekal, že kotevní kámen bude z materiálu pocházejícího z místa, kde loď stavěli, a ne z místa, kde přistála, nemyslíte?“

„Tak co je to podle vás za kameny?“ zeptal se Sully.

„Pohanské menhiry z předkřesťanských časů. Po Arménii a východním Turecku se jich vyskytuje spousta. Kříže do nich lidé vytesali mnohem později, když nad pohanstvím získalo navrch křesťanství. Tady se zrodil křesťanský koncept náhrobních kamenů zdobených kříži. Původně byl pohanský. Křesťané si ho přisvojili až pak.“

„A ty díry?“

„Výklenky pro pochodně.“

Zahíd se rozhlédl. „No dobře. A co ten vodopád?“

„Myslím, že vím, který potřebujeme,“ prohlásil Sully. „Je to jediný, který připadá v úvahu, pokud šel biskup tudy.“

Dojít k vodopádu jim netrvalo dlouho. A hodinu poté už zkoumali ruiny kláštera.

Ne že by toho bylo ke zkoumání moc.

Po sedmi staletích opuštěnosti skoro nic nenaznačovalo, že tu někdy bývalo něco víc než shluk primitivních jeskyň, i když měly krychlový tvar a víceméně obdélníkové otvory ve stěnách. Před pohledem zvenčí je chránila tráva a vysoké husté křoví. Když se Sully, Zahíd a Simmons prodrali podrostem a vešli dovnitř, našli v nich jenom holé studené stěny a nepatrné zbytky vybledlých nástěnných maleb, zřejmě biblických výjevů.

Přesto nebyli zklamaní. Nehledali tu nic víc než klášter jako takový.

Dali si pauzu. Usadili se na balvanu kousek pod vrcholkem strmého srázu, který k ruinám vedl. Vysoko na pozdně odpoledním nebi líně kroužilo osamělé káně a nechávalo se nadnášet teplými vzdušnými proudy, zatímco panoráma horských údolí se dole potápělo do purpurových a šedých stínů. Sully krájel víceúčelovým nožem pistáciovou chalvu a podával ji svým zákazníkům. Opět měl vedle sebe rozloženou mapu a už do ní vyznačil polohu kláštera.

„Takže teď se budeme řídit dalšími ukazateli směru?“ zeptal se Zahída mezi dvěma sousty.

„Ano. Popisem poutníka, který tudy prošel ve čtrnáctém století.“ Zahíd vylovil složený papír z bloku a podal mu ho. Byly na něm podrobnosti inkvizitorovy cesty, které Simmons vykutal z templářského registru. „Potřebujeme najít kaňon, o kterém mluví.“

Sully se zahleděl na papír a pak zvedl pohled k Zahídovi. „O co vám vlastně jde?“ Uličnicky se zasmál svým širokým úsměvem. „Jste lovci pokladů nebo tak něco?“

Zahíd vyprskl smíchy. „Lovci pokladů? Copak na ně vypadáme?“ Potřásl nad tím hlavou a pobaveně se ohlédl po Simmonsovi. „Moc se díváte na televizi, kamaráde.“

Simmons se pokusil také zasmát, ale od srdce mu to nešlo.

„Tak co je za tím?“ dotíral Sully. „Proč ten spěch?“

„Tuhle cestu jsme původně neplánovali. Dotahujeme poslední maličkosti v knize o křížových výpravách a ty hroby by mohly dokazovat, že někteří řádoví rytíři ve skutečnosti přežívali déle, než jsme předpokládali. Protiřečilo by to tomu, co píšeme. Jenže vzhledem k rozpočtu tady nemůžeme zůstat věčně. Za dva dny musíme být zpátky na univerzitě.“

Sullymu to srazilo hřebínek. „Takže žádný poklad neexistuje?“

Zahíd zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Ale rádi vám pošleme podepsaný výtisk.“

„To by bylo fajn,“ usmál se Sully a snažil se, aby to neznělo zklamaně. Sklopil oči zpátky k poznámkám, které mu Zahíd podal, a studoval je. Těkal očima mezi papírem a mapou a naplno se zabral do řešení rébusu.

Chvíli trvalo, než dospěl k závěru. „Ten popis není dost přesný, abych to mohl říct s jistotou, ale kdybych měl hádat…, řekl bych, že se ten váš poutník snažil dostat k průsmyku Gülek – k tomu, kterým projel na zpáteční cestě i biskup. Je to jediná cesta přes pohoří Taurus. Ten kaňon, o kterém je řeč, by tedy měl být na jih odtud, někde v téhle oblasti.“ Obkroužil ji prstem na mapě. „Jenže tam je kaňonů spousta. Nezjistíme, který to je, dokud nezkusíme jít v jeho stopách. A to doufám, že jsem správně odhadl první část cesty.“

Zahíd zadumaně přikývl. „Nic jiného nám nezbývá. Vyrazíme hned ráno.“ Po chvilce s úšklebkem dodal: „Musíme předehnat ostatní lovce pokladů.“

Sully se zasmál. „Žádný problém.“ Vtom se mu obličej rozjasnil nápadem. „Víte co? Zavolám strýčkovi Abdülkerimovi. Je odborník na Byzanc, býval profesorem na univerzitě v Ankaře. Teď dělá turistického průvodce. Bude se vám líbit. Žije dole v Yahyalı, kousek od těch kaňonů, o kterých mluvím. Zná je líp než kdokoli jiný. Jestli nám někdo může pomoci, je to on.“ Vytáhl mobil, pohlédl na něj, ale hned se zarazil. „Do háje, já zapomněl,“ kajícně jim ukázal displej. „Tady nahoře není signál.“

V Zahídovi by se krve nedořezal. Bylo mu jasné, k čemu ta slova povedou. Zalétl pohledem k Simmonsovi.

Záblesk v archeologových očích mu jako potvrzení bohatě stačil. Věděl, co čekat.

29

Není tady signál. Ta poznámka roznítila v Simmonsových neuronech hotový požár. Žádný signál.

Žádná možnost aktivovat rozbušku.

Žádná bomba.

Teď, nebo nikdy – tím spíš, že uviděl, jak jeho únosce sahá do ruksaku, kde má pistoli.

„Pozor, má zbraň,“ vykřikl a vrhl se na Zahída.

Stihl to v poslední chvíli, právě když ji Zahíd vytahoval. Levačkou mu chňapl po ruce a zároveň se mu pravým loktem rozmáchl proti obličeji. Stačil Zahídovi sevřít zápěstí a strhnout mu ruku s pistolí, takže výstřel šel mimo. Odrazil se od skály za nimi a svým třeskem Simmonse ohlušil, ale jeho pravačku nijak nezpomalil – zlomek vteřiny poté zasáhla Íráncův obličej. Zahídovi se osvědčil jeho výcvik; stačil se zaklonit a vyhnout se nejhoršímu, ale archeologovo svalnaté předloktí ho přesto udeřilo přes tvář. Ozvalo se chřupnutí a Simmonse zabrnělo až v rameni. Srážka je oba připravila o rovnováhu; sesmýkli se z balvanu, ale Simmons dál visel Zahídovi na ruce a snažil se mu vyrvat zbraň. Společně rotovali vzduchem, než konečně dopadli na zem.

Íránec tvrdě narazil zátylkem na jeden z kamenů, jimiž byl hořejšek srázu posetý. Vykřikl bolestí – a prsty mu na pažbě trochu povolily. Simmons, ještě napůl ohluchlý po výstřelu, postřehl příležitost a nezaváhal. Sevřel Zahídovo zápěstí oběma rukama a praštil mu jím o zem, jednou, dvakrát, zas a znova, bušil mu zápěstím do ostrého kamení, až z něj crčela krev a konečně začalo ochabovat – a vtom ucítil prudkou bolest v pravém boku, kde mu silou beranidla přistála Íráncova zaťatá pěst. Byla to ochromující rána. Simmons vyhekl. Snažil se udržet Zahídovo zápěstí a ještě jednou, naposledy, jím uhodit o zem – a opravdu se mu to povedlo. Náraz však byl až příliš prudký. Zbraň obloukem odlétla a skutálela se po svahu dolů.

V Simmonsovi zatrnulo, když ji viděl poskakovat po kamení a mizet z dohledu. Zatínal Zahídovi nehty do zápěstí, tiskl mu ho do suti a snažil se vymyslet, co dál. V hlavě měl kolotoč. Nahoře na balvanu uviděl šokovaného Sullyho a zařval na něj: „Dělejte něco, pomozte mi sebrat tu pi…“

V hrudníku mu vybuchla bolest a vyrazila mu všechen vzduch z plic. Zahíd mu zasadil další úder, tentokrát tvrdou hranou volné dlaně. Simmons se odtáhl a snažil se popadnout dech. Měl pocit, že mu někdo napumpoval hrudní koš napalmem a zapálil ho. Překulil se na záda a Zahíd se na něj okamžitě vrhl s výkřikem tak čiré zuřivosti, že při něm stydla krev v žilách. Zaútočil bleskurychle jako kobra, skočil mu po krku a brutální silou mu ho zmáčkl. Simmons kroutil hlavou zprava doleva a snažil se vyprostit ze smrtícího sevření; divoce se oháněl pěstmi a tu a tam Zahída zasáhl, ale nebylo to o nic účinnější, než kdyby se do něj strefovala loutka. Zahíd z něj se vzduchem vymačkával i život. Přitiskl mu hlavu ke straně, Simmonsovi se zaryl do oka ostrý kamínek a svět rázem zčernal. Cítil, jak ho opouštějí poslední zbytky sil, a napadlo ho, že skončit takhle je asi lepší než pozorovat, jak se mu obrovskou děrou v břiše valí ven vnitřnosti – a vtom ho cosi přivolalo zpátky, cosi ležícího na zemi, na dosah ruky: kámen o velikosti manga. Simmons ho zahlédl koutkem oka, jak tam trůní úplně na okraji jeho zorného pole a nabízí mu spásu. Tou dobou už skoro ztratil cit v pažích, ale nějak se mu povedlo hmátnout po něm, přemluvit prsty, aby kámen sevřely, a přimět svaly k poslednímu úderu.

Rána strefila Zahída těsně pod ucho a její účinek byl tak drtivý, že se mu ústa rozlétla dokořán a vytryskl z nich proud slin a krve. Simmons chrčel, jeho plíce bažily po vzduchu. Vyrazil oběma rukama a shodil Íránce ze sebe. Zahíd se svalil na bok, lapal po dechu a třepal hlavou. Víčka měl napůl zavřená. Odtáhl ruku od krvácející rány. Pak rozevřel oči a upřel je na Simmonse s živočišnou zuřivostí, jakou archeolog ještě nikdy u nikoho neviděl – a vzápětí se začal zběsile drápat na nohy.

Simmons vstal. Ztěžka oddechoval. V hlavě mu blikaly poplašné kontrolky a nabádaly ho, ať neotálí a nečeká na další kolo přímého souboje, protože s tímhle chlapem by se mu to rozhodně nevyplatilo.

Radily mu, ať odtud sakra vypadne, dokud to jde.

Vyškrábal se na balvany k Sullymu, který ještě pořád ohromeně zíral, obličej zalitý potem a v očích směsici hrůzy a zmatku. „Co to…?“ vykoktal průvodce, ale jeho slova se vytratila do ztracena, když viděl, že Simmons nevnímá.

Archeolog se celou myslí upínal k jedinému nápadu. Divoce rejdil očima po zemi a zoufale tu věc hledal – a vtom ji uviděl na stejném místě jako prve. V Sullyho ruce.

Víceúčelový nůž.

„Dejte mi ten nůž,“ zachrčel, a aniž počkal na odpověď, skočil k průvodci a vytrhl mu ho z ruky. Narovnal se a nabíral rovnováhu; vtom zachytil kousek stranou pohyb a ohlédl se právě včas, aby viděl, jak k nim Zahíd šplhá přes balvany.

Něco držel v ruce. Svou pistoli. Tomu parchantovi se ji podařilo sebrat.

„Utíkejte!“ zařval Simmons na průvodce. Popadl ho za límec a vlekl ho kamenitým srázem dolů, pryč od kláštera.

Zahídovi po úderu kamenem ještě pořád zvonilo v hlavě, ale uměl ovládnout bolest, dokud je potřeba. Nenechá nějakého podělaného archeologa, aby mu křížil plány. Donutí ho sekat dobrotu. Udělí mu lekci v poslušnosti, a to takovou, že ji jakživ nezapomene.

Ale nejdřív ho musí chytit.

Když se vydrápal na poslední balvan, archeolog už se hnal ze svahu o nějakých sto metrů dál, bez ohledu na kamení, které mu podkluzovalo pod nohama. Průvodce běžel kousek za ním, ale ne tak suverénně. Mělo to svůj důvod – Sully ztrácel čas tím, že se ustavičně ohlížel přes rameno. Bál se Zahídova pronásledování. Na rozdíl od Simmonse čelil zbrusu nové, nečekané situaci, zaskočila ho a nechápal, co se vlastně děje. Váhání ho zpomalovalo.

To Zahídovi hrálo do karet.

Popadl batoh, strčil do něj pistoli, hodil si ho přes rameno a rozběhl se za těmi dvěma. Uháněl skalnatým svahem dolů a očima si předem hledal, kam bezpečně došlápnout. Soustředil se na ty nejbezprostřednější úkoly – neuklouznout a nezvrtnout si kotník, zhluboka dýchat, aby neztrácel síly, odhadovat, kam zamíří jeho nepřátelé, a přizpůsobovat tomu směr běhu, aby na ně získával drahocenné vteřiny.

Zabíralo to.

Každým krokem stahoval náskok. Jeho prchající kořist šikmo přebíhala sutí na prudkém úbočí směrem k širokému travnatému hřebeni. Sully už zaostával za Simmonsem o dobrých deset metrů, a když se zase jednou ohlédl, Zahíd už byl dost blízko, aby postřehl v jeho očích strach. Ten pohled mu dodal nový elán, jako by mu zažehl v nohou přídavné motory. Brzy měl průvodce na dosah.

Zaútočil na svůj první cíl na kraji ostrého suťového zlomu. Spo-lečně se z něj skutáleli. Zahíd Sullyho zahákoval pažemi kolem krku a držel ho, dokud nepřistáli dole. Tam rychle přesunul ruce do nové polohy: sevřel jimi Sullyho hlavu jako ve svěráku a prudce škubl do strany. Vaz i chrupavky okamžitě povolily. Ozvalo se lupnutí, Sullymu spadla hlava ke straně a tělo mu na zemi bezvládně zplihlo.

Zahíd neztrácel čas. Rychle průvodci prohrabal kapsy, našel jeho mobil a hodil si ho do batohu. Sebral mu i klíče a peněženku. Pak se rozhlédl, a když spatřil opodál výběžek skály, popadl mrtvého za kotníky a odtáhl ho na místo, kde nebude na první pohled vidět. Připravil se tím sice o drahocenné vteřiny a vzdálenost mezi ním a Simmonsem narostla, ale věřil si, že ho včas dožene. V Turecku má ještě kupu nedodělané práce, a tak bude lepší nenechávat mrtvoly povalovat na očích.

Pak se znovu pustil do pronásledování.

Ze Simmonse tou dobou zbyla jen nejasná postavička v dálce, ale to nevadilo. Zahíd neměl naspěch, aby ho chytil. K místu, kde nechali auta, to odtud bylo ještě celé hodiny, a pokud šlo o něj, čím dřív se tam dostanou, tím líp. Potřeboval si jen udržovat Simmonse na dohled a dodávat mu patřičnou motivaci, aby běžel co nejrychleji. K tomu stačilo pronásledovat ho z bezpečného odstupu.

Po další hodině běhu Zahíd vycítil, že dozrál čas k úderu. Sim-mons zpomalil, najednou běžel neohrabaně a Íránec uhodl proč.

Dohnal ho v úzkém kamenitém sedle nad horním koncem údolí. Simmons ho spatřil a zastavil se. Stál předkloněný s nožem v ruce a zuřivě přeřezával pás s bombou.

Zahíd zůstal stát deset metrů od něj a pozoroval ho. Otřel si pot z čela a zhluboka dýchal, aby zpomalil srdeční tep.

Simmons udýchaně vzhlédl. Zrychlil pohyb rukou a řezal ještě zuřivěji.

Nepomáhalo to. Látka byla příliš pevná.

„Na vašem místě bych se nenamáhal,“ křikl na něj Zahíd. „Je z kevlaru. Přeříznout se nedá. Tím žabikuchem určitě ne.“

Simmons se na něj zamračil. Z tváře se mu lil pot a oči se mu vyděšeně blýskaly. Padl na kolena a ruce se mu jen míhaly, jak se dál zoufale snažil zbavit pásu.

„A krom toho,“ vytáhl Zahíd telefon a významně se na něj podíval, „hádejte, co mám?“ Nastavil jeho směrem displej. Věděl, že archeolog je příliš daleko, aby na něj dohlédl, ale užíval si tu zlomyslnost. „Už zase mám signál.“

Simmons zatajil dech a obličej se mu stáhl vyčerpáním a zoufalstvím.

„Je to na vás,“ zavolal Zahíd. „Chcete žít? Anebo jste se rozhodl dát světu vale?“

Simmons zavřel oči a na mučivý okamžik znehybněl. Potom, aniž vzhlédl, upustil nůž. Čepel cinkla o kámen. Simmons se nehýbal, nezvedal pohled. Zůstal, jak byl, nahrbený s hlavou schýlenou na hruď, a pažemi se objímal kolem pasu. Celé tělo se mu třáslo.

„Hodný chlapeček,“ pochválil ho Zahíd a došel k němu. Stál nad ním jako toreador nad skoleným býkem – a pak se rozmáchl a hřbetem ruky mu uštědřil takovou facku, že archeologa zvedla ze země a odhodila do kamení.

30

„Tady velitelství Hawk. Stažení bude zahájeno do třiceti minut.“

Reillymu se ozval v bezdrátových sluchátkách hlas operátora z dál-kového řídícího centra bezpilotních letů tak zřetelně, že se zdálo k nevíře, že muž u joysticku sedí v pohodlí o tisíce kilometrů dál ve zvlněných kopcích severní Kalifornie. Jeho upozornění Reillyho nepřekvapilo. Bezpilotní letoun jim kroužil nad hlavou celou noc. Mohl se zdržovat nad cílem dlouho, ale donekonečna to protahovat nešlo – a domů má ten ptáček daleko.

Reilly se zamračil. „Rozumím,“ odpověděl. „Zůstaňte na příjmu.“ Odtrhl oči od dvou maličkých oranžových flíčků na obrazovce laptopu a pohlédl na podsaditého výsadkáře dřepícího kus od něj a na Ertugrula. „Kdy na to půjdeme?“ zeptal se tlumeně.

Kapitán Músá Keskin z jednotky zvláštního určení tureckého četnictva se podíval na hodinky a na noční nebe. Blížil se úsvit. Slunce zahlédnou, teprve až se opře o vrchol vysoké hory před nimi, ale kraj dole zaplaví svou září mnohem dřív. Keskin byl udělaný chlap; před jeho býčí šíjí a svalnatými předloktími by Pepek námořník zbledl závistí. Přikývnutím Reillymu naznačil „už brzy“ a otevřenou dlaní s roztaženými prsty upřesnil, že zbývá pět minut. Otočil se a dal stejný signál svým mužům.

Reilly kývl a zvedl hlavu k tmavé obloze. „Pět minut do akce,“ ohlásil operátorovi.

„Rozumím. Hodně štěstí,“ odpověděl hlas. „Budeme se dívat.“

Na Reillyho padla úzkost. Vybrali si tohle místo spíš z nedostatku jiných možností, než že by věděli s jistotou, že jsou na tom správném. Než před několika hodinami zapadlo slunce, zachytil bezpilotní letoun vozidlo odpovídající popisem a barvou jednomu autu ukradenému předešlý den v Istanbulu. Stejně důležité bylo, že se v cílové oblasti nevyskytlo žádné jiné z Reillyho a Ertugrulova seznamu. Vzhledem k terénu nedokázal letoun přečíst poznávací značku, aby totožnost se seznamem potvrdil stoprocentně. Ten vůz, černý Landrover Discovery, však parkoval vedle dalšího terénního auta na úpatí sopky v místech, kde se obvykle nevyskytují horolezci a která Tess vymezila jako nejpravděpodobnější. Ani zdaleka se tím nepotvrzovalo, že je to zásah do černého, ale nic slibnějšího neměli.

Vatikánský atentátník – pokud to byl skutečně on – jim bližší ohledání šeredně zkomplikoval. Neměli šanci, že by na ty lidi nahoře dohlédl nějaký odstřelovač nebo pátrač. Oba vozy parkovaly na planince pod velkou skálou, takže se na ně nemohli bezpečně podívat zezadu ani ze stran, aniž by riskovali, že na sebe upozorní. Měli k dispozici jedině infračervený snímek termokamery pořízený z výšky deseti kilometrů pomocí operátora z řídícího centra bezpilotních letů na letecké základně Beale.

Situaci jim neusnadňovala ani poloha planinky. Dalo se k ní dojet jen úzkou kamenitou oslí stezkou, která se vinula do prudkého svahu a po které by se nahoru nepozorovaně nedostali. Vrčení motoru by je ohlásilo dlouho předem. Reilly, Ertugrul a turecká paravojenská jednotka museli nechat vozidla – a s nimi i Tess – o půldruhého kilometru níž a vyšlapat zbytek cesty pěšky. Momentálně se schovávali v houštině mladých stromků a keřů na kraji malé horské louky dvě stě metrů od planinky a trochu pod ní.

Dvě oranžové skvrnky na Reillyho monitoru se nehýbaly. Podle jejich podlouhlého tvaru se zdálo, že leží a spí, což by v tuhle hodinu nepřekvapovalo. Dálkový směrový mikrofon nepřenášel žádné chrápání ani hovor. Otázka byla, kdo ti dva jsou. Je jedním z nich hledaný cíl, anebo je to jen párek turistů, co se uložili ke spánku pod širákem? A jestli je jedním z nich ten atentátník, kdo je ten druhý? Simmons? Anebo majitel toho druhého auta? A kde by v tom případě byl Simmons?

Měli v plánu udeřit těsně před východem slunce. Chtěli využít výhody, kterou jim poskytovalo vhodné vybavení a Hawk kroužící nad nimi, a přitom vědět, že kdyby něco nevyšlo podle plánu, brzy se rozední. Muži z úderné jednotky Özel Tim dokončovali poslední přípravy, kontrolovali si zbraně a upravovali popruhy na brýlích pro noční vidění. Bylo jich celkem šestnáct – tři dole na příjezdové cestě s Tess, ostatní pod Keskinovým velením tady nahoře s Reillym a Ertugrulem. Všichni za sebou měli speciální armádní výcvik v boji proti gerilám. Měli skvělou výstroj i výzbroj a podle toho, co Reilly zatím viděl, se ve své práci vyznali.

Reilly si mnul krk ztuhlý napětím. Přesvědčoval sám sebe, že všechno je na nejlepší cestě. Jestli je ten parchant tam nahoře, brzy ho zaženou do kouta a mají početní i palebnou převahu. Jenže se nedá vyloučit, že má s sebou rukojmí. A Reilly věděl, že v takových případech akce jen málokdy klapne hladce.

Zachytil Keskinův pohled. Výsadkář přikývl, zvedl megafon a na-směroval ho k oběma vozům na planince.

„Dikkat, dikkat,“ křikl turecky. Pozor, pozor. „Vy tam nahoře u aut, mluví policie. Jste obklíčeni. Vyjděte s rukama nad hlavou, abychom na ně viděli.“ Zopakoval to znovu anglicky, se silným přízvukem.

Reilly se podíval do tmy a hned zase sklopil oči k obrazovce. Ty přízračné oranžové tvary se probraly k životu. Posouvaly se kolem aut, splývaly a zase se rozdělovaly jako molekuly v Petriho misce. Představoval si, co se tam nahoře asi děje, a šlachy na krku se mu napjaly. Vteřiny se poskládaly v minutu. Keskin znovu zvedl megafon a zopakoval výzvu.

Skvrny chviličku zůstaly spojené. Uplynula další minuta. Keskin pohlédl na Reillyho a Ertugrula. V drsné tváři neměl ani stín pochyb.

„Kdyby to byli obyčejní civilisté, už by se ozvali,“ prohlásil. „Myslím, že je to váš člověk.“

„Otázka je, kdo je tam s ním,“ řekl Reilly. „Simmons, nebo nějaký jeho kumpán?“

„Každopádně nás bude přesvědčovat, že je to rukojmí,“ poznamenal Ertugrul. Obrátil se ke kapitánovi. „Co uděláte?“

„Dáme jim ještě minutu, víc ne. Pak na ně udeříme omračujícími granáty a zaútočíme.“ Keskin turecky vydal rozkazy jednomu ze svých lidí. Muž přikývl, tiše se zvedl a gestikuloval na ostatní, aby se připravili.

Reilly se vrátil k obrazovce. Postavy stále splývaly, pořád v téže pozici za landroverem. Pak se začaly pohybovat, klouzaly podél kufru auta – a tam se rozdělily. Jedna zůstala za vozem, druhá se na okamžik zastavila a potom se začala pohybovat směrem pryč. Do otevřeného prostoru.

Kolem Reillyho se rozlehly úsečné povely. Zvedl dalekohled s nočním viděním. Viděl, jak se zpoza landroveru vynořila osamělá postava, světle zelená silueta v černém moři. Přimhouřil oči, aby zaostřil pohled. Rozhodně to vypadalo na člověka. Kráčel směrem k nim, pomalu, váhavě. Reilly sklopil zrak k laptopu. Druhá oranžová skvrnka zůstávala za landroverem, ale posunula se až úplně dozadu za auto.

„Kdo je to?“ zeptal se Ertugrul. Taky přicházejícího sledoval infračerveným dalekohohledem.

„Ještě nevím,“ odvětil Reilly. Nespouštěl z té postavy zrak.

Muž scházel pěšinou k nim. Dalekohled s trojapůlnásobným zvětšením už umožnil přesnější identifikaci. V zorném poli se objevily dlouhé vlasy a atletická postava.

„Nestřílet,“ sykl Reilly. „Je to Simmons.“

Řada výsadkářů si předala povel turecky. Simmons už byl od nich stěží padesát metrů a Reilly ho viděl zřetelněji. Měl na sobě větrovku, paže za zády, a když se ohlédl za sebe, Reilly zahlédl, že je má pevně spoutané páskou. Dalším kusem měl omotaná ústa.

Druhá skvrnka se stále krčila za landroverem.

Když k nim Simmons došel na třicet metrů, vyštěkl Keskin další pokyn. Zpoza stromů a balvanů se vynořilo šest mužů v maskovacích uniformách, černých vlněných kuklách a brýlích pro noční vidění a seběhli se k Simmonsovi. Chytili ho a vlekli do bezpečí.

Reilly si ho pozorně prohlížel. Zdálo se, že archeolog je krajně rozrušený, přímo zpanikařený. Zmítal sebou, zuřivě vrtěl hlavou a vzpíral se. Pod páskou něco nesrozumitelně mumlal vyděšeným tónem.

Reillymu se rozhoukala v hlavě poplašná siréna.

Proč se jim tak brání? Proč není rád?

Sklouzl pohledem k tenké Simmonsově větrovce zapnuté až ke krku a všiml si, že se nadouvá mnohem víc, než by u vášnivého surfaře čekal.

Do hajzlu!

Do mozku se mu nahrnula krev. Vyskočil, divoce zamával rukama a zařval z plných plic: „Ne! Jděte od n…“

A vtom Simmons vybuchl.

31

Tmou prorazil oslnivý záblesk a na okamžik Reillyho oslepil. Během nanosekundy následovala tlaková vlna. Vyrazila Reillymu dech a mrštila jím o zem posetou drobnými kamínky. Všechny smyslové vjemy zmizely jakoby cvaknutím vypínače a Reilly se ocitl v tmavé tiché bublině.

Tohle nebyla malá nálož v opasku.

Ta by zabila jenom Simmonse a nikoho dalšího by nezranila, pokud by na Simmonsovi přímo neležel.

Kdepak, tohle bylo něco úplně jiného.

Bylo to přinejmenším deset kilo plastické trhaviny, kterou měl archeolog napěchovanou kolem pasu. Prvotřídní výbava sebevražedného atentátníka. A její účinek byl zničující.

Reilly se pomalu vzpamatovával. V uších mu řinčelo a ještě pořád neslyšel nic než svůj vlastní přerývaný dech; hlava se mu točila, jako by byl hluboko pod vodou a neorientoval se, kde je hladina. Nebyl s to zaostřit zrak, ale z matných tvarů, které mu vpluly před oči, zjistil, že leží na zádech. Pokusil se pohnout rukama a nohama, jenže nereagovaly. Zaťal zuby a sbíral sílu, aby se přetočil na pravý bok. Chtěl se podívat, jestli je celý a žádná končetina mu nechybí, i když rozhodně nestál o zjištění, že třeba ano.

Zvedl ruce a ujistil se, že přinejmenším ty jsou obě na svém místě. Zavadil přitom o zbraň v pouzdře a projela jím palčivá bolest. Uvědomil si, že pistole žhne, a rychle ruku odtáhl.

Nadzvedl se na loket a podíval se před sebe.

Hora se změnila ve výjev z hlubin pekla.

Stromy hořely plamenem a chrlily do vzduchu mračna štiplavého černého kouře, který škrábal v krku. Všude kolem se rozléhal křik a sténání. Skrz kouř Reilly viděl suť posetou lidskými údy – tu paže, tam noha ve vojenské kanadě. Ranění výsadkáři se svíjeli na zemi, tiskli si rány a volali o pomoc. Exploze rozervala Simmonsovo tělo na cáry a roztrhala výsadkáře, kteří ho odváděli do bezpečí. Každou kost v archeologově těle, dokonce i jeho hodinky a sponu na opasku, změnila ve žhnoucí šrapnel, který prorazil vším, co mu přišlo do cesty.

Reilly bloudil pohledem po té zkáze a chaosu a zrak mu padl na hromadu hořících těl u stromů. Vzduchem se linul pach spáleného masa. Jeden z mužů byl ještě naživu, pomalu se plazil pryč a šlehaly z něj plameny. Pak Reilly uviděl Ertugrula, o kus blíž, nějakých deset dvanáct metrů nalevo. Seděl na zemi, bez hlesu a nehybně, a zíral na Reillyho šokovaným nechápavým pohledem. Pravou ruku si tiskl k tváři a pomalu sunul prsty nahoru k veliké ráně v lebce – k díře po šrapnelu, z níž se lila krev.

„Vedate,“ chtěl zamumlat Reilly, jenže slova mu uvázla v krku a rozkašlal se. Pokusil se vydrápat na nohy, aby mu pomohl, ale svalil se zpátky. Zkusil to znova a tentokrát se mu podařilo vstát – když vtom se staly dvě věci.

Nejdřív někde poblíž třeskly další exploze, sice menší, ale přesto dost hlasité a silné, aby se pod jejich náporem zapotácel. Došlo mu, že jsou to granáty, které měli u sebe výsadkáři; vybuchly, jakmile je olízly plameny.

Pak zaslechl vytí motoru. Blížilo se přímo k němu.

Vrávoravě popošel a podíval se tím směrem; pořád nebyl dost při smyslech, aby pochopil, co ten zvuk znamená. Cítil, že mu z ucha stéká po krku pramínek krve. Přes kouř zahlédl, jak se v záři plamenů zaleskla mřížka chladiče landroveru. Vůz se na plný plyn řítil oslí stezkou dolů. Reilly viděl, jak se k autu ze strany u řidiče rozběhl osamělý výsadkář s tasenou zbraní a zasypal ho deštěm střel – a vtom z okénka vyjela ruka s pistolí a práskly tři rány. Výsadkář se zapotácel a tváří dolů se zhroutil na zem.

Landrover se řítil přímo na Reillyho. Už byl tak blízko, že Reilly přes tmavé sklo rozeznával Íráncovu tvář. Zatřepal hlavou a snažil se nabrat dech, soustředit se na to, co tady vlastně dělá a kdo je to v tom autě a jak moc toho člověka chce zabít. Užuž sahal po pistoli, když vtom se před ním objevila postava – velitel úderné jednotky Keskin. Byl zbrocený krví a kulhal, ve stehně měl obrovskou díru a v rameni další, ale zdálo se, že bolest nevnímá, jako by zešílel. V očích měl nepříčetný výraz. S automatem v ruce se vrhl rozjetému landroveru přímo do cesty.

Zastavil se a zvedl zbraň, namířil…

… a Reilly nevěřícně zíral, jak se z postranního okénka znovu vynořila ruka, jenže tentokrát mířila kupředu.

„Ne!“ vykřikl.

Vrhl se ke Keskinovi a ucítil, jak sebou kapitánovo mohutné tělo cuká pod náporem kulek, ale v poslední chvíli do něj vrazil a odhodil ho landroveru z cesty. Oba se tvrdě svalili na zem. Černý vůz se prořítil místem, kde prve stáli, a odburácel oslí stezkou z dohledu.

Reilly pořád nemohl popadnout dech a připadalo mu, že balancuje na hraně bezvědomí. Rozostřeným pohledem sjel ke Keskinovi. Kapitán vytřeštěnýma očima civěl do prázdna a z úst mu crčela krev. Reilly pociťoval bezmoc a živočišný vztek, jaké nikdy dřív nezažil; vřela v něm divoká nenávist. Cítil, jak z něj vysává poslední zbytky sil, a pomyšlení, že omdlí a upadne do černé prázdnoty, mu najednou připadalo lákavé, dokud tou mlhou a vztekem neprorazilo jediné slovo a nepřipomnělo mu, kdo teď stane atentátníkovi v cestě.

Tess.

Tess uslyšela výbuch a vyskočila.

Tohle nepatřilo k plánu. A co hůř – byla to obrovská exploze, mnohem silnější, než by odpovídalo výzbroji, kterou si Reilly a výsadkáři brali s sebou. Čili musela být dílem někoho jiného. A to vůbec nevypadalo dobře. Zvlášť když se uváží, jak expertně zachází s výbušninami muž, kterého pronásledují.

Zhasla baterku, kterou si svítila na mapu, a zadívala se na horu. Vteřiny plynuly trýznivě pomalu. A pak zaduněly další exploze a odrazily se od kopců v podhůří. Byly slabší a jiné, tlumenější, spíš jako zahřmění…, nicméně exploze to byly. Potom se ozvala rozptýlená střelba. To už na Tess padl strach. Tam nahoře se válčilo jako u Verdunu.

Výsadkáři kolem strnuli stejně ona. Rozčileně na sebe spustili turecky něco, čemu nerozuměla, ale řeč jejich těl byla výmluvná sama o sobě. Ani oni netušili, co se to tam děje. Jeden z nich sáhl po vysílačce a pečlivě ovládaným tónem volal ostatní. Žádná odezva nepřišla. Zkusil to znovu, tentokrát polekaněji. Pořád nic.

Vtom se v dálce ozvalo kvílení namáhaného dieselového motoru, jak se snažil brzdit těžký SUV řítící se dolů z prudkého kopce. Tess marně vyhlížela někde na svahu reflektory – a pak v měsíčním světle zpozorovala tmavý hranatý tvar ženoucí se jednou serpentinou. Vzápětí zase zmizel z dohledu. Výsadkáři ho zahlédli také a okamžitě přešli do střehu; připravili si zbraně, nasazovali si brýle pro noční vidění a pokřikovali na sebe. Jeden volnou rukou popadl Tess, postrčil ji do bezpečí za lehkým obrněným vozidlem cobra a postavil se před ni, aby ji zaštítil. Druzí se přikrčili vedle za dva džípy humvee a čekali.

Ubíhaly další nervy drásající vteřiny. Řev motoru střídavě sílil a slábl, jak se SUV hnal dolů serpentinami – a pak se objevil. Tmavý stín ženoucí se k nim.

Výsadkáři zaváhali, znejistělí, zda mají střílet – a vtom auto najednou rozsvítilo reflektory a zaplavilo je prudkou září dálkových světel.

Oslnilo je.

Strhli si brýle, ale sítnice už měli zasažené a těch několik drahocenných vteřin, než se vzpamatovali, zůstali bezbranní. Do jednoho se vzápětí zaryly kulky a smetly ho stranou jako rána bičem. Další střely zabubnovaly do džípu, za nímž se kryl druhý voják, a prorazily karosérii i čalounění.

Tess se skrčila co nejníž a zacpala si uši. Výsadkář, který ji chránil, se vyklonil a vypálil několik salv ze svého samopalu MP5. Rozbily landroveru reflektor a provrtaly mřížku chladiče, ale vůz se řítil dál; teď se stočil tak, aby mířil na džíp. Narazil mu zleva do předku a obloukem ho odhodil doprava, takže humvee srazil vojáka, který se za ním schovával. Řidič s neuvěřitelnou rychlostí a zručností dupl na brzdu, vyskočil z auta, oběhl ho a vypálil do ležícího výsadkáře dvě rány.

Obě provázel děsivý výkřik a zasténání. Tess se podívala po svém strážci. Nejdřív nechápala, co se děje, ale pak jí to došlo. Atentátník výsadkáře nezabil rovnou. Pohrával si se svou obětí a vraždil ji postupně, aby zbylé protivníky vydráždil a rozrušil. Netušil, že už zbývá jenom jeden.

Jen jeden muž a Tess.

Sténání pokračovalo ještě chvilku a pak odumřelo. Mýtina ztichla až na vrčení dieselového motoru běžícího na volnoběh. Tess pohlédla na svého ochránce a hledala u něj radu. Položil si prst na rty a opatrně vyhlédl ze strany ven. Tess polkla a přitiskla se zády ke studené karosérii obrněného vozu. Sklopila oči a najednou si polekaně uvědomila, že pod podvozkem je široký nekrytý prostor. Přisunula se blíž k výsadkáři; oba se teď krčili za jednou mohutnou pneumatikou. Výsadkář se vykláněl a soustředěně vraštil obočí. V slabém světle se mu na tváři leskla osamělá krůpěj potu a pomaličku stékala dolů.

Vypadal stejně vyděšeně jako Tess – a vtom se do ticha ozvalo kovové cvaknutí a vzápětí cosi zasvištělo vzduchem.

Výsadkář vytřeštil oči. Pochopil. Chňapl Tess, strhl ji k zemi a přikryl ji vlastním tělem. To, co k nim přilétlo, přistálo ve štěrku za cobrou a chvilku to s rachotem poskakovalo po kamení. Následoval výbuch. Voják dobře věděl, jaký zvuk vydává odjišťovaná pojistka ručního granátu – ten ale naštěstí dopadl příliš daleko, než aby jim ublížil. A pak Tess uviděla, jak se k nim blíží nohy v těžkých botách; výsadkáře od ní odtrhla cizí ruka a Tess uslyšela tupé nárazy střel, které se mu zabořily do těla a srazily ho k zemi.

Atentátník je tím granátem nechtěl zabít. Jen odlákal jejich pozornost.

Tess zvedla oči.

Nakláněl se nad ní; díval se na ni a zároveň těkal očima kolem, jestli odněkud nehrozí další nebezpečí. Tess věděla, že už žádné nezbylo.

Zvedl samopal mrtvého výsadkáře a poručil jí: „Vstaňte.“

Ten hlas si pamatovala. Suchý, monotónní, prostý jakýchkoli emocí.

Vyškrábala se na nohy. Ruce a nohy se jí třásly při pohledu na muže, který ji v Jordánsku unesl a nacpal do kufru auta společně s hromadou výbušnin. A teď tu s ním stojí sama uprostřed pustiny. Je mu vydána na milost a nemilost.

Už zase.

Doufala, že od něj neuslyší slova, o která stála ze všeho nejmíň.

Jenže tolik štěstí neměla.

„Jdeme,“ přikázal.

Napadlo ji utéct, napadlo ji vynadat mu za všechno, co spáchal, ale věděla, že to nemá cenu. Místo toho se nechala odvést k landroveru a bezmocně přihlížela, jak prostřílel pneumatiky džípů i cobry. Posadila se vedle něj na sedadlo spolujezdce a neřekla ani slovo, když se rozjeli pryč ze zóny smrti do anatolské noci.

32

Postavit se na nohy vyžadovalo titánské úsilí. Reilly si připadal jako boxer sražený k zemi už potolikáté, že mu nezbývá než hodit ručník do ringu a nechat se odpočítat. Ale nemohl si dovolit zůstat ležet. Nejde to, když je někde tam dole Tess.

Povedlo se mu vstát. Všude kolem dohořívaly plamínky a osvětlovaly makabrózní výjev utrpení. Nad spálenou zemí visel štiplavý pach smrti. U nohou mu ještě pořád ležel Keskin. Už se nehýbal.

Reilly se vší silou přinutil posbírat myšlenky a vytvořit si nějaký smysluplný plán. O třicet metrů dál zahlédl Ertugrula. Ležel na zádech, také bez pohnutí. Opodál uviděl dva výsadkáře, kteří zřejmě vyvázli bez úhony a teď ošetřovali raněné. Rozběhl se k nim, poháněn nadějí, že jsou pomocí vysílačky v kontaktu s kamarády dole pod kopcem – s těmi, kdo zůstali s Tess. Pak mu došlo, že komunikační sadu má také on sám, a bezděčně si zajel rukou k uchu. Bezdrátová sluchátka byla pryč, určitě mu je serval výbuch. Ohmatal si kapsy, ale ani vysílačku v nich neměl. Zastavil se a rozhlédl se po rozryté zemi, jestli je někde neuvidí, ale hned si uvědomil, že to nemá cenu. Už dávno nestál na tomtéž místě jako po výbuchu a naděje, že vysílačku v té tmě najde, byla mizivá. Potácivě vykročil přes planinu k vojákům a cestou se zastavil u Ertugrula. Půda kolem jeho hlavy ztmavla krví. Zdálo se, že nedýchá. Jeho oči zíraly bez mrknutí do prázdna. Reilly se k němu shýbl a položil mu dva prsty na krční tepnu. Žádný tep neucítil. Ertugrul byl mrtvý.

Reilly mu sevřel rameno a zhluboka se nadechl. Rozhlížel se kolem, v očích ho pálily slzy a frustrace mu svazovala nohy. A vtom tu věcičku uviděl, jak se leskne v záři plamínků ani ne metr od Ertugrulova těla – agentova sluchátka. Vstal a došel pro ně. Sebral je roztřesenými prsty špinavými od sazí a krve. Vypadala neporušeně. Nasadil si je a pomodlil se, aby fungovala. Ochraptěle, sotva slyšitelně zamumlal: „Velitelství Hawk? Velitelství Hawk, ozvěte se!“

V uchu mu zahřměl operátorův hlas. „Kristeježíši, co se to tam děje? Jste v pořádku?“

„Já ano, ale Ertugrul je mrtvý,“ zachrčel Reilly. V tu chvíli už stál zpátky u kolegy a prohledával mu kapsy; hledal vysílačku a připadal si přitom jako sup. „Většina ostatních také. Je to špatné. Moc špatné. Budeme potřebovat záchrannou helikoptéru. Pošlete ji sem.“

„Rozumím,“ potvrdil operátor. „Zůstaňte na příjmu. Předám vás ústředí.“

„Počkejte,“ zarazil ho Reilly. „Ten bezpilotní letoun – je pořád tady?“

„Ano. Stažení za sedm minut.“

Reilly pevně zavřel oči, aby se odblokoval od toho masakru kolem a dokázal se soustředit. „Sledujete pořád cílové vozidlo?“

„Ano. Sjelo z hory těsně po tom záblesku. Co to bylo?“

Reilly věděl, že explozi zachytily infračervené senzory bezpilotního letounu jako prudký výšleh světla, ale rozhodl se tu otázku ignorovat. „A potom? Kam jelo?“

„Dorazilo k jednotce na úpatí kopce a zřejmě narazilo do jednoho humvee. Vystoupila z něj jedna osoba. Předpokládáme, že to byl váš cíl, je to tak?“

Reillymu se sevřel žaludek. „Co dál?“

„Máme za to, že propukla oboustranná palba. Tři naši jsou patrně zneškodněni.“

Sevření sílilo, jako by se mu kolem vnitřností stahovala garota. Prohrabával se rozvířenými myšlenkami a snažil se vzpomenout, kolik výsadkářů s Tess zůstalo. „Tři? Víte to jistě?“

„Ano. Pak do cílového vozidla nastoupily dvě postavy a odjelo.“

Dvě postavy. Reillymu poskočilo srdce. „Kde se teď nachází?“

„Zůstaňte na příjmu.“ Za okamžik se hlas vrátil. „Zhruba pět kilometrů na jih od vaší pozice, míří k městu jménem Çayırözü.“

„Sledujte ho, dokud můžete. Myslím, že náš cíl má s sebou Tess Chaykinovou a…“

Operátor ho přerušil. Jeho hlas zněl vzdáleně a mechanicky jako hlas robota. „Stažení následuje za necelých pět…“

„Zůstaňte s nimi, slyšíte?“ zachraptěl Reilly. „Neztraťte je. Spojte se s policejním velitelstvím a předejte mu jejich polohu. Jedu za nimi.“ Nahmatal Ertugrulovu vysílačku. Strčil si ji do kapsy, pohledem se rozloučil s mrtvým kolegou, vstal a rozběhl se z kopce.

Bylo mu jasné, že se jim landrover brzy ztratí, až se letoun kvůli nedostatku paliva bude muset stáhnout zpátky do Kataru. Kvůli téhle sledovačce nebude nikdo ze základny Beale riskovat zřícení mnohamiliónového stroje z tajné čarodějnické kuchyně. A ani při nejlepší vůli by nestihli tak rychle schválit start jiného letadla a dostat ho nad cílovou oblast. Tou dobou by byl landrover i s Tess dávno pryč.

Nemá cenu plýtvat na to energií.

Bude ji potřebovat. Čeká ho nekonečná štreka z kopce dolů, v pološeru po stezce plné kamení, a on se sotva drží na nohou.

Dostat se na mýtinu, kde zanechal Tess, mu trvalo dvacet minut. Za vrcholem hory se šířil první náznak denního světla a zaléval krajinu měkkým nazlátlým přísvitem. Pohled, který se Reillymu na-skytl, však byl s tou idylou v ostrém protikladu. Tři mrtví výsadkáři. Tři ochromená vozidla. A po Tess ani památky.

Opřel se o džíp, který pořád stál tam, kde ho viděl naposled, a nabíral dech. Předpokládal, že Turci už vyslali posily, ale nějakou dobu potrvá, než se sem dostanou. Musí se rozhodnout, co podnikne. Jestli tu zůstane a bude na ně čekat, zabředne do kompetenčních tahanic a skončí na vedlejší koleji. Turky ten masakr, k němuž došlo, rozhodně nepotěší a nebudou stát o to, aby se jim při honu na pachatele pletl pod nohy cizinec. Nesmí zapomínat ani na jazykovou bariéru. Taháním za nitky, které ho mají udržet ve hře, promarní vzácný čas.

Navíc si uvědomil, že dostat Tess do bezpečí nebude pro tureckou armádu priorita. Půjde jim hlavně o dopadení pachatele. Napřed tohle, pak dlouho, dlouho nic – a teprve potom záchrana Tess. Reilly si nedělal iluze: kdyby mohli toho atentátníka chytit díky tomu, že ji obětují, moc by neváhali. Koneckonců, on sám taky pohořel se snahou osvobodit Simmonse. Ba ne, nesmí důvěřovat nikomu jinému, musí Tess zachránit sám.

Musí si před vojáky uchovávat náskok.

Jít si za svým.

Nic proti tomu, když se mu poženou v patách a v pravý okamžik zasáhnou. Dokonce si je sám přizve na pomoc – až bude Tess mimo nebezpečí.

Našel batoh, který si nechal v džípu, a vytáhl ho. Pořád v něm měl svůj BlackBerry a peněženku. Vedle na sedadle něco zahlédl – narychlo složenou mapu a u ní baterku. Tu mapu poznal. Když Tess opouštěl, hledala v ní, kudy se asi vydal inkvizitor poté, co opustil klášter, jehož polohu teď už znali.

Rozložil ji. Tess na ni zhruba zaznamenala polohu kláštera, jak ji odhadla podle místa, kde parkovaly oba terénní vozy; spolehla se, že se Simmons a jeho únosce nezmýlili. Pak načrtla možné trasy a připsala k nim poznámky, jak by měl podle inkvizitorova popisu vypadat terén. Trasy se na několika místech větvily a k některým místům Tess přimalovala otazníky. Jednu ale vyznačila zřetelněji, takže na první pohled bila do očí. Zdálo se, že právě tuhle pokládá za správnou.

Reilly si mapu chvíli prohlížel a pak ji složil.

„Chytrá holka,“ zamručel si pod vousy. Myslel si, že je se zásobami adrenalinu už dávno na dně, ale teď se mu vlil do žil nový elán.

Prohledal vozidla, popadl čutoru plnou vody, silný polní dalekohled, pistoli a tři plné zásobníky, naházel si to všechno do batohu a vyrazil.

33

Tess mlčky seděla na sedadle spolujezdce, ochromena hrůzou. Landrover projížděl spícím městem. Ulice byly takhle brzy nad ránem opuštěné, jen tu a tam zahlédli známku života – staříka motajícího se při kraji vozovky s rozhrkaným koňským povozem, muže se synem na vinici. Tess je téměř nevnímala. Její mysl vířila kolem jediné trýznivé otázky: co se asi odehrálo tam v kopcích, odkud přijíždějí, kdo přežil a kdo zahynul. Na vlastní oči viděla toho muže u volantu zabíjet, takže znala jeho nemilosrdnou důkladnost. Snažila se uklidňovat nadějemi, ale představa, že Reilly tam někde možná leží a krvácí – ne-li něco horšího –, ji drásala.

Její únosce se podíval na hodinky a zase upřel pohled před sebe. Bylo na něm vidět, že v duchu plánuje.

„Máme nějaké zpoždění?“ zeptala se. Dala si záležet, aby to znělo odevzdaně, a spolkla otázku, která se jí drala na jazyk.

Chvíli nereagoval. Pak se k ní obrátil se svým obvyklým výrazem sfingy a uštědřil jí další z těch úsměvů, v nichž nebylo po humoru ani stopy, ale zato páchly blahosklonností a posměšným soucitem. „Stýskalo se vám po mně?“

Cítila, jak jí zatrnuly svaly kolem páteře, ale nedala to najevo. Napadlo ji pár kousavých poznámek, ale nechtěla se pouštět do slovní přestřelky; usoudila, že bude lepší udržovat mezi nimi bariéru. Radši se konečně podvolila trýznivému nutkání a zeptala se: „Co se tam nahoře stalo?“

Nejdřív se zdálo, že ji ignoruje, ale pak řekl: „Musel jsem improvizovat.“

Svou blahosklonnou arogancí ji doháněl k šílenství. Měla sto chutí omlátit mu hlavu o volant a představa, jak to dělá, ji na vteřinku zahřála u srdce. Hlavou jí táhly i jiné divoké nápady – že mu vyškubne volant a strhne auto ze silnice, že počká na pomalou zatáčku a vyskočí ze dveří –, ale zavrhla je. Zabránil by jí v tom. Smířila se s tím, že jí nezbývá než čekat a doufat v nějakou šikovnou příležitost k útěku.

Přinutila se ke klidu. „Co je s Jedem?“

Zvědavě se na ni podíval. „Ptáte se na něj, a ne na svého milence? Přese všechno, co kvůli vám Reilly udělal?“

Vůbec ji netěšilo dopřát mu uspokojení, že si pohrává s jejími city, jenže na té informaci jí příliš záleželo. „Jsou ještě naživu?“

Pokrčil rameny. „Možná. A možná taky ne. Byla tam tma. Ale nedělejte si kvůli nim zbytečné starosti. Radši myslete na sebe a na to, co můžete udělat, abyste si zachránila život.“ Udělal odmlku a dodal: „Začněte třeba tím, že mi povíte, jak jste mě našli.“

Tess strnula. Bleskurychle probírala různé varianty, ale nemohla odpověď dlouho odkládat. „Nevím.“ Už když to slovo vypouštěla z pusy, uvědomovala si, jak nepřesvědčivě zní.

Únosce k ní zalétl vědoucným pohledem. Sjel si rukou k pasu, vytáhl pistoli a jediným plynulým pohybem přitiskl hlaveň k Tes-sině tváři. „Ale prosím vás. Váš milenec vede pátrání a vy taky nejste žádná panenka, co sedává v koutě. Ptám se vás ještě jednou a naposledy: Jak jste mě našli?“

Na lícní kosti ji studil kov. „My… Byl to jen dohad.“ Doufala, že si tím vykoupí trochu času.

„Dohad?“

„No… dohad na základě faktů, abych to upřesnila. Hledali jsme pravděpodobnou trasu, kudy mohli templáři putovat z Kon-stantinopole – na jaké straně hory se nejspíš nacházeli, když narazili na klášter. Pak jsme prostudovali podrobné topografické mapy té oblasti a porovnali je s inkvizitorovými poznámkami z templářského registru. A měli jsme štěstí.“

„Je to velká hora,“ nedal se odbýt. „Jak to, že jste se strefili tak přesně?“

„Použili satelit,“ zalhala. „Nakrmili ho údaji istanbulské policie o nedávno ukradených autech.“ Doufala, že ten chlap ví o rozdílech mezi monitorovacími schopnostmi nejmodernějších satelitů a bezpilotních letounů všechno, co se ona sama teprve nedávno dozvěděla od Reillyho. Jestli ano a jestli jí na tu lež skočí, snad ho nenapadne, že by nad nimi ještě pořád mohlo kroužit bezpilotní letadlo a sledovat je.

Chvilku o jejích slovech uvažoval a pak si zastrčil pistoli zpátky za opasek. Soustředěně se zadíval na silnici před sebou a za nejbližší zatáčkou zpomalil a zajel do hustého borového hájku.

Zaparkoval pod korunami stromů a vytáhl klíček ze zapalování. „Počkejte tady,“ poručil.

Sledovala ho, jak vystupuje a přechází do hlubokého stínu. Tam se zastavil a zadíval se na nebe směrem k hoře.

Zahíd zkoumal oblohu a vyhlížel tmavou tečku, která by potvrdila jeho podezření.

Tess je dobrá, to musel uznat. Šikovně zaobalila pravdu, aby si uchovala aspoň nějakou výhodu. Jenže tohle je jeho parketa, ne její. Dobře věděl, že vzhledem k požadavkům, míře naléhavosti a časově dostupným možnostem mnohem pravděpodobněji použili bezpilotní letoun než satelit.

A také že ano. Brzy ho zahlédl – nepatrný bod zavěšený vysoko na čistém ranním nebi, jak tiše sleduje jejich přesun. Kroužil ve velké výšce, ale jelikož měl rozpětí křídel jako boeing 737, nebyl úplně neviditelný. Zahíd zamračeně studoval jeho trajektorii. Vyhnout se jí bude ošidné, zvlášť když s sebou vláčí zajatkyni.

Pak se mu ale naskytl pohled, který nečekal. Letoun zahájil dlouhý pozvolný obrat a zamířil na východ, zpátky ke kopcům. Zahíd ho sledoval, dokud se mu úplně neztratil z očí. Propátral zbytek oblohy a hledal další tečku.

Žádnou nenašel.

V duchu se usmál. Letadlu zřejmě dochází palivo. Asi nepočítali s tím, že se úkol protáhne a budou potřebovat náhradu. Počkal pod korunami stromů dalších deset minut a propátrával pohledem nebe. Když se dostatečně ujistil, že se na něm další bezpilotní letoun neobjevil, vyndal z kapsy mobil a dvakrát stiskl volací tlačítko – aktivoval opětovnou volbu posledního volaného čísla. Bylo to číslo, které získal ze Sullyho telefonu.

Po dvou zazvoněních se ozval ospalý hlas.

Zahíd nasadil co nejvřelejší tón. „Abdülkerime? Dobré ráno. Tady Ali Šaráfí. Sulejmanův zákazník. Mluvili jsme spolu včera večer.“

Muž, kterému volal – Sullyho strýc Abdülkerim, odborník, jemuž se Sully pokoušel dovolat z ruin kláštera –, se teprve pomalu probouzel. Chvilku trvalo, než mu Zahídova slova došla. „Ano, přeji dobré ráno.“ Hlas se mu napůl vytrácel; tak časný telefonát ho zaskočil a ještě mu to pořádně nemyslelo.

„Promiňte, že volám tak brzy,“ pokračoval Zahíd. „Ale naše plány se změnily a dostali jsme se sem rychleji, než jsme počítali. Doufal jsem, že bychom se mohli sejít dřív, než jsme měli v plánu – co třeba tak asi za hodinu? Máme na zdejší pobyt bohužel málo času, takže čím dřív vyrazíme, tím líp, jak jistě chápete.“

Abdülkerim si odkašlal. „Samozřejmě, samozřejmě. Žádný problém. Časné ráno bude příjemnější. Slunce nebude tolik pálit.“

„To je skvělé,“ vložil Zahíd do hlasu nadšení. „Brzy na viděnou. A díky za vstřícnost.“

Poznamenal si, kdy a kde se setkají, a spokojeně zavěsil. Vykročil k autu. Přes zadní okénko se rýsoval obrys Tessiny hlavy. Pokazilo mu to náladu. Musí udělat ještě jednu věc.

Odemkl zadek landroveru, cosi z něj vyndal a zase ho přibouchl. Přešel k Tessiným dvířkům a otevřel je.

„Vystupte,“ poručil jí.

Tess se na něj zaraženě podívala a vylezla z vozu. Mlčky před ním stála. Beze slova na ni pohlédl – a pak se rychlostí blesku rozmáchl a vrazil jí tvrdý pohlavek.

Tess ten úder div neurazil hlavu a srazil ji na zem. Zůstala bez hnutí ležet. Všechno se s ní točilo, ale ani nemukla. Za chvilku se přinutila vstát, otřepala si prach z rukou a obrátila se ke svému únosci čelem. V očích měla slzy, ale také vzdor. Tvář jí zrudla; jasně se na ní rýsoval otisk dlaně a prstů.

„Víckrát mi nelžete,“ nařídil jí únosce. „Rozuměno?“

Mlčela. Výhrůžně napřáhl ruku, připraven znovu ji uhodit. Neucouvla, ale tentokrát nepatrně přikývla.

Zvedl druhou ruku. Držel v ní široký plátěný opasek.

Podal jí ho. „Potřebuji, abyste si tohle nasadila.“

34

Reilly pospíchal, jak jen ho unavené nohy nesly. Když teď příkrá hrbolatá cesta z hory ustoupila rovnější a hladší silničce, šlo se mu trochu líp. Přesto měl co dělat, aby spíš nelezl po čtyřech. Do nejbližšího města, maličkého shluku domků na úpatí sopky, mu chyběl ještě skoro kilometr. Potřeboval si obstarat nějaký dopravní prostředek, aby dopřál svalům oddech a neriskoval, že mu tělo vypoví službu na protest proti tomu, jak s ním zachází. A potřeboval ho co nejdřív.

Věděl, že bezpilotní letoun je už dávno pryč.

Každá vteřina hraje roli.

Přešel nízký hřeben a několik set metrů před sebou uviděl na silnici pohyb. Někdo tam na něčem jede. Ten pohled ho trochu vzpružil. Když se dostal blíž, poznal, že je to nějaký místní stařík na koni. Ze zvířete čouhaly kosti a vypadalo zmořeně. Na bocích se mu pohupovaly proutěné koše. Otupěle se ploužilo, lhostejné k mrakům much kroužících kolem.

Reilly přidal do kroku. „Hej,“ křikl a zamával rukama. Muž se bez zájmu otočil, ale nezpomalil. „Hej,“ zavolal Reilly znovu a tentokrát stařík přitáhl otěže a zastavil.

„Váš kůň,“ gestikuloval Reilly divoce. Byl tak udýchaný, že mu skoro nebylo rozumět, a muže to ještě víc mátlo. „Potřebuju vašeho koně.“

Mužův zrak padl na pistoli u Reillyho pasu a ošlehaná vrásčitá tvář se mu napjala. Ale místo aby se polekal, zahrnul Reillyho nadávkami a spíláním. Starý nebo mladý, křehký nebo silný, ten se jen tak nedá. Reilly potřásl hlavou a mírumilovně roztáhl ruce, aby ho pokud možno uklidnil.

„Prosím vás, poslouchejte. Tak to není. Potřebuju vaši pomoc, rozumíte? Potřebuju vašeho koně,“ přesvědčoval staříka pomocí všech gest naznačujících pokoru a úctu, na jaká si vzpomněl.

Muž si ho dál podezíravě měřil, ale přece jen se mírně upokojil.

Reilly si vzpomněl, co by mohlo zabrat, a sáhl si do vnitřní kapsy. Vyndal peněženku.

„Tady máte,“ vytáhl všechny peníze, které v ní měl. Nebylo jich moc, ale určitě víc, než za kolik ta utahaná stará herka stála. Podal mu je. „Prosím vás, vezměte si to. No tak. Nenuťte mě ohánět se koltem.“ Věděl, že tomu poslednímu stařík neporozumí.

Muž na něj ještě chviličku civěl, pak něco zamumlal a podvolil se. Překvapivě hbitě seskočil z koně a podal Reillymu otěže.

Reilly se na něj vděčně usmál. Mužův výraz změkl. Reilly se podíval do košů. Byly plné grapefruitů.

„Ty si nechte,“ řekl staříkovi. Odvázal popruhy a pomohl mu odnosit koše ke krajnici. Pak se vyšvihl na odrbané přikrývky, které měl kůň přes hřbet místo sedla, vytáhl Tessinu mapu a podíval se do ní.

Napadlo ho, že se s tím starým pánem poradí, jakým směrem vyrazit, ale pak si uvědomil, že všude kolem se co nevidět začnou hemžit četníci. Nechtěl se připravit o náskok. Zorientoval se raději podle postavení slunce. Silnice odtud k cíli, který Tess vyznačila – kdesi v údolí zvaném Ihlara – vedla obloukem. Atentátník pojede po ní. Cesta rovnou za nosem otevřeným terénem byla mnohem kratší a nezdálo se, že by na ní číhaly nějaké velké překážky jako třeba řeka nebo horský hřbet. A jelikož jeho oř měl k anglickým plnokrevníkům daleko, rozhodl se Reilly, že jakákoli zkratka je dar osudu, který nesmí odmítnout.

Odložil mapu, zamával muži na rozloučenou a pobídl koně. Zamířil pryč ze silnice na otevřené pole a doufal, že se pod ním to ubohé zvíře nezhroutí dřív, než ho donese k cíli.

35

Kilometry ubíhaly jeden za druhým. Landrover uháněl k ji-hu po klikatící se silnici plné výmolů. Tess si připadala ochromená na duchu i na těle a pustá krajina jí na skleslosti ještě dodávala – na skleslosti, kterou umocňovaly palčivé otázky, na něž nedostala odpověď.

Podívala se po svém únosci. Zaregistroval její pohled a oplatil jí ho.

„Za deset minut nás čeká dostaveníčko,“ prohodil. Vyložil jí, s jakou krycí historkou vyrukují. Byla to tatáž, kterou použil u Sullyho – ta, v níž vystupoval jako profesor Ali Šaráfí.

Když Tess slyšela, s jakou samozřejmostí si přivlastnil jméno zabitého íránského historika, ztvrdly jí rysy. „Nemáte v těle kapku studu,“ utrousila. „Použít zrovna jeho jméno – po tom, co jste mu udělal.“

Reakci nečekala a žádná se také nedostavila.

„Proč tu vůbec jsem?“ obořila se na něj. „K čemu mě potřebujete? Turky ani nenapadne, aby kvůli mně přistupovali na nějakou dohodu. Ani náhodou…, po tom všem, co jste spáchal.“

Pokrčil rameny. „Nejste tu jako rukojmí, Tess. Jste tu kvůli svým znalostem. Sám si s tím neporadím. A jelikož jsem se musel vzdát vašeho drahého přítele Jeda, potřebuji, abyste zaujala jeho místo.“

Nevěděla, jestli si to má přebrat tak, že Simmons už je mimo nebezpečí. Po zkušenostech z Říma o tom pochybovala. Hrdlem jí stoupala žluč. „S čímpak si neporadíte sám?“

Uštědřil jí postranní pohled. Tvářil se pobaveně. „Ale no tak, Tess. Četla jste přece doznání toho mnicha. Viděla jste, jakými slovy popisoval tu ukrytou tajnost. Mniši, ti jemní zbožní služebníci Páně, se odhodlali zabíjet, jen aby nevyšla na světlo světa. Povězte mi to vy, Tess… Za čím se podle vašeho názoru ženu?“

Nemělo smysl předstírat nevědomost. „Za vlastnoručním dílem ďáblovým? Za čímsi, co otřese skálou, na níž spočívá náš svět?“

Usmál se. „Taková věc za nalezení stojí, nezdá se vám?“

„Tímhle způsobem ne,“ odsekla. „Kdo vlastně jste? Jak s tím chcete naložit?“

Mlčel, jen bezvýrazně sledoval silnici před sebou. Po chvilce řekl: „Moje a vaše vlast… Už přes padesát let spolu vedeme špinavou nevyhlášenou válku. Jsem jen vlastenec, který se snaží dopomoci svojí straně k vítězství.“

„Vaší stranou je Írán,“ odvážila se.

Podíval se na ni a záhadně se usmál.

„Nejsme s vámi ve válce,“ namítla. „Ať máte jakékoli problémy, my je nezavinili.“

Pochybovačně vytáhl obočí. „Vážně ne?“

„My nefinancujeme teroristy a nevyhrožujeme jiným zemím, že je smažeme z tváře světa.“

Nezdálo se, že by se ho to rýpnutí nějak dotklo. Chladně se zeptal: „Slyšela jste někdy o operaci Ajax?“

Nic jí to neříkalo. „Ne.“

„Přesně jak jsem čekal. V tom je část vašeho problému. Vy na Západě nemáte zbla úcty k historii. Najdete si čas leda na Twitter a Facebook a na to, s kým zrovna šoustá Tiger Woods. Když jde o velké dějinné události, o boje, které připravily o život tisíce lidí a zničily milióny životů, neobtěžujete se sjet pohledem pod hlavní titulky. Nenajdete si chvilku, abyste si přečetli, proč jsou věci tak, jak jsou, a hledali pravdu schovanou za báchorkami vašich politiků a hysterií televizních komentátorů.“

„No báječně,“ vysmála se mu Tess. „Lekci o historii a selhávání naší demokracie mi udílí člověk, který uřízl hlavu nevinné ženě, jen aby zdůraznil, že mluví vážně. Máme se od vás a vašich lidí hodně co učit, že?“

Znovu se k ní obrátil a tentokrát bylo v jeho výrazu cosi hluboce znepokojivého. Cosi temného a výhrůžného, co se probudilo k životu. Sklouzl rukou z volantu a položil ji Tess na stehno. Tess zamrazilo strachy. Nechal ruku několik nekonečných vteřin ležet a nic neříkal. Pak jí nohu zlehka stiskl a paternalisticky popleskal.

„Jste velice přitažlivá žena, Tess. Přitažlivá a také chytrá. Ale historii byste si zopakovat měla.“ Podíval se na ni, ale zároveň koutkem oka sledoval silnici. „Vyhledejte si operaci Ajax. Je to důležitý milník v dějinách našich dvou zemí. A když už v tom budete, zjistěte si, co se stalo ráno 3. července 1988. Co se ten den skutečně stalo.“ Jeho výraz ještě více potemněl, jako by tou zmínkou hluboko v jeho nitru překypěl kotel nenávisti. Na okamžik se jí díval do očí, než zase upřel zrak na silnici.

Tess bušilo srdce v hrudi jako vetřelec z jiného světa, který se dobývá ven. Navenek zachovávala klid, ale v duchu úporně ždímala mozek, aby z něj vydolovala aspoň matné tušení, o čem to mluví. Frustrovalo ji, že ta snaha vyšla naprázdno. Neskutečně ji štvalo, že nemá ponětí, oč se jedná, a nemůže mu jeho pohrdavé náznaky otlouci o hlavu.

„Myslím, že jsme na místě,“ oznámil konečně a ukázal před sebe. „Tamhleto je určitě ten náš člověk. Doufejme, že se ve svém oboru vyzná.“

Tess sledovala jeho pohled. O kus dál u prašné křižovatky tří cest spatřila malou benzínovou pumpu a vedle ní chatrný stánek s ovocem a zeleninou. U něj parkoval hořčicově zbarvený Jeep Cherokee a vedle něj stál muž. Nescházelo mu moc do šedesátky a kapsáče, džínová košile a khaki vojenský klobouk na něm vypadaly poněkud nepatřičně. Musel to být ten, s kým se mají sejít – Sullyho strýček a byzantinista Abdülkerim. Potvrdil to tím, že když je uviděl přijíždět, zamával na ně.

Íránec přibrzdil a zajel ke kraji. Než zastavil, přísně se na Tess podíval. „Nemusí to pro vás stůj co stůj skončit špatně. Chápete to, doufám?“

„Jistě,“ přikývla a dala si záležet, aby z toho slova čišel sarkasmus, a ne strach.

Abdülkerim se rozhodně vyznal.

Místopisné zmínky v inkvizitorově deníku byly jen hrubé a odkazovaly na přírodní útvary, které za těch více než sedm století mohly podlehnout erozi anebo úplně zmizet. Abdülkerim však důvěrně znal nejen zdejší kraj a jeho unikátní krajinotvorné prvky, ale také jeho historii. Díky tomu si uměl starý text vřadit do správného historického kontextu – která města tehdy byla nejvýznamnější, kudy vedly staré obchodní stezky, která údolí byla osídlena a která ne – a sledovat inkvizitorovu stopu.

Jeli terénem, mimo silnice, všichni tři společně v Abdülkerimově džípu. Když Abdülkerim s tím návrhem přišel, Zahídovi se to ohromně hodilo, protože se mohl zbavit kradeného – a tudíž i hledaného – landroveru. Odstavil ho mimo dohled vzadu za benzínkou. Jelikož vyrazili časně, mají k dispozici spoustu denního světla a budou moci prohledat velký kus země. Abdülkerim navíc džíp nijak nešetřil a hnal ho na plný plyn. Projížděli údolími a drápali se nahoru a dolů po hřebenech kopců, ve stopách sedm set let starého putování. Několikrát zastavili a prošli okolí, aby se ujistili, že jedou správně, a hned zase nasedli do džípu a pokračovali dál.

Když už slunce na čistém nebi bez mráčku skoro dosáhlo zenitu, Abdülkerim zastavil u vysokého skalního masívu a vypnul motor. Dosyta se napili minerálky a najedli se placek lahmacun. Pak je Abdülkerim vedl klikatou úzkou stezkou, proplétající se mezi podivně tvarovanými skalními útvary, dál do údolí k místu, kde začínal boční kaňon, v němž se podle jeho odhadu mohly nacházet hroby templářů.

Kaňon se střídavě rozšiřoval a zužoval, ale vytrvale směřoval k jihu. Po obou stranách se zvedaly přinejmenším šedesátimetrové skalní stěny, výsledek dramatického souboje měkkého, sluncem vyběleného kamene a dávno zmizelých řek. Holé dno bylo touhle roční dobou suché a prašné. Neutěšený dojem změkčovaly ostrůvky zelených keřů a hájky topolů a vrb.

„V těchto údolích se na rozdíl od těch na severu nebydlelo,“ vysvětloval Abdülkerim. Mluvil zvláštním způsobem: jeho angličtina byla na cizince velmi plynulá, ale svérázná – občas naprosto nahodile zapomínal používat množné číslo. „Jsou příliš daleko na jihu a příliš blízko k horským průsmykům, které používaly ke svým nájezdům muslimské tlupy. Nenajdete tu skoro žádné skalní chrámy ani podzemní města – a proto sem taky nejezdí moc turistů. Všichni míří spíš do míst kolem Göreme a Zelve, kde se bezesporu nabízí mnohem zajímavější podívaná.“

„Taky jsme to slyšeli,“ rozhlédl se Zahíd po divoké kráse okolní krajiny. „Ale pokud se templáři pokoušeli dojet k pobřeží, aniž je zahlédnou tlupy gházíů, dávalo by přece smysl, aby se drželi spíš tady v kaňonech, ne?“

„Rozhodně ano. Některé bývají i patnáct kilometrů dlouhé. To jsou celé kilometry, kde se dá šikovně ukrýt – anebo taky nastražit léčku.“

Rozdělili se. Zahíd se držel u Tess, zatímco Abdülkerim šel při druhém boku kaňonu. Postupovali pomalu, pročesávali obě skalní stěny a hledali tesané nápisy, o nichž se zmiňoval inkvizitor. Slunce už pražilo a horko je deptalo, z každého kroku se stávala neskutečná dřina. Kdykoli kaňon nabízel trochu stínu, střídali se v chůzi na stinné straně, ale moc to nepomáhalo.

Po několika hodinách se jim začalo jít líp, protože slunce zašlo za okraje skal a kaňon se ponořil do stínu. Po dalších dvou třech kilometrech narazili na hrstku malých skalních kaplí: před staletími tu kdosi vytesal do měkkého vulkanického tufu prosté místnůstky a vyzdobil jejich stěny a strop jednoduchými freskami, které se daly už jen stěží rozeznat. Zdálo se však, že tu nic víc není. Dokud na ně nezavolal Abdülkerim.

„Pojďte sem,“ křikl od protější strany kaňonu.

Tess a Zahíd se k němu rozběhli.

V předklonu zkoumal patu skalní stěny a rukou v rukavici ji jemně oprašoval. Nejdřív nebylo jasné, čím ho upoutala, ale pak se to objevilo – nezřetelné linie vytesané do hladkého povrchu, jejichž hrany obrousila míjející staletí.

Rytina, kterou oprašoval, měla asi pětadvacet krát pětadvacet centimetrů. Byla jen nahrubo tesaná, ale nebylo těžké rozpoznat v ní kříž. Nic překvapivého v kraji, kde si prvních tisíc let po vzniku křesťanství uchovávali křesťané početní převahu; křížů bylo všude po krajině jako naseto. Jenže tenhle se nacházel na neobvyklém místě – u paty skály, nikde kolem žádný skalní chrám – a právě tak neobvyklý byl i jeho tvar. Nebyl to obyčejný kříž. Jeho ramena se od středu směrem ke koncům rozšiřovala – charakteristický rys takzvaného croix pattée, tlapatého kříže, který v průběhu historie používala různá seskupení a mezi jinými i templáři.

„Tohle by mohlo být ono.“ Na historikovi bylo znát vzrušení. Dál oprašoval skálu kolem kříže a pod ním. Objevily se další linie, nejdřív sotva patrné, ale s každým pohybem Abdülkerimovy ruky zřetelnější.

Byla to písmena. Žádná umělecká práce, ani dílo zručného řemeslníka. Vypadala, jako by je někdo vyškrábal ve spěchu a použil k tomu první nástroj, který mu padl pod ruku. Ale byla tam a dala se přečíst.

Tess se shýbla vedle historika a vpila se očima do kamene. Jak písmena vystupovala s čím dál větší jasností, celé tělo ji rozbrnělo očekáváním. A když přečetla slova, která se z nich zformovala – byla tři, seřazená pod sebou –, myšlenky se jí rozběhly jako o závod a vstřebávaly jejich význam.

„Hector…, Miguel…“ – vzhlédla ke svému únosci – „a Konrád.“

36

Íránec přikývl. Soustředěně vraštil obočí a hleděl na nápis. „Takže náš templář je pohřben tady,“ řekl nakonec.

Abdülkerimův obličej zářil vzrušením. „A nejen jeden. Jsou tu tři. Možná tu leží všichni, přímo pod našima nohama.“ O pár kroků couvl a prohlížel si půdu u paty skály. Všude jinde byla rovná jako stůl, ale tady se rýsovala nepatrná vyvýšenina. Rozhlédl se kaňonem oběma směry a pak vzhlédl ke kolmé skalní stěně, která nad nimi ochranitelsky čněla. „To je úžasné. Možná stojíme nad hrobem tří templářských rytířů, tady, v oblasti, kde se o přítomnosti templářů nedochoval jediný záznam.“

Tess ho nevnímala. Měla plnou hlavu přemýšlení, co z jejich nálezu vyplývá, a letmý pohled na Zahída jí prozradil, že on také.

Abdülkerimovo rozjaření pohaslo. Žasl nad jejich nedostatkem nadšení – a nad očividným napětím, které z nich čišelo. „Tohle jste přece hledali, nebo ne?“

Tess ho ignorovala. „Jestli je tu pohřbený,“ řekla svému únosci, „tak tady stopa končí, že?“ Zaváhala. Nebyla si jistá, jestli by se s Abdülkerimem neměli takového závěru spíš bát. „Jsme u cíle cesty, ne?“

Zahíd o tom zřejmě nebyl úplně přesvědčen. „Kdo je tu pohřbil? Víme, že klášter opustili tři rytíři. Ty věci měli s sebou. Co se jim tu stalo? Jak zemřeli? A kdo je pohřbil? Kdo tu vytesal jejich jména?“

„Záleží na tom?“ opáčila Tess.

„Ovšemže ano. Protože u toho dotyčného stopa pokračuje. Něco se tu seběhlo a on odtud potom odešel. Musíme zjistit, kdo to byl.“

Abdülkerim byl očividně zmaten. „Co myslíte tím, že ‚ty věci‘ měli s sebou? O čem to mluvíte? Myslel jsem, že prostě jen hledáte tenhle hrob. Co dalšího o těch rytířích víte?“

Tess ho ani teď nebrala na vědomí a soustředila se na svého únosce. „A jak bychom to asi zjistili? Zemřeli před sedmi sty lety. Nemáme nic než nápisy na téhle skalní stěně. Tím to hasne. Nemáme žádné další vodítko, kam dál. Ani v templářském registru, ani v inkvizitorově deníku. Tady stopa končí.“

Zahíd se zamračil a přemítal o jejích slovech. „Nekončí. Nevíme, co je tu zakopáno. A dokud to nezjistíme, nedotáhli jsme pátrání do konce.“ Upřel na ni rozhodný pohled a prohlásil: „Musíme je vykopat. Protože podle toho, co víme, by to tu mohlo být pohřbeno s nimi.“

Tess při jeho slovech pokleslo srdce. Tenhle člověk se nevzdává.

Historik vyvalil oči. „Vykopat je?“

Zahíd se k němu obrátil. „Máte s tím nějaký problém?“

Svým tvrdým pohledem vyvedl Turka z míry. „Ne, ovšemže ne, bude to potřeba. Ale musíme dodržet předpisy. Je nutné požádat o povolení ministerstvo, a to je velmi komplikovaná procedura. Vůbec si nejsem jistý, že…“

„Na povolení zapomeňte,“ přerušil ho Íránec. „Uděláme to sami. A hned.“

Abdülkerimovi poklesla čelist. „Hned? Vy chcete… To přece nemůžete! U nás máme přísné zákony. Nesmíte vykopávat, co vás napadne.“

Zahíd pokrčil rameny, nonšalantně hrábl do batohu a vytáhl ocelově šedou automatickou pistoli. Natáhl závěr a namířil historikovi přímo do obličeje. „Já to nikomu nepovím a vy taky ne.“

Abdülkerim se díval přímo do ústí hlavně. Na čele mu vyvstaly krůpěje potu, jako by mu někdo uvnitř lebky spustil kropičku. Instinktivně zvedl ruce a váhavě ucouvl, ale Zahíd popošel a přitiskl mu pistoli k čelu.

„Vykopeme ten hrob. Podíváme se do něj. Pak odejdeme. Nikomu se nic nestane. Jasné?“

Abdülkerim polekaně přikývl.

„Dobře.“ Zahíd poodstoupil. „Čím dřív začneme, tím dřív odtud zmizíme.“ Zastrčil si zbraň za opasek, sáhl do batohu a vytáhl tmavozelené plátěné pouzdro. Otevřel ho a vylovil skládací tábornický nástroj, který měl na jednom konci lopatku a na druhém malý krumpáč.

Prodloužil rukojeť, upevnil oba konce do správné polohy a podal ho Tess. „Jste na to odbornice, že?“

Zaškaredila se na něj a mrzutě si tu věc vzala. „Dost dlouho to potrvá,“ řekla a kysele si malý nástroj změřila.

„Ne nutně. Máte schopného asistenta, který přímo hoří touhou, aby vám pomohl,“ usmál se Zahíd. Otočil se k historikovi a gestem dlaně ho přivolal. Abdülkerim přikývl a připojil se k Tess.

Oba si klekli, zadívali se na zem a smířili se s nevyhnutelným. Pustili se do kopání.

Tess pomocí krumpáče rozvolnila svrchní vrstvu hlíny, vyschlou a ztvrdlou. Abdülkerim odnášel hroudy, které odkopala, a vršil je opodál na hromádku. Zanedlouho očistili plochu metr osmdesát krát metr osmdesát. Tess začala kopat do hloubky.

Krumpáč cinkl o kámen – nijak velký, zhruba jako kuželníková koule. Tess z něj oškrábala hlínu a Abdülkerim jí ho pomohl vydolovat. Kolem narazili na jiné, těsně vedle sebe. Pod nimi se prokopali ke dvěma dalším kompaktním vrstvám kamenů překrývajícím to, co leželo vespod.

„Ty kameny se tu neocitly náhodou,“ konstatovala Tess. „Po-dívejte, jak jsou poskládané. Někdo je sem narovnal.“ Zaváhala a dodala: „Aby se divoká zvěř neprohrabala k mrtvým.“

Íránec přitakal. „Výborně. Takže kosti nejspíš zůstaly pohro-madě.“

Pohledem ji pobídl, ať se vrátí k práci. Tess uvolňovala kameny, podávala je Abdülkerimovi a ten je odhazoval. Pracovali jako sehraný tým, sladili svoje pohyby a osvojili si dobrý rytmus, jenže pak přišlo vyrušení.

Turkův pohled – tázavý a ustrašený.

Všiml si pod Tessinou volnou košilí opasku s bombou a visacím zámkem.

Ostře se mu zadívala do očí a sotva postřehnutelně zavrtěla hlavou, ať se na nic neptá. Nebyla si jistá, jestli únosce Turkovo leknutí zaregistroval. Pokud ano, nic neříkal. Viděla, jak Abdülkerimovi ztuhla čelist. Nepatrně přikývl a dal se zase do práce.

Za chvíli všechny kameny odstranili a krumpáč se šedesát centimetrů pod povrchem opět zahryzl do hlíny. A pak se vynořila první kost. Stehenní. Poblíž se povalovaly prstní kůstky, zřejmě z levé ruky.

Tess začala opatrně odhrnovat hlínu rukama.

Brzy se objevila celá kostra.

Kosti byly zahnědlé, vstřebala se do nich hlína, v níž ležely po staletí. Přestože zdejší půda nepatří k nejkyselejším, Tess nečekala, že by našli o moc víc. Je toho málo, co přečká sedm set let pod zemí. Všechno zlikvidují armády červů a larev. Zavadila prsty o spony z lité mosazi, jediný pozůstatek opasku a bot, jejichž kožené části už dávno vzaly zasvé, ale nic dalšího neviděla. Na první pohled nebylo jasné, jestli jde o ostatky muže nebo ženy, ale velké kosti nohou a paží odpovídaly délkou a tloušťkou spíše muži.

„Není tu nic, podle čeho bychom zjistili, kdo to byl,“ poznamenala. Vstala a otřela si rukávem čelo. Byla vyčerpaná, namáhavá práce z ní vysála i tu trochu sil, která jí zbyla po bezesné noci strávené pátráním v horách. Navíc ji kolem pasu škrtil opasek s bombou, při každém pohybu se jí zařezával do těla a dřel ji do žeber. Věděla ale, že s tím nic nenadělá.

Zahíd stál vedle ní a hleděl na ty lidské pozůstatky. Podíval se na hodinky. „Výborně. Dobrá práce. Pokračujeme.“

Tess mu uštědřila pohled plný nenávisti a zoufalství. Napila se z polní láhve, kterou jí podal Abdülkerim, znovu si klekla a začala hrabat.

Zhruba o hodinu později s Abdülkerimem odkryli dalšího mrtvého.

Jen jednoho – ne dva.

Tess vykopala po obou stranách společného hrobu malé průzkumné sondy, ale marně. Nenarazila ani na vrstvy kamení, což potvrzovalo, že tu nikdo další pohřben není, přinejmenším ne vedle těch dvou koster.

To znamenalo, že tu stopa nekončí.

A také to znamenalo, že nekončí ani její utrpení.

Skrznaskrz propocená vstala a opřela se zády o skálu, aby se vydýchala a uklidnila rozbušené srdce. Abdülkerim se prohrabal ve svém batohu a podělil se s ní o poslední medové koláčky. Pomalu přežvykovala měkké lepkavé pečivo, vychutnávala si jeho sladkou chuť i blahodárný účinek a pokoušela se aspoň chvíli nemyslet na to, co jejich nález znamená.

„Dvě těla, ne tři… A přesto jsou na hrobě tři jména,“ poznamenal Íránec, očividně potěšený výsledkem. „To vyvolává řadu otázek, nezdá se vám?“

Upřel na ni zvídavý, lehce pobavený pohled.

Byla příliš unavená na to, aby s ním tu hru hrála, ale za pokus to stálo. „Například kteří dva to jsou, viďte?“ opáčila. „Jestli chcete provést ohledání místa činu a přijít s odpovědí, tak se předveďte.“

Dál na ni zíral s tímtéž pobaveným úsměvem. „Ale jděte, Tess. Na nic lepšího se nezmůžete?“

Abdülkerim se jí zastal. „Jsou to sedm set let staré kostry. Jak bychom mohli poznat, kdo to byl?“

„Co vy na to, Tess?“ Zahíd ji obdařil výsměšně pochybovačným výrazem, z něhož vyčetla ale no tak, nezkoušejte to na mě.

Pronesl to tónem, jako by předem znal odpověď. Projela jí hrůza, když si uvědomila, k čemu už zase povede to, že ji prokoukl.

Vzdala se; netušila, kolik mu toho Jed prozradil. „Myslím, že ani jeden z nich není Konrád,“ připustila.

„Proč ne?“ zeptal se Abdülkerim.

Tess se podívala na Zahída. Ten souhlasně přikývl. „Tyhle kostry… jsou úplné. Obě.“

Historik se zatvářil nechápavě. „No a…?“

„Konrád utrpěl v bitvě u Akkonu zranění. Ošklivé.“ Na Tessině tváři se objevil odevzdaný výraz. Pomyšlení, že otevřením toho hrobu hrůza nekončí, v ní podlomilo zbytek vůle a odvahy. „Tohle není on.“

37

Kappadokie květen 1310

První noc strávili v úzkém údolí kus pod klášterem, utábořili se kolem vysokého kamene obdélníkového tvaru, na němž byly vytesány kříže a jiné znaky. Následujícího rána vyrazili časně, ve velkých rozestupech: Hector jel na špici, Konrád hodný kus za ním s plně naloženým povozem a Miguel jim daleko vzadu kryl záda. Všichni tři si palčivě uvědomovali nebezpečí, na která mohou narazit, a rádi by se co nejdřív dostali do bezpečnějších končin na jihu.

Konrád pořád ještě neměl úplně jasno, co by měli podniknout potom. Všechno se to seběhlo příliš rychle. Ani ve snu by ho nenapadlo, do jaké situace se dostane. Musí přijmout důležitá rozhodnutí. Předně, kam ukrýt jejich náklad. A pak bude muset vymyslet, jak ho využít, aby papež osvobodil jejich uvězněné spolubratry a odvolal obvinění vůči templářskému řádu.

Napadlo ho odvézt ty věci do Francie. Na papežském stolci sedí momentálně Francouz a sídlí v Avignonu. Ve Francii vězní Konrádovy druhy a žije tam jejich úhlavní nepřítel král Filip. Pokud si Konrád chce promluvit s papežem a ohlídat si, aby ten rozhovor přinesl ovoce, musí jet tam. Jenže Francie je nebezpečná. Královi senešalové brousí všude. Putovat tamtudy s podezřelým nákladem nebude žádná hračka. Konrád v té zemi neznal nikoho, komu by mohl v téhle době důvěřovat. Další možnost představoval Kypr. Tam má přátele a Francouzů se tam vyskytuje pomálu. Mohli by tam svůj nalezený poklad schovat, Hectora a Miguela by nechal, ať ho hlídají, a sám by se vydal do Francie rozehrát svou hru. V každém případě se ale nejdřív potřebují dostat do přístavu – do toho, kam se přeplavili z Kypru, do Koryku. Dávalo to smysl i z dalšího důvodu: Jakmile překročí pohoří Taurus, ocitnou se v Arménském království v Kilikii a to je křesťanské území.

Potíž byla, že jeli pomalu. Starý vůz se sotva vlekl, oba tažní ko-ně se potýkali s tíhou nákladu pod plachtou. Ke všemu se museli vyhýbat pohodlným trasám. Poslední, oč stáli, bylo setkat se s potulnými gházíjskými válečníky, a tak jim nezbývalo, než se držet stranou od uježděných cest. Plahočili se kamenitým nespolehlivým terénem a hustými lesy a to je ještě více zpomalovalo.

Na sklonku dalšího dne dorazili k širokému údolí táhnoucímu se směrem ke vzdáleným horám, které potřebovali překročit. Ote-vřené dno jim neskýtalo sebemenší naději na úkryt. Konrádovi se vůbec nezamlouvalo. Jediná další možnost ale nebyla o nic příjemnější – dlouhé a úzké klikaté kaňony zaříznuté do skalních masívů, jako by je tam vyryly obří drápy. Vzhledem k nákladu, který vezli, a jelikož neměli drátěné košile ani bojovou výzbroj, srážka s hordou banditů v takovém kaňonu by znamenala jistou porážku. Riziko, že na nepřátele narazí, však bylo znatelně menší, než jet jim na očích v otevřeném prostoru. Po krátké debatě se rozhodli jet kaňonem. Utábořili se pod hřebenem skal poblíž ústí jednoho, který se jim zdál nejpřijatelnější, a schovali se mezi skalními útvary roztodivných tvarů.

Byla to rozumná úvaha – jenomže hrozba udeřila odjinud.

První šípy přilétly příštího rána, pár hodin poté, co se zase vydali na cestu. Hector jel v čele a vedl malý konvoj zákruty kaňonu, když vtom přisvištěla střela a zaryla se mu do hrudi kus pod ramenem – dost nízko na to, aby zasáhla plíce. Dva další šípy trefily jeho koně, jeden do nohy, takže se zvířeti podlomila. Zaržálo bolestí a upadlo na zem ve víru tryskající krve a prachu a Hector bezmocně uvízl pod ním.

Konrád zahlédl na horním okraji kaňonu kus před sebou dva lučištníky. Prudce škubl otěžemi, aby otočil vůz; uhodl, co se na ně zezadu řítí, přestože doufal, že se mýlí.

Hádal správně.

Hnali se na ně útokem čtyři jezdci – jezdci, které poznával.

Obchodník Mehmet, jeho syn a dva jejich pomocníci.

Zvedla se v něm vlna hořkosti. Znal obchodníkovu chamtivost, ale vždyť tak pečlivě zakrývali stopy a Miguel hlídal, jestli je někdo nesleduje…

Očividně to nestačilo.

Potkat se před dvaceti lety v bitvě, Konrád by se jim postavil bez mrknutí oka. V přílbici a drátěné košili, s kopím, mečem, palcátem a na chráněném koni by si žádný templářský rytíř ze čtyř nepřátelských bojovníků nic nedělal.

Jenže teď je všechno jinak.

Tamto platilo před dvaceti lety. Teď je teď. Po Akkonu.

Po porážce, která ho stála ruku.

V bitevní vřavě ho o ni připravila mamlúcká zakřivená šavle, jediným čistým švihem mu ji uťala v zápěstí. To zranění ho málem stálo život. Nikdy nezažil takovou bolest, jako když mu felčar vypaloval ránu doruda rozžhaveným železem. Ztratil vědra krve, a když spolu s přeživšími spolubratry odplouval z poraženého města, celé dny se potácel na hraně smrti, dokud se v něm bůhvíjak neprobudila chuť k životu a nestrhla ho zpátky. Během dlouhého zotavování na Kypru se pokoušel hledat útěchu ve skutečnosti, že to byla levá ruka, a ne ta, která vládne mečem, ale nijak zvlášť to nezabíralo. Věděl, že už nikdy nebude obávaným válečníkem jako dřív. Pak objevil šikovného kyperského kováře, který tvrdil, že mu pomůže. Vyrobil mu měděnou protézu – falešnou ruku přivázanou koženými řemínky, která těsně přiléhala k pahýlu předloktí. Byla krásně tvarovaná a měla pět pevných prstů, které Konrádovi jakžtakž nahradily ty ztracené. Byly ohnuté, takže mu umožňovaly provádět nejdůležitější úkony, jako třeba držet uzdu, zvednout pohár vody, nést štít anebo praštit každého, kdo ho urazil.

Přesto mu bylo jasné, že při jeho zmrzačení nemají s Miguelem valnou šanci. A vzápětí se ocitl proti těm čtyřem sám, protože Miguelovi se zabořil do zad šíp a srazil ho do prachu.

Konrád tasil šavli a snažil se zvládnout vzpínajícího se koně. Mehmet a jeho muži se už přihnali. Oba najatí pomocníci se v plném cvalu řítili kolem něj rovnou k vozu, každý z jedné strany. Rozmáchl se a mohutným, shora vedeným úderem sekl jednoho z nich přes hlavu. Z široké rány, která se muži otevřela pod uchem, vytryskl gejzír krve. Druhý ho ale ťal do stehna a zároveň do něj vrazil a shodil ho z kozlíku.

Konrád ztěžka dopadl na zem. Ztlumil sice pád rukama, ale ztratil při něm šavli. Vydrápal se na nohy. I když se mu zatmívalo před očima, pokusil se obhlédnout situaci. Všichni tři byli opěšalí: Hectorovi uvězněnému pod zraněným koněm vybublávala ze rtů krev, Miguel už sice stál na nohou, ale potácel se po tom zranění jako opilý, a on sám, se zchromlou, krvácející nohou, se zvedl právě včas, aby viděl, jak se na ně ženou obchodník se synem, aby je dorazili.

Kásim se tryskem blížil. Konrád se rozhlížel po zemi kolem, hledal něco, cokoli, co by se dalo použít jako zbraň. V dosahu nic neleželo a na vymýšlení nějakého úskoku neměl čas. Zareagoval instinktivně – když se Turek přihnal a ťal po něm šavlí, nastavil mu kovovou ruku, aby zachytila hlavní nápor, a druhou ho přitom po-padl za opasek a strhl z koně.

Sesypali se v jedinou hromadu zmítajících se údů, loktů a pěstí, ale Konrádovi bylo jasné, že tenhle souboj prohraje. Vztyčil se, ale vzápětí ho kopanec do zraněného stehna srazil na kolena a rána loktem do brady ho uzemnila. Svíjel se na sluncem rozpáleném dnu kaňonu a v ústech cítil kovovou pachuť krve, živou vzpomínku na dávno minulé časy, které také skončily porážkou.

Vzhlédl. Obchodník seskočil z koně a pomalu kráčel k synovi, který se hrdě tyčil nad skoleným protivníkem. Za jejich zády za-hlédl Miguela; ležel mrtvý u nohou těch dvou pomocníků. Ani Hector už se nehýbal.

„Říkal jsem ti, že v těchhle končinách je nebezpečno,“ zachechtal se obchodník. „Měls na mě dát.“

Konrád se posadil a vyplivl krev jeho synovi na boty. Kásim ucukl a chtěl ho nakopnout do obličeje, ale otcův hlas ho zarazil.

„Ne!“ okřikl ho Mehmet. „Potřebuju ho při vědomí.“ Zamračil se na syna, ale pak se podíval o kus dál do kaňonu a spokojeně se usmál.

Konrád sledoval směr jeho pohledu. Oba lučištníci už sešplhali z místa, kde číhali, a přiváželi vůz.

Obchodník je mávnutím ruky popohnal. „Takhle zacházíš se svým partnerem?“ zeptal se Konráda. „Přizveš mě, abych ti vypomáhal s těmi tvými podvůdky, a když se namane velký kšeft, necháš si ho pro sebe a mě odkopneš jako nějakého uhrovitého pohůnka?“

„Tohle se tě netýká,“ odsekl Konrád.

„Jestli jde o něco cenného, tak se mě to týká,“ opáčil obchodník a vykročil prozkoumat náklad. „A já mám pocit, že ten náklad má cenu jako hrom.“

Vyšplhal na vůz a pokynul svým mužům. Uvolnili přezku na první truhle a otevřeli ji.

Obchodník se podíval dovnitř, zaraženě nakrabatil čelo a ohlédl se po Konrádovi. „Co to je?“

„Tebe se to netýká,“ zopakoval templář.

Mehmet vyštěkl nějaké příkazy a viditelně rozladěn prudce mávl rukou. Jeho muži chvatně otevřeli zbylé dvě truhlice.

Mehmet do nich nakoukl a zamračil se ještě víc.

Seskočil z vozu, přihnal se ke Konrádovi a vzteklým kopancem ho znova srazil na zem. Vytáhl zpoza opasku dýku, přidřepl si k němu, popadl ho za vlasy a zvrátil mu hlavu dozadu. Přitiskl mu dýku ke krku. „Co má ta fraška znamenat?“ zachrčel. „Co je to za poklad?“

„Pro tebe nemá žádnou cenu.“

Mehmet přitlačil na ostří. „Řekni mi, co to je. Řekni mi, proč jsi ho tolik chtěl.“

„Táhni k čertu,“ odsekl Konrád. Vymrštil se jako svinutá pružina, jednou rukou odrazil dýku a druhou, tou kovovou, zasadil Mehmetovi drtivý úder.

Obchodník zavyl. Rána ho odhodila stranou. Upadl a z úst a nosu se mu vyřinula krev. Konrád se po něm vrhl, ale Kásim zasáhl, od-táhl ho od otce a spolu s oběma najatými pomocníky ho pomocí pěstí patřičně ukáznil.

Konrád napůl v bezvědomí a s mlhou před očima bezmocně přihlížel, jak se k němu obchodníkův syn s dýkou v ruce sklání, zřejmě aby mu zasadil poslední ránu. V duchu se na ni připravil, ale nepřišla. Kásim ho neprobodl ani mu nepodřízl krk. Jen mu kolenem přiklekl hrudník k zemi, dýkou přeřezal kožené řemínky protézy a sundal mu ji. Podržel si ji před očima, kochal se jejím leskem a zíral na ni jako na nejcennější trofej. Pak ji pyšně ukázal ostatním.

Obchodník se vyškrábal na nohy. Zapotácel se a musel se opřít o syna. Vyplivl krvavý chuchvalec. Oči měl vzteky podlité krví. „Ty jsi byl odjakživa parchant umíněná, co?“

Kásim zvedl dýku do vzduchu a shýbl se ke Konrádovi. „Však já toho nevěřícího psa donutím mluvit.“

Mehmet po něm chňapl a zarazil ho. „Ne,“ řekl a zamračil se na ležícího Konráda. „Stejně bych nevěřil tomu, co nám řekne. Obejdeme se bez něj. Obsah těch truhel má určitě obrovskou cenu. V Konyi jistě najdeme někoho, kdo nám poví, co to je.“

„A co uděláme s ním?“ zeptal se Kásim.

Obchodník se zamračeně rozhlédl po opuštěném kaňonu. Až na vzdechy zraněného koně vládlo všude kolem ticho. Slunce už stouplo vysoko nad strmé stěny a žhnulo s veškerou polední silou.

Konrád Mehmeta pozoroval, jak se dívá na nebe. Vysoko nad nimi kroužili tři supi bělohlaví, které přilákali mrtví a umírající. Mehmet zajel pohledem ke zkrvavenému koni, ohlédl se po synovi a navzdory bolesti se zmohl na úšklebek.

Konrád si představil, jaký osud ho čeká, a přál si, aby si nějaký šíp býval našel i jeho.

Horko bylo úmorné a nemohlo za to jen slunce.

Mohl za to ten kůň.

Ten, do kterého ho zašili.

Vzali Hectorova umírajícího koně, rozřízli ho a vyvrhli většinu vnitřností, nacpali Konráda trupem dovnitř a koňskou kůži přes něj pevně utáhli a sešili. Ležel na zádech, hlava mu čouhala ven v místě, kde kůň míval zadek. I ruce a nohy mu trčely ven děrami, které vyřízli do kůže; všechny údy kromě pahýlu levé paže měl důkladně přivázané k dřevěným kůlům zatlučeným do tvrdé země.

Tak ho nechali, ukřižovaného na dně kaňonu, a odklusali s koňmi, vozem a vším, co vezl.

Uvnitř bylo pekelné vedro. A ještě horší než horko byl ten pach. A hmyz. Půda všude kolem byla posetá škraloupy zaschlé krve a masem zahnívajícím na slunci. Obchodník a jeho lidé ještě ani nezmizeli z dohledu a nad Konrádem a mrtvolami jeho spolubratří se už vyrojily mouchy a vosy a pustily se do opulentní hostiny; bzučely, přistávaly na Konrádovi a oštipovaly mu otevřené rány na rtech a obličeji.

A to je teprve začátek.

Opravdová muka přijdou zásluhou tří supů vznášejících se na nebi. Snesou se dolů, zaboří pařáty do koňské mrtvoly a rozdrásají ji ostrými zobáky. Nakonec se proklovou koňskou kůží a začnou hodovat na Konrádově těle, sousto po soustu mu budou rvát maso a pak se dostanou k jeho vnitřnostem.

Věděl, že smrt se nedostaví rychle.

O tomhle mučivém způsobu popravy už slyšel – kdysi se pro něj používalo řecké slovo skafe, které znamená člun, protože původně to probíhalo tak, že oběť znehybnili ve člunu podobném kánoi. Pomazali ji medem, donutili ji pít mléko s medem tak dlouho, dokud neudržela obsah střev, a pak člun vypustili na stojatou vodu jezera. Výkaly se postaraly, aby ho hmyz našel. Jindy nechali oběti na slunci ve vydlabaném stromě nebo ve vyvržené zvířecí mrtvole. Konrádovi se doneslo, že tenhle druh popravy mají Turci a Peršané ve zvláštní oblibě, a slyšel také, jak děsivě vypadají pozůstatky obětí, když se konečně najdou, ale nikdy to na vlastní oči neviděl. Má svým způsobem štěstí, že jsou tu ti supi. V oblastech, kde na oběti hoduje jenom hmyz, umírá odsouzenec celé dny. Konrád se do-slechl o řeckém knězi, který navzdory hmyzí hostině a sněti v ranách přežil sedmnáct dní, než se jeho tělo konečně vzdalo.

Tohle je mimořádně surový způsob umírání, pomyslel si a zadíval se na kroužící supy. Věděl, že už nebudou kroužit dlouho.

A taky že ne.

Dva se snesli rychle po sobě a ztěžka přistáli na koni. Třetí se usadil na Miguelově mrtvole. Začali nenasytně rvát obnažené maso, zobáky a pařáty se jim jen míhaly, jako by nežrali celé týdny. Konrád sebou křečovitě cukal ze strany na stranu, ale pouta mu nedovolovala skoro žádný pohyb a na ptáky žádný dojem neudělal. Nevšímavě se cpali dál, vyklovávali z koňské mrtvoly kousky masa, rvali je, odtrhovali a přežvykovali, až jim odletovalo od zobáků a pršelo na Konráda jako lepkavý vlhký déšť. Pak se ten nejblíž k jeho hlavě otočil, chviličku ho poočku pozoroval a klovl po něm, aby ochutnal. Konrád zazmítal hlavou a divoce zařval, jenže sup věděl, co chce, a nedal se odradit. Konrád zatáhl hlavu co nejhlouběji do koňské kůže, jenomže to nestačilo – zíral přímo do doširoka otevřeného ptačího zobáku. Pták se po něm prudce ohnal a chtěl klovnout, když vtom do něj něco narazilo a obloukem ho odhodilo pryč; příliš rychle na to, aby Konrád zahlédl, co to bylo, a příliš náhle pro jeho otupělé smysly, aby pochopil, co se děje.

Slyšel, jak dravec mimo jeho dohled buší ve smrtelné křeči křídly o zem kdesi vzadu za mrtvým koněm. Druhý sup se nijak nepolekal. Jen maličko přešlápl a zaujal místo svého druha. Jenže vtom něco narazilo i do něj a srazilo ho na zem, tentokrát blíž ke Konrádovi, takže mu nic nezastíralo výhled.

Supovi trčel z těla šíp.

Konrád otáčel hlavou sem a tam a srdce mu bušilo jako splašené. Všemi smysly se pokoušel zjistit, kdo tu je, kdo mu zachránil život – a vtom ji uviděl, jak k němu běží s kuší v ruce.

Majsún.

Zmocnila se ho opojná radost.

Viděl ji, jak k němu uhání, odhazuje kuši a vytahuje velkou dý-ku. Náhle ucítil závan vzduchu a po tváři mu přejelo cosi drsného. V místech, kde měl hruď, ztěžka přistál třetí sup, zaťal pařáty do koňské kůže a rozmáchl se zobákem. Ale to už byla Majsún ve vzdu-chu; skočila po ptákovi jako útočící panter, jednou rukou ho chňapla za krk a druhou ho podřízla.

Odhodila mrtvého supa stranou a obrátila se čelem ke Konrádovi. Sotva popadala dech a z obličeje se jí řinul pot, ale oči jí zářily divokým odhodláním. Zamávala pažemi, aby rozehnala hejna much, sklonila se, přeřezala mu pouta a dala se do práce, aby ho vysvobodila z té strašlivé rakve.

Díval se na ni, jak přetíná stehy. Setkali se pohledem; hleděla mu do očí bez jediného mrknutí, tvář napjatou soustředěním, a její ruce neustávaly v pohybu, zručně řezaly dál a dál. Byl tak vyčerpaný a dehydratovaný, že pořád nemohl uvěřit, že ji opravdu vidí, nemohl uvěřit, že je ještě naživu – dokonce ani když mu pomohla vysoukat se z koňského trupu a postavit se na nohy.

Jen tam stál se svěšenými rameny, celý od krve a zvířecích vnitřností, namáhavě oddechoval a zíral na ni se směsicí uctivého obdivu a zmatku. „Jak… Co tu děláš?“

Uličnicky povytáhla koutek úst. „Zachraňuju ti život.“

Potřásl hlavou. Nemohl se vzpamatovat z úžasu. „A krom toho?“ Usmál se. Zhmožděné rozbité rty ho zabolely. „Jak ses sem do-stala?“

„Sledovala jsem vás. Tebe, svého bratra a otce. Sledovala jsem vás celou cestu už z Konstantinopole.“

Převtělit myšlenky do slov mu trvalo déle než normálně. „Proč?“

„Slyšela jsem je, jak se spolu baví. Podezírali tě, že jdeš za něčím velkým. Měli dojem, že se s nimi nebudeš chtít dělit. A tak se rozhodli, že si nechají všechno pro sebe. Chtěla jsem tě varovat, jenomže mě nepustili ven. Víš, jak se mnou zacházejí.“

„Ale jsou to přece… Tvůj otec. A bratr.“

S pohledem upřeným do jeho očí přikývla. „Ty bys pro mě udělal totéž, ne?“

Při té prosté upřímné odpovědi si to uvědomil s naprostou jistotou. Ovšemže ano. Vůbec o tom nezapochyboval. Existuje mezi nimi nevyslovené pouto, vzájemná přitažlivost, která narostla během týdnů a měsíců zoufale letmých náhodných setkání. Dobře si ji uvědomoval. Ale že pro něj Majsún bude takhle riskovat život, dalece přesahovalo veškerou jeho představivost.

Podala mu kožený měch. „Potřebuješ se napít. Tumáš.“

Vytáhl zátku a dlouze pil.

„Kvůli čemu to všechno?“ zeptala se, aniž z něj spustila oči. „Co jsi pohledával v tom klášteře?“

Podal jí měch zpátky. Vteřinku se na ni díval a pak ji odvedl do stínu pod skalním výstupkem a všechno jí pověděl.

Od úplného začátku.

Celou pravdu a nic než pravdu.

O počátcích řádu. O tom, co zamýšleli Opatrovatelé. Jak všechno úspěšně probíhalo. Jak se potom všechno pokazilo. O Everardovi a jeho mužích v Konstantinopoli. O porážce u Akkonu. O zmizení lodi Falcon Temple a ztracených letech na Kypru. O útoku francouzského krále proti templářskému řádu a pátku třináctého. O svém znovuzrození v Konstantinopoli. O setkání s ní. O mečích. Klášteře. Textech. O té léčce.

Přinejmenším tohle si zasloužila.

Celou dobu zaujatě poslouchala, jen ho občas přerušila žádostí o vysvětlení. Když skončil, zůstali oba dlouho mlčky sedět. Majsún vstřebávala informace a on v duchu rozebíral situaci a rozhodoval se, co dál.

Majsún ho pozorovala, jak si mne pahýl předloktí, kde míval protézu. „Vzali ti ji?“

Přikývl. „Ano.“

Chvíli se na něj tiše dívala. „Vím, na co myslíš.“

Zhluboka vydechl. „Pokusím se ji získat zpátky.“

„Je jich šest a my jsme dva.“

Zvedl pahýl do vzduchu a se sebeopovržením se ušklíbl: „Jeden a půl.“ Zamračil se. „A musím získat zpátky i to ostatní. Tvůj otec říkal, že pojedou do Konye. Víš, kde to je?“

„Samozřejmě. Odtamtud pocházíme, vyrůstala jsem tam.“

„Jak je to daleko?“

Chvilku přemýšlela. „Asi čtyři dny jízdy. Možná tři, když se jede hodně rychle.“

„Mají na krku zátěž, ten vůz s nákladem. My budeme daleko rychlejší. A budou si muset vyhledat nějaký bezpečný nocleh, někde stranou. Se všemi těmi koňmi to nebude snadné.“ Urovnal si myšlenky, rozhlédl se a dospěl k rozhodnutí. „Potřeboval bych, abys mi nejdřív s něčím pomohla.“

„S čím?“

„Musím pohřbít svoje přátele.“

„Ale pospěšme si. Nechceme jim přece dopřát velký náskok.“

„My?“

Výmluvně na něj pohlédla. „Zachránila jsem ti život, nezapomínáš?“

„Jsou tvoje rodina.“

Zamračila se. Viditelně se jí o tom mluvilo nesnadno. „Moc toho o mně nevíš.“

„A kdybych věděl?“

„Snáz bys to pochopil.“ Mluvila klidným, ale rozhodným tónem, který nenechával prostor pro námitky. „Nesmíme plýtvat časem. Povídat si můžeme cestou.“ Usmála se. „Ale než se vykoupeš, budeš ode mě muset jet po větru.“

„Sebrali nám koně. Těžko se od tebe můžu držet po větru, když pojedeme v jednom sedle.“

Vrhla po něm postranní pohled. „Vzala jsem s sebou dva. Pro případ, že by se jeden zranil. Z Konstantinopole je to dlouhá cesta.“

Konrád uznale přikývl a zalétl očima k mrtvému Hectorovi. „Hector měl zhruba stejnou postavu. Vezmu si jeho oblečení – než najdeme nějaký potok, kde se budu moci umýt.“

Pomocí dýky a holýma rukama vyhrabali v půdě u paty skalní stěny jámu. Uložili do ní bok po boku mrtvoly Hectora a Miguela a zakryli je kamením, aby je ochránili před supy a jinými mrchožrouty, kteří se v kaňonech a údolích potulují. Nakonec jámu zasypali vrstvou hlíny. Konrád vyškrábal dýkou jména svých přátel do skály za hrobem a připojil nad ně croix patée.

Vstal a zadíval se na navršený pahrbek a rytinu ve skále. Nebyl to pro jeho zabité spolubratry hrob, jaký by si přál, ale víc pro ně udělat nemohl.

Majsún mu vyčetla ve tváři smutek. „Může se zdát, že je to konec,“ řekla. „Může se zdát, že slunce zapadlo, ale přitom je to svítání. Neboť okamžik, kdy se nad tebou uzavře hrob, osvobodí tvou duši.“

Tázavě na ni pohlédl.

„Rúmí,“ vysvětlila.

Pořád nechápal.

„Vysvětlím ti to později,“ řekla. „Musíme jet.“

„Dobře.“

Naposledy se nad hrobem pohroužil do zadumání. Ale před odchodem se rozhodl udělat ještě něco.

Vyškrábal do skály i svoje jméno. Pod ta jejich.

Tentokrát se na něj tázavě podívala Majsún.

„Pro případ, že by mě tu někdy někdo hledal,“ vysvětlil.

Potom odjeli, cválali kaňonem až na konec, vynořili se v otevřeném údolí a vydali se po stopě, kterou za sebou zanechal Mehmet se svou skupinou.

Toho prvního dne se daleko nedostali. Když slunce mizelo za obzorem, dorazili k potůčku, který se vinul měkkými lesnatými kopci. Bylo to dobré, bezpečné místo, kde přenocovat. Svou kořist doženou zítra.

Konrád se v potoce umyl a užíval si osvěžující chladivý dotek vody v ranách. Přemýšlel přitom o několika posledních dnech, o tom nenadálém životním zvratu, o padacích dvířkách, která mu na-stražil osud a nechal ho do nich spadnout po hlavě. Až dosud neměl na přemítání moc času. Pohled na Majsún, která se svlékla a připojila se k němu, však odvedl jeho myšlenky mnohem příjemnějším směrem. A přímo tam na tom místě a v té chvíli se rozhodl, že se už nebude dál trýznit sebeodpíráním a výčitkami kvůli dávno zaniklým přísahám.

Přitáhl si ji k sobě a hladově ji políbil. Pohroužil se do ní a zároveň pohřbil poslední pozůstatky bojovného mnicha, jímž býval.

Od tohoto okamžiku patřila mnišská část jeho života definitivně minulosti.

Teď už byl jenom bojovník.

38

„Ty ruce… jsou tu všechny. Všechny čtyři,“ zamumlala Tess. „Ani jeden z těch dvou mrtvých není Konrád. Nezemřel tady.“

Abdülkerim na ni zíral s naprostým úžasem. „Tak proč je na skále jeho jméno?“

Tess otázku ignorovala, dřepla si na bobek a zabořila tvář do dlaní, aby se aspoň na chvilku odblokovala od vnějšího světa. Chtěla mít od všeho pokoj. Chtěla být zpátky doma v New Yorku, s Kim a matkou, trávit dny vyťukáváním písmen na obrazovku lap-topu a noci u sklenky vychlazeného bílého sauvignonu s Reillym po boku, zatímco v pozadí tiše vyhrávají zasněné písničky Corinne Bailey Raeové. Každodenní všednost se jí nikdy nezdála tak lákavá, tak nedosažitelná. Přemítala, jestli ty prosté chvíle ještě někdy zažije.

„Tess? Náš přítel se vás na něco ptal.“

Íráncův nelidsky studený hlas ji vrátil zpět do současné mizérie.

Nepřítomně vzhlédla a snažila se posbírat myšlenky. Všichni jsou ještě pořád v kaňonu, no ovšem. Únosce se nad ní netrpělivě skláněl a turecký byzantinista seděl na balvanu naproti.

„Proč je na skále Konrádovo jméno?“ zopakovala s neskrývaným podrážděním. „Jak to sakra mám vědět?“

„Přemýšlejte,“ poručil suše Íránec.

Tess připadalo, že se kolem ní stěny kaňonu svírají. Přemítala, jestli pro ni nebude lepší zůstat mu i nadále užitečná. Silně pochybovala, že když s pátráním narazí na neprostupnou zeď, nechá ji, aby si šla jen tak po svých. Jenže mozek odmítal spolupráci. Žádné náhlé osvícení nepřicházelo.

„Nevím.“

„Přemýšlejte pořádně.“ Íráncova slova v sobě měla znepokojivou neústupnost.

„Vážně nevím,“ odsekla vztekle. „Nevím to o nic víc než vy sám. Bůh ví, co se tu tenkrát stalo. Nevíme ani, jestli tyhle kostry opravdu patří těm dalším templářům.“

„No tak si probereme obě možnosti. Co když ano?“

Pokrčila rameny. „Jestli jsou to kosti rytířů, kteří přijeli s Kon-rádem do kláštera, tak Konrád chybí. A pokud chybí, řekla bych, že právě on tu pohřbil svoje druhy a vyškrábal jejich jména do skály – včetně svého vlastního.“

„Proč by to dělal?“

Tess okamžitě vytanula na mysli odpověď. Sice se jí vůbec nechtělo pronést ji nahlas, ale neměla na vybranou. „Aby si vykoupil klid. Aby odradil každého, kdo by mu snad byl na stopě.“

„To bylo rozumné, pokud s sebou měl něco důležitého. Něco, co se snažil ochránit.“

„Nejspíš. Ale nikde se to tady nepovaluje, nebo snad ano?“ utrhla se na něj Tess. „A jestli tu nezahynul, mohl odjet kamkoli… I když si neumím představit, že by se jednoruký muž dostal na nepřátelském území daleko. Dokonce ani templářský rytíř.“

„Pokud ovšem nenašel útočiště v některé křesťanské komunitě na sever odtud,“ spekuloval Abdülkerim.

A v tu chvíli si Tess čehosi všimla – nepatrné, ale postřehnutelné odezvy v historikově výrazu.

Ani Íránci neunikla. „Copak?“ zeptal se.

„Ptáte se mě? Nic, vůbec nic,“ zamumlal Abdülkerim nepřesvědčivě.

Íráncova ruka vystřelila tak rychle, že ji Tess ani Abdülkerim nepostřehli. Pohlavek historikovi div neurazil hlavu; shodil ho z balvanu na zem, až to žuchlo a zvedl se oblak prachu.

„Víckrát se ptát nebudu,“ řekl Íránec.

Abdülkerim zůstal ležet. Třásl se po celém těle. Po chvilce zvedl oči. Byl strachy bez sebe. „Možná o něčem vím,“ vykoktal. „Kousek odtud.“ Ohlédl se po Tess: „Nevíte, která ruka Konrádovi chyběla?“

„Levá. Proč?“

Abdülkerim vraštil čelo, jako by váhal, jestli pokračovat. „Ve skalním kostele v údolí Zelve je jedna taková freska… Z toho kostela zbyly jen trosky, stejně jako z ostatních, ale… ta malba tam pořád je. Zobrazuje muže, válečníka. Někoho, koho chovali tamní vesničané ve velké úctě. Ochránce.“

„Jak to souvisí s Konrádem?“ zeptal se Íránec.

„Ta nástěnná malba o tom válečníkovi mluví jako o ‚jediné pravé ruce‘ odrážející pohany. Jednu jeho ruku je na obraze vidět, druhá mu chybí – ta levá. Vždycky jsem to považoval za metaforu, za jednu z těch bláznivých legend z křižáckých časů.“ Po chvilce mlčení významně dodal: „Ten muž z fresky je pochován v kryptě kostela. Myslím, že by to mohl být váš Konrád.“

„‚Jediná pravá ruka‘,“ zopakoval Íránec a věnoval Tess spokojený pohled – tohle vypadá slibně. „Myslím, že bych se do toho kostela rád podíval.“

Když nechali za sebou jajlu a vyjeli na hřeben, který ji ohraničoval, Reillyho kůň zpomalil. Pod svahem porostlým ostrůvky divoké levandule a keříky pelyňku se daleko na jih, až ke vzdáleným horám, táhlo široké otevřené údolí. Reilly na chvíli zastavil, aby nabral síly. Záda a stehna ho bolela od dlouhé nepřetržité jízdy bez sedla. Kůň po té námaze také zmoženě funěl a nutně potřeboval chvilku oddechu.

Vzduch se ani nepohnul, všude vládlo ticho. Pak Reilly zaregistroval nalevo o kus níž pohyb a zadíval se tam. Pod skupinkou mandloní stála jakási stařena a bušila holí do větví. Na zem se snášely čerstvé listy a tam je spásalo stádečko ovcí. Stromy byly po staletích podobného zacházení křivé a zakrslé. Stařena vycítila Reillyho pozornost a bez valného zájmu se po něm ohlédla, ale hned se zase otočila a pokračovala v otloukání listí.

Reilly vytáhl mapu a porovnal ji s krajinou, která se před ním rozkládala. Údolí připomínalo pruh béžového plátna lemovaný masami měkce zaoblených skalních útvarů a posetý hájky borovic, meruňkovými sady a vinicemi. Zaměřil se na jeho levý bok a propátrával pohledem oblast, kterou na mapě zakroužkovala Tess. Ve skalním masívu rozeznával tmavé pukliny několika hlubokých kaňonů, ale nikde nespatřil známku života. Jen samá neporušená příroda táhnoucí se celé kilometry…

… a vtom si čehosi všiml.

Náznaku pohybu o slabý kilometr dál, u ústí jednoho kaňonu.

Vytáhl dalekohled.

Byli daleko, ale ty dobře známé siluety si nemohl splést. Tess, Íránec a někdo další, koho ještě neznal.

Připadalo mu, jako by jeho srdce osvobodili z pasti na medvědy. Když Tess spatřil, celým tělem se mu rozlila úleva. Není volná ani v bezpečí…, ale aspoň ji dohonil.

Tři droboučké postavičky došly k houštině stromů a tam Reil-ly uviděl zaparkovaný vůz, béžový SUV, v němž rozeznal Jeep Cherokee – menší hranatý model, který se vyráběl před lety. Zaměřil se na třetí postavu; rád by věděl, jestli je to přítel či nepřítel. Viděl, jak všichni tři nastoupili do auta. Ten neznámý si sedl za volant, Tess vedle něj a Íránec dozadu. Nic v tom uspořádání nenaznačovalo, jestli je řidič Íráncovým spojencem, anebo jestli je to někdo jiný, třeba někdo, koho Íránec využil jen jako šoféra nebo místního průvodce. Prozatím Reilly musel pro jistotu předpokládat, že je to nepřítel. Ne že by na tom v tuhle chvíli záleželo. Všechno se v něm sevřelo při pomyšlení, k čemu se schyluje.

Bylo jasné jako facka, že se chystají odjet pryč – a on je osm set metrů daleko a dřepí na polozdechlém koni.

Pobízel tu unavenou herku kopanci, hulákáním i plácáním po zadku, aby ji donutil pohnout kostrou. Váhavě vykročila, ale očividně se jí dolů z kopce nechtělo.

„No tak, sakra, jedem!“ zařval Reilly. Popoháněl ji stiskem stehen a okopával jí zezadu přední nohy. Rozmrzele zrychlila, ale hned zase zaržála na protest a začala se vzpínat. Konečně se odhodlala vydat se na svah. Reilly se snažil neztrácet z očí trasu džípu. Auto ujíždělo údolím směrem na západ. Jakmile sešplhal na rovné dno údolí, zahnul doprava, aby mu úhlopříčně nadjel, ale pořád zůstával o několik set metrů pozadu. Džíp dorazil k malé silničce a odbočil na ni. Mířil teď úplně pryč od něj a Reillymu se sevřelo srdce. Uvědomil si, že ho nedohoní, ať dělá co dělá.

Přesto umíněně pokračoval v pronásledování. Probudilo se v něm kovbojské já, o jehož existenci do téhle chvíle vůbec neměl tušení, a štval koně ze všech sil. Než se dostal k silnici, džíp mu zmizel z očí. Cválal s koněm po rozpraskaném asfaltu, ale bylo mu jasné, že při tomhle tempu nemá sebemenší šanci Tess dostihnout. Musí si opatřit jiný dopravní prostředek. Auto, náklaďák, motocykl, pros-tě cokoli s motorem – třeba i starou omlácenou dodávku sténající pod velehorou melounů, což bylo přesně to, co mu osud přihrál. Drkotala po silnici a troubila na něj, ať uhne ke straně.

Nemohl si vybírat.

Zajel s koněm doprostřed vozovky, škubl za uzdu a přiměl ho zastavit napříč, aby zatarasil cestu. Dodávka zabrzdila sotva metr od něj. V kabině seděli dva muži, řidič zuřivě mlátil do houkačky a spolujezdec se vykláněl z okénka. Oba hulákali a gestikulovali na Reillyho, ať uhne.

Proběhlo to rychle.

Výhrůžně tasená zbraň splnila svůj účel s nemilosrdnou účinností. Pár horečných vteřin poté už byl Reilly zase na cestě a hnal se s korbou melounů za zády za dávno zmizelým džípem.

39

Tess připadalo, že má nohy jako z olova. Vlekla se za Íráncem a Abdülkerimem a při každém kroku se jí realita čím dál víc vzdalovala a terén jí připadal čím dál přízračnější.

Už si ani nebyla jistá, kde vlastně je. Dělalo jí potíže zaostřit zrak a stěží táhla nohy za sebou. Neustálé nervové vypětí posledních několika dní, k němuž se ještě přidávalo vedro a nedostatek spánku, ji ochromovalo. A ze všeho nejhorší byl strach o Reillyho. Neopouštěl ji ani na vteřinu. Zoufale toužila po zprávě, že je v pořádku, že tam na té hoře nezahynul, ale bylo jí jasné, že se to hned tak nedozví – pokud vůbec někdy. Ta nejistota na ni měla paralyzující účinek a zhoršovala pocit neskutečna – pocit ještě umocněný úchvatnou krajinou kolem.

Údolí, jímž prve projížděli, vypadalo úplně jinak než kaňon, kde našli hrob templářů. Nepodobalo se ničemu, co Tess kdy viděla. Bylo široké, ohraničené bizarními shluky obřích narůžovělých kamenných homolí a věží. Na jeho plochém dně se porůznu tyčila pole „pohádkových komínů“, sedmimetrových i vyšších skalních vížek, které svými čepičkami z rezavě hnědého bazaltu připomínaly houby. Celé to fantaskní divadlo rámovaly měkké obliny povlovně stoupající ke kolmým tufovým stěnám po obou bocích. Údolí sice vypadalo jako monstrózní tác s obřími sněhovými pusinkami, ale Tess nejvíce ohromil kaňon, kterým kráčeli teď. Kamkoli pohlédla, zíraly na ni ze skal černé otvory. Byl to jeden ze tří souběžných kaňonů, v nichž se nachází starobylá a nyní opuštěná vesnice Zelve; skály měla prošpikované lidskými příbytky, celami poustevníků, chrámy a kláštery vytesanými na nejnepravděpodobnějších místech. Zdálo se, že nejtenčími pohádkovými komíny počínaje a nejstrmějšími skalními útesy konče, nikde není ani kousíček hladké skály, který by nebyl proděravěn aspoň malým okénkem. A stovky podobných skalních útulků, jejichž stěny jsou pokryty obdivuhodnými poklady byzantského umění, jsou rozesety v zapadlých údolích a skrytých průrvách všude kolem, po celém kraji.

Kappadokie se od prvopočátků ortodoxního křesťanství stala jeho kolébkou, druhou nejdůležitější hned po Konstantinopoli. Právě tady kázal dvacet let po Ježíšově ukřižování Pavel z Tarsu čili svatý Pavel. Záhy se stala útočištěm následovníků kříže prchajících před římskou perzekucí, protože jim svou rozervanou krajinou, podobnou bludišti, skýtala přirozený úkryt. Ve čtvrtém století se Basileios Veliký – biskup z nedalekého Kayseri, tehdy zvaného Ceasarea, a jeden z takzvaných kappadockých otců víry – seznámil během cesty do Egypta s konceptem mnišství a přinesl ho s sebou domů. Mniši se začali v celé oblasti přímo rojit. Budovali si kdeco, od maličkých poustevnických cel vydlabaných do skalních věží, jejichž šíře dosahovala stěží tří metrů, až po překvapivě nádherné skalní chrámy a několikapatrové kláštery šplhající do výše v nitru skalních útesů.

Kutání se neomezovalo jen na činnost na povrchu. V časech mongolských a muslimských dobyvačných nájezdů se rozmáhalo i pod zemí. Krajinu prošpikovaly tucty podzemních měst, jejichž původ nejednou sahá až k Chetitům. Mnohá zůstávají dodnes pořádně neprozkoumána. Některá mívají až dvanáct, ne-li více podzemních pater a tvoří je obrovské labyrinty chodeb, obytných čtvrtí a skladovacích prostor. Díky důmyslným větracím šachtám a pastem z tunových balvanů účinně chránila obyvatele před nepřáteli. Kdykoli se krajinou divoce proháněly hordy nájezdníků, poskytovala azyl celým komunitám a pomohla ortodoxním křesťanům přečkat v údolích vcelku bez úhony celá staletí seldžucké a osmanské nadvlády.

Je ironií osudu, že křesťané odtud byli definitivně vyhnáni až roku 1923, na úsvitu sekulární Turecké republiky. Při nucené repatriaci zakotvené v dohodě, jež byla výsledkem čtyřleté války mezi Tureckem a Řeckem, byla místní ortodoxní populace přesídlena do Řecka a údolí místo ní osídlili muslimští Turkové. Po tomto exodu začala většina chrámů a klášterů chátrat v důsledku nedostatečné údržby, zanedbávání a vandalismu; byl to smutný konec posledního přeživšího pojítka s velkolepou Byzantskou říší, jež vznikla před půldruhým tisíciletím.

Když teď Tess se svými společníky procházela shlukem desetimetrových kamenných homolí, zdálo se jí k nevíře, že tenhle kaňon někdy obývaly lidské bytosti. Byla tak vysílená a zdeptaná, že jí připadal spíš jako místo pro trolly; dotíraly na ni strašidelné představy, jak se z tmavých otvorů vyplíží Morlokové a Píseční lidé a odvlečou ji pryč.

Jejím obluzením prorazil Íráncův hlas.

„Kam se poděli všichni turisté?“ zeptal se Abdülkerima. „Vypadá to tu jako v městě duchů.“

Přestože údolí má statut národního parku, za celou dobu narazili jen na pár turistických skupinek, a to ještě malých, o několika lidech.

„Tenhle kaňon i oba další po stranách se od padesátých let po-važují za nebezpečné,“ vysvětloval historik. „Jeskyně se drolí. Ves-ničany z nich přestěhovali do nového města pár kilometrů odtud a turistické skupiny dávají přednost bezpečnějším místům, jako je Göreme.“

„Čím míň, tím líp,“ utrousil Íránec s očima upřenýma před sebe. „Jak je to ještě daleko?“

„Už jsme skoro tam.“

O chviličku později vyšli z vísky usídlené ve skalních homolích a zastavili se u nenápadné nezajímavé skály. Slunce už bylo mnohem níž a z nízkého úhlu zalévalo okolní měsíční krajinu podivuhodnou směsicí růžových a modravých stínů.

„Tohle je ono,“ oznámil Abdülkerim.

Skála nevypadala nijak poutavě, dokud neukázal nahoru. Tess se podívala naznačeným směrem. Patnáct metrů nad nimi zel čtverhranný otvor. Byla to místnost vytesaná do kamene, které chyběla přední stěna.

„Vnější strana chrámu se zbortila při sesuvu už před staletími,“ vysvětloval Abdülkerim. „Vzala s sebou přístupovou chodbu a schody, které k ní vedly.“

„Jak se tam nahoru dostaneme?“ otázal se Íránec.

„Tudy,“ řekl Turek. Odvedl je k patě skály a ukázal na stupy vysekané do hladkého tufu.

„Běžte napřed,“ poručil mu Íránec.

Abdülkerim začal lézt nahoru, Tess za ním a Íránec průvod uzavíral. Vyšplhali po drolící se stěně na malou římsu. Z ní vylezli po strmých, erozí obroušených schůdcích do té komory o třech stěnách. Vpředu neměla žádné zábradlí – za hranou podlahy se otevírala propast až k úpatí skály.

Tess sebou při tom pohledu škubla. „Už chápu, proč se sem nehrnou turisté.“

Abdülkerim pokrčil rameny. „Tohle byla chrámová předsíň,“ prohlásil. „Pojďte. Do lodi se jde tudy.“

Provedl je úzkým dveřním otvorem a rozsvítil baterku.

Prostora, v níž se ocitli, byla překvapivě velká – zhruba dvanáct metrů hluboká a z poloviny tak široká. Po obou stranách měla postranní lodě oddělené od té hlavní čistě dekorativními sloupy, které nic nepodepíraly, jelikož celý kostel byl vytesán v měkké skále. Hlavní loď se zvedala ke klenutému stropu a na druhé straně končila čímsi, co vypadalo jako apsida ve tvaru podkovy.

„Ta nástěnná malba je tamhle,“ ukázal Abdülkerim a vedl je hlouběji do chrámu. „Krypta je přímo pod námi.“

Tess šla za ním a očima bloudila po byzantských freskách, které pokrývaly každou píď kamenných stěn i stropu. V měkkém, pohybujícím se světle baterky zahlédla známé biblické výjevy jako Nanebevzetí Krista či Poslední večeře a vedle nich obrazy spojené s místní ikonografií: Konstantina Velikého a jeho matku svatou Helenu s „pravým křížem“, na němž údajně ukřižovali Ježíše a který Helena našla během cesty do Jeruzaléma, kde roku 325 pátrala po relikviích.

Na stěnách se však nacházely i méně pokojné výjevy. Jedna freska zachycovala nestvůru s třemi hlavami a tělem hada, jak požírá zatracence. Jiná ukazovala nahou ženu, na kterou útočí hadi, a na další bylo obří saranče odpuzované dvěma kříži. Tísnivý dojem umocňovalo, že většina postav na malbách měla vyškrábané oči a někdy i celé obličeje. O tvář je připravili muslimští nájezdníci, kteří věřili, že tím zobrazeného tvora zabijí. Fresky výše na stěnách a na stropě zůstaly nepoškozené – zřejmě proto, že nebyly tak snadno na dosah. Na Tess z nich zíraly chladné výrazné tváře s nedotčenýma mandlovýma očima, černými linkami obočí a strnulými tvrdými ústy; hladký povrch malby vytvářel dojem, jako by měly skutečnou lidskou pleť.

Abdülkerim se zastavil na konci lodi u apsidy. Tess si až teď uvědomila skutečnost, kterou dosud halila tma – loď nekončila jednou apsidou, ale třemi. V jedné z nich byl dveřní otvor, za kterým se rýsovala chodba.

Historik posvítil na nástěnnou malbu vysoko v jedné polokupoli. Byla to jemně provedená, pečlivá práce oplývající detaily; dominovaly v ní tlumené odstíny zelené a červeného okru. A co bylo nejdůležitější, zůstala neporušená. Zachycovala muže bojujícího proti čtyřem válečníkům. Neměl přílbici, drátěnou košili ani koně. Za ním se v tmavých otvorech ve skále schovávalo několik vesničanů.

Válečníci byli zjevně muslimové – měli turbany a v rukou zakři-vené šavle. Muž, který jim čelil, třímal v pravé ruce velký meč. Levou paži zvedal v obranném gestu před sebe.

Tess se podívala důkladněji.

Na konci bojovníkovy levice očividně chyběla ruka, ale ne proto, že by byla nedomalovaná. Předloktí končilo zaobleným pahýlem.

Na malbě stál nápis. Byl v řečtině, zručně napsaný majuskulním kaligrafickým písmem. Tess se v duchu tápavě pokoušela o překlad; řecky sice uměla, ale už dlouho ten jazyk nepoužívala. Abdülkerim přistoupil blíž a ušetřil jí námahu.

„Jediná pravá ruka jeho tresce hněvem pohanské nájezdníky,“ četl nahlas.

Tess pohlédla na Íránce. Jestli tonul v napjatém očekávání, nedával to najevo. Obrátila se zpátky k fresce. Napravo nahoře nad bojujícími postavami byl další nápis, menšími písmeny.

„Co stojí na tamhletom?“ zeptala se.

„Trpíš-li bolestí, jak ruka, do níž se v bitvě zaťal meč, považuj tělo své za pouhý háv. Strastiplné hrdinské skutky muže a ženy vznešenými jsou v očích pláteníkových, kde kochají se derviši lehkým vánkem ducha. Úryvek z básně. Ze súfijské básně, kterou nenapsal nikdo menší než sám Rúmí.“

Tess užasla. „Súfijská báseň? Tady? V řečtině?“

Abdülkerim přitakal. „Je to neobvyklé, ale na druhou stranu žádný zázrak. Rúmí žil a zemřel v Konyi, která je odtud jen pár set kilometrů na západ. Konya byla centrem súfismu. A dosud je, tedy přinejmenším v duchovním smyslu. Súfíové a křesťané ze zdejších údolí byli svým způsobem spojenci – vyznavači menšinových náboženství v moři sunnitských muslimů, a tudíž vyvrženci.“

„Pojďme se podívat na tu hrobku,“ přerušil je Íránec. Z jeho tónu přece jen zazněla netrpělivost.

Abdülkerim pohlédl na Tess a s tichou odevzdaností pokrčil rameny. „Tudy,“ zamumlal.

Kráčeli za světlem baterky v řadě za sebou úzkou chodbou, která začínala za dveřním otvorem v boku jedné apsidy. Přirozené světlo zvenčí sem téměř nedopadalo, ale baterka dosvítila až na strop, kde se ze tmy nořily a zase v ní mizely mělké reliéfní vzory z křížů vytesaných v hlubší kosočtverečné mřížce.

Chodba je dovedla k příkrým úzkým schodům stáčejícím se ostře dolů. Pod nimi byla malá podesta, z níž se vcházelo do pěti místností. Tonuly v hluboké tmě. Abdülkerim do nich postupně posvítil, aby se zorientoval. „Tohle je ona,“ řekl pak.

Zavedl je do krypty. Byla dlouhá, s nízkým stropem. Na podlaze si Tess povšimla dvou souběžných řad obdélníků z udusané hlíny; táhly se podél obou stěn. Rýsovaly se jen nejasně, ale byly tam – otvory vysekané v tufu, z něhož byl celý chrám, a poté zasypané zeminou. Velikostí zhruba odpovídaly lidskému tělu a na stěnách za nimi stály ve víceméně pravidelných rozestupech nápisy. Když se na ně Tess podívala pozorněji, uvědomila si, že jsou to jména.

„Církevní starší a významní dárci,“ vysvětloval Abdülkerim. „Vytesat a vyzdobit tyhle kostely přišlo draho. Jen samotná freska tehdy stála malé jmění. Když ji někdo kostelu zaplatil, koupil si tím vstupenku do nebe. A pohřební místo tady v kryptě.“

Tess si prohlížela jména a zastavila se u jednoho hrobu. Rozeznala řecká písmena. „Tady je to.“

Íránec a Abdülkerim k ní došli.

„‚Jediná pravá ruka,‘“ přečetla.

Pohlédla na Íránce. Uhodla, co bude následovat. A také že ano – už vytahoval tábornickou lopatku s krumpáčem a podával ji Tess.

„Dejte se do práce.“

40

Vykopat tenhle hrob dalo větší námahu, ale aspoň byl jenom jeden.

V úzkém prostoru plném zvířeného prachu bylo k zadušení a světlo baterky pomalu sláblo. Tím urputněji Tess pracovala. Chtě-la odtud vypadnout, jak nejrychleji to půjde.

Tělo, které našli, bylo zavinuto jako mumie v půl metru širokém pruhu bílého plátna, posypaném semínky, jež už dávno vyschla na kámen. Tess a Abdülkerim se k němu shýbli a opatrně odlupovali ztuhlou látku. Kosti uvnitř ležely volně zpřeházené přes sebe, ale jedno se brzy ukázalo nad slunce jasněji – byla mezi nimi jen jedna ruka.

A našli ještě něco dalšího.

Protézu vyrobenou z mědi. Zkorodovala a zoxidovala, pokrývala ji tmavohnědá patina s modrozelenými skvrnami. Na protetickou pomůcku starou sedm set let však byla neuvěřitelně chytře vymyšlená i zhotovená.

Tess ji podala Íránci. „Je to Konrád,“ konstatovala a pohledem se ptala a co dál?

Zamyslel se. „Jestli to měl s sebou, musí to tu někde být. Možná to s ním pohřbili.“ Znovu nad tím pouvažoval a dodal: „Vyndejte ho. Podíváme se, jestli něco není tam dole.“

Tess s Abdülkerimem zvedli plátěný zámotek a přenesli ho do středové uličky. Tess vlezla zpátky do mělké jámy a dala se znovu do kopání. Po pár úderech krumpáč narazil na něco tvrdého. Tess stoupl do krve adrenalin. S novým elánem začala holýma rukama odhrabovat zeminu.

„Posviťte mi líp,“ požádala Abdülkerima.

Namířil kužel světla na její ruce. Na odkrytém místě se rýsovalo cosi tmavého a kulatého. Odhrnula další hlínu a objevil se obyčejný kameninový hrnec, nízký a široký, asi pětačtyřicet centimetrů v průměru a třicet na výšku. Zatajila dech. Okamžik se na něj dívala, pak ho opatrně vyzvedla a položila stranou na rovnou podlahu krypty.

Důkladně ho prozkoumala. Byl úplně obyčejný, nic pozoruhodného na něm neviděla. Zvnějšku žádné ozdoby, místo víka jakási miska přilepená pryskyřicí.

Abdülkerim těkal pohledem mezi hrncem, Tess a Íráncem. „Co myslíte, že je uvnitř?“

„Existuje jenom jeden způsob, jak to zjistit,“ opáčil Íránec.

Vzal Tess z rukou krumpáč, a než ho stačila zarazit, praštil jím do hrnce. Víko se roztříštilo. Íránec odlámal poslední kousky, které ještě držely.

Sebral historikovi baterku a posvítil si dovnitř, pak se ohlédl po Tess a gestem ji vybídl, ať se podívá.

„Jen račte,“ utrousil. „Po vší té námaze si to zasloužíte.“

Podezíravě si ho změřila, naklonila se nad hrnec a nahlédla do něj. Při tom pohledu jí poskočilo srdce. Sáhla dovnitř a vyndala obsah – dva kodexy, malé prastaré svazky v kožených deskách, velké zhruba jako moderní vázané romány.

Rozechvěle je zvedla, opatrně, jako by byly z nejkřehčího porcelánu, a kochala se jimi. V tom blaženém okamžiku zapomněla na hrůzy, jimiž si prošla, i na tu íránskou zrůdu stojící těsně vedle ní; všechno ustoupilo do pozadí. Položila si jeden kodex do klína a začala zkoumat druhý.

„Co je to?“ zašeptal Abdülkerim.

Tess jemně rozvázala tenký kožený řemínek, kterým byl kodex převázán. Zadní obálka končila trojúhelníkovou chlopní přeloženou přes přední desky. Tess ji odklopila a pomalu svazek otevřela.

Zlatohnědé listy papyru byly na první pohled křehoučké, okraje se místy drolily. Tess si netroufala ten vrchní obrátit, aby rukopis neponičila, ale text na první straně stačil, aby pochopila, nač se dívá.

„Alexandrijský typ písma,“ řekla. „Je to psáno řecky.“

„Co tam stojí?“ zeptal se Íránec.

Tess si přečetla titul, zvedla oči k Abdülkerimovi a ukázala mu ho. I ve slabém světle ve skalní komoře se jí ve tváři zračil úžas.

Byzantinista Abdülkerim řecké písmo znal, patřilo to k jeho oboru. „Evangelium dokonalosti.“ Pohlédl na Tess. „Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Já taky ne. Ale je v řečtině. V obecné řečtině, koiné,“ zdůraznila Tess.

Když to Abdülkerimovi došlo, jeho výraz se změnil. Náhle se v něm zrcadlil Tessin údiv. Íránci to neuniklo.

„Co na tom, že je řecky? Proč je to takové překvapení?“ ze-ptal se.

„Koiné byla za římských časů na Předním východě něco jako lingua franca, obecný dorozumívací jazyk. Proto by právě v ní měla být sepsána evangelia, která vznikla přibližně za Ježíšova života. Jenže my žádné původní rukopisy evangelií z té doby nemáme. Nejstarší bible, které se dochovaly, jsou sice řecké, ale pocházejí ze čtvrtého a pátého století. Nenašel se žádný starší text, který by byl součástí biblického kánonu. Máme jen samé apokryfy, gnostická evangelia jako například Tomášovo, které se našlo v Egyptě roku 1945… a jsou to koptské překlady starších řeckých textů.“ Zvedla kodex do výšky. „Tohle není Matouš, Marek, Lukáš ani Jan. Ale je to psáno řečtinou koiné, takže jde o originál. Ne o překlad. Je to možná nejstarší úplné evangelium, jaké se kdy našlo.“

Abdülkerim se zatvářil zaraženě. „Kde se tu vzalo? Jak jste o něm věděli?“

„Co je v tom druhém?“ vpadl mu do řeči Íránec. Historikovu otázku ignoroval.

Tess odložila první svazek a vzala do rukou druhý. I ten co nejopatrněji otevřela. Třebaže navenek vypadaly oba podobně, tenhle byl jiný – sestával ze svázaných listů pergamenu, nikoli papyru, takže byl patrně mladší. Písmo se však nelišilo. A také byl psán obecnou řečtinou.

„Evangelium Hebrejů,“ četla. Tenhle titul poznávala. Zvedla zrak. „Jedno z takzvaných ztracených evangelií. Někteří zakladatelé církve se o něm ve svých dílech zmiňují, ale nikdy se nenašlo.“ S úctou se dotkla první stránky. „Až teď.“

Srdce jí bušilo. Pomalu svazek prolistovávala, bloudila očima po drobounkých písmenkách a snažila se pochopit, co říkají, když vtom si všimla něčeho jiného. Poskládaného listu pergamenu vloženého mezi stránky.

Vyndala ho a uviděla, že to není jen jeden list, ale čtyři, složené naráz. Musel to být nějaký oficiální dokument, protože nesl tmavě rudohnědou pečeť, která zanechala svůj otisk na sousedních stránkách kodexu. Tess si přitáhla Abdülkerimovu baterku, aby lépe viděla, a poodtáhla horní růžek. Zahlédla všehovšudy pár písmen. Jiných než v obou kodexech.

„Myslím, že je to latinsky, ale dovnitř se bez rozlomení pečeti podívat nedá,“ řekla Íránci.

„Tak ji rozlomte.“

Tess zděšeně zalapala po dechu. Zalomcovala jí zlost, jenže nemělo cenu se s ním přít. Vklouzla prsty pod svrchní list a co nejjemněji odloupla pečeť od pergamenu, ale ta se přesto rozlomila na dva kusy. Splnila svůj účel, dokonce i po staletích.

Tess listy opatrně rozložila a dávala si pozor, aby je nepolámala.

Písmo na nich bylo skutečně jiné. Autor napsal svůj text římskou kurzívou – čili latinkou, ne řeckým písmem.

„Co je to?“ dotazoval se Abdülkerim.

„Vypadá to na dopis.“ Tess přimhouřila oči a studovala text. „La-tinsky moc dobře neumím,“ podala dopis jemu. „Dokážete to přečíst?“

Abdülkerim zavrtěl hlavou. „S řečtinou se vypořádám hladce, ale latina není moje specializace.“

Tess se zabrala do čtení a po chvilce rychle sjela pohledem k dolnímu okraji posledního listu.

„Osius ex Hispanis, Egatus Imperatoris et Confessarius Beato Con-stantino Augusto Caesari,“ přečetla nahlas a zmlkla. V jejím nitru se strhl hotový uragán při představě, jak významný dokument drží. Ruka se jí roztřásla. Ztracena v myšlenkách tiše zamumlala: „Hosius Španělský, legát a zpovědník císaře Konstantina.“

Íránec povytáhl obočí – u něj vzácná ukázka zájmu.

„Hosius,“ ozval se Abdülkerim. „Biskup z Córdoby. Jeden z Otců zakladatelů církve.“

„Muž, který předsedal Nikajskému koncilu,“ doplnila Tess. Hlavou jí bleskl nápad. „Nikaia je kousek odtud, že?“

Abdülkerim přikývl a přimračil se, jak se pokoušel odhadnout, kam tím Tess míří. „Je poblíž Istanbulu, ale ano…, vlastně není moc daleko. Dnes se jmenuje İznik.“

Tess na něm viděla, že má na jazyku stovky otázek a jen tak tak se drží zpátky. Nikaia je pro rané křesťanství ikonický pojem. Dodnes není ani zdaleka objasněno, co se na onom historickém shromáždění v roce 325 skutečně odehrálo, krom toho, že Konstantin Veliký svolal biskupy a církevní starší celého křesťanstva a donutil je urovnat vzájemné spory a shodnout se na tom, co má být obsahem křesťanské věrouky.

Podívala se na Íránce. „Musíme si to nechat přeložit,“ prohlásila.

Byl zřejmě také zabrán do myšlenek. „Později,“ řekl. „Dejte to sem.“

Tess se naposledy podívala na dokument, zaváhala, složila ho a zasunula zpátky do kodexu, kde ho našla. Podala obě knihy Íránci a ten si je zastrčil do batohu.

„Podívejme se, jestli s ním nepohřbili ještě něco,“ natáhl k ní ruku s krumpáčem.

Tess nevěřila vlastním uším. Jako by nad jejich nálezem vůbec nejásal. Měla sto chutí se ho zeptat, ale rozmyslela si to. Klekla si na kolena a prokopala zbytek hrobu.

Nic dalšího v něm nebylo.

Pohlédla na Íránce.

Tvářil se nespokojeně. „Něco nám uniká.“

Tess se už neudržela a dala průchod podráždění.

„Co nám uniká?“ vybuchla. „Tohle je přece ono! Udělali jsme, co se dalo. Vždyť jsme ten hrob našli! Našli jsme tyhle texty, a ať je v nich cokoli, je to úžasný nález. Ta evangelia… jsou unikátní. A ten muž, Hosius… Byl nejpřednější z Konstantinových kněží. Byl u toho, když se Konstantin rozhodl přestoupit na křesťanství. Byl dokonce v Nikaji, u všech těch debat, co Ježíš skutečně udělal a čím ve skutečnosti byl – na koncilu, kde křesťanství získalo svou dnešní podobu. Tehdy vzniklo nikajské krédo – vyznání, které věřící odříkávají každou neděli. Z toho dopisu se můžeme hodně dozvědět o tom, co se tenkrát doopravdy odehrálo. Co víc byste chtěl? Co tady sakra vůbec děláme? Co čekáte, že ještě najdeme?“

Íránec se usmál. „Dílo ďáblovo, jak jinak. Se vším všudy.“

„Žádné dílo ďáblovo neexistuje. Tohle jsou prastará evangelia.“ Ještě než to dořekla, z prachu a temnoty se vynořil záblesk pochopení.

„Vám to pořád nedochází, že?“ posmíval se jí. „Tyhle spisy a všechny další, které templáři převáželi, vyděsily mnichy v klášteře natolik, že byli ochotni vraždit, aby je uchovali v tajnosti. Když nad nimi ztratili kontrolu, zabili se. Nejsou to jen evangelia. Pro ně to bylo opravdu dílo ďáblovo. Mluví o nich jako o čemsi, co by mohlo zničit jejich svět, jejich křesťanský svět.“ Po chvilce mlčení významně dodal: „Váš svět.“

„A proto je chcete?“

Íráncův úsměv se rozšířil. „Ovšem. Váš svět se hroutí. A počítám, že tohle vás popostrčí po sestupné spirále. Po všech těch pedofilních skandálech, které Vatikán tak snaživě tutlá… Neumím si představit lepší načasování.“

Tess nepříjemně zamrazilo v zátylku, ale snažila se nedat to najevo. „Myslíte, že se dá lidská víra tak snadno podminovat?“

„Naprosto jednoznačně,“ přisvědčil Íránec. „Myslím, že vaši lidé jsou zbožnější, než připouštíte. A tím pádem zranitelnější.“

„Vím, jak jsou někteří z nás zbožní. Jen nevěřím, že někomu tolik záleží na nejdrobnějších detailech.“

„Všem asi ne…, ale mnoha ano. Je jich dost, aby nadělali potíže. A to mi stačí. Protože právě o to běží. Vy u vás to nechápete. Tahle bitva, tahle válka mezi námi…, tenhle ‚střet civilizací‘, jak tomu rádi říkáte, to je boj na dlouhé lokte. Nezáleží na tom, kdo má větší bouchačku. Nezáleží na jednom zasazeném úderu, byť sebevražednějším. Záleží na pozvolném decimování nepřítele. Pomalu ho zabíjet spoustou dobře mířených ran. Vytrvale ohlodávat jeho duši, kdykoli se namane příležitost. A právě teď je na tom vaše země mizerně. Vaše ekonomika mele z posledního a životní prostředí zrovna tak. Vašim politikům a bankéřům nikdo nevěří. Prohrajete každou válku, do které vstoupíte. Jste rozpolcenější než kdy dřív a morálně zpustošení. Ve všech ohledech jste na kolenou. Vyplatí se zasadit vám každou další drobnou ránu, každý další pravý hák, který vás srazí ještě níž. Zvlášť když jde o náboženství, protože jste všichni zbožní. Všichni do posledního. Nejen ti, kdo chodí do kostela. Jste dokonce ještě pobožnější než my.“

„O tom pochybuju,“ zavrčela Tess.

„Ale jistěže ano. Ve více směrech, než si uvědomujete.“ Chvi-ličku zapřemýšlel a řekl: „Dám vám příklad. Vzpomínáte na zemětřesení, které nedávno zabilo desetitisíce lidí na Haiti? Všimla jste si, jak na ně reagovali vaši vůdci?“

Tess nechápala souvislost. „Poslali tam peníze, vojáky a…“

„Ano, samozřejmě,“ přerušil ji Íránec. „Ale totéž udělal i zbytek světa. Ba ne, já mluvím o tom, jak to vaši vůdci prožívali. Když zemětřesení udeřilo, jeden z vašich nejpopulárnějších kazatelů vystoupil v celonárodní televizi. Pamatujete se na to? Řekl, že k té pohromě došlo, protože Haiťané uzavřeli pakt s ďáblem. Pakt s ďáblem,“ zasmál se, „aby jim pomohl zbavit se francouzských tyranů, kteří jim kdysi dávno vládli. Nejneuvěřitelnější je, že nesklidil všeobecný posměch. Kdepak. Ve vaší zemi dál požívá obrovské úcty, i když vyrukoval s toutéž směšnou promluvou, kterou kazatelé chrlí už stovky let, kdykoli někde dojde k zemětřesení nebo jiné katastrofě. Ale mně připadá zdaleka nejvýmluvnější tohle: Nebyl jediný. Váš vlastní prezident – váš liberální, moderní prezident-intelektuál – vystoupil s projevem a prohlásil, že ‚díky milosti Boží‘ nezasáhlo podobné zemětřesení Ameriku. Zamyslete se nad tím. Co to znamená, ‚díky milosti Boží‘? Chce tím říct, že Američany chrání Boží milost a že milosrdný Bůh místo nich raději vyhladil Haiťany? Čím se to liší od řečí toho kazatele? Opravdu myslíte, že je váš prezident méně zbožný a méně pověrčivý než ten šílenec?“

„Je to jen fráze,“ namítla Tess. „Když lidé přežijí něco strašného, říkávají, že nad nimi Bůh držel ochrannou ruku. Nemyslí to doslova.“

„Ale ovšemže myslí. V hloubi duše ano. Věří tomu, i váš prezident tomu věří. Vy všichni věříte, že váš Bůh je skutečný a vy že jste Kristův vyvolený národ pod jeho zvláštní ochranou. Jste stejně zaostalí jako my,“ zasmál se. „A proto je pro mě tohle všechno tak důležité. A proto se nevzdám, dokud nedotáhneme do konce, co jsme začali.“

Tess bušilo ve spáncích. Tenhle člověk se opravdu nevzdá. A i kdyby přece jen ano, nenechá ji odejít.

Íránec si ji mlčky měřil přivřenýma krutýma očima. „Tohle je skvělý začátek. Vedla jste si dobře. Ale příběh zatím nekončí. Teď už víme, že sem Konrád přišel. Jak to tak vypadá, utkal se tu s nějakými muslimskými bojovníky. Možná tu nakonec zemřel. Možná. Spolehlivě víme, že když se svými muži opouštěl klášter na hoře Argaeus, vezli s sebou tři velké truhly. Ve třech velkých truhlách toho muselo být mnohem víc než jen dvě knihy.“ Tázavě rozhodil ruce. „Tak kde je ten zbytek?“

41

Kappadokie Květen 1310

Dostihli je na sklonku následujícího dne.

Majsún se v krajině vyznala. Hodně jim pomáhalo, že ve zdejším kraji vyrůstala. V jejich neprospěch zato mluvilo, že proti sobě mají šest mužů, z toho pět tělesně zdatných a ve skvělé kondici, a že se Konrád sice chce zmocnit jejich nákladu, ale za žádnou cenu nemíní riskovat jeho poškození.

Vzhledem k těm nevýhodám měli jen jednu možnost. Léčku. Turkům vyšla. Jim dvěma vyjde také, jestli si dobře vyberou místo.

Musejí si ho ale vybrat mimořádně dobře.

Sledovali Kásima a jeho společníky několik hodin. Krátce před západem slunce je obloukem předjeli, aby si předem obhlédli terén, kterým konvoj příštího dne pojede. Majsún Konráda upozornila, že zítřek je jediná možnost. Potom Turci dorazí do rozlehlých plání kolem Konye. Zaskočit je tam vůbec nepřipadá v úvahu, protože krajina je příliš plochá a otevřená. Musejí na ně uhodit, dokud ještě pojedou mezi lesíky ve zvlněných prosluněných kopcích a údolích.

Bohužel ani tyhle končiny neoplývaly šikovnými příležitostmi, ze kterých by se dalo vybírat. Vlastně nenašli vůbec žádnou. Krajina byla příliš přehledná, než aby skýtala slibná místa, kde nastražit léčku. Nevyskytovaly se v ní žádné přírodní útvary, jichž by mohli využít. Nikde nenarazili na úzké úseky, mosty nebo průsmyky, kterým se nelze vyhnout, takže Majsún dokonce ani nevěděla s jistotou, kudy přesně konvoj pojede. Znamenalo to, že i nejdůmyslnější léčka může přijít nazmar, pokud se oběti vydají jinudy.

Nabízelo se jen jediné – udeřit na Turky v noci na místě, kde se utáboří. Nebyla to koneckonců tak špatná možnost, jen ji bylo potřeba dobře naplánovat.

Mimořádně dobře.

Jeden a půl proti šesti.

Nějakou dobu trvalo, než je objevili. Turci tábořili ve svažujícím se lesíku u dna točitého údolí. Konrád a Majsún nechali svoje koně kus odtamtud a připlížili se k nocležišti na dvacet metrů; dovedly je tam žhnoucí uhlíky malého ohýnku a záře dorůstajícího měsíce. Obešli tábor po obvodu a zapamatovali si, co viděli: koně – bylo jich osm – uvázané ke stromům kus níž na svahu, muže usazeného na zkřížených nohou a opřeného zády o kmen, jak zvířata hlídá, vůz se dvěma stále ještě zapřaženými koňmi, nezaměnitelný obrys truhlic pod plachtou, postavy pospávající kolem ohně a dalšího hlídače na protější straně, kterého by si bývali nevšimli, kdyby se šťastnou náhodou nepohnul a nezašramotil přitom.

Konrád kývl na Majsún. Zjistil všechno, co potřeboval.

Odplížili se zpátky do bezpečí a Konrád jí vylíčil svůj plán. Čekalo je hodně příprav a neměli moc času. Chtěl na Turky zaútočit těsně před úsvitem, až budou nejrozespalejší.

Při prvním náznaku svítání byli připraveni.

Schovali svoje koně daleko mimo dohled a vydali se zpátky k tábořišti houštím stromů a keřů. Nesli si otýpky suchých větví převázané provazem. Proplížili se na vyvýšené místo nad koňmi Turků, skrčili se a čekali. Muž, který koně hlídal, byl pořád na svém místě. A nespal. Nebylo to zrovna ideální, ale také žádná pohroma. Konrád s tím počítal. Naplánoval si, že se k němu přikrade, zahákuje ho předloktím přes ústa a podřízne mu krk Majsúninou dýkou.

Klaplo to bez chybičky.

Tiše na Majsún hvízdl, že je vzduch čistý, ať za ním přijde ke koním.

Rychle a tiše se dali do práce; za každého koně pevně přivázali otýpku chrastí.

Konrád se podíval směrem k vozu. Stál čtyřicet metrů odtud, ale Majsún to k němu bude mít dál, protože bude muset jít obloukem, aby se vyhnula otci a jeho mužům.

Kývl na ni. Sáhla do koženého měchu, který nesla přes rameno, a vyndala si potřebné nástroje – železnou ocílku ve tvaru písmene C s rovnou, ostře nabroušenou střední částí, dlouhý úzký křesací kámen s výraznou prohlubní uprostřed, chumáč uschlé trávy velký jako vajíčko a hubku vyrobenou z navlhčeného choroše uvařeného v moči.

Dřepla si na bobek zády k houfu spících mužů uprostřed tábořiště a roztáhla doširoka tuniku, aby si chránila ruce před závanem větru. Pak začala krátkými ostrými údery křesat ocílkou o kámen, s hubkou přimáčknutou do důlku těsně u jeho hrany. Netrvalo dlouho a na hubku přeskočila jiskra. Choroš začal žhnout. Majsún ho zkušeně vmáčkla do troudu z uschlé trávy a jemně jiskru rozfoukávala. Vzápětí vyskočily plamínky. Majsún podstrčila troud pod hromádku chrastí a ta okamžitě vzplála.

Nocí se rozlehl praskot suchého dřeva a trávy.

Teď si museli pospíšit.

„Utíkej,“ zašeptal Konrád. „Hned tě doženu.“

„To bys měl,“ odpověděla mu šeptem. Rychle a tvrdě ho políbila na rty a odběhla.

Počkal, až bude vpůli cesty k vozu, doběhl ke koním a jednoho po druhém je tiše odvázal, všechny až na jediného, kterého předtím s Majsún vynechali. Počkal si, dokud nespatří Majsún šplhat na kozlík, pak vyškubl z hořící hromádky pár větví, jako šipka proběhl mezi koňmi a podpálil otýpky uvázané za jejich zády. Postupně se rozhořely. Koně propadli panice – divoce se vzpínali a ržáli. Konrád je tloukl přes zadek a ječel z plných plic, aby je poplašil ještě víc.

Noc rázem ožila.

Koně se bezhlavě v plném cvalu řítili houštím a otýpky hořících větví vlekli za sebou jako ohnivé koule, ze kterých odletovaly gejzíry jisker. Plameny jim olizovaly ocasy a hýždě. Konrád sledoval ještě dvě další místa, kde propukla horečná aktivita. Přes stromy viděl, jak se vůz s trhnutím rozjel a rachotí pryč z tábora a jak Majsún na kozlíku třímá otěže a práská bičem. A Turci uprostřed tábora už byli všichni na nohou a zmateně pobíhali sem a tam.

Nocí se rozléhaly zběsilé výkřiky a vyděšené ržání, ohnivé koule mizely v lese. Bylo načase, aby zmizel i Konrád. Rozběhl se ke koni, kterého si nechal uvázaného u stromu. Chybělo mu už jen pár kroků, když mu do cesty skočil muž. Byl to jeden z najatých pomocníků. Tasil šavli. Konrád nezaváhal. V plné rychlosti naznačil úkrok doleva, ale uhnul doprava; vyhnul se prudkému švihu čepele a vrazil mu Majsúninu dýku hluboko do žeber. Zpomalil jen natolik, aby ji stačil zase vytáhnout a sebrat muži šavli. Doběhl ke koni, vyskočil na něj, pobídl ho a skrz lesík se hnal za Majsún a odjíždějícím vozem.

Majsún ujížděla údolím bez jediného ohlédnutí, soustředila se jen na to, aby z koní táhnoucích těžký vůz vyždímala co největší rychlost.

Divoká jízda jí div nevytřásla duši z těla a v žilách jí divoce kolotala krev. Vůz se řítil po rozbité cestě. Musí získat před otcovou skupinkou co největší náskok. Rozjedou se za ní, o tom vůbec nepochybovala, ačkoli nemají ponětí, koho vlastně pronásledují. Dá jim práci pochytat koně, ale nakonec to zvládnou. Hořící otýpky přivázané za sedla uhasnou a koně se zastaví. Možná se dokonce sami vydají hledat své pány. Potřebovala ujet co nejdál, a tak nepřestávala práskat bičem. Věděla, že Konrád pojede rychleji než ona. Brzy ji dohoní. A potom – tedy pokud dorazí – společně změní směr, uhnou na jih ke křesťanským územím a dají si záležet, aby důkladně zakryli svoje stopy.

Prozatím všechno vycházelo.

Dokud ji zezadu nechňaply dvě masité tlapy a nestrhly ji z kozlíku.

Při té zběsilé, vražedně rychlé jízdě a šedavém ranním přísvitu jí chvilku trvalo, než útočníka poznala. Pak jí vítr odvál dlouhé vlasy z tváře a oběma zároveň projelo děsivé poznání.

Byl to její otec.

Spal vzadu na korbě, za truhlicemi. A teď se tvářil dokonce ještě užasleji než ona.

„Ty běhno,“ zachrčel. Popadl ji za krk a přimáčkl ji k truhlám. „Ty zrádná čubko! Okrádáš vlastního otce?“

Vůbec jí nedal možnost odpovědět. Škrtil ji tak, že sotva dýchala. Zkusila se vyprostit, ale odstrčil jí ruce a vrazil jí surový pohlavek. Hned jí zase sevřel krk a začal ji škrtit.

„Snažíš se okrást vlastního otce?“ zařval znovu. Cloumal jím nepříčetný vztek. „Mě?“

Majsún křečovitě lapala po dechu. Koně se hnali dál plným cvalem, nechali se vést přirozenými zákruty údolí a starý vůz se pozvolna stával neovladatelným; drkotal a divoce se otřásal, jak tenká dřevěná kola nadskakovala a kodrcala na hrbolatém terénu. Majsún cítila, že se jí zatmívá před očima a pomalu ztrácí vědomí. Svět se kolem ní svíral a pohlcovala ji temnota. Pak zřejmě jedno kolo narazilo na nějaký velký kámen, protože se vůz prudce naklonil a smýkl sebou ze strany na stranu. Hned se zase jakžtakž srovnal a znovu nabral šílené tempo. Náraz od ní otce odtrhl a odhodil ho ke straně; jeho ruce jí přestaly svírat krk a uvolnily průdušnici. Majsún ho od sebe odstrčila a úporně hltala hluboké doušky vzduchu. Pak se obrátila čelem k němu a zády ke koním.

Mehmet se napřímil. Jednou rukou se přidržoval lavice, aby neztratil rovnováhu. „Nechápu, jak sis mohla myslet, že ti to projde,“ vyštěkl. Druhou rukou hmátl pod šerpu a vytáhl zakřivenou dýku. Vrazil Majsún ostří před oči. „Ale já už se postarám, aby tě to víckrát ani nenapadlo.“

Vrhl se po ní a divoce šermoval dýkou, tvář k nepoznání zrůzněnou vzteky. Majsún při každém výpadu couvala a jen tak tak dýce uhýbala. Pak ji obelstil klamným švihem, při kterém ji zároveň praštil přes ucho a srazil ji na korbu.

Mehmet na dceru skočil a přimáčkl ji svým tělem k plachtě přehozené přes truhly. Jednou rukou ji škrtil a druhou jí držel dýku u tváře.

„Škoda. Taková hezká holka,“ zavrčel a sevřel jí krk silněji – a vtom uviděl, jak se jí do očí vrací elán. Dívala se kamsi za jeho záda. Byl tak zaujatý tím, co dělá, že si teprve teď uvědomil dusot koňských kopyt podél vozu. Překvapeně se ohlédl a ztuhl šokem: Z koňského hřbetu na něj hleděl Konrád, živý a nezraněný. Oči se mu démonicky blýskaly a uzdu svíral v zaťatých zubech. Mehmet sklouzl pohledem víc doleva, aby uviděl proč, ale jeho mozek už vytušil, co spatří – šavli svištící mohutným obloukem přímo na něj. Zasekla se mu do tučného krku.

Zkřivil tvář leknutím, upustil dýku a chytil se za hrdlo. Zpod prstů mu tryskala krev, kterou srdce nepřestávalo pumpovat, a zalila mu celé ruce. Zvedl si je k obličeji a nevěřícně na ně zíral a vtom vůz zase na něco narazil, na hranu vyjeté koleje nebo nějakou jinou překážku, a kola v plné rychlosti nadskočila do vzduchu.

Vůz se divoce zakymácel, naklonil se a ztěžka se převážil ke straně. Zesláblý Mehmet ztratil rovnováhu a přelétl přes okraj.

Když vůz nadskočil a ztěžka žuchl zpátky na zem, Majsún zaječela. Neviděla, do čeho narazil, ale ať to bylo cokoli, hodně ho to poškodilo, protože najednou jel jinak. Něco se asi stalo s koly nebo osami – viklaly se a vibrovaly.

Konrád byl ještě v plném trysku, jen nepatrně uhnul neovladatelnému vozu z cesty a jel teď asi metr od něj. Majsún ho viděla, jak obhlíží kola; pak vzhlédl a zachytil její pohled.

„Vypadl zákolník,“ křičel. „Kolo prasklo, každou chvilku upadne. Dokážeš chytit otěže?“ Holým předloktím divoce gestikuloval směrem ke koním: „Musíš je zarazit.“

Majsún přikývla a přešplhala přes truhly na kozlík. Rozhlížela se po otěžích a pak je uviděla – koně je vláčeli podél oje po zemi.

Ohlédla se po Konrádovi a zavrtěla rukou. „Nedostanu se k nim,“ zakřičela.

Než stačila říci cokoli dalšího, vůz pod ní poklesl – upadlo mu levé přední kolo. Majsún se chytila lavice. Rozkymácený vůz se naklonil a prudce vybočil ze směru. Rozpěry praskly a roztříštěné loukotě se rozletěly na všechny strany. Převažoval se čím dál víc do strany a shodil Majsún přes okraj; chviličku na něm zůstala viset, ale neudržela se a obloukem odlétla. Vůz se překotil na bok a vyrýval do země brázdu, než koně konečně urvali oj. Se škubnutím zastavil a koně, nadšení z nově nabyté svobody, odcválali pryč.

Majsún tvrdě dopadla na zem a několikrát se překulila, než konečně přistála na zádech. Mátožně sledovala, jak se k ní řítí Konrád. Seskočil z koně a přihnal se k ní. „Majsún,“ padl vedle ní na kolena. „Nestalo se ti nic?“

Nevěděla jistě. Chvilku jen tak ležela, hlava se jí točila a sotva popadala dech. Všechno ji bolelo, všude samá rána a modřina. Zkusila se posadit, ale ruka se pod ní podlomila a Majsún znova upadla.

„Zápěstí,“ zasténala. „Asi jsem si ho zlomila.“

Konrád jí pomohl do sedu a jemně ji vzal za ruku. Při tom pohybu projela Majsún celou paží prudká bolest. Měla zápěstí buď ošklivě vymknuté, nebo zlomené, ale každopádně k ničemu.

Ukázala si na ně a trpce řekla: „Teď je nás obou jen půl.“

Zlehka ji políbil do dlaně, pak se k ní sklonil a dlouze, láskyplně ji líbal na rty.

Pomohl jí vstát. V údolí bylo ticho a mrtvo. Nefoukal sebemenší vánek, nikde se nepohnul ani lísteček. Přes okraj prudkého holého svahu napravo právě začínalo šplhat slunce. Brzy se hodně oteplí.

Vůz ležel o kus dál, překocený na bok a rozbitý. Za ním se táhla stezka z trosek. Truhly z něj popadaly a válely se kolem. Došli k nim, aby ohledali škodu. Dvě přečkaly pád bez úhony, ale třetí se otevřela a obsah se vysypal.

Koně nebyli nikde v dohledu.

„Musíme pochytat koně,“ řekla Majsún.

„Už jsou dávno pryč,“ opáčil sklesle Konrád. „Nemají proč se vracet.“

Majsún se chystala odpovědět, když vtom jí zrak padl na cosi za jeho zády, asi o sto metrů dál. Na hromádku ve tvaru lidského těla. Sklesle na ni ukázala. Konrád se ohlédl a spatřil ji také.

Společně k ní došli. Byla to Mehmetova mrtvola, s pokroucenými údy a celá pokrytá prachem. Zůstali nad ní stát. Majsún na mrtvého otce dlouho mlčky hleděla. Nakonec si ztěžka povzdechla. „Teď je na mně, abych tě poprosila o pomoc s pohřbem.“

Konrád ji objal kolem ramen. „Samozřejmě.“

Pomocí šavle vykopal ve vyprahlé půdě jámu. Majsún mu pomáhala zdravou rukou. Mlčel přitom – zdálo se, že Majsún potřebuje, aby ji ponechal jejím myšlenkám.

Ozval se až za chvíli. „Když jsem se tě prve ptal, proč to děláš, říkalas, že kdybych tě lépe znal, nedivil bych se. Jak jsi to myslela?“

Na okamžik znehybněla. „Můj otec, můj bratr… nebývalo to vždycky takové jako teď. Když jsem byla malá, v Konyi, žili jsme šťastně. Moji rodiče byli dobří súfíjové, zvlášť matka. Naplnila domov láskou a péčí. Myslím, že i otec byl tehdy jiný. Dodnes si pamatuji ty dva spolu. Jenže když onemocněla a zemřela…, všechno se změnilo. Odstěhovali jsme se z Konye. Hodně jsme cestovali. Otec zahořkl a byl čím dál surovější. Mého bratra okouzlili gházíové. Chce se k nim přidat, víš? Uchvacuje ho představa, že šíří muslimskou víru silou meče. A otec byl mazaný. Včas poznal, že se vítr obrací. Věděl, že muslimové celé tohle území dobudou, a chtěl mít jistotu, že bude stát na straně vítězů.“

„Kdežto ty jsi s nimi nesouhlasila?“

„Neznáš Rúmího. Nevíš, co to znamená být súfí. Když se otočili zády k něčemu tak ušlechtilému, tak nádhernému… Nemohla jsem nečinně přihlížet, jak se mění ve stvůry.“

Konrád přikývl. „A jim se to moc nelíbilo, co?“

Zavrtěla hlavou a tvář jí zaplavil smutek. „Ne. Vůbec ne.“

„Proč jsi neodešla? Proč jsi neutekla třeba zpátky do Konye?“

„Nepamatuješ se, jak jsem to zkusila?“

Vzpomněl si na její modřiny a pokýval hlavou. Natáhl se a něžně ji pohladil po tváři. „Mrzí mě, že tě tohle muselo potkat.“

Zavřela oči, přitiskla se k jeho dlani a vychutnávala si ten dotek. Pak mu letmo políbila ruku a odstrčila ho. „Pojď. Máme moc práce.“

Nebyl to zrovna nejhlubší hrob, ale musel stačit. A Majsún měla pravdu. Čekalo je ještě hodně práce.

Museli se postarat o truhly a jejich obsah.

S sebou je vzít nemohli. Měli všehovšudy jednoho koně, toho, na kterém přijel Konrád. Ale také je tu nemohli jen tak nechat. A v každém případě si museli pospíšit. Až Majsúnin bratr a jeho společníci pochytají zatoulané koně, vyrazí údolím a najdou je.

Čas se krátil.

Vtom Konrád cosi spatřil – v prudkém kopci, který se zvedal nad údolím. Teď ve slunci to bylo nápadnější.

Svah byl poset černými děrami.

Jeskyněmi.

Byly jich stovky.

Budou muset stačit.

Trvalo jim to celé hodiny, ale zvládli to. Konrád rozřezal plachtu na čtvercové kusy a z těch si zhotovili provizorní rance, aby se v nich dal obsah truhel po trochách přenášet. Majsún mu ho pomohla rozdělit na hromádky, které unesou. Konrád vybral jednu z horních jeskyň, která byla dost velká na to, aby se do ní dalo pohodlně vlézt, a přitom odstrčená mimo dohled. Házel si rance přes rameno a vynášel je jeden po druhém nahoru. Musel jít devětkrát, ale nakonec byl veškerý obsah truhel bezpečně uložen v jeskyni na místě, kam nebylo vidět, a zabalen v ochranné vrstvě plátna.

Konrádovi se nezamlouvalo, že tu musejí nechat vůz. Jestli na něj Majsúnin bratr a jeho lidé narazí, mohlo by je napadnout, že ani náklad nebude daleko. Na druhou stranu, Turci rozhodně netuší, kdo a v jakém počtu na ně zaútočil. Byla tma a jeho ani Majsún žádný z nich neviděl dost zblízka, aby je poznal. Usoudil, že když zmizí truhly, existuje slušná šance, že si Turci pomyslí, že útočníci měli s sebou dost koní, aby všechno odvezli.

Truhel se tudíž potřebuje zbavit.

A tak to udělal: Šavlí odsekal víka těch dvou nerozbitých, rozštípal dřevo na kusy a odtahal do jiné jeskyně. Když skončil, větvemi uschlých keřů zametl svoje stopy k oběma jeskyním.

Konečně mohli vyrazit.

„Budeš si pamatovat, jak sem trefit?“ zeptal se Majsún.

Majsún se rozhlédla po údolí a vryla si do paměti všechny výrazné přírodní rysy, které jí ho později pomohou poznat. Utkvěla očima na navršeném kopečku opodál, po nímž našel hrob její otec. „Neboj se,“ ujistila Konráda. „Na tohle místo hned tak nezapomenu.“

Pomohl jí na koně a vyšvihl se za ni.

„Kudy?“ zeptal se.

Potřebovali si obstarat jídlo, střechu nad hlavou a koně, velbloudy nebo muly, prostě nějaký dopravní prostředek, který jim umožní vyzvednout schovaný náklad a dokončit zamýšlenou pouť. Pouť, s níž to teď vzhledem k Hectorově a Miguelově smrti vypadalo neslavně.

Majsún ukázala bradou dopředu. „Na sever,“ prohlásila. „Jsou tam křesťanské komunity – malé vísky a kláštery ve skalách. Ujmou se nás.“

Konrád na ni pochybovačně pohlédl.

„O tom, co jsi tu schoval, jim vykládat nemusíme,“ řekla.

Pokrčil rameny. Měla pravdu.

Pobídl hřebce kupředu.

Odklusali a zanechali za sebou hrob jejího otce i ukryté tajemství, kvůli kterému tolik lidí zemřelo a s nímž si teď vlastně ani nevěděli rady.

42

Reilly opatrně přešel napříč kaňonem, aby se držel co nejvíc ve stínu.

Našel zaprášený Jeep Cherokee zaparkovaný na malém plácku u silnice, kousek stranou od ostatních aut. Zrezivělá cedule ve třech jazycích mu prozradila, že se nachází na východišti turistických cest do kaňonů Zelve. V zátylku ho zamrazilo a jeho šestý smysl se probral k životu.

Napínal zrak a zkoumal bizarní krajinu kolem. Byla příliš členitá, než aby ji dokázal vnímat naráz – neobvyklé tvary vrhající neobvyklé stíny, tvary, na které jeho oči nebyly zvyklé. Celá cílová oblast byla proděravělá výhrůžnými černými otvory, které vypadaly jako tisíce upřených očí sledujících každý jeho pohyb. Připadal si, jako by ho do sebe zčistajasna vtáhl nějaký Dalího obraz nebo jako by se teleportoval do epizody Star Treku. Tady nebylo možné udržet si přehled. Přesto se snažil soustředit na celek a zbystřil periferní vidění, aby zaregistroval jakýkoli náznak pohybu.

Propletl se shlukem pohádkových komínů a došel k poli mohutných skalních kuželů uhnízděných u paty vysokého útesu. Ze všech vykukovala okénka, pozůstatky po dávno zmizelých komunitách, které tu kdysi žily. Útes se stáčel doprava a mizel za houštím mandloní. Celé údolí tonulo v podivném tichu a na Reillyho v tom městě duchů při každém kroku padala čím dál větší tíseň.

Právě vycházel zpoza poslední kamenné homole, když zahlédl mezi stromy pohyb. Rychle uskočil a schoval se ve vchodu nejbližšího příbytku. Opatrně vykoukl a sáhl do batohu pro pistoli – a vtom se objevili. Ten muž, kterého neznal, za ním Tess a nakonec jeho kořist.

Šli směrem k němu.

O jeho přítomnosti nic netušili.

Aniž odtrhl oči od přibližujících se postav, natáhl si náboj do komory a připravil si zbraň. Jestli se vracejí k džípu, budou muset projít kolem něj. To mu poskytne příležitost se vším skoncovat – jednou provždy.

Sledoval je, jak obcházejí skalní útvary, občas mu za některým zmizeli z očí a znovu se vynořili. Když ho minuli, plížil se za nimi od jedné skalní homole k druhé s pistolí pevně sevřenou oběma rukama a připravenou ke střelbě. Nespouštěl Tess ani ostatní z dohledu a pomalu zkracoval vzdálenost, která je dělila, dokud nebyl třicet metrů od nich a neměl na mušce Íráncův zátylek.

Uvažoval, jestli má zmáčknout spoušť. Třicet metrů, ničím necloněný výhled… Snadno by toho parchanta zlikvidoval hned na místě. Natáhl paže a zamířil; sledoval svůj cíl v hledí automatické zbraně. Nadechl se a přitiskl prst pevněji ke spoušti. Stačí jediné zmáčknutí. Jediné zmáčknutí a ta bestie bude bradou vzhůru.

A všechny otázky zůstanou nezodpovězeny.

I ta, kdo to vlastně byl. Pro koho pracoval. Co dalšího spáchal. Co měl v plánu.

Odpovědi zemřou s ním.

Reilly zatínal zuby. Chtěl tu spoušť zmáčknout. Hrozně moc chtěl. Jenže nebyl s to proměnit touhu v čin. A v tom kratičkém okamžiku nerozhodnosti, v těch několika málo vteřinách, se příležitost rozplynula jako dým. Za zákrutem cesty se Íránec ocitl přesně mezi ním a Tess, takže kdyby střela prolétla jeho tělem, mohla by zranit i ji. Reilly si musel hledat novou příležitost k čisté ráně. Napadlo ho, že mu aspoň prostřelí stehno, aby ho ochromil…

… ale pak se rozhodl, že ho chce živého, a vyskočil z úkrytu.

„Tess, uskoč!“ zařval s rozbušeným srdcem. Ukročil do strany, aby měl lepší úhel, mávl na Tess, kam má uhnout, a ukázal na Íránce prstem: „A ty, ruce vzhůru, abych na ně viděl. Hoď sebou.“

Všichni se užasle obrátili. Reilly zalétl očima k Tess a postřehl v její tváři úlevu, ale nemohl si ten pohled dlouho dopřát; odtrhl od ní zrak a opět se zaměřil na svůj cíl.

Íránec mírně roztáhl ruce, nízko, v úrovni pasu. Zaklínil se do něj pohledem a také se pomalu posouval do strany – evidentně uvažoval stejně jako Reilly a snažil se udržet Tess ve zranitelném postavení.

Reilly ho zarazil otevřenou dlaní. „Zůstaň stát a zvedni ruce až nahoru. Dělej,“ zavrčel. „Tess, uhni sakra od něj…“

A v tu chvíli se všechno zvrtlo.

Íránec se po Tess vrhl; bylo to příliš rychlé, než aby se Reilly odvážil vystřelit. Chytil ji a přitáhl si ji před sebe jako štít. Pravou paži jí zahákoval pod krkem a levou odtáhl od těla a předvedl Reillymu. Držel v ní mobilní telefon.

„Má na sobě bombu,“ křikl. Sjel Tess pravou rukou k břichu a vysoukal jí košili, aby Reilly viděl pruh plátna kolem jejího pasu. „Jestli ten kvér okamžitě nezahodíš, rozhážu její vnitřnosti po celým tomhle posraným kaňonu!“

Reillymu se nahrnula do spánků krev. „Přitom odděláš i sebe,“ vyjel vztekle, ale uvědomoval si, že v téhle hře drží pramizerné karty.

Íránec se ušklíbl. „Myslíš, že dobrému muslimovi, jako jsem já, vadí umřít pro svou věc?“ Rysy mu ztvrdly. „Zahoď ten kvér, nebo je po ní.“

Reilly zaryl paty do země a napjal se, že mu div nepraskly svaly. Neměl na vybranou. Zhluboka a pomalu nasál dech, stočil hlaveň stranou a pak k nebi, aby na ni Íránec viděl, a vztáhl druhou ruku v uklidňujícím gestu.

„Zajisti tu bouchačku a odhoď ji tamhle,“ poručil Íránec a ukázal doprava. „A pěkně daleko.“

Aniž z něj Reilly spustil oči, zaklapl pojistku a odhodil pistoli stranou. Když zaduněla o tvrdou zem deset metrů od něj, všechno se v něm sevřelo při pomyšlení, že to příšerně zvoral a že za chvilku nejspíš bude po něm.

Napětí v Íráncově tváři polevilo a právě tak i stisk, jímž svíral Tess. Udělal krok od ní a zároveň zajel rukou do batohu.

Hned se zase vynořila. Se zbraní.

„Pozdravuj ode mě panny v ráji,“ zařval a zmáčkl spoušť.

43

Zabije Seana.

Tess pohledem sledovala, jak Reillyho zbraň letí vzduchem a dopadá na zem, a zavalil ji divoký příval citů. Ze všeho nejdřív radost, že Reilly žije – a nejenže žije, ale je tady, stojí nezraněn přímo před ní. A kdyby jen to, dokonce se ji snaží zachránit, mířil na toho parchanta pistolí… A teď umře?

Kvůli ní?

Kvůli tomu podělanému telefonu?

Ani za nic.

To nedovolí.

Ani za nic, sakra!

Z hrdla se jí vydral rozvzteklený výkřik a vrhla se na svého věznitele s nezkrotnou zuřivostí šelmy držené v kleci. Bez ohledu na následky. Bez ohledu na to, jestli ji bomba roztrhá na kusy. Jestli má umřít, jestli ten hajzl to tlačítko fakt zmáčkne, tak ho aspoň zaručeně vezme na onen svět s sebou.

Naprosto ho svým počínáním zaskočila.

Tvrdě do něj vrazila z levé strany. Ztratil rovnováhu a hlaveň se v okamžiku výstřelu zhoupla. Tess neviděla, kam rána šla, neměla čas podívat se, jestli Reilly zůstal stát, ale instinkt ji ujišťoval, že zasáhla včas a Reillymu se nic nestalo. Zato jasně viděla Íráncovu levou ruku – tu s telefonem. Sledovala ji, jak se při nárazu reflexívně zvedá a snaží se odblokovat hlavní sílu náporu, sledovala, jak prsty povolují stisk a jak z nich telefon vylétá a padá na zem – a v té milisekundě jí dech uvízl v plicích a celý svět zamrzl, jak čekala explozi, čekala, že jí výbuch vyrve vnitřnosti z těla… Ale nestalo se. Nevybuchla. Pořád tu stála celá a při smyslech, takže ucítila bolest, když ji Íránec praštil loktem zespodu do brady, a pak se oba dva svalili na zem.

Když Reilly viděl, jak se Tess po Íránci vrhá, krve by se v něm nedořezal.

Stáhla se mu z mozku, všechna se mu přelila do nohou a popohnala je k akci.

Vyrazil – bleskurychle, jako sprinter v běhu za zlatou medailí. Tedy v tomhle případě spíš za ocelovou; za automatickou pistolí z tvrdé kalené oceli deset metrů napravo.

Viděl, jak atentátníkovi obloukem vyletěl z ruky telefon a jak oba dva s Tess upadli na zem. Nemohl zasáhnout, nestihl by to k nim včas. Íránec by měl brzy zase navrch. Reilly se radši potřeboval dostat ke své pistoli, a to honem. Doufal, že bude mít mušku stejně přesnou jako ve svých nejlepších dnech na střelnici. Anebo ještě přesnější. Bude mít jen jednu ránu, pokud vůbec nějakou. Nesmí ji pokazit.

V plném trysku zalétl pohledem stranou, ale neviděl nic než propletenec obou těl. Zase upřel oči před sebe, na pistoli.

Pět metrů.

Tři.

Jeden.

Už byl u ní.

Tess měla pocit, že se jí po Íráncově ráně loktem rozvibroval celý mozek, ale dál se ho držela jako klíště, oběma rukama mu svírala zápěstí ruky se zbraní, jako když zaklapnou čelisti vzteklého buldoka.

Potřebovala ho znehybnit ještě aspoň na vteřinku, na dvě; věděla, že Reilly už určitě jedná, a doufala, že jí brzy přijde na pomoc. Jenže udržela Íráncovu ruku u země jen na okamžik, než se znovu rozmáchl levačkou a udeřil ji zepředu do obličeje. Překotila se na záda, ale nepustila ho, ani když zvedl ruku se zbraní a zamířil na ni.

Místo aby zděšeně ucukla, překvapila sebe samu pravým opakem. Přitáhla si tu ruku k sobě a vší silou se do ní zahryzla. Slyšela ho zaklít; cítila, jak jí pod zuby přeskakují šlachy a žíly. Jeho prsty na pažbě trochu povolily a Tess, bez sebe vzteky, zaťala zuby ještě víc. Íránec zuřivě zařval, vymrštil se na nohy a vytáhl ji s sebou. Mávl paží, aby ji setřásl. Tess to smýklo, div jí nezlomil vaz, ale nepouštěla se ho, pořád zakousnutá do jeho ruky – a vtom mu zbraň vypadla.

Znovu se po Tess ohnal druhou rukou, chytil ji za obličej a pokusil se jí vrazit prsty do očí. Tohle už na ni bylo příliš – pustila se. Jakmile se vyprostil, posedl ho běs. Odrazil ji od sebe tvrdou ranou do hrudi. Uskočila mu z dosahu, divoce se rozhlížela zleva doprava a hledala pistoli.

On zrovna tak.

Spatřili ji zároveň, kus za ním. Na nanosekundu se střetla s jeho očima – žhnuly tak nepříčetným vztekem, že ji děsily víc než ta zbraň.

Pak se pohnul a skočil po pistoli.

Reilly sebral svou zbraň ze země, švihem se otočil a zaujal střelecký postoj. Pohledem bleskurychle hodnotil situaci.

Ze všeho nejdřív zaregistroval, že Íránec stojí asi metr od Tess a že ji nedrží. To bylo dobré. Horší bylo, že má v ruce pistoli – a míří přímo na něj.

Reilly stiskl spoušť a vrhl se doleva. Kulky ho minuly tak těsně, že je cítil prosvištět stěží pár centimetrů od obličeje. Kutálel se k nejbližšímu skalnímu příbytku, a kdykoli se ocitl na břiše, pálil ostošest, i když mu bylo jasné, že takhle toho chlapa nezasáhne tím spíš, že Íránec už také zalehl, aby představoval co nejmenší cíl. Chtěl ho aspoň přibít k zemi na dost dlouho, aby Tess měla šanci na útěk.

A viděl, že ji využila.

Tess zahřměly do uší výstřely a přimrazily ji k zemi – ale hned se vzpamatovala a dala se do běhu.

Viděla, jak na ni Abdülkerim mává zpoza jednoho skalního obydlí, a vyrazila k němu, ale málem o něco zakopla – o Íráncův batoh. V běhu ho popadla za popruh a pelášila za historikem.

Abdülkerimem cloumala panika. „Ten telefon…, tím se dá odpálit ta…?“ Nedokázal ze sebe to slovo vypravit.

„Ano.“ Cukla sebou při každé ráně, která zaburácela údolím.

„Kde je?“

„Nevím,“ odpověděla ještě pořád bez dechu. „Upustil ho.“

„Pojďte,“ popoháněl ji. „Za mnou!“

Hnala se za ním hustým bludištěm skalních homolí.

„Kam jdeme?“ vyhrkla.

„Sem,“ zastavil se u vchodu do jednoho vytesaného příbytku. Ukázal dovnitř. „Je tu podzemní město. Dole pod vesnicí. Je už léta zavřené kvůli sesuvům půdy, ale zčásti určitě zůstalo průchozí. Musíte rychle dolů, tam budete v bezpečí. Signál do podzemí nejspíš nedosáhne, co myslíte?“

Tess přikývla. Měl pravdu. „Dobře, ale… Půjdete se mnou, viďte? I pro vás to bude bezpečnější.“

„Ne, já…“ Zaváhal a rozhlédl se. „Doběhnu pro pomoc.“

„Dejte si říct,“ naléhala a popadla ho za ramena, „dole budete ve větším bezpečí.“

Na čele se mu perlil pot. Zadíval se jí do očí a zavrtěl hlavou. „Ne. Musím přivést pomoc. Tumáte,“ hrábl do svého batohu a podal jí baterku.

Tess si ji vzala – a v tu chvíli se Abdülkerimovi objevila v očích hrůza. Ukázal za ni.

„Běží sem,“ vyhrkl.

Tess se otočila. Zaváhala, co si počít – viděla, jak se k ní Íránec žene, viděla ho zdvíhat pistoli, uslyšela výstřel a na obličej jí vystříkla sprška Abdülkerimovy krve.

Zahíd věděl, že odtud musí zmizet.

Reilly se kutálel k místu, kde se bude moci krýt. Jakmile se tam dostane, ocitne se ve výhodnější střelecké pozici. Zahídovi bylo jasné, že on sám je v příliš otevřeném prostoru; potřeboval utéct, dokud to ještě šlo.

Zahlédl Tess běžet pryč s jeho ruksakem – s tím, ve kterém měl kodexy i náhradní zásobníky. Chtěl ji sejmout, jenže ten zatracený Amík po něm v jednom kuse pálil a donutil ho padnout na zem a krýt se, takže jí umožnil vzít do zaječích.

A teď musí utéct i on.

Přimáčknutý k zemi přelétl pohledem okolí a hledal telefon. Našel ho hned – ležel na opačné straně než skalní obydlí, ke kterým se potřeboval dostat a mezi nimiž zmizela Tess.

Rozhodl se riskovat.

Vypálil sérii výstřelů a přitom se odkutálel k mobilu; povedlo se mu to na tři otočky. Popadl ho, párkrát se zhluboka nadechl a vyskočil na nohy. Tryskem se rozběhl k nejbližšímu skalnímu domu a v běhu zasypával Reillyho palbou; sprintoval po vyprahlé zemi a věděl, že když teď nemá po ruce náhradní munici, každá rána se počítá. Vrhl se za skálu. Jedna z Reillyho střel třeskla do kamene pár centimetrů od jeho hlavy. Odštípnutý kamenný šrapnel ho škrábl do tváře, ale jinak vyvázl bez úhony.

Probíhal mezi skalními homolemi, nervy napjaté k prasknutí, a očima propátrával pohybující se stíny. A vtom ty dva, Tess a toho historika, zahlédl o kus dál mezi skalami, jak stojí u tmavého vstupního otvoru.

Musí Tess chytit. Potřebuje ty knihy a náhradní munici a navíc je to pro něj šikovná páka, kterou zkrotí Reillyho.

Na historikovi mu v téhle chvíli ani za mák nezáleželo.

Byl pro něj spíš přítěží.

A tak zvedl pistoli a vypálil.

Tess viděla, jak se Abdülkerim hroutí, a zaječela. Z úst se mu vyřinul pramínek krve a další krev mu vybublávala z díry v hrudi.

Zvedla hlavu. Íránec se blížil, už byl jen o několik skalních věží dál. Ochromila ji hrůza. Když je na nohou a honí ji, možná už má zase u sebe telefon.

Jako by zaslechl její myšlenky, přesně v tu chvíli zvedl ruku a ukázal jí ho. Jeho výraz mluvil jasnou řečí.

Nehni se ani o milimetr, nebo…

Cosi se v ní zlomilo. Nával vzteku zvítězil nad strachem, bojechtivost nad rezignací. Popadla batoh a navlékla si ho obráceně, přes břicho a opasek s bombou. Výraz jí ztvrdl a vzdorně se zamračila. V Zahídově tváři i pohybech postřehla reakci. Nepatrně se mu rozšířily oči a na zlomek vteřiny vypadl z tempa. Tess to neuniklo a dopřálo jí to krajně žádoucí, jakkoli jen letmý, pocit zadostiučinění.

Nic to ovšem neměnilo na skutečnosti, že ji dál honí.

Musela jednat.

Naposledy pohlédla na ležícího Abdülkerima. Krev už přestala tryskat a jeho oči mrtvě civěly do prázdna. Připustila si, že už pro něj nemůže nic udělat, a s ruksakem pověšeným na břiše vběhla do dveřního otvoru.

Věděla, že se musí dostat co nejhlouběji pod zem, a to rychle. Skalní příbytek byl v podstatě jen obytná jeskyně. Slabé světlo od vchodu moc daleko nesahalo, dál se rozprostírala černá tma.

Vřítila se do ní.

Reilly se odkutálel do krytu ve skalním obydlí a odvážil se vykouknout právě ve chvíli, kdy se Íránec dal do běhu.

Několikrát po něm vystřelil, ale musel se stáhnout před palbou, kterou ho protivník zasypal. V duchu zaklel. Pár vteřin počkal a vykoukl znova, i když věděl, že Íránec už tam nebude.

A taky že ne.

Do hajzlu!

Rozběhl se za ním a doufal v zázrak – že ten parchant mezitím nedohonil Tess.

44

Tess se rychle rozhlédla po jeskynní místnosti vytesané do měkké skály. Ve stěnách byla spousta výklenků, některé jen malé, jiné dost velké na to, aby se v nich dalo spát. Na podlaze se válelo plno smetí – polámaná ratanová židle, vybledlý výtisk starých tureckých novin, pár zahozených lahví a plechovek od pití. Zdálo se, že tu nikdo nebydlí už celé roky.

V nejzazším rohu zahlédla schody nahoru a rozběhla se k nim, protože doufala, že pokračují i opačným směrem, dolů – a vtom zakopla o dřevěný poklop zapuštěný do podlahy. Klekla si a ohmatala jeho zaprášený nerovný povrch. Na jedné straně měl panty. Na té protější zavadila o kus starého provazu provlečeného dřevem místo držadla.

Zatáhla za něj a poklop nadzvedla. Vyvalil se oblak prachu a zaštípal ji v očích a v krku. Rozkašlala se. Posvítila si do otvoru baterkou. Vedly tam velmi prudké schůdky dolů, také vysekané do skály.

Dusot běžících nohou a šramot zvenčí ji popohnaly. S baterkou v ruce po schůdcích sešplhala, jak nejrychleji svedla.

Zahíd se v běhu zarazil u zkrvaveného Abdülkerimova těla před skalním příbytkem.

Nikde nikdo nebyl, ale přesto tu nechtěl nechat jen tak válet mrtvolu, aby hlásala do světa, co se tady seběhlo. Zastrčil si glock za kalhoty a odvlekl ji dovnitř za stěnu vedle vchodu, aby neležela na očích, kdyby snad šel někdo kolem.

Spatřil otevřený poklop a v protějším rohu schody nahoru. Znova vytasil pistoli a podíval se do otvoru v podlaze. Nic se tam nehýbalo, nepřicházel odtamtud žádný zvuk. Chvilku přemýšlel, pak přešel dozadu, vystoupal pár schodů a zaposlouchal se. Výš už chodit nemusel – viděl smetí na podestě. Nezdálo se, že by se jím někdo brodil. Instinkt mu beztak napovídal, že Tess utekla poklopem.

Vrátil se zpátky a vnořil se do té černé díry.

Tess skoro bez dechu chvátala úzkou chodbou.

Baterie v Abdülkerimově baterce očividně mlely z posledního a světlo čím dál víc sláblo. Bylo jí jasné, že dlouho nevydrží, a tak se je snažila šetřit a nenechávat zbytečně rozsvíceno. Tu a tam si posvítila kolem sebe, aby se zorientovala, ale většinou přebíhala od jednoho orientačního bodu k druhému potmě. U stropu se podél stěny táhly elektrické kabely od osvětlovacích těles. Už dávno byly bez proudu, ale jako ukazatel směru se hodily a Tess se jimi dala vést. Přidržovala se silné černé bužírky a postupovala hlouběji a hlouběji do podzemního labyrintu.

Už za sebou nechala přinejmenším tucet velkých prostor a spojovacích chodeb a ztratila veškerý smysl pro orientaci. Neměla tušení, kde je. Tohle „podzemní město“ možná tak úplně městem nebylo, ale stejně z něj šla hlava kolem – chvílemi skoro doslova. Na všechny strany se táhly zdánlivě nekonečné nory s komůrkami všech tvarů a velikostí, propojené nízkými chodbičkami a uzoučkými schůdky. Nikde ani jediný pravý úhel nebo ostrý roh, jen samé zaoblené zákruty, klenuté stěny a stropy, všechno v téže fádní křídově bílé, stářím zahnědlé do špinava.

A bylo tu těsno. Těsno k zbláznění, k udušení. I větší místnosti, které se zřejmě využívaly jako společné prostory, působily nesnesitelně klaustrofobickým dojmem. Nejhorší byly chodbičky a schody. Byly jen nepatrně širší než Tessina ramena a Tess v nich musela jít přihrbeně. Vysekali je tak těsné úmyslně. Kdyby se útočícím nájezdníkům nějak podařilo překonat strategicky rozmístěné obří mlýnské kameny, které bylo možno ťuknutím do menšího kamene pootočit, aby zablokovaly přístup do celého podzemí, museli by postupovat v řadě za sebou a štíty si nést za zády. Obránci by je tudíž mnohem snáz odrazili. Celý tenhle teď už prázdný lidský úl byl dokonale promyšleným útočištěm. Nacházely se tu ohromné skladovací prostory na jídlo a píci pro dobytek, vinné sklípky, studny a větrací šachty. Všechno bylo uspořádáno tak, aby to co nejlépe sloužilo obranným účelům; dokonce i komíny nad ohništěm se větvily do mnoha tenčích vývodů a teprve potom se nořily na povrch, aby se kouř rozptýlil a znesnadnil odhalení.

Tess postupovala vykutaným podzemím dál a dál a snažila se nemyslet na to, že celý kaňon nahoře je opuštěný kvůli nestabilnímu podloží a sesuvům. Radši si připomínala světlejší stránku – že bomba, kterou má u pasu, ji tady dole nejspíš neohrožuje. Ke klidu ale měla daleko, protože předchozí strach vystřídala nová, snad ještě větší hrůza – jestli ještě někdy najde cestu ven a uvidí denní světlo.

Sešla po schůdcích, zahnula doprava mimořádně úzkou chodbičkou a vynořila se z ní ve větší, vzdušnější místnosti s třemi nahrubo tesanými sloupy uprostřed. Patrně stáj anebo podzemní kostel. Vlastně na tom nesešlo. Zastavila se, aby nabrala dech a pouvažovala. Usoudila, že je dvě nebo tři patra pod úrovní terénu, a bylo jí jasné, že vespod může být hodně dalších. Nechtělo se jí sejít příliš hluboko – tohle místo bylo dokonalé bludiště a riskovala by, že definitivně zabloudí. Zatím však nemohla zamířit ani zpátky. Přinejmenším dokud nezíská jistotu, že se už nemusí bát Íránce a jeho telefonu.

„Tess!“

Dutými prostorami se rozlehl Íráncův výkřik a otřásl jí až do morku kostí.

„Chci jen ty knihy,“ volal. „Dejte mi je a já vás nechám na pokoji.“

Bylo jí jasné, oč mu jde. Chce ji oklamat, přimět ji, aby se pohnula nebo mu odpověděla – prostě aby udělala cokoli, čím prozradí svou polohu. Jenomže byl nebezpečně blízko. Tak blízko, že ho slyšela, jak šátrá podél zdi jejím směrem.

Zahíd se kradl podle kabelů kupředu a využíval vytrénovaného postřehu, aby zachytil sebemenší známky života.

Domyslel si, že Tess se bude držet kabelů také. Poradí jí to pud sebezáchovy. Jdi podle nich tam, budeš podle nich moci jít zpátky. Ale měla výhodu. Baterku. Zahíd zahlédl její světlo prokmitnout jen chvílemi, ale i tak ho přitahovalo jako maják v domovském přístavu.

Napadlo ho posvítit si na cestu telefonem a vyzkoušel to. Displej zářil jen slabounce a v jeho situaci představoval spíš hendikep než výhodu. Stejně skoro nic neviděl a světélkování by mohlo Tess upozornit na jeho přítomnost. Rozhodl se, že ho radši zatím používat nebude. Musí šetřit baterii, aby si uchoval možnost kontaktovat Steyla a další zálohy, až bude potřeba.

Vycítil, že vychází z úzké chodbičky do většího prostoru. Zastavil se a poslouchal. Nic kolem sebe neviděl, ale vytušil, že Tess je blízko. Zatajil dech a znehybněl; soustředil se, aby odhalil její pravděpodobnou pozici.

Tváří se mu rozlil zlomyslný úsměv. Sevřel pistoli pevněji a namířil před sebe.

Pak vypálil jedinou ránu.

Jeskyní zaburácela detonace. Kolem Tess hvízdla kulka a zaryla se za jejími zády do zdi. Tess to nečekala a neubránila se výkřiku – a v tu chvíli uslyšela, jak se k ní ženou kroky.

Přitiskla si oběma rukama k břichu batoh, vystartovala od stěny doprostřed místnosti a v duchu se proklínala za to, že se prozradila. Snažila se vybavit si rozvržení místnosti a jen doufala, že nenarazí do některého sloupu. Poznala, že Íránec teď běží přímo k ní, a celá strnula při představě jeho dotyku, anebo ještě hůř – další střely. Vtom se jí mysl superrychlým převíjením přesunula k jinému možnému scénáři a Tess hbitě poupravila směr a zrychlila. Doufala, že se nemýlí.

Roztaženými prsty nahmátla jeden ze tří hranatých sloupů, oběhla ho na opačnou stranu, aby se ocitl mezi ní a jejím pronásledovatelem – a vzápětí uslyšela náraz lidského těla o kámen a vzteklý výkřik plný bolesti.

Dostala jsem tě, ty hajzle.

Nalákala ho, aby si na sloup naběhl, ale neměla čas užít si té škodolibé radosti. Musí pryč. Pelášila k otvoru, který prve zahlédla v protější stěně. S doširoka roztaženýma rukama tápala před sebou, aby nahmátla jeho okraj. Zavadila o kostrbatou hranu skály, přibrzdila a vnořila se do průchodu; opatrně popocházela a přejížděla rukou stěnu, dokud nezavadila o kabely. Rozsvítit si baterku už nepřipadalo v úvahu. Šla dál a zlehka našlapovala, aby na nerovném povrchu neklopýtla – a pak to uslyšela znovu.

Dupot, tentokrát zbrklejší, úpornější.

Rozezlenější.

Pronásledoval ji.

A tentokrát s chraptivým řevem člověka, který se zalyká vzteky.

Zahíd se po srážce s kamenným pilířem složil jako hadrový panák. Nejdřív do něj nalétl nataženou paží a díky tomu získal zlomek vteřiny, aby se maličko stočil stranou a vyhnul se přímému čelnímu nárazu.

I tak to bolelo jako čert. Hruď, rameno, koleno a tvář – tím vším v plné rychlosti narazil do kamene. V ústech cítil kovovou pachuť. Otřel si je hřbetem ruky – zvlhla mu krví.

V duchu rychle zrekapituloval škody. Snad si nic nezlomil, ale ošklivé zhmožděniny ho zbrzdí a přitlumí jeho reakce. Potlačil bolest a soustředil se na naléhavější starost. Na pistoli. Při nárazu ji upustil.

Vleže hmatal kolem sebe. Brzy ji našel. Vynadal si za svou chybu, vstal a nastražil uši, aby znovu zachytil svůj cíl.

Vyplivl chuchvalec krve, rozběsněně zařval na Tess jménem a bez meškání se za ní rozehnal.

„Tess! Kde jsi, ty mrcho?“

Řev se odrážel od skály kolem a poháněl ji kupředu jako vítr v plachtách. Slyšela pronásledovatele zahnout do úzkého průchodu, zrovna když z něj sama vycházela do komory na druhém konci.

Tentokrát to bude těžší. Nemohla si posvítit ani se držet kabelů. Netušila, jak místnost vypadá – jak je velká a rozvržená, jaké překážky nebo nástrahy se v ní skrývají. Teď byla stejně zranitelná jako on. A navíc pronásledovaná kořist. Musí si počínat co nejtišeji. Jemu stačí jít po zvuku; ve vražedném tichu podzemní citadely se i sebenepatrnější šelest znásobí tisíckrát a je nenápadný asi jako bubeník v pochodové kapele.

Odpoutala se od stěny a kabelů a poslepu se plížila tmou s rukama pátravě napřaženýma jako hmyzí tykadla; tápala ve vzduchu a dávala si pozor na překážky. Dorazila k protější zdi, což znamenalo, že komora je stěží pět metrů široká. Postupovala podle stěny, přejížděla prsty po hladkém kameni odshora dolů… a vtom něco nahmátla. Nízký výklenek, maličko přes metr vysoký, který začínal těsně nad podlahou a končil jí u pasu.

Věděla, že tady dole jsou místnosti nejrůznějšího druhu, vinné sklípky, kuchyně, spižírny, a že všechny mají ve stěnách i v podlaze nejrůznější výklenky. Jenže než stačila popřemýšlet, co je tenhleten asi zač, zaslechla přibližující se kroky a strnula.

Íránec byl tak blízko, že nemohla riskovat jít dál. Neměla moc možností. Shýbla se, zalezla dovnitř a schoulila se v prostoru hlubokém ani ne půl metru co nejdál.

Čekala.

Skoro vzápětí tiché našlapování zesílilo. Vešel do místnosti. Strachy ji mravenčilo po celém těle. Zatajila dech a přimáčkla se ke skále.

Slyšela ho šátrat u protější stěny.

Zatím dobré. Jdi dál.

Zastavil se.

Znova zatajila dech.

Nekonečně dlouho nevydal sebemenší zvuk. Představovala si ho, jak tam stojí ve tmě kousek od ní a ostražitě naslouchá jako panter na číhané. Snažila se co nejvíc stulit do klubíčka, všechny svaly i póry stažené napětím. Plíce prahly po doušku vzduchu a mysl se připravovala na další šok – výkřik, výstřel, něco, co ji donutí polekaně sebou škubnout.

A vzápětí to přišlo.

„Vím, že jsi tady, Tess. Slyším tě dýchat.“

Srdce se jí sevřelo. Zkameněla a čekala na jeho další tah, pořád dokolečka si opakovala, že si nesmí dovolit žádnou reakci. Potlačila ostatní smysly a napínala jenom sluch, udělala si z uší sonar.

Zaslechla nepatrné zašelestění.

A další.

Pohyboval se.

Pomalu.

Přímo k ní.

45

Tess se nahrnula všechna krev do hlavy.

Je od ní jen pár metrů. A blíží se.

Naprosto znehybněla. Zakázala svalům sebemenší pohyb. Ne-smí cuknout ani malíčkem. Dokonce ani nemrkala. Všechno napětí se jí nahromadilo v čelistech; zuřivě zatínala zuby. Čekala, že ji Íránec bude chtít vylekat. Každou chvíli to přijde, tím si byla jistá. A nemohla si dovolit nechat se znovu nachytat.

Vyčkávala a každá vteřina jako by trvala hodiny. Vytrvale se blížil – už byl tak blízko, že slyšela jeho dech. Potlačoval ho, vědomě ho tlumil. Pomyslela si, že určitě dýchá ústy stejně jako ona. Je to tišší. Přesto jeho dech postřehla. Vlhký, přerývaný. Trochu namáhavý. Doufala, že kvůli tomu nárazu do sloupu.

Ale od strachu jí to neulevilo.

Teď už vnímala jeho přítomnost tak intenzivně, jako by se navzájem dotýkali; vycítila ji svým vnitřním sonarem. Sáhl na zeď kousek nad výklenkem, v němž se krčila – nehty mu nepatrně škrábly o porézní kámen. Stál přímo u ní a ohmatával stěnu. Pas měl zhruba v úrovni její hlavy.

Srdce jí bušilo, že se jí žebra div nerozskočila. Burácelo jí až v uších a divila se, že ho neslyší i on. Věděla, že jestli sjede rukou níž, třeba jen nepatrně, objeví výklenek a v něm i ji.

Nemínila na to čekat.

Nezbývá, než jednat dřív.

Vymrštila se ze své skrčené pozice, vrazila do něj v úrovni stehen a dala do toho střetu veškerou sílu, na kterou se zmohla; zaútočila koncem baterky jako miniaturním beranidlem ve snaze napáchat co největší škodu. Vyhekl a Tess doufala, že se strefila do nejcitlivějších míst. Nečekaný útok ho porazil – upadl na záda a Tess přes něj klopýtla, ale jakžtakž se jí povedlo udržet se na nohou. Ohnal se po ní pažemi a zasáhl ji do obličeje, ale byla ve výhodě, protože byla nahoře, a rychle ucukla.

Vyprostila se mu a vyběhla z komory, než dokázal vstát. Po-třebovala rychle utéct, ale nesměla riskovat, že do něčeho narazí. Musela si tu a tam posvítit, jen letmo, na vteřinku, aby nabrala směr. Prchala podzemním bludištěm, hlídala si kabely a držela se jich, uháněla z jedné komory do druhé úzkými chodbami a hruď se jí svírala panikou. Působila tolik hluku, že ho neuslyší přibíhat zezadu, ale bylo jí to jedno. Myslela jen na to, aby co nejrychleji získala co největší náskok a utekla od něj co nejdál.

Vyřítila se po schůdcích v úzkém průchodu do jedné místnosti, když vtom ji zezadu chytily dvě paže a přitáhly si ji. Zaječela, ale k ústům se jí přitiskla dlaň a výkřik ztlumila.

„Mlč,“ sykl tiše a naléhavě známý hlas. „To jsem já.“

Srdce jí poskočilo.

Reilly.

Reilly si ji pevně tiskl k sobě vedle otvoru, kterým zrovna proběhla.

Držel jí přiklopenou pusu a napjatě poslouchal. Nic neslyšel, ale bylo mu jasné, že Íránec dorazí co nevidět.

„Jak jsi mě našel?“ zašeptala.

„Dík displeji svého BlackBerry a těm kabelům,“ odpověděl. „Šel jsem podle nich a uviděl záblesky světla. Ty máš baterku?“

„Ano,“ hlesla a dodala: „Je mi v patách. Pekelně zuří.“

Reilly se na vteřinku zamyslel. „Dobře. Utíkej dál. Já tu na něj počkám. Určitě nezůstal moc pozadu. Nalákej ho, ať tě dál sleduje. Až poběží kolem, složím ho.“

„Víš to ji…“

„Běž, dělej!“ popostrčil ji.

Otočila se a našla rukou jeho obličej. Rychle ho políbila a dala se do běhu.

Zastrčil si pistoli vzadu za opasek kalhot a zase se opřel o zeď u průchodu. Cítil, jak mu po páteři stéká ledový pot. Ve tmě nemělo cenu plýtvat municí a krom toho by Íránce dostal radši živého. Usoudil, že s oběma rukama volnýma bude pohotovější a ztluče ho víc. Připadalo mu to jako ohromně lákavá vyhlídka.

Viděl, jak záblesky Tessiny baterky slábnou a ztrácejí se v hlubinách podzemní pevnosti.

A pak ho uslyšel.

Přibližující se chvatné kroky.

Napjal se.

Dusot zesílil, ozvalo se funění. Íránec se hnal jako parní válec. Reilly přímo cítil ve vzduchu jeho zuřivost.

Vyčkával, celý napjatý a připravený ke střetu, ruce zaťaté v pěst. V duchu si přetvářel každý zvuk ve vizuální vjem a promítal si ho do okolní tmy – a vtom Íránce uslyšel vybíhat z průchodu a zaútočil.

Zasáhl ho v plném běhu. Vrazil do něj a přimáčkl ho ke zdi. Věděl, že Íránec má pistoli, a tak hrábl do míst, kde tušil jeho ruce. Nahmátl jeho pravé zápěstí těsně předtím, než třeskl ohlušující výstřel a celá komora se rozsvítila studeným bílým zábleskem. Levačkou mu otloukal ruku s pistolí o sopečný tuf a druhou pěstí ho bil do hlavy. Byly to tvrdé údery – jeden, druhý, slyšel praskat chrupavky a bublat krev. Čekal, že Íránec pod jeho rukama ochabne, jenže ten odolával. Reilly se ho právě chystal praštit potřetí, když se stalo něco, s čím nepočítal: do ledvin ho zasáhlo koleno a vzápětí následoval zdrcující zvedák do brady. První nápor mu vyrazil dech; po druhém se mu rozvibroval celý mozek a Reilly na vteřinu povolil sevření – a to Íránci stačilo, aby ho se zuřivým výkřikem setřásl.

Pořád ještě držel pistoli.

Reilly se vrhl k zemi a překulil se. Podlahu kolem něj pokropily střely a zasypal ho řezavý déšť odštípnutých tufových úlomků. Vytrhl svou vlastní zbraň a spustil střelbu, ale zřejmě nezasáhl. V uších mu po té kanonádě zvonilo, ale zdálo se mu, že slyší protivníka vybíhat z místnosti. Ještě několikrát po něm vypálil. Výmluvné plesknutí kulky zarývající se do masa a zasténání se však neozvalo.

Co hůř – Íránec teď běžel směrem k Tess.

Reilly nahmátl kabely a dal se jimi vést, chvátal s jednou rukou na černé bužírce a v druhé tiskl pistoli. Napínal uši, aby se ujistil, že Íránec nezastavil a nečíhá na něj.

Zastavil se u vchodu do další chodby. „Na tvém místě bych se nahoru nevracel,“ křikl do tmy a doufal, že včas odhalí Íráncovu pozici a odvede jeho pozornost od Tess. „Kaňon už je plný četníků a ti se s tebou párat nebudou.“ Chvilku čekal na odpověď a pak dodal: „Jestli chceš zůstat naživu, uděláš nejlíp, když vyjdeš ven se mnou. To, co víš, pro nás může mít velkou cenu.“

Nic.

Prošel chodbou a jeskynní místností ke vstupu do dalšího průchodu. „To tolik toužíš po smrti? Proto se schováváš?“

Pořád nic. S Íráncem nebude snadné pořízení – i když to není žádná novinka.

Reilly vystoupal po točitých schodech do další komory a chystal se zahnout do jakési těsné chodbičky, jenže vtom se ozval Tessin hlas.

„Sem,“ zašeptala kousek zprava.

Přitáhla ho k sobě.

„Minul tě?“

„Ano. Když jsi na něj křičel. Zastavil se a poslouchal, ale nezahlédl mě.“

„Máš ponětí, kde jsme?“

„Ne. Ale vyšli jsme výš. Řekla bych, že dvě patra pod úrovní terénu.“

„Nemá smysl snažit se ho zlikvidovat tady. Je to příliš nebezpečné,“ prohlásil Reilly. „Musíme odtud vypadnout.“

„Nejdřív si potřebuju sundat ten opasek,“ připomněla mu. „Tady dole není signál. S opaskem ven nemůžu.“

V Reillym se všechno sevřelo. „Jak je upevněný?“

„Je na něm visací zámek. Vzadu.“ Vzala ho za ruku a dovedla mu ji tam.

Ohmatal ho. Zámek se zdál těžký a pevný. Zkusmo za něj zatahal, spíš ze zoufalství, než že by si od toho něco sliboval. „Můžeš tu látku posunout, abys ho měla na boku?“

„Jistě, tolik zase utažená není. Proč?“

„Zkusím ho ustřelit. Ale potřebuju světlo.“

Tess se ostře nadechla. „Víš, co děláš?“

„Když se postavíš ke kraji dveřního otvoru, namířím do chodby směrem od tebe. I když se kulka od kovu odrazí, nezraní tě.“

„Víš, co děláš?“ zopakovala. Nevypadala zrovna přesvědčeně.

„Chci tě toho zbavit,“ trval na svém Reilly. „Věř mi. Ale budu potřebovat, abys na moment rozsvítila. Jen na vteřinku. Rozsvítit, zhasnout a konec. Jasné?“

Jen málokdy, pokud vůbec někdy, u ní pozoroval strach. Krajně vyděšenou ji neznal.

Teď vyděšená byla.

Pomohl jí postavit se těsně k ústí chodby. Vytočila pas co nejvíc do strany a stáhla paže dozadu za tělo. Reilly poodtáhl visací zámek, aby přečníval do otvoru. Přimáčkl k němu hlaveň tak, aby mířila co nejdál od Tess.

„Připravena?“ zeptal se.

„Už jsi to někdy dělal?“

„Upřímně řečeno ne.“

Pokrčila rameny. „To není odpověď, ve kterou jsem doufala.“

„Počítám do tří. Jedna. Dvě.“

Při slovu „tři“ stiskl spoušť. Rozstříkl se gejzír jisker a zámek se s ohlušujícím třeskem rozletěl – a vzápětí zabubnovaly do skály kolem nich kulky.

„Zpátky,“ zařval Reilly a odtáhl Tess od chodby. Kolem prolétl úštěpek kamene.

A vtom to Reilly uslyšel – cvaknutí naprázdno, jaké vydá pistole poté, co komoru opustil poslední náboj.

„Došla mu munice,“ křikl. Strhl Tess opasek a odhodil ho do protějšího rohu, chňapl baterku a vyrazil za Íráncem. „Poběž!“

Posvítil si před sebe a uviděl ho zahýbat z chodby do další místnosti.

Hnal se za ním, nohama se téměř nedotýkal země; blížil se své kořisti a v žilách mu kolotalo vzrušení, že má úlovek na dosah.

Zahíd se řítil tím podzemním termitištěm a skřípal zuby.

Proklínal tu Američanku – proklínal ji, že ho sem dovnitř vlákala, proklínal ji, že mu sebrala batoh a připravila ho o munici.

Bylo načase smířit se s dočasnou prohrou a zmizet, tedy pokud to půjde. Netušil, co ho nad zemí čeká. Věřil, že Reilly s těmi četníky blafuje, jenže jistotu neměl. V kaňonu se sice nepotulovali žádní turisté, ale tu první přestřelku určitě někdo slyšel a mohl policii přivolat. Bude mu tam hořet půda pod nohama a vzhledem k omezenému počtu přístupových cest nebude snadné se vypařit.

Ale nejdřív se musí dostat z podzemí.

Proběhl velkou shromažďovací místností a zahnul do široké chod-by. Světlo pronásledovatelů se střídavě objevovalo a mizelo. Po-máhalo mu, poskakovalo po zdech, osvětlovalo průchody a tu a tam se díky němu zorientoval, jenže dokud ho měl v patách, připadal si jako jelen v záři reflektorů. Musí se dostat mimo jeho dosah. Uháněl, jak nejrychleji mohl, aniž věděl, kam běží. Nezbývalo mu, než sledovat kabely a doufat, že ho zavedou k východu.

Slyšel, že Reilly s ním drží tempo. Potřeboval se ho zbavit. Za-hlédl úzké schodiště nahoru a vběhl na něj. Bral schody po dvou. Na konci se cesta rozbíhala doleva i doprava. Zahnul doprava a v mírném předklonu běžel nízkou chodbičkou, teď už co nejtišeji. Doufal, že svého pronásledovatele zmate a získá trochu času.

Musí něco udělat. Nějak ho zdržet.

A vtom to spatřil.

V ústí té těsné chodbičky. Zaoblený výstupek přečnívající přes okraj. Všiml si ho už cestou sem.

Byl to mlýnský kámen, který sloužil jako posuvná dvířka. Balvan kruhového tvaru, hodně přes metr v průměru a přinejmenším tunový. Dali ho sem, aby odřízl cestu nájezdníkům, a zasadili ho do skály tak, aby se po odstranění dřevěných klínů snadno kutálel.

„Ani se nehni, parchante.“

Zahíd se otočil.

Na opačném konci chodbičky stál Reilly. Mířil na něj pistolí i světelným kuželem baterky. Zahíd v tom jasu zamžikal.

Za agentem se vynořila Tess. Hledal pohledem její opasek, ale zdálo se, že ho už nemá, a vítězoslavný pohled v jejích očích mu to potvrdil.

„Měl jsem tě tam v Římě zabít,“ křikl na Reillyho, aby získal čas.

„Pozdě. Odlož tu zbraň.“

Zahíd sjel zrakem ke spodku mlýnského kamene a zase zpátky. Dřevěné klíny, které používali vesničané, byly dávno pryč. Místo nich trčel ze zdi kus rezavé tyče mnohem novějšího původu a přidržoval kámen na místě. Vypadal jako provizorní zarážka, kterou sem dali před mnoha lety, když kaňony prohlásili za nebezpečné a jejich obyvatele evakuovali. Tehdy do Kappadokie nejezdili skoro žádní turisté, takže si zdejší samozvaní opatrovatelé podzemních měst nedělali s bezpečností hlavu.

To se Zahídovi hodilo.

„S tebou ven nemůžu, to přece víš,“ křikl a rychle pohledem odhadoval železnou tyč, probíral různé možnosti a hodnotil šance.

„Je to na tobě, kamaráde. Buď se odtud dostaneš se mnou, nebo v černém pytli na zip,“ odsekl Reilly. „Mně je to fuk.“

„Když o tom tak přemýšlím, víš co?“ Zahíd se na vteřinu odmlčel a pak zařval: „Zdechni radši ty!“ Kratičce si vychutnal Reillyho užaslý výraz – a jednal jako blesk. Skočil doprava, kde ho kryl okraj mlýnského kamene, a přehodil si pistoli v ruce, aby mohl použít pažbu jako kyj.

A udeřil jí do železné tyče těsně u skály.

Úhel zvolil perfektně.

Tyč poskočila a udrolila kus měkké skály, do níž byla vsazená. Druhá rána účinek zesílila.

Tess něco křičela a Reilly se k němu hnal a za běhu střílel.

Třetí úder tyč definitivně uvolnil – zrovna když Zahídovi nechráněnou rukou projela Reillyho kulka.

Reilly viděl Íránce uskočit stranou a rozmáchnout se pistolí jako kladivem.

Nechápal, o co se snaží, ale bylo mu jasné, že z toho nic dobrého nekouká. Přes povystrčené kamenné kolo na něj nemohl pořádně zamířit. Viděl z něj jenom ruku s vystřílenou zbraní.

„Ten mlýnský kámen,“ zakřičela Tess. „Zatarasí chodbu!“

Reilly se hnal chodbičkou jako dělová koule a celou dobu pálil. Zahlédl, jak Zahídova ruka do něčeho buší; každý úder se rozlehl ozvěnou. Srdce mu bilo třikrát rychleji než jindy. Pak Zahídovi vystříkla z ruky krev. Uslyšel ho zasténat. Byl od něj už sotva metr, už na něj skoro dosáhl, když vtom se ze stěny vykutálelo obří kamenné kolo. Skála se otřásla. Mlýnský kámen narazil do protější stěny tunelu přesně ve chvíli, kdy k němu Reilly doběhl. Instinktivně se ho pokusil zachytit, ale hned ucukl, protože mu došlo, že je to marná snaha.

Chodbička byla zablokovaná. Úplně, totálně zablokovaná.

Reilly se pokusil kámen odtlačit, ale ten se ani nehnul. Zařídili to tak, aby se skutálel dolů po nakloněné ploše, a na opačný pohyb byl příliš těžký. Reilly zaklel a všechno se v něm sevřelo. Vztekle přejel kámen rukama. Uprostřed byl malý otvůrek, asi deseticentimetrový. Vykoukl jím. Na druhé straně nebylo nic vidět. Vládla tam naprostá tma.

A potom Zahída uslyšel, jak sténá a kleje. Potěšilo ho to. Íránec zjevně utrpěl zranění, které šeredně bolí.

Po několika nekonečných vteřinách se zpoza mlýnského kamene ozval hlas. „Líbí se ti tam, Reilly?“

Reilly zasunul do otvoru hlaveň. „Co ruka, buzerante? Doufám, že ti to nebude moc překážet v milostném životě.“ Prostrčil hlaveň skrz a čtyřikrát vystřelil. Rány se rozlehly chodbami a odezněly. Vzápětí se ozval Íráncův hlas.

„Přestaň plýtvat náboji a radši hledej cestu ven.“ Pronesl to rázně, ale ne natolik rázně, aby zamaskoval bolest v hlase. „Nebude to žádná psina. Nejspíš se ti to nepovede. Ale zkus to. Udělej to pro mě. Dokaž nemožné. A jestli to dokážeš, zapamatuj si jedno: Tímhle nic neskončilo. Já si tě najdu. Ať budeš kdekoli. Přijdu si pro tebe a pro Tess… a pak to ukončíme jaksepatří, co ty na to?“

Reilly znovu prostrčil pistoli otvorem a se vzteklým řevem vyprázdnil zásobník v marné naději, že si některá rána najde cestu do masa. Když dozněla ozvěna výstřelů, nezůstalo nic než tlumené nadávky a vzdalující klapot kroků, který pomalu odumíral a nakonec utonul v tichu.

46

„Nejsou tu krtci, že ne? Tady dole nejsou, viď?“

„Krtci?“

„Jo, krtci,“ blábolila Tess. V tom tíživém tichu prostě nevydržela mlčet. „Nebo jiné hnusné potvory s ostrými zuby a drápy.“ Na okamžik zmlkla a hned zas drmolila dál: „A co netopýři? Myslíš, že tu mají netopýry? Není odtud daleko do Transylvánie. Co když jsou tu upíří netopýři?“

„Tess, poslouchej,“ varoval ji Reilly. „Jestli toho okamžitě nenecháš, namouduši tě zastřelím. Jasné?“

Zasmála se. Ten smích jí šel od srdce, i když pramenil spíš ze strachu a napětí, než že by se jí jeho odpověď zdála tak vtipná. Situace, v níž se ocitli – uvěznění několik pater pod povrchem v podzemním labyrintu, kam je zakázán vstup –, na ni těžce doléhala. Normálně bývala pyšná na to, že nemá sklony k panice. Zažila nemálo drsných situací, zachovala se v nich rozumně a zvládla je. S pomocí adrenalinu v sobě vždycky vyburcovala zdravý pud sebezáchovy.

Tentokrát to bylo jiné.

Tohle vypadalo na pomalý, beznadějný, trýznivý konec. Jako by je posadili do uzavřeného prostoru, ze kterého valem uniká kyslík.

Z toho by člověk zešílel.

Ztratila pojem o čase, vůbec netušila, jak dlouho tady dole jsou.

Jistě celé hodiny. Ale těžko říci kolik přesně.

Pokoušeli se odsunout ten mlýnský kámen, ale nešlo to. Byl sice vyroben tak, aby se dal zevnitř odvalit, jenže neměli dřevěné páky, které k tomu účelu sloužily. Prohledali kdeco, aby našli jinou cestu ven, šli podle spleti elektrického vedení všemi směry. Baterku používali jen chvílemi, ale stejně nakonec zhasla. Zbylo jim jen slaboučké světlo displeje Reillyho chytrého telefonu, jenže i tomu brzy došla baterie.

Tess věděla, že zdejší podzemní města jsou obrovská. Odhady počtu lidí, kteří se do těch největších dosud objevených vešli, kolísají od několika tisícovek až po dvacet tisíc. Tak či onak to znamená obrovskou plochu. Spoustu chodeb. A spoustu slepých uliček.

Věděla, že odtud hned tak nevyváznou.

„Co když tu uvízneme navždycky?“

Reilly ji pevně objal. „Neuvízneme.“

„Já vím, ale co kdyby přece jen?“ přitulila se k němu. „Vážně. Co se s námi stane? Umřeme hlady? Anebo dřív žízní? Zešílíme z toho? Pověz mi to. Určitě máš na tyhle věci trénink.“

„Po pravdě řečeno, moc ne,“ přiznal. „Tohle nejsou zrovna okolnosti, na které by agenty v newyorském úřadu FBI připravovali.“

Kolem vládla naprostá tma, tak černá, že skoro oslepovala. Ni-kde jediný zákmit světla. Tess Reillyho vůbec neviděla, dokonce ani odlesk bělma v jeho očích. Slyšela jen, jak dýchá, cítila, jak se mu zvedá hruď, a těšila se z pevného doteku jeho prstů. V duchu se zatoulala do nepříliš vzdálené minulosti, kdy se také choulili ve tmě jeden k druhému. Vlastně to bylo nedaleko odtud.

„Pamatuješ se na naši první noc?“ zeptala se. „Tehdy ve stanu, než jsme dorazili k přehradě?“

Vycítila, že se usmál. „Jo.“

„Bylo to fajn.“

„Bylo to přímo úžasné.“

„Víc než úžasné.“ Vybavovala si ten prožitek. Hřál ji a uklidňoval. „Odjakživa jsem si přála ještě jednou zažít první polibek,“ řekla. „Nic se mu nevyrovná, viď?“

„Pojďme to vyzkoušet.“ Vzal její tvář do dlaní, přitáhl si ji a hladově ji políbil. Řekl tím mnohem víc, než by dokázal slovy.

„Možná jsem se pletla,“ prohodila zasněně. „Anebo že by to bylo tím tureckým vzduchem? Co myslíš?“

„Vzduchem? Tady? Mě teda zaručeně nebere, ale nechci ti kazit iluze.“

Znovu na ni padly temnější myšlenky. „Nechci tu umřít, Seane.“

„Neumřeš,“ ujistil ji. „Dostaneme se ven.“

„Slibuješ?“

„Na mou duši, na psí uši, na kočičí svědomí.“

Usmála se – ale vzápětí na ni všechno zase dolehlo. To, co prožila v posledních dnech, to, jak se tu ocitli. Přehršel nesouvislých myšlenek, které jí naráz prolétly hlavou.

„Ten chlap,“ vzpomněla si. „Ten atentátník. Něco mi říkal. O nějakých informacích, které bych si měla vyhledat. Jsou prý důležité.“

„O co šlo?“

„Ptal se, jestli jsem někdy slyšela o operaci Ajax.“

V té tmě Reillymu neviděla do obličeje, ale ani to nebylo potřeba. To, jak se odmlčel a jak dýchal, mluvilo za vše. Věděl, oč jde.

„Co dalšího?“ zeptal se bezbarvě.

„Mám si prý najít, co se stalo ráno 3. července 1988.“

Reilly zase nic neříkal, jen zhluboka nasál dech.

„O co kráčí?“ zeptala se Tess.

Po chvilce odpověděl. „Asi tím naznačuje, že je Íránec. A že za tím, co dělá, je hodně velký hněv.“

„Nějakou novinku bys pro mě neměl?“

Reilly se uchechtl. „Operace Ajax je kódové označení jednoho našeho dávného průšvihu. Pořádného. V Íránu, v padesátých letech.“

Tess si povzdechla. „Ouvej.“

„Jo,“ přitakal Reilly. „Nebyla to naše nejhvězdnější hodina.“

„Co se tehdy stalo?“

„V dobách kolem první světové války kontrolovali íránskou produkci ropy Britové,“ vysvětloval. „Bylo to za časů britské koloniální říše. V podstatě tu zemi znásilňovali. Brali si veškeré příjmy z těžby a místním nechávali jen drobky. Íránce to štvalo, a plným právem, jenže britská vláda na ně zvysoka kašlala a odmítala jednat o změně podmínek. Tak to pokračovalo třicet čtyřicet let, než si Íránci zvolili do čela vlády chlapíka jménem Muhammad Mosaddek. Byla to první demokraticky zvolená íránská vláda. Mosaddek drtivě vyhrál volby a okamžitě se snažil převzít zpět produkci ropy a znárodnit ji. S tím ostatně šel do voleb.“

„Sázím se, že Britové nebyli zrovna blahem bez sebe,“ poznamenala Tess.

„To si piš. Mosaddek musel od válu. A hádej, kdo jim přišel na pomoc, aby ho svrhli?“

Tess se ušklíbla. „CIA?“

„No ovšem. Obuli se do toho plnou parou a dosáhli svého. Podplácením a vydíráním spousty lidí v íránské vládě, tisku, armádě a duchovenstvu. Očernili Mosaddeka i všechny jeho blízké, najali si davy placených výtržníků, aby pochodovali ulicemi a požadovali jeho uvěznění. Ten chudák – v podstatě nesobecký vlastenec – strávil zbytek života ve vězení. Jeho ministr zahraničí skončil před popravčí četou.“

Tess si povzdychla. „A místo něj jsme nastolili šáha.“

„Ano. Spřáteleného loutkového diktátora, na kterého jsme se mohli spolehnout, že nám bude lacino prodávat ropu a ve velkém nakupovat naše zbraně. Vládl svojí zemi železnou pěstí dalších pěta-dvacet let, za pomoci tajné policie, kterou jsme vycvičili tak, že proti ní KGB vypadala jako neviňátko. A pak v roce 1979 vztek íránského lidu vyventiloval ajatolláh Chomejní; vyvolal povstání a vyhnal šáha ze země.“

„A my sklidili islámskou revoluci, která nás nenávidí.“

„Z hloubi duše,“ dodal Reilly.

Tess se sklíčeně zašklebila. A uvědomila si ještě další věc. „Mosaddek asi nebyl náboženský vůdce, co?“

„Ne. Vůbec ne. Byl to kariérní diplomat, vzdělaný moderní člověk. Získal právnický diplom na nějaké švýcarské univerzitě. Mulláhové, kteří dnes v Íránu vládnou, se o něm v souvislosti s převratem zásadně nezmiňují, dokonce ani při výročích. Na jejich gusto byl příliš světský.“ Chvilku mlčel, než doplnil: „Tehdy žádná islámská republika neexistovala. Zavinili jsme ji my. Než jsme to totálně podělali, bývala v Íránu demokracie.“

„Demokracie, která se nám nehodila do krámu.“

„Nebylo to poprvé ani naposled. A vždycky jde o levnou ropu… Představ si, jak jinak by dnes vypadal svět, kdybychom tenkrát neudělali takovou blbost.“

Po chvilce chmurného mlčení se Tess ozvala: „Ani nevím, jestli se mám ptát na ten třetí červenec.“

„Další hvězdný moment Strýčka Sama,“ utrousil Reilly.

„Pověz mi o tom.“

I v té černočerné tmě vycítila, jak mu stoupla krev do obličeje.

„Pravidelný let 655 aerolinií Iran Air,“ řekl. „Odstartoval z Íránu k půlhodinovému přeskoku přes záliv do Dubaje. Na palubě dvě stě devadesát pasažérů a členů posádky, včetně šestašedesáti dětí.“

Tess píchlo u srdce hrůzou. „To byl ten, který jsme sestřelili?“

„Ano.“

„Proč? Jak se to stalo?“

„Je to komplikované. Odpovídač letadla fungoval a byl nastaven na správný kód. Pilot se držel ohlášené letové trasy, byl v kontaktu s řídící věží a uměl dobře anglicky. Vyložená rutina, všechno přesně podle příruček. Jenže naši mládenci na křižníku USS Vincennes si z různých důvodů mysleli, že se jedná o útok stíhačky F-14, a sestřelili ho.“

„Věděli, že je to civilní letadlo?“

„Ne. Až když už bylo pozdě. Sice měli seznam všech místních civilních letů, ale popletli si časová pásma. Pluli v bahrajnském, kdežto seznam letů byl v íránském, které se o půl hodiny liší.“

„To si snad děláš legraci.“

„Ne. A není to poprvé, kdy se něco podobného stalo. Pamatuješ se na Kubu a Zátoku sviní? I tam byl jedním z hlavních důvodů neúspěchu zmatek v časových pásmech. Bombardérům, které letěly z Nikaraguy, měly poskytnout vzdušnou podporu stíhačky startující z jedné naší letadlové lodi. Bombardéry byly pod velením CIA a pracovaly s centrálním časem CST. Stíhačkám velel Pentagon, který se řídí východním časem EST. Nesetkaly se a všechny bombardéry byly sestřeleny.“

„Kristepane.“

„Pochopitelné chyby, ale stávat by se neměly. U toho íránského letadla se jich sešlo víc. Naše lodi mají systém, který přiděluje potenciálním cílům kódová označení. Z nějakého důvodu kód, který dostalo to dopravní letadlo, po prvním ohlášení přeskočil a začal ukazovat jiný letoun, což byla další chyba. Takže když se operátor u radaru podíval na obrazovku poprvé, uviděl ho na jednom místě, a když se podíval za okamžik, uviděl ho někde úplně jinde. Připadalo mu, že to letadlo letí obrovskou rychlostí. Vyděsil se a usoudil, že to musí být stíhačka. Šipky, které ukazují, jestli stroj stoupá nebo klesá, se navíc špatně rozlišují. Operátor na lodi prostě zpanikařil. Měl dojem, že to letadlo jde dolů a útočí na ně. A tak spustil poplach a kapitán dal povel k odpálení střel. Byl to zřejmě ten horkokrevný typ, co se v bojích vyžívá. Nejdřív střílej a ptej se až pak. Podle velitele fregaty, kterou křižník doprovázel, byl přehnaně agresivní. Každopádně to byl obrovský průšvih, tragický omyl. Naše loď plula v íránských výsostných vodách a to íránské letadlo bylo v íránském vzdušném prostoru. Spousta lidí zahynula. Včetně mnoha dětí. Írán si zasloužil omluvu. A to pořádnou.“

„A my se neomluvili.“

„Ani slůvkem. Vůbec jsme nepřipustili chybu. Odškodnili jsme příbuzné obětí finančně, ale nikdy jsme nepřijali odpovědnost, nikdy jsme se neomluvili. A kdyby jen to; posádka křižníku dostala vyznamenání. Medaile. Za příkladné chování. No řekni, není to plivanec do tváře? Bush senior, který byl tehdy v Reaganově éře viceprezidentem, prý prohlásil: ‚Jménem Spojených států amerických se omlouvat nebudu. Nikdy. Fakta mě nezajímají.‘“

„Vznešená uvážlivá slova pravého státníka,“ utrousila Tess sarkasticky.

„A my se pak divíme, že šílenci jako jejich stávající prezident mají takovou podporu, když na nás útočí a prohlašují nás za Velkého Satana,“ dodal Reilly. „Ale své pomsty se dočkali.“

„Kdy?“

„Když nad Lockerbie vybuchlo letadlo Pan Am.“

„Myslela jsem, že to udělali Libyjci. Neodsoudili tehdy dva jejich agenty? Jeden zrovna umírá na rakovinu nebo tak něco.“

„Kdeže. Na to, co jsi četla, zapomeň. Byl za tím Írán.“

Tess se dlouze odmlčela. „Tak se mi zdá, že vám v Quanticu přednášejí historii,“ řekla konečně.

Reilly se suše zasmál. „Tak trochu. Ale tuhle ne. Prát špinavé prádlo před snadno ovlivnitelnými agenty v zácviku by nebyl dobrý nápad. Není to nejlepší motivace.“

„Tak kde jsi k tomu přišel?“

„Ale no tak, neubírej mi zásluhy. Írán je žhavé téma. Absolutní priorita. A já potřebuju znát pozadí, abych věděl, s kým máme tu čest, zvlášť když se snaží pořídit si jaderné zbraně.“

Tess si přebírala, co se od něj dozvěděla. „Jaký je to pocit?“ zeptala se nakonec. „Vědět, že zlo v lidech, které pronásleduješ, jsme možná vyvolali my sami?“

Reilly pokrčil rameny. „Dějiny jsou jediná dlouhá série konfliktů mezi zeměmi. Neseme stejný podíl viny jako všichni ostatní. Je to pořád totéž. Hodně mojí práce souvisí s odvetou za něčí průšvihy – obvykle průšvihy géniů, kteří řídí naši zahraniční politiku. Ale to nic nemění na faktu, že gaunery, jako je náš íránský kamarádíček, je zapotřebí zlikvidovat. Musí se to udělat a já s tím nemám problém. Možná si s sebou vláčí břemeno smutku a možná je to naše vina, že se z něj stal takový parchant…, jenže tím se nic nemění na tom, že je, jaký je. Jeho činy to neomlouvá.“

Tess se zamračila a pohroužila se do myšlenek. „Myslíš, že na palubě toho letadla ztratil někoho z rodiny?“

„Vypadá to tak. Stalo se to roku 1988. Před dvaadvaceti lety. Řekněme, že dnes mu je mezi třiceti a čtyřiceti. To by znamenalo, že tehdy byl na začátku puberty. Hodně špatné údobí ke ztrátě rodičů, pokud to tak bylo. Žádný div, kdyby se z toho zrodila nenávist jako hrom.“

„Ach bože.“ Představila si toho Íránce jako chlapce, kterému oznamují, že jeho rodiče nebo sourozenci zahynuli. Zalétla v myšlenkách ke Kim a představila si na jeho místě ji. Pak ji z té chmurné vidiny vytrhl nový nápad. „Určitě máte seznam pasažérů toho letu. Seznam obětí.“

„Ano, existuje. Používali ho k odškodnění příbuzných. Ale zjistit, po kom zůstal syn, nebude snadné, jelikož s Íránem neudržujeme diplomatické styky.“

„Ani kdybychom věděli, že nám to pomůže zjistit, kdo to je?“

„Nejspíš ani tak.“

„To nezní dvakrát nadějně.“

Reilly znovu pokrčil rameny a rozpomněl se, o čem přemýšlel v autě, když ho Ertugrul vezl z letiště. „Kdykoli se od operace Ajax dostaneme s Íránci do přímého střetu, vždycky prohrajeme… Velvyslanectví v Teheránu. Vrtulníky v poušti. Rukojmí v Bejrútu. Aféra Írán-Contras. Vzbouřenci v Iráku. Dokonce i ten zatracený fotbalový zápas na mistrovství světa v osmadevadesátém. Pokaždé prohrajeme.“

„Tentokrát ne,“ řekla Tess a snažila se tomu věřit.

„To máš sakra pravdu,“ potvrdil a objal ji.

Přitulila se k němu, poslouchala, jak mu buší srdce, a cosi se v ní probudilo. Hněv, odhodlání, touha. Napřímila se a zvedla hlavu. Naklonila se k němu, políbila ho a posunula se, aby ho mohla obejmout nohama.

„Ale jdi,“ zamumlal.

„Mlč,“ zašeptala mu do úst.

„Co to děláš?“

„Co bys myslel?“

Rozepínala mu sponu na opasku.

„Měli bychom šetřit energií,“ povedlo se mu ze sebe vypravit mezi divokým líbáním.

„Přestaň už mluvit.“ Stahovala si kalhoty.

„Tess…,“ začal, ale přerušila ho a vzala jeho tvář do dlaní.

„Jestli tu umřeme,“ zašeptala mu do ucha, sedla si mu na klín a olízla si osamělou slzu, která jí stekla po tváři a zalechtala ji na rtech, „chci umřít s vědomím, že se usmíváš od ucha k uchu. Dokonce i když na to neuvidím.“

47

Reilly se probudil první.

To ticho kolem bylo nepředstavitelné a nějakou dobu mu trvalo, než se zorientoval, kde je. Cítil, že vedle něj spí na tvrdé zemi Tess a lehce, poklidně oddechuje. Netušil, kolik času uběhlo od chvíle, kdy usnuli jeden druhému v náručí, a neměl sebemenší ponětí, kolik je hodin a jestli je den nebo noc.

Pomalu se posadil a protáhl si zdřevěnělý krk. Uvědomoval si, že každý, i nepatrný zvuk – zašustění látky, škrábnutí podrážky o zem – se tady ztisíceronásobí, a pobyt v téhle přírodní izolační komoře mu šel tím víc na nervy. Promnul si oči a rozhlédl se, spíš bezděčně, než že by mu to v té pekelné tmě k něčemu bylo… a cosi zaregistroval. Cosi, čeho si prve nevšiml.

Vzduch se u jedné stěny jeskynního prostoru podivně mihotal, jako by fosforeskoval. Bylo to stěží patrné, slaboučké a strašidelné. Nejdřív si ani nebyl jistý, jestli to opravdu vidí, jestli to není jen reakce zornic připravených o veškeré světelné vjemy. Zkusil zamrkat a znovu se podíval na stěnu.

Bylo to tam.

Prosakující přízračná záře.

Zvenčí.

Vzedmula se v něm naděje. Vstal a s rukama nataženýma před sebe, aby do ničeho nenarazil, pomalu přešel jeskyní. Záře nebyla dost silná, aby mu osvětlila cestu, ale přece jen se díky ní pohyboval maličko jistěji. Zdálo se, že přichází z jedné chodby, kterou už s Tess prozkoumali. Shýbl se, vešel do nízkého tunelu a roztaženými prsty ohmatával zdi.

Zavadil jimi o otvor. Byl ve výši pasu – kulatá díra, metr v průměru. Přísvit přicházel odtamtud. Reilly sáhl dovnitř a ohmatal stěny otvoru. Sahaly jen necelého půl metru do hloubky, dál byla prázdnota. Prázdnota, která vedla dolů – a taky nahoru.

Větrací šachta.

Reilly se do ní naklonil, aby se podíval pořádně. To světlo – denní světlo – se nepochybně linulo shora. A z šachty přicházelo ještě něco. Zvuky, zespodu. Šumění vody. Žádné šplouchání, spíš jen pomalu plynoucí proud.

Vysoukal se zpátky z otvoru, klekl si na všechny čtyři a hmatal kolem sebe po podlaze. Našel uvolněný kamínek velký jako švestka a sebral ho. Protáhl se znovu otvorem a hodil kamínek přes okraj. Za dvě vteřiny šplouchl do vody, až se to rozlehlo kolem, a na nic cestou nenarazil.

Reilly si uvědomil, že našel studnu, nad kterou se zvedá cosi jako ventilační šachta. Slunce zřejmě dostoupilo úhlu, pod kterým jeho paprsky padají dovnitř tak silně, že prorážejí až dolů do chodby. Ale pokud to tak je, dlouho to nepotrvá. V duchu si představoval, jak asi může ta studna vypadat. Včera večer mu Tess během jejich bezvýsledného pátrání vykládala, jak šikovně podzemní města řešila zásobování vodou a vzduchem, aby se v nich vesničané prchající před nájezdníky mohli schovávat co nejdéle. Ventilační šachty vedou až do nejspodnějších pater celého komplexu a dospělý člověk jimi proleze jen s obtížemi. Jsou do nich zabudovány branky a bodla, aby bránily v přístupu nezvaným hostům. Stavitelé dbali i o bezpečné zásobování čerstvou vodou, které není možno zvenčí odříznout nebo narušit. Vykopali studny napájené z podzemních pramenů a prosekali šachty na sběr dešťové vody z povrchu. Oba systémy šikovně utajili, aby se jimi nepřátelé nemohli proplížit ani vodu otrávit.

Reilly o tom uvažoval. Pochyboval, že by dokázal vyšplhat ventilační šachtou nahoru. Na druhou stranu mu ale Tess říkala, že studny v podzemních útočištích bývají obvykle propojeny systémem tunelů. Pomyslel si, že teď na vrcholku léta je šance, že bude nízký stav vody. Takže možná – aspoň teoreticky – by se jimi mohl dostat do jiné části podzemního komplexu, která není odblokována od vnějšího světa.

Probudil Tess a ukázal jí, co našel. Záře slábla, slunce se už posouvalo. Museli si pospíšit.

„Půjdu první,“ řekl jí. „Ty napínej uši, kdyby se náhodou chodbami blížila pomoc.“

Tess ho chytila za rameno a zadržela. „Nechoď. Dole je voda. Co když se už nedostaneš zpátky nahoru?“

„Nemáme na vybranou,“ připomněl jí. Přinutil se k úsměvu, i když na něj stejně nebylo vidět. „Je léto. Hladina bude nízko.“

„To bych ti spolkla, nebýt tajícího sněhu v horách.“

„Půjde to,“ ujišťoval ji.

Zamračila se. „Ty kodexy,“ vzpomněla si. „Jestli je tam voda…, poškodí je. Nenapravitelně.“

„Tak je tu necháme.“

„Třeba je už nikdy nenajdeme.“

Reilly ji pohladil po tváři. „Co je důležitější, tvůj život, nebo ty knihy?“

Neodpověděla, ale ucítil, že smířeně přikývla. Stísněným hlasem se zeptala: „Co když už nenajdeš cestu zpátky?“

Reilly jako by jí i v té tmě viděl na očích strach. A nevěděl, jak jí odpovědět, protože ta obava byla opodstatněná. Pak si ale něco uvědomil a napadlo ho možné řešení.

„Ty elektrické kabely – pomoz mi je strhnout.“

Procházeli potmě chodbou a strhávali kabely všude, kde se dalo. Když svázali jednotlivé kusy k sobě, povedlo se jim nashromáždit dobrých dvě stě metrů.

Reilly uvázal jeden konec kolem ukotvení osvětlovacích těles ve zdi. Vší silou za něj škubl. Kabel nepovolil. Byl silný a skoby se zdály dost pevné, aby ho udržely. Nejslabší článek představovala měkká skála. Reilly netušil, jestli odolá, nebo se rozdrolí. Stejně ale hodil smotaný kotouč kabelu do studny. Tess mu podala tábornickou lopatku kombinovanou s krumpáčem, kterou vylovila z Íráncova batohu.

„Nechávám ti tu pistoli. Kdyby bylo potřeba, použij ji,“ kladl jí na srdce.

Tess přikývla. Bylo vidět, že se jí pořád ještě nelíbí, že odejde. Procítěně ho políbila a Reilly se začal spouštět do šachty.

„Vrátím se,“ ujistil ji.

„To bys měl,“ řekla a naposledy mu pevně sevřela ruku, než ji konečně pustila.

Sestup byl – jak s oblibou říkával Reillyho instruktor na cvičišti v Quanticu – utužováním charakteru. Utužováním charakteru, a k tomu zdlouhavým. Reilly se spouštěl dolů kousek po kousku, zády opřený o stěnu úzké šachty a nohama a rukama o tu protější, aby se udržel.

Cesta zpátky nahoru, kdyby na ni došlo, by teprve nebyla žádná legrace.

Šachta se nerozšiřovala, takže takhle slezl až dolů. Když konečně zavadil nohama o vodu, měl za sebou odhadem nějakých třicet metrů. Na chviličku se zastavil, nabíral dech a uvažoval. Neměl možnost zjistit, jak je ten kanál hluboký. Jestli se pustí, seskočí dolů a nedosáhne nohama na dno, riskuje, že ho strhne proud, a pokud nebude nad hladinou vzduchová kapsa, utopí se.

Nic jiného mu ale nezbývalo.

Sevřel rukama kabel a pomalu se na něj zkusmo pověsil. Kabel držel. Reilly si oddechl úlevou a ručkoval po něm dolů. Voda byla překvapivě ledová – překvapivě vzhledem k vedru, které vládlo venku. Vybavila se mu Tessina poznámka o tajícím sněhu. Spouštěl se, dokud mu nesahala k podpaží – a pak konečně došlápl na pevné dno.

„Jsem dole,“ křikl na Tess. „Dá se tu postavit.“

„Vidíš něco?“ ozvalo se shora.

Podíval se po proudu. Slabý odlesk na hladině se ztrácel v černé tmě. Obrátil se opačným směrem. Stejné černo.

Srdce mu pokleslo.

„Ne,“ zavolal a dal si záležet, aby to znělo klidně.

Tess zmlkla. „Co budeš dělat?“ zeptala se konečně.

S kabelem pořád pevně sevřeným v rukou popošel kousek proti proudu. Mezi hladinou a stropem kanálu byl prostor. Když pokrčí kolena a hodně se předkloní, bude moci tímhle směrem jít – přinejmenším kus. Nevěděl, kam až to půjde. Zkusil totéž opačným směrem. Tam byl strop níž a po šesti krocích mizel ve vodě.

„Jdu se podívat, jestli odtud nevede ještě nějaká šachta. Proti proudu to půjde,“ zavolal nahoru na Tess.

Zase zavládlo ticho, než se ozvalo: „Hodně štěstí, udatný reku.“

„Miluju tě,“ zahalekal na ni.

„Skoro se mi zdá, že stálo za to dostat se do téhle bryndy, abych to od tebe slyšela,“ zasmála se.

Reilly našel konec kabelu, uvázal si ho kolem pasu a vykročil tunelem.

Dno bylo hladké a kluzké, voda během věků tufový povrch obrousila a vyleštila. Musel jít pomaloučku a mimořádně opatrně. Proud sice nebyl nijak zvlášť silný, ale tah měl. Reillymu dělalo potíže hlavně to, že musel rukama ohmatávat strop, jestli náhodou nenarazí na šachtu. Dvakrát v tom vratkém postoji málem ztratil rovnováhu, ale jeho problém se brzy vyřešil sám od sebe – strop klesl pod vodu.

Vzduchová kapsa zmizela.

Reilly se zastavil, promrzlý a vyčerpaný. Prsty a chodidla ho od té námahy a napětí bolely. Zíral do černočerné tmy a přemítal, jak má po návratu oznámit Tess, že cestu nenašel. V duchu zaklel; nejradši by řval vzteky a mlátil pěstmi do stěn toho zatraceného tunelu, ale ovládl se a několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil.

Rozhodl se, že se nevzdá.

Nějaká cesta ven tu být musí.

Nesmí Tess zklamat. A nenechá toho Íránce vyhrát.

Musí jít dál.

Dvakrát se zhluboka nadechl a vydechl, nabral do plic vzduch a ponořil se. Voda ho zastudila do očí, jak se snažil dívat před sebe. Udělal šipku a začal plavat. Rukama nohama úporně rozrážel vodu a dral se proti proudu; jednou rukou každou chvíli vystřelil nahoru nad hlavu a osahával strop s nadějí, že narazí na volný prostor. Když už mu plíce div nepraskly, otočil se, zamířil zpátky a počítal tempa. Vynořil se v místě, odkud vyrazil, a lačně lapal po vzduchu.

Stál tam, čekal, až se mu zklidní dech, a přemýšlel. Než se musel vzdát, připadalo mu, že strop trochu stoupá. Jenže kdyby se odvážil dál, dosáhne bodu, za kterým už se nebude moci vrátit. V určitém místě se bude muset rozhodnout, jestli poplave zpátky, nebo dál – s vědomím, že mu kyslík na zpáteční cestu nevystačí. Rozhodl se vyzkoušet, jak dlouho pod vodou vydrží. Co nejvíc se nadechl a ponořil se. Zůstal na místě, ale představoval si, že plave, a počítal, kolik temp by udělal, než se bude muset nadechnout.

Napočítal do šestnácti. Kdyby skutečně plaval a překonával proud, bylo by to patrně míň, a tak ubral na čtrnáct. To znamenalo, že po sedmi tempech pod vodou – nanejvýš po osmi nebo po devíti, jelikož cesta zpátky po proudu bude rychlejší – se musí rozhodnout, jestli plavat dál a možná se utopit, anebo se vrátit. Prve se obracel asi po pěti nebo šesti tempech a jakžtakž to zvládl, takže ten odhad vypadal věrohodně.

Došel proti proudu k místu, kde se strop stýkal s vodou. Shrbený, s pokrčenýma nohama a hlavou ohnutou ke straně, až drhl spánkem o strop, postoupil co nejdál. Dopřál svalům krátký odpočinek, aby se připravily, třikrát se nadechl, poslední lok vzduchu zadržel v plicích a sjel pod vodu.

Tentokrát se snažil plavat co nejrychleji, prudce se odrážel nohama a nezpomaloval pohyb paží hledáním vzduchové kapsy, která tam beztak není. Bojoval v naprosté temnotě s proudem a v duchu odpočítával tempa.

Při šestém se mu zrychlil puls.

Přišlo sedmé.

Pak osmé.

Sáhl rukou nad sebe, ale zůstala ve vodě. Neměl nad sebou ani trochu vzduchu.

Musí se rozhodnout. Teď hned. Musí se rozhodnout, jestli plavat dál, anebo se obrátit. Prve se mu zdálo, že strop stoupá, ale teď už si tím tak jistý nebyl. Myslí mu vířilo příliš mnoho proměnných.

Devět.

Deset.

Plaval dál.

48

Plíce mu hořely.

Třeba je čistý vzduch jen pět šest temp před ním. Třeba to tam zvládne – jestli se uklidní. Jenže vědomí, že mu hrozí utopení, vědomí, jak omezený čas mu zbývá, ho tížilo. Zaplavovalo jeho tělo adrenalinem a rozpumpovávalo mu srdce tak, že se mu plíce div neroztrhly.

Na zlomek vteřiny si představoval, jaké to bude, utopit se. Rychle tu myšlenku zahnal a plaval ještě usilovněji a rychleji. Ru-kou klouzal po hladkém stropu tunelu a zoufale hledal záchranu. Připadalo mu, že strop stoupá – sotva znatelně, ale přesto mu to dodalo naději k dalšímu boji s vodou –, a vtom jím něco škublo zpátky.

Kabel – ten kolem pasu.

Zběsile sjel rukama k uzlu a horečně ho rozvazoval, divoce za něj škubal, dokud se z jeho sevření nevyprostil. Odhodil ho a plaval dál, ale dolehla na něj neúprosná skutečnost, že za okamžik umře, že jeho vůle svádí předem prohraný boj s plícemi, které se potřebují nadechnout – nabrat do sebe cokoli, dokonce i kdyby to měla být ledová voda.

Cítil, jak se mu krev valí do hlavy; všech nervů v těle se zmocnila panika a sevřela mu nitro. Přestože se nemínil vzdát, přestože se mu vůbec nechtělo umřít, potřeba nadechnout se byla silnější než on, silnější než jeho vůle – a v tom okamžiku čiré hrůzy, kdy se mu už zdálo, že z něj život odplývá jako roztálý sníh z kopců, ho cosi vyburcovalo: signál přicházející z konečků prstů, který přinášel špetku naděje.

Závan.

Závan vzduchu proudícího kolem mokré kůže.

Prsty mu trčely do vzduchu.

Mrskl sebou, jako by jím projela elektřina. Došlápl dno, prodral se o několik kroků dál a horečně ohmatával strop. Rozvířená voda šplíchala a mátla jeho smysly. Zaklonil hlavu a zoufale se zadíval do inkoustově černé tmy nahoře – a pak se vztyčil. Už by pod vodou nevydržel ani nanosekundu. Prostě vyrazil hlavou vzhůru s obličejem natočeným ke straně a modlil se, aby nenarazil na pevnou skálu.

Prorazil na vzduch. V nizoučkém prostoru ho bylo jen několik centimetrů, ale stačilo to. Křečovitě se nadýchl a nasál ho do plic. Rozkašlal se, a dávil vodu, kterou už spolykal, a hlava se mu točila přívalem kyslíku a euforií.

Zůstal stát bez pohnutí snad minutu, ne-li víc. Dopřával srdci, ať se uklidní, plicím, ať si vychutnají vzduch, a svalům, ať se zbaví napětí. Když se jakžtakž vzpamatoval, popošel proti proudu o několik dalších kroků a kontroloval strop. Stoupal – pomalu, ale jistě. A zdálky, jako by mu chtěl pogratulovat k dokončení sadistické zkoušky, mu seshora kynul prstencovitý ovál světla.

Dostat se do té šachty byla nejnáročnější část krutého testu. Reilly se rozhodl, že se nahoru vytáhne pomocí krumpáče, i když mu to tíha promočených šatů nijak neusnadňovala. Několik prvních pokusů skončilo nezdarem. Měkký tuf, do kterého krumpáč zatínal, pod jeho váhou vždycky povolil a Reilly sletěl zpátky do vody, až to šplouchlo, ale nakonec se mu podařilo nástroj zaseknout do pevnějšího kusu skály a vytáhnout se do svislého komína.

Soukal se nahoru za světlem jako můra, až konečně vylezl v podobně těsném průchodu, v jakém zanechal Tess. Nahmatal na zdi kabely a šel podél nich jedním směrem a pak druhým, dokud nenašel schody nahoru.

Nahoru.

Vrátil se zpátky k ústí šachty a strhl u ní kabel ze stěny, aby si to místo označil, načež se vydal podle kabelů zdánlivě nekonečným sledem komor a chodeb, a kdekoli narazil na nástěnná osvětlovací tělesa, rozbíjel je, aby ho později zavedla zpátky k šachtě. A potom se objevilo, nejdřív jenom jako slabounký náznak, který ale rychle sílil, takže se mu jeskynní prostory pomalu vylouply před očima – sluneční světlo, nádherné, zářivé, přívětivé.

Vynořil se v kaňonu, který nepoznával. Nikde kolem nebylo ani živáčka, jen opuštěná pustá krajina. Podobala se té, z níž vstoupili do podzemního města – další skalní útvary připomínající obří řezáky obrácené vzhůru nohama, další kopečky podobné sněhovým pusinkám –, ale byl to jiný kaňon, tím si byl Reilly jistý. Krumpáčem vydrápal u vchodu do jeskynního příbytku, z něhož vyšel, obrovské X. A potom vyrazil, vrýval si do paměti každý ohyb cesty a vysekával značky do každého zákrutu a hnal se pro pomoc.

Z bloudění naslepo ho vytrhla opuštěná mula přivázaná ke kůlu v zemi. A vzápětí ho zaskočil chraplavý kuřácký hlas, na kterém se podepsala desetiletí vdechovaného nikotinu.

„Merhaba, oradaki.“

Reilly se zastavil a rozhlédl se. Nikde nikdo.

„İşte burada. Buradayım,“ křikl ten hlas.

Reilly se otočil po zvuku a uviděl uprostřed vší té pustiny sedícího starce. Dřepěl na rozviklané staré židli v malé otevřené kapličce vytesané ve skále a líně na něj mával seschlou paží. Na stolku vedle sebe měl pár plechovek s limonádou a na malém kempinkovém vařiči bublala plechová konvice.

Zakřenil se na něj skoro bezzubými ústy. „İçmek için birşey ister misiniz, efendi?“ zeptal se a ukázal na plechovky na stolku.

Reilly zavrtěl hlavou. Chvilku na starce ustrnule civěl, jestli tam opravdu je, jestli to není jen výplod jeho ztýrané mysli, a pak se k němu o překot rozběhl.

Trvalo další tři hodiny, než se mu povedlo vrátit zpátky k Tess. Vedl s sebou pomoc – starcova syna a dva vnuky, a nesli dlouhé lano a několik baterek.

Nebyl jim s to vysvětlit, kde ji nechal, protože to sám pořádně nevěděl. Nejbezpečnější bylo vrátit se zpátky ve vlastních stopách. S pomocí místních lidí to bylo daleko snazší než jeho sólová výprava. Jediné skutečně obtížné místo představoval úsek pod vodou. Měli po ruce jen jedno dostupné řešení – použít kbelík obrácený dnem vzhůru jako potápěčský zvon. Fungovalo to. Reilly s sebou vzal i to jediné, co Tess uvidí ještě raději než jeho – igelitový pytel dost velký na to, aby se dal neprodyšně zavázat a uchoval kodexy i s Hosiovým dokumentem v suchu.

Z širokého úsměvu na její tváři, když ji konečně spatřil, poznal, že se nemýlil.

To byla ta lepší část.

Ta horší se potvrdila, když se vrátili ke vchodu, kterým původně vešli do podzemního města.

Abdülkerim byl mrtvý. A Íránec, jak to tak vypadalo, dočista zmizel.

49

Netrvalo dlouho a kaňon se hemžil policisty.

Četnictvo v celém kraji mělo pohotovost a starcův telefonát na místní stanici je zburcoval, takže se přihnali jako bouře. Vůbec ale nepořídili. Íránec v silničních zátarasech neuvízl. Lovecká smečka se přiřítila příliš pozdě.

A procesí špatných zpráv – nebo spíš jejich potvrzení – pokračovalo. Ertugrul zranění hlavy nepřežil. Keskin, kapitán zásahové jednotky, byl rovněž po smrti a stejně tak řada jeho mužů. Oddíly, které vtrhly do kaňonu, byly krvavou lázní na úbočí hory rozlíceny doběla a prahly po odplatě, jenže té se jim nedostalo. Mohly pouze odvézt Abdülkerimovo tělo, zapečetit vstupy do podzemního města a čekat na pyrotechnika, který zneškodní nálož v Tessině opasku – pokud ho ovšem někdy najde.

Místní policisté dostali naléhavou výzvu, aby zalarmovali lékaře a zdravotnická zařízení po celém kraji. Podle toho, co Reilly viděl, se nezdálo, že by Íráncovo zranění bylo jen povrchní. Reilly netušil, kam přesně ho svou kulkou zasáhl, ale o střelných ranách toho věděl dost, aby mu bylo jasné, že podobné zranění ruky se jen tak snadno nezahojí. Bez chirurgického odstranění odumřelé tkáně, zafixování roztříštěných kostí a podání antibiotik Íránci pravděpodobně všech pět prstů nezůstane a bude rád, když nepřijde o větší část ruky. Jestli se chce vyhnout trvalé invaliditě, potřebuje dobré traumacentrum a zručného chirurga.

Jedna práce ale turecké úřady nečekala – analýza kodexů, které objevila Tess. Tess o návštěvě skalního kostela pomlčela. Trvala na tom, že tuhle část svého nešťastného dobrodružství vynechá, a Reilly souhlasil.

Jakmile si odbyli formality, dala je policie odvézt do nedalekého hotelu, kde měli čekat na další pokyny. Hotel, patnáctipokojový úl zahloubený do skalního úbočí nad malým potokem, vybudovali na troskách starého kláštera. Ze stájí a dormitářů udělali pokoje pro hosty, výklenky na chodbách zasklili a použili jako výstavní vitríny s archeologickými památkami na klášterní minulost. Reilly a Tess dostali pokoj přebudovaný z bývalé kaple. Malým osamělým okénkem se dovnitř linulo bledé světlo, dodávalo místnosti nadčasový nádech a odhalovalo tisíc let staré zbytky fresek na stěnách. Tess se nejdřív bránila představě, že bude trávit další čas v prostorách podobných jeskyni, ale uklidňující chování majitele hotelu a vůně bílých fazolí, jehněčího a rajské omáčky, které uvařila jeho žena, ji nepříjemného pocitu brzy zbavily.

Reilly, nadopovaný vytrvalým přísunem silné a sladké turecké kávy, strávil následující hodinu v majitelově kanceláři, odkud si telefonoval s Janssonem, Aparem a dalšími agenty, kteří se tísnili v zasedací místnosti na Federal Plaza na dolním Manhattanu.

Jejich zprávy Reillyho nepotěšily, i když z druhého pobřeží Atlantiku koneckonců nic jiného ani nečekal. Nacházelo se od centra dění příliš daleko; jestli Íránce někdy vypátrají, dojde k tomu díky úsilí tureckých úřadů, nikoli FBI. Nepovedlo se získat žádné důležité zpravodajské informace o bombách ve Vatikánu a útoku na istanbulský Patriarchát, jichž by Reilly mohl využít, a nemělo smysl nasazovat další bezpilotní letoun, dokud nebudou aspoň trochu tušit, kde atentátníka hledat.

Jednu novou informaci ale přece jen měli. V Itálii se poblíž jednoho horského letoviska našla mrtvola. Identifikovali ji jako zaměstnance malého letiště vzdáleného asi půldruhé hodiny od Říma. Něco podobného místní úředníci jakživi neviděli. Tělo bylo rozbité k nepoznání, všechny kosti roztříštěné. Dospěli k názoru, že muselo spadnout z velké výšky, z vrtulníku nebo letadla. Buď spadlo, nebo ho někdo vyhodil. Vzhledem k blízkosti letiště od Říma upozor-nili na možnou spojitost s vatikánským pumovým útokem. Reilly si pomyslel, že nejspíš trefili hřebíček na hlavičku.

Vyložil kolegům, co Íránec řekl Tess o operaci Ajax a sestřeleném íránském dopravním letadle. Nepřekvapilo ho, že musel většině lidí v zasedačce vysvětlovat, oč jde. Jansson mu slíbil, že projdou všechny zpravodajské informace, které k seznamu zahynulých pasažérů seženou.

„Měl by ses vrátit,“ uzavřel Jansson. „Vypadá to, že se po tom našem hochovi slehla země. Bůh ví, kdy se zase vynoří. Do té doby nic dalšího dělat nemůžeš. Přenech to Turkům a Interpolu.“

„Jasně,“ zamumlal Reilly. Na nějaké dohadování byl příliš unavený, a třebaže se mu nechtělo lov vzdát, uznával, že Jansson má nejspíš pravdu. Dokud nevyplave něco nového, nemá po ruce nic, čím by ospravedlnil, že tu zůstane.

„Vrať se do Istanbulu,“ přikázal mu nadřízený. „Spojíme se s am-basádou, aby ti zařídili dopravu.“

„Ohlídej, ať ji zajistí i pro Tess,“ požádal ho Reilly.

„Dobře. Až se vrátíš, sejdeme se. Musíme si o některých věcech promluvit,“ dodal Jansson poněkud koženě, než zavěsil.

Ten tón se Reillymu nelíbil. Jak to tak vypadá, pěkně to od šéfa za svou sólo akci schytá.

Vrátil se do pokoje. Tess zrovna vycházela z koupelny, čerstvě osprchovaná a zabalená v bílé osušce. Když ho uviděla, tvář se jí rozzářila úsměvem, tím úsměvem, který ho vždycky dojal do hloubi duše a neomylně působil jako afrodiziakum. Navzdory všem starostem, které se mu honily hlavou, po Tess zatoužil víc než kdy předtím. Měl chuť popadnout ji do náruče a několik dní vůbec nevylézt z postele. Přitáhl si ji a vášnivě ji políbil. Kochal se hebkostí jejích ramen, ale dál nezašel. Svářilo se toho v něm příliš.

Tess to zřejmě vycítila. „V čem je problém?“

Reilly si vzal z minibaru plechovku koly a posadil se na postel.

„Ale v ničem. Náš hoch se vypařil. To je všechno.“

Tess nafoukla tváře a pomalu vydechla. „Takže co uděláme dál?“

„Poletíme domů.“

Zatvářila se schlíple. „Kdy?“

„Čekám, až mi dají vědět. Pošlou pro nás letadlo, které nás dopraví zpátky do Istanbulu.“

Tess pokývala hlavou. Pak upustila osušku, a místo aby přišla za ním k posteli, sáhla po šatech.

„Kam jdeš?“

Zvedla do vzduchu Hosiův dopis. „Než odjedeme, chci vědět, co v něm je.“

Reilly si ji změřil. „Tess, nech toho.“

„Klídek. Jen se podívám, jestli tu nemají počítač, ke kterému by mě pustili. Nejradši se skenerem. Při překladu budu potřebovat pomoc.“

Reilly ji chviličku pozoroval a pak nad ní zavrtěl hlavou. „Co s těmi knihami pořád máš?“ Přehnaně si vzdychl. „Už jsem ti někdy vyprávěl o svém kamarádovi Cottonu Maloneovi?“

„Ne.“

Zvrátil se dozadu do podušek. „Skvělý agent. Jeden z nejlepších. Před pár lety se rozhodl, že má intrikaření na celý život dost. Zatoužil po klidu a míru. A tak odešel do výslužby, přestěhoval se do Kodaně a otevřel si antikvariát.“

Tess mu věnovala pohled, ze kterého vyčetl, že tuší, co přijde. „A…?“

„Dnes teskně vzpomíná na časy ostrostřelce u vládní agentury. Tam si užil klidu mnohem víc.“

Tess se ušklíbla. „To se vsadím. Ráda bych se s ním seznámila. Asi by mi měl o čem vyprávět a mohl by začít tím, kde přišel k tomu jménu. Ale ještě předtím,“ sebrala dokument a zamířila ke dveřím, „musím udělat jeden překlad.“

Reilly pokrčil rameny a svalil se na postel. „Pro mě za mě.“ Zavrtal se do peřin a rozhodl se, že si jeho tělo i mysl zaslouží pauzu.

„Seane, probuď se.“

Při zvuku Tessina hlasu se vymrštil do sedu. V očích ho na protest zaštípalo. Vůbec si neuvědomil, že usnul.

„Kolik je?“ zeptal se mátožně.

„Na tom nezáleží.“ Hlas jí jiskřil vzrušením. Posadila se k němu na postel a strčila mu před oči ty staré listiny. „Přeložila jsem je. Zdá se, že to Hosius napsal vlastnoručně. Roku 325. V Nikaji. Po koncilu.“ Těkala očima po jeho unavené tváři a pátrala po nějaké známce reakce. „Napsal to sám, Seane! Hned po tom velkém shromáždění.“

Reillymu stále ještě pořádně nenašlápl mozek. „No dobře, a co…“

Vpadla mu nadšeně do řeči. „Myslím, že vím, co měl Konrád v těch truhlicích.“

50

Nikaia, římská provincie Bithynie Léta Páně 325

Vcísařském paláci zavládlo ticho.

Dlouhá, úmorně se vlekoucí debata skončila. Týdny a měsíce vzrušených disputací konečně uzavřel neochotný kompromis. Všich-ni přítomní podepsali, na čem se shodli, a teď se vraceli do svých diecézí na východě i na západě, po celém císařově dominiu.

Konstantin měl radost.

Ve svém velkolepém purpurovém císařském hávu, ověšen zlatem a klenoty, až přecházel zrak – v tomtéž úboru, v němž prvního dne shromážděné duchovní oslovil, protože věděl, že v nich tou okázalou nádherou vyvolá úctu – vyhlížel z okna na spící město a usmíval se.

„Jsem potěšen, Hosie,“ řekl svému hostu. „Dosáhli jsme velkého úspěchu. A bez tebe bych to nedokázal.“

Hosius, biskup z Cordóby, mu ze svého křesla u ohromného plápolajícího krbu pokývl na znamení díků. Měl vlídnou smířlivou povahu, ale bylo mu už skoro sedmdesát a poslední náročné měsíce si na něm vybraly svou daň. Podobně jako všichni vysocí církevní hodnostáři i Hosius utrpěl pronásledováním ze strany římských císařů. Měl to vepsáno ve vrásčité tváři. S nástupem Konstantina se však všechno změnilo. Ještě jako vojevůdce přijal křesťanskou víru, a jakmile se bezpečně usadil na trůnu, nařídil s perzekucemi skoncovat. Hosius díky své pověsti získal pozvání k císařskému dvoru a nakonec se stal císařovým hlavním teologem a duchovním rád-cem.

Od té doby ušli dlouhý kus cesty.

„Ty spory,“ pokračoval Konstantin. „Arius, Athanasius, Sabellius a všichni ostatní a ty jejich malicherné sváry… Byl Kristus božského, anebo lidského původu? Jsou Syn a Otec téže podstaty? Byl Ježíš syn Boží, či ne?“ Potřásl hlavou. Doslechl se o mozaikách v arián-ských chrámech, na nichž je Ježíš Kristus zobrazen jako vetchý muž s bílými vlasy, který se dožil vysokého věku, a rozčilovalo ho to, přestože ty výjevy na vlastní oči nespatřil. „Víš, v čem je skutečný problém? Mají příliš mnoho času,“ řekl podrážděně. „Neuvědomují si, že jejich otázky jsou nejen nezodpověditelné, ale navíc nebezpečné. A proto je musíme zarazit, než všechno zničí.“

Konstantin se vyznal v umění moci.

Už dokázal víc než kterýkoli císař před ním: sjednotil říši. Než nastoupil na trůn, Říše římská byla rozdělena na východní a západní část a každé vládl jiný císař. Zrady a územní války byly na denním pořádku. Konstantin to od základu změnil. Domohl se moci chytrým politickým manévrováním a řadou brilantních vojenských tažení, oba císaře porazil a roku 324 se prohlásil jediným vladařem východu i západu.

Přesto byl jeho lid stále rozdělen.

Kromě propasti mezi východem a západem země bylo třeba překlenout také zásadní náboženské rozpory: jednak mezi pohanstvím a křesťanstvím, jednak ještě nepříjemnější sváry mezi dvěma odnožemi křesťanství. Rozdílné interpretace odkazu kazatele nazývaného Ježíš Kristus a spory mezi různými skupinami jeho stoupenců přerůstaly v násilí. Byla vznášena a naopak odmítána obvinění z kacířství. Přibývalo případů mučení. Děsivou ukázku skýtala obzvlášť jedna oběť – Tomáš, biskup z Maraše. Jeho křesťanští mučitelé mu vypíchli oči, uřezali nos a rty. Vytrhali mu zuby, usekali nohy a ruce. Přes dvacet let ho věznili v Arménii a při každém výročí jeho zajetí ho podrobovali novým mukám.

S tím bylo třeba jednou provždy skoncovat.

Proto Konstantin svolal všechny biskupy a církevní hodnostáře z celé říše do města Nikaie, aby se zúčastnili prvního církev-ního ekumenického koncilu. Výzvu, kterou jim adresoval v důraz-ně formulovaných epištolách, vyslyšelo více než tři sta prelátů. Dostavili se v doprovodu dalších kněží, diákonů a církevních starších. Neúčastnil se papež Silvestr I. – nechal se zastupovat dvěma svými nejvyššími legáty. Konstantinovi jeho nepřítomnost nevadila. Účast byla i tak dostatečně reprezentativní, zvlášť když se dostavili nejváženější biskupové východní části. Ochotně sám řídil průběh shromáždění, gestem své císařské berly dával pokyn usednout, vedl debaty a diskutoval o tom, kým a čím byl doopravdy Kristus, rozplétal složité úvahy, jak rozdělit pravomoci při nakládání s jeho přebohatým odkazem… a souhlasil.

Se vším.

Konstantin si byl už dlouho vědom nezadržitelně rostoucí obliby křesťanské víry. Jeho matka byla horlivá křesťanka. Před dvaceti lety zažil Velké pronásledování, když císař Dioklecián na radu orákula z Apollónovy věštírny přikázal zbořit a vyrabovat kostely po celé zemi a spálit všechny posvátné knihy. Viděl, jak působivé je křesťanské poselství vzájemné sounáležitosti a naděje a jak se nezadržitelně šíří. Dobře si uvědomoval, že když se postaví do role zapáleného obhájce nové víry, místo aby ji po vzoru svých předchůdců plošně potíral, získá si mnoho stoupenců. A krom toho ony vzdálené země, jež dobyl, obývaly nejrůznější barbarské kmeny od Alemanů a Piktů až po Vizigóty a on potřeboval najít způsob, jak je sjednotit.

Jednotné náboženství sdílené všemi by se k tomu skvěle hodilo.

Věděl, že křesťanství se takovým náboženstvím může stát.

A dokonce zjistil, že ani on sám není vůči jeho poselství imunní.

Vzpomněl si na bitvu u Milvijského mostu před deseti lety, kdy se svou armádou porazil svého švagra Maxentia. V předvečer bitvy měl vidění. Spatřil na nebi znamení, monogram ze dvou obřích řeckých písmen chí a ró, prvních písmen slova Kristus. Oné noci se mu zdálo, že zvítězí. Ve snu viděl muže – byl to sám Kristus? –, který mu řekl, ať pod tímto znamením vytáhne do boje. Konstantin svým vojákům nařídil, aby si dali Kristův monogram na štíty, a skutečně se dočkal překvapivého vítězství, jímž získal polovinu říše, po které toužil.

A znamení mu získávalo další vítězství.

Konstantin dobře rozuměl moci, ale rozuměl též síle mýtu. Byl hluboce nábožensky založen, vychovali ho pohanští a křesťanští myslitelé v Nikomédii ve východní části říše. Stejně jako jeho současníci dával na rady orákula a věřil, že zbožnost dojde odměny. Po oné rozhodující bitvě a během svých tažení prohlašoval, že za svá vítězství vděčí zásahu ruky Boží. Inspirován starobylým Písmem se začal pokládat za mesiáše – krále-válečníka, jehož Bůh povolal, aby vládl jeho lidu, sjednotil ho a vedl vstříc zlatému věku míru a prosperity.

Skutečně, in hoc signo vinces, pomyslel si. V tomto znamení zvítězíš. To heslo mu svou silou pomáhalo dobývat nejen vítězství nad nepřáteli, ale i srdce a mysl lidí. V tomto ohledu bylo geniální.

„Musíme víru chránit, Hosie,“ řekl biskupovi. „Musíme ji střežit a udusit každou hrozbu hned v zárodku. Protože naše víra je opravdu dílem božské inspirace.“ S výrazem hlubokého vytržení přecházel sem tam po místnosti a nadšeně gestikuloval. „Vítá ve svém lůně každého a je snadné se k ní připojit. Konvertité kvůli ní nemusejí převracet svoje životy naruby. Nemusejí se zavazovat k celibátu, strachovat se, co smějí a nesmějí jíst, anebo se nechat připravit o mužství. A církevní organizace…, hierarchie duchovenstva, kostely, disciplína…, to vše nové věřící účinně přitahuje a dává víře řád. Ale ze všeho nejdůležitější je naše poselství založené na božské inspiraci.“ S hlubokým uspokojením se usmál na svého sedícího hosta. „Dobro a zlo, nebe a peklo, věčný ráj a věčné zatracení. Odměna v příštím životě, jež skýtá naději těm, kdo v tom nynějším nemají nic, a odrazuje je od vzpour. Potřeba vzdorovat hříchu a krotit pokušení, kterou hlásají muži s božskou autoritou a vrývají ji dětem do mysli už od narození…“ Zasmál se. „Je to tak skvěle vymyšlené a brutálně účinné, že to muselo vzniknout jedině Božím přičiněním. Jen si to představ: všichni ti lidé, ti křesťané… Mí předchůdci je lovili jako divou zvěř a zabíjeli, stejně jako před třemi sty lety zabili Ježíše. Trestali je, ponižovali, plivali na ně a nechávali je hnít ve vězeních jen proto, že se nemodlili k našim pohanským bohům a nepřinášeli jim předepsané oběti. Obviňovali je z kdečeho, od hladomorů po záplavy, znásilňovali jejich ženy, zabavovali jim majetek…, a křesťané přesto na své víře lpěli. Bojují za ni dodnes.“ Odmlčel se, sám hluboce zaujat vším, co právě vylíčil. „Tomu se říká síla. Skutečná síla. A my ji musíme chránit, pokud chceme jejího potenciálu plně využít.“

Španělský kněz si odkašlal. „Dosáhls mnohého, císařská Milosti. Ukončils pronásledování křesťanů. Zahrnuls je dary a daňovými úlevami a dals jim možnost stát se součástí vládnoucí třídy, prosperovat a šířit své poselství.“

„Ano,“ přitakal císař. „A z této země se díky tomu stane nejvelkolepější říše v lidských dějinách. Právě proto nesmím dopustit zpochybnění křesťanského poselství a vize. Ten laskavý revolucionář, který žil před třemi stoletími, mě učinil tím, čím jsem; je nástrojem, s jehož pomocí tuto říši sjednotím a budu jejímu lidu vládnout s mandátem od samého Boha. Nesmím dopustit její ohrožení. Bylo by to nanejvýš nemoudré – a nebezpečné pro nás všechny.“

Spory Konstantina zneklidňovaly jakožto pragmatického vladaře, ale děsily také jeho pověrčivé já. Bál se, že církevní schizmata jsou dílem ďábla a že rozdělení církve urazí Boha a vyvolá jeho hněv. Musel ďáblu překazit plány. Považoval se za pokračovatele původních evangelistů, za muže, jemuž Bůh svěřil poslání ochraňovat křesťanstvo a šířit Slovo Boží do nejvzdálenějších koutů říše i mimo ni.

Za třináctého apoštola.

Potřeboval utnout vnitřní sváry.

A kvůli tomu všemu sezval biskupy z celé říše, aby se sjeli do Nikaie. Slovy, jež neponechávala žádný prostor pochybnostem, jim oznámil, že je nepropustí z císařského paláce, dokud své spory nevyřeší a neshodnou se na verzi víry, kterou budou nadále hlásat ze svých kazatelen.

Na jediné verzi.

Jediném dogmatu.

Bez odchylek.

Po mnoha týdnech zuřivých diskusí konečně dosáhli konsensu. Dohodli se na společné podobě náboženství.

Hosius dlouho mlčky seděl a pozoroval císaře. Pak váhavě upozornil: „Je třeba probrat ještě jednu poslední věc, císařská Milosti.“

Konstantin se po něm zvědavě otočil. „Ano?“

„Ty texty,“ řekl Hosius. „Co si přeješ, aby se s nimi stalo?“

Konstantin se zamračil. Ty texty…, ty ďábelské texty, jež vyvolaly tolik nesouladu. Staré písemnosti, kázání a pojednání z dob zrodu víry, nastolující nejrůznější otázky.

Nežádoucí otázky.

„Shodli jsme se na jediné ortodoxii,“ prohlásil. „Domluvili jsme se, jaká pravda bude od nynějška zaznívat z evangelií. Nevidím důvod, proč tu dohodu kalit.“

„Jak to myslíš, císařská Milosti?“

Konstantin chvilku uvažoval; po páteři mu přeběhl mráz pochybností.

„Spal je,“ řekl svému rádci a důvěrníkovi. „Všechny je spal.“

Hosius si císařova slova znovu vybavil, když sledoval své dva učedníky, jak v šeru nakládají vůz.

Chápal císařovo rozhodnutí a v mnoha ohledech s ním sympatizoval. Bylo moudré. Ty texty skutečně představovaly nebezpečí.

Hosius důvěrně znal spory ohledně jádra víry, které v církvi zuřily. Na vlastní oči viděl zápal, s nímž různá křesťanská hnutí obhajují své názory. Jen za poslední rok ho císař dvakrát poslal do Antiochie, aby podobné teologické spory urovnal. Nebyly to příjemné cesty.

Jenže choval i jisté obavy.

Ano, víru je třeba sjednotit na společném základu. Ano, jednotná víra skutečně přinese éru nevídaného míru a prosperity.

Jenomže za jakou cenu?

Věděl, že až Konstantin s reformami skončí, bude křesťanství daleko více připomínat pohanská náboženství, jež nahradilo – zvlášť mithraismus a sluneční kult Sol Invictus –, než svoje vlastní židovské kořeny. Jinak to dopadnout nemůže. Pohané tvoří většinu císařových poddaných. Získat si je vyžaduje nevtíravě je přesměrovat k nové víře. Nepřipadá v úvahu nutit je násilím, aby se vzdali všech dřívějších rituálů a pověr, pro něž jsou ochotni umírat. Hosius věděl, že dokonce i sám císař je poněkud na pochybách a v koutku duše se zdráhá riskovat, že rozhněvá bohy své minulosti.

A v tom, co se dělo, nacházel ještě jedno nebezpečí. Naléhavě si uvědomoval, že církev vlastně požehnala tomu, aby Konstantin vystřídal Ježíše Krista v roli mesiáše. Bohem seslán teď není Kristus, ale císař. Je král-válečník s Boží podporou, muž, jenž dosáhne mečem toho, čeho se Kristu nepodařilo dosáhnout slovy. Vtělený protiklad mírumilovného, laskavého Spasitele, a přesto má podporu všech kněží, diákonů a biskupů po celé říši.

To je skutečně nebezpečné.

Jenže má-li církev přežít, potřebuje svého zastánce.

Konstantin přijal víru, zastavil pronásledování a pracuje na tom, aby se křesťanství stalo oficiálním náboženstvím nově sjednocené říše. Přinese nový zlatý věk. A součástí toho plánu je, že přestaví staré hlavní město Byzance v nové – ve svůj Nový Řím. V hlavní město, jež bude domovem širokých tříd, nádherných paláců a vznešených staveb. Staveb, jako je nová Císařská knihovna, kde malá armáda kaligrafů a knihovníků bude usilovně přepisovat starobylé texty z křehkých papyrů na trvanlivější pergamen a udržovat při životě plamen vědění.

A tahle knihovna udrží při životě ještě něco dalšího.

Něco, co by rád uchoval Hosius.

Díval se, jak jeho učedníci nakládají na korbu vozu poslední ze tří truhel a přetahují přes ně plachtu. Zmocnilo se ho napjaté očekávání. Brzy se provázeni malým strážním oddílem vydají na cestu a spolehnou se, že je skryje rouška noci.

Doufal, že se na jeho zradu nikdy nepřijde. Ale kdyby ano, byl připraven při ochraně těch knih zemřít.

Nedokáže je spálit.

Přestože ohrožují pravou víru. Přestože vyvolávají nebezpečné otázky.

Zasluhují si přežít. Zasluhují si opatrovat.

Jsou posvátné.

A i když k tomu nedojde nyní, za jeho života, a možná ani za života mnoha jeho potomků, jednou přijde doba, kdy je bude možné veřejně číst a studovat. Doba, kdy lidem pomohou lépe pochopit vlastní dějiny.

On se o to postará.

51

„Takže Hosius se rozhodl, že ty písemnosti nezničí, a ukryl je na nějakém bezpečném místě?“

„Nevím,“ odpověděla Tess. Její uvažování se rozbíhalo mnoha různými cestičkami naráz. „Ale ti templáři, kteří se objevili v klášteře, ti první, které vedl Everard…“

„Ti, které mniši otrávili,“ doplnil ji Reilly.

„Ano. Nějak se museli k těm spisům dostat.“ Mlhou problesklo světlo majáku a přitáhlo ji k sobě. „Stalo se to roku 1203, těsně před vpádem do Konstantinopole,“ řekla Reillymu a oči se jí rozjasnily vzrušením nad nově objeveným pojítkem. „Co když ležely celou dobu právě tam? Hosius je někomu svěřil do opatrování, ale po více než osmi stoletích asi bylo třeba přemístit je jinam, do bezpečí, než do města vtrhnou křižáci.“

„Křižáci, neboli jinými slovy papežská armáda.“

Tess celá zářila. „Papežská armáda město obléhala. Právě vyrabovala katolickou Zaru. Jelikož Konstantinopol byla hlavním sídlem ortodoxního křesťanství, dalo se čekat, že dopadne ještě hůř. Ortodoxní patriarchové a papež se už po staletí navzájem častovali nadávkami a exkomunikacemi. Obyvatelé města nepotřebovali věštce, aby jim bylo jasné, jak s nimi křižáci naloží, až proniknou za hradby. Dokumenty by se ocitly v ohrožení, ať už o nich papež věděl nebo ne.“

„A tak požádali templáře, ať je odvezou na nějaké bezpečné místo? Proč templáře?“

Tess uvažovala o časových souvislostech. Rozzářil se další maják, oslnivě jasný a neodolatelný. „Co když u toho templáři byli od samého začátku?“

„Jak to myslíš?“

„Když ses před třemi lety ve Vatikánu poprvé setkal s Brug-nonem, řekl ti, že templáři v Jeruzalémě našli Ježíšův deník. Potvrdil Vanceovu domněnku, že ho využívali k vydírání papeže a že právě díky tomu tak rychle zbohatli a získali moc. No… a odkud se ten deník asi vzal?“

„Našli ho přece zakopaný kdesi pod troskami starého Šalomou-nova chrámu, ne? Myslel jsem, že strávili několik prvních let existence řádu tím, že chrám prokopávali. A když deník objevili, začali jím vydírat Vatikán, aby jim poskytl podporu, a od té chvíle se jim dary, peníze i pozemky, jen hrnuly.“

„Usoudili jsme, že to tak bylo. Ale co když jsme se spletli?“ Vybavila si, co se traduje o původu templářského řádu: Jednoho dne roku 1118 se v Jeruzalémě zčistajasna objevilo devět rytířů z různých koutů Evropy a oznámili tamnímu králi, že chtějí chránit poutníky proudící ze všech stran do nově dobytého Svatého města. Král jim jako základnu přidělil obrovský pozemek v místech, kde kdysi stával Šalomounův chrám neboli templ – odtud vzešel název Rytíři Templu, templáři. Rytíři podle všeho ten pozemek devět let ne-opustili ani na krok. Údajně ho celý prokopali, protože něco hledali. A když tu věc našli, okamžitě jim přinesla obrovské bohatství a moc. A Tess s Reillym věřili, že ji před třemi lety znovu objevili.

„Opravdu templáři vykopali ten deník tehdy v těch ruinách?“ zeptala se. „Nebo to byla jenom krycí historka? Co když byl od prvopočátku součástí toho ukrytého pokladu z Nikaie?“

„Že by papeži zalhali, aby svému objevu dodali přitažlivost? Aby působil záhadněji, mytičtěji?“

„I to mohl být důvod,“ připustila Tess. „Ale taky by jim to pomohlo uchovat zbytek těch schovaných textů v tajnosti. Nemělo smysl upozorňovat papeže a jeho nohsledy, že všechna ta alternativní evangelia a pojednání dosud existují. Proč by je vystavovali nebezpečí?“

„Ale to by znamenalo, že zakladatelé templářského řádu o té ukryté knihovně od počátku věděli,“ poznamenal Reilly.

„Což vyvolává otázku, co to ve skutečnosti bylo za lidi a proč se rozhodli začít papeže vydírat zrovna tehdy,“ skočila mu do řeči Tess, pomalu ještě než dokončil větu. Jen tak tak stíhala domýšlet důsledky těch nových dohadů. Do téhle chvíle věřila, že toho o templářích ví hodně. Jenže všechny její domnělé znalosti – kdo templáři jsou, odkud pocházejí, proč se objevili právě v tu dobu a oč usilovali – se najednou otřásly v základech.

„Kdy o nich padla první zmínka?“

„V roce 1118. Byla to převratná doba,“ přemýšlela nahlas a kolečka se jí v hlavě otáčela závratnou rychlostí. „Poprvé se stalo, že hlava katolické církve a Ježíšův zástupce na zemi nešířil poselství lásky a míru. Místo toho nařídil svému stádečku vytáhnout do boje a v Kristově jménu zabíjet. Slíbil lidem, že dojdou odpuštění hříchů a dostanou se do nebe, pokud půjdou ve jménu kříže vraždit pohany. A jeho svaté vojsko zezačátku vítězilo. Dobylo zpátky Jeruzalém, srazilo muslimy na kolena. Papež se stal vůdcem jediné supervelmoci té doby a svět mu ležel u nohou, jen se ho chopit.“

Reilly se nad tím zamyslel. „Třeba se někdo někde rozhodl utvořit protiváhu,“ nadhodil. „Sílu, která by dokázala udržet nadvládu Říma v rozumných mezích a brzdit ji, kdyby je překročila.“

Tess přikývla, ale tvářila se nepřítomně. „Možná jsme se u templářů pletli úplně ve všem.“

Rozhostilo se ticho, jak si oba třídili myšlenky. Pak Tess vymizel z obličeje nadšený zápal a vystřídaly ho obavy. „Už chápu, proč náš íránský známý o Hosiovy truhly tolik stojí. Musíme je najít, Seane. Jestli někde jsou, musíme je najít první. Nemůžeme nechat nějaké neřády v Teheránu, aby jimi zaskočili nepřipravený svět.“

„Vážně myslíš, že by to vyvolalo potíže?“ zapochyboval. „I v téhle době? Dnešní lidé uvažují spíš cynicky.“

„V tomhle ohledu ne. Ne, když jde o bibli. Na světě jsou dvě miliardy věřících a pro mnohé z nich bible představuje Slovo Boží, skutečná slova Páně. Věří, že těch sedmadvacet knih, z nichž se skládá Nový zákon, nám seslal Bůh osobně, aby nám poradil, jak lépe žít a dosáhnout věčné spásy. Nechápou, že to, čemu říkáme bible, bylo ve skutečnosti sestaveno až několik set let po Ježíšově ukřižování. My ale naprosto spolehlivě víme, že rané křesťanství vycházelo z různých, navzájem odlišných textů a věrouky. Tvořily ho rozptýlené komunity lidí, které si každá po svém vykládaly, čím Ježíš byl, co kázal a co dělal. Opíraly se o různá, velmi odlišná učení. A brzy se mezi sebou začaly hádat, čí verze je správná. Nakonec jedna z těch skupin získala víc stoupenců než ostatní a zvítězila. A vítězové rozhodli, kterými z oněch raných spisů se věřící mají řídit. Přizpůsobili je příběhu, na němž se dohodli, a všechny ostatní prohlásili za rouhačské a kacířské a potlačovali je. Vymýtili konkurenci se vším, v co věřila a co praktikovala, a historii celého toho soupeření přepsali po svém. Chci tím zdůraznit, že to oni rozhodli, které knihy se mají pokládat za pravé a posvátné a které ne. Odvedli dokonalou práci. Z textů, které se jim nelíbily, se nedochovalo skoro nic. O jejich existenci víme jen díky příležitostným zmínkám prvních církevních autorů a několika opisům, které se čistě náhodou někde vynořily – jako když ve čtyřicátých letech minulého století došlo k objevu ukrytých gnostických evangelií v Nag Hammádí.“

„Ale teď by se to mohlo změnit,“ podotkl Reilly.

„Přesně tak. Představ si na chvilku, jak by to dopadlo, kdyby vyhrála některá jiná skupina. Dnes bychom měli podstatně jiné náboženství a s tím, čemu říkáme křesťanství, by mělo pramálo společného. A je otázka, zda by vůbec přežilo. Je klidně možné, ne-li pravděpodobné, že kdyby křesťanství nenabylo podoby všeobjímajícího nadpřirozeného příběhu o smrti a vzkříšení a věčné spáse, v němž se propojily prvky všech existujících náboženství tehdejší říše do nového univerzálního balíčku přijatelného pro všechny – mithraismus, Sol Invictus, panenské zrození, vzkříšení po třech dnech a podobně –, a kdyby nemělo potenciál organizovaně se rozvíjet a stát se oficiálním náboženstvím Římské říše, Konstantin by na takovou víru třeba nepřestoupil. Anebo by nedokázal přesvědčit pohanské obyvatelstvo, aby ji přijalo, a náš svět by dnes vypadal jinak. Bez křesťanských základů by se západní civilizace vyvíjela způsobem, který si ani jeden z nás neumí představit. A vše se odvíjí od posvátných knih, na nichž se zakladatelé křesťanství rozhodli vybudovat svou církev. Protože právě s posvátnými knihami stojí a padá každé náboženství, ne? Se svatými texty. S příběhem, bájí, mytickým vyprávěním, které kdosi sepsal nekonečně dávno.

Ty pradávné soupeřící křesťanské komunity byly ale úplně jiné. Jejich evangelia a posvátné knihy popisovaly úplně jiný průběh událostí a jinou věrouku než Nový zákon. Některé líčily Ježíše jako kazatele podobného Buddhovi, jenž svá tajemství odhalil jen několika vyvoleným učedníkům. Jiné o něm mluvily jako o revolučním vůdci, který chtěl násilím zbavit chudinu římského útlaku. Ještě další Ježíše popisovaly jako Bohem inspirovaného průvodce duchovním osvícením, který chodil krajem a kázal téměř ve stylu New Age: Zřel jsi Ducha a stal ses Duchem. Zřel jsi Krista a stal ses Kristem. Zřel jsi Otce, staneš se Otcem. Měly radikálně odlišné názory na to, jestli byl Ježíš Bůh nebo člověk a jak dosáhl spásy, přestože obvykle dospěly k závěru, že k pochopení pravého obsahu Ježíšova učení a odhalení pravdy o naší vlastní božské podstatě není zapotřebí kněží, církve ani podivných kanibalských rituálů, jako je pojídání těla a krve Páně. Stoupenci nekanonických evangelií by ti řekli, že tahle evangelia jsou starší než ta čtveřice v bibli. Tvrdí – a mají pro to hodně důkazů –, že texty čtyř evangelií zařazených do kánonu prošly podstatnými úpravami. Byly uzpůsobeny tak, aby podporovaly založení organizované církve v Kristově jménu, ospravedlnily hierarchii biskupů, kněží a diákonů, poskytly jim moc nad věřícími jakožto legitimním dědicům apoštolů a udělaly z nich – tohle je nejdůležitější – výlučné poskytovatele věčné spásy. Toho se církevní hodnostáři domohli. Získali exkluzivitu. Nezapomeň, že před nástupem křesťanství se obyvatelé Římské říše modlili k nejrůznějším bohům a nikomu to nevadilo. Vládla tam nesmírná náboženská tolerance a respekt. Pojem kacířství, ale ani ortodoxie coby víry v ‚jedině správného boha‘ neexistoval. Ani hřích, před nímž bychom potřebovali spasit. Teprve s křesťanstvím zavládlo přesvědčení, že záleží na tom, v co člověk věří. A najednou na tom záleželo nesmírně, protože na tom závisel život věčný.

Puristé a skalní obhájci bible by ti naopak vykládali, že vše, co neodpovídá čtyřem evangeliím v kánonu, je pochybného původu. Tvrdili by, že ty spisy vznikly později než biblická evangelia a že jejich autoři byli ‚zdeformovaní‘ gnostickými vlivy. Označují je za heretické. Víš, co ten pojem znamená doslova? Volbu. Tak zní kořen toho slova. Heretik je člověk, který si zvolil, že bude věřit něčemu jinému. Nic víc. Jenže volbu, čemu věřit, provedli vítězové. Rozhodli, které knihy jsou posvátné a které ‚heretické‘.

Podstatné je, že my dnes nevíme, která z těch dvou stran má pravdu. Nevíme, které spisy jsou ‚zdeformované‘. Všechno jsou jen samé teorie a dohady, protože z oněch časů se toho dochovalo málo. Netušíme, kdy vznikla evangelia Matouše, Marka, Lukáše a Jana a v jakém pořadí. Vlastně ani nevíme, kdo je sepsal. Víme zato, že jejich autorem nebyl nikdo z těch čtyř jmenovaných – jednak nejsou psána v první osobě a jednak se objevila až dlouho po jejich smrti. Přesto se nám tvrdí, že jsou to ta pravá. Tvrdí se nám, že právě ona vyprávějí skutečný příběh Ježíšova života a jeho kázání, a že cokoli se od nich liší, je podvrh. Jenomže pro to neexistuje žádný důkaz. Hodně materiálů to naopak zpochybňuje. Přední světoví badatelé zdokumentovali odkazy na mnoho dalších spisů – dalších evangelií, která se nikdy nenašla, ale jsou starší než ta biblická. Podle posledních propočtů je jich téměř padesát. Padesát evangelií, která si nikdy nebudeme moci přečíst… A to jsou jen ta, o nichž víme. A přesto považujeme knihu, kterou nám předložili, za jedinou pravou. Řídí se jí skoro všechny aspekty našeho života. Cituje se z ní v Senátu při rozhodování, zda jít či nejít do války a zda žena má či nemá právo na potrat. Lidé věří, že obsahuje Slovo Boží. Doslova. Aniž mají sebemenší ponětí, odkud se vzala a jak ji kdo sestavil.“

„A ty ukryté spisy mohou všechno změnit,“ uzavřel Reilly.

Tess přisvědčila. „Neber to na lehkou váhu. Tohle nejsou pouhé zlomky jako Svitky od Mrtvého moře ani náhodná sbírka kodexů jako ty z Nag Hammádí. Jde o kompletní knihovnu evangelií a raných křesťanských spisů, Seane. Datovanou, zdokumentovanou, úplnou a původní, nejen o pouhé překlady překladů – o autentický, nefalšovaný obraz nejrůznějších náhledů na Ježíšův život a učení. Mohlo by to přivodit zásadní převrat ve způsobu, jak Ježíše i jeho mýtus chápeme – a já mám za to, že by to tak dopadlo. Jsem totiž skálopevně přesvědčená, že skutečné Ježíšovo učení se podstatně lišilo od toho, co se nám od časů nikajského koncilu předkládá. Jak jinak by bylo možné, že z jeho poselství o nesobec-kosti a dobrovolné chudobě – poselství, jehož cílem bylo pozvednout chudé a utlačované – se v Římě stalo náboženství boháčů a mocných? Jak by to bylo možné, kdyby nebylo zdeformováno, aby se hodilo k novému účelu?“

„Stalo se náboženstvím císaře,“ vzpomněl si Reilly na Hosiův dopis.

„Přesně tak. Nezapomínej, co se na nikajském koncilu ve skutečnosti odehrálo. Císař – nikoli papež – svolal nejvlivnější kněze a biskupy z celé říše, posadil je do jedné místnosti a nařídil jim vyřešit všechny rozpory a přijít s doktrínou, která se stane oficiálně přijímanou verzí křesťanství. Císař, ne papež. Král-válečník, vladař, mesiáš – v nejvlastnějším významu toho slova. Muž, který právě porazil své protivníky a ujal se vlády nad rozdělenou zemí. Muž, který potřeboval podniknout něco nesmírně účinného, aby sjednotil odlišné části své říše. A my máme možnost objevit texty, které vyřadil – jiné verze toho, co říkal a činil Ježíš, verze, o nichž podle Konstantina a církevních Otců nemáme nic vědět.“

Oči jí zářily. „Musíme je najít,“ naléhala. „Je to neuvěřitelný, naprosto zásadní klíč k našim dějinám, i když může mít drtivý dopad. Musíme je najít a postarat se, aby se s nimi správně naložilo. Ty spisy mohou zodpovědět spoustu otázek lidem, kteří se s pravdou dokáží vyrovnat, ale jiným mohou ublížit, a těch je víc. Před lety stačil jeden řádek, jeden jediný řádek ze zlomku údajně starší, tajné verze evangelia svatého Marka, aby vyvolal obrovský poprask. Stojí v něm totiž, že Ježíš strávil celou noc tím, že ‚vyučoval v tajemství království Božího‘ mladíka, jenž ‚nesl plátno přes své nahé tělo‘… se všemi konotacemi, které to vyvolává. Představ si, co by se strhlo kolem truhel plných alternativních evangelií.“

Reilly se na ni zamyšleně díval a poslouchal ji, ale ještě než skončila, věděl, že domů nepojede. Ještě ne. Napřed udělá všechno, co bude v jeho silách, aby ty truhly našel. Ve špatných rukou by představovaly potenciální zbraň – zbraň masového zoufalství, když se vezme v úvahu, že třetina obyvatel planety jsou křesťané a mnoho z nich pokládá bibli za posvátnou a neomylnou. Potíž byla, že do toho nechtěl zatáhnout FBI ani Vatikán. Posledně z toho nic dobrého nevzešlo. A už vůbec nestál o účast Turků. Ti by jim historické památky, zejména náboženského charakteru, zabavili dřív, než by o ně s Tess stačili zavadit prstem.

Kdepak, jestli se do toho s Tess pustí, musejí jednat sami. Po-hybovat se pod úrovní radaru. Hodně hluboko pod ní. Nejradši hluboko v podzemí.

„Jdu do toho s tebou,“ souhlasil. „Jenže jak? Co ještě můžeme udělat? Skončila jsi přece s pátráním ve slepé uličce, ne? Říkalas, že stopa vychladla.“

Tess už vstala a teď přecházela sem tam, vtělení nervózního nadšení. „To jsem sice říkala, ale… něco nám uniklo. Konrád musel nechat nějaké vodítko, i po smrti. Určitě.“ Oči se jí rozjasnily nápadem. „Musí se nacházet v tom kostele, kde ho pohřbili.“

„Vždyť jsi tam byla. Tvrdilas, že spolu s ním už nic dalšího nepohřbili.“

„Něco tam být musí,“ stála si na svém. „Určitě jsme něco přehlédli. Musíme se tam vrátit.“

52

Tess potlačovala nervozitu a přihlížela, jak Reilly ve snaze propašovat je přes dva četníky hlídající před hotelem nasadil metodu „parní válec“.

S výrazem muže, s nímž nejsou žádné žerty, prohlásil, že během přestřelky ztratil někde v kaňonu svůj BlackBerry, a dal četníkům nekompromisně najevo, že se pro něj stůj co stůj musí vrátit a najít ho, protože obsahuje důvěrné materiály FBI. Při první známce odporu přitvrdil. Naznačil jim, že jestli mu budou bránit, je na obzoru diplomatický incident první třídy, protože pokud se do kaňonu nevrátí okamžitě on sám, zaplaví celé okolí americké oddíly, aby ztracený poklad plný státních tajemství zachránily.

Finta zabrala. Za dvacet minut je hotelový mikrobus vyložil na plácku u ústí kaňonu. Ještě pořád tam stál policejní humvee. Je-diným dalším autem na parkovišti byl zaprášený Jeep Cherokee, chmurná připomínka Abdülkerima, jehož život skončil v krvi.

Brzy dorazili ke skalní homoli, u níž historika zasáhly osudné střely. Do jemné porézní skály kolem vchodu do jeskynního obydlí se vsákly krvavé stříkance; už zhnědly, takže vypadaly jako památka na dávnou minulost. Okolí nestrážily policejní hlídky ani žlutá páska, nepobíhali tu žádní kriminalisté ohledávající místo činu. Nebylo to třeba, protože všechno bylo nad slunce jasnější. Jestli Íránce někdy dopadnou, soudu se nedožije.

Když procházeli kolem, Tess zamrazilo. Dolehla na ni vzpomínka na výraz hrůzy v Abdülkerimově tváři, když se mu do těla zaryly kulky. Znali se krátce, vlastně skoro vůbec… Uvědomila si, že o něm nic neví, dokonce ani to, jestli byl ženatý a měl děti. A teď je mrtvý. Pár hodin poté, co se seznámili.

Vyšplhali nahoru do kostela. Tess baterkou vypůjčenou z hotelu posvítila na nástěnnou malbu v apsidě a pak Reillyho odvedla dolů do krypty. Když vešli do pohřební komory, znovu se zachvěla. Nic se tu nezměnilo. Ocitnout se tu znamenalo prožít to všechno znovu. Jako by pozorovala samu sebe v 3-D filmu a ústředním bodem té strašidelné reprízy byla Abdülkerimova ustaraná tvář.

Reilly to vycítil. „Není ti nic?“ zeptal se.

Zahnala skličující vzpomínku a zavrtěla hlavou. Ukázala na Konrádův otevřený hrob. Vedle se ještě pořád povalovaly střepy rozbitého hrnce, všechno přesně tak, jak to zanechali.

Reilly se rozhlédl kolem. „Co ty ostatní hroby?“

Přejela kuželem světla nápisy na stěnách. „Církevní starší a donátoři.“

„Třeba je něco schované v nich.“

„Třeba,“ přitakala, ale znělo to pochybovačně. „Museli bychom je vykopat, abychom to zjistili. Ale kdyby do nich někdo ukryl Hosiovy knihy, určitě by tu nechal nějaké upozornění, nějaké vodítko. Jinak by zůstaly pohřbené navěky. Jenže tady jsou jen samá jména a žádné nevypadá nepatřičně.“

„No dobře. Takže máme nástěnnou malbu a tuhle kryptu. Ještě něco dalšího?“

Tess zavrtěla hlavou. „Než jsme odešli, prohledali jsme zbytek kostela. Nikde nic.“ Ještě než to dořekla, na něco si vzpomněla – na něco, co ji napadlo, když se v hotelu připojila k internetu a překládala Hosiův dopis. „Ale ta nástěnná malba…“

Jako v transu ho odvedla zpátky do apsidy. Zadívala se znovu na obraz a posvítila baterkou na řecká písmena nad ním.

„Je to zvláštní,“ zamumlala spíš sama pro sebe. „Najít súfijské verše tady, v kostele.“

„Súfijské…?“

„Je to mystická forma islámu,“ vysvětlovala. „V Turecku je velmi rozšířená. Nebo aspoň bývala, než ji ve dvacátých letech zakázali.“

„Nevykládej – muslimské verše v křesťanském kostele?“

„Nejsou čistě muslimské. Súfismus je jiný. Natolik jiný, že skalní muslimové jako například naši drazí saúdští spojenci a Tálibán jeho stoupence považují za nebezpečné kacíře a postavili je mimo zákon. Bojí se jich, protože súfismus je velmi pacifistický, tolerantní a liberální – a nestaví na modlitbách. Soustředí se na osobní prožitek, na hledání vlastní cesty k Bohu a na dosažení duchovní extáze. Rúmí, mystický básník, který tuhle báseň napsal, je jedním z jeho zakladatelů. Hlásal, že súfismus je otevřen lidem všech náboženství a že hudba, poezie a tanec jsou cestami k otevření rajských bran a dosažení Boha – Boha, který není bohem trestů a odplaty, ale bohem lásky.“

„Sympatické názory,“ usmál se Reilly.

„Ano. Proto je tak oblíbený. Ohromně oblíbený. Někde jsem četla, že Sarah Jessica Parkerová cvičí při rokenrolovém zhudebnění jeho básní aerobik. Hnutí New Age si z něj udělalo svého guru, i když úplně nedocenilo intenzitu a hloubku jeho děl. Ale není divu, že lidem imponuje, jelikož psal věci jako Mé náboženství je žít láskou. Musíš uznat, že na muslimského kazatele z třináctého století je to dost radikální.“

„Chápu, proč Arabové nechtějí, aby se jeho učení šířilo.“

„Je to hrozná škoda. Obrovská. Zrovna teď by se takové poselství hodilo víc než kdy jindy.“

Reilly se znovu zadíval na fresku. „No dobře, ale ať byl kacíř nebo ne, pořád tu máme zčásti muslimský verš na stěně tisíc let starého kostela. Jak říkáš, je to hrozně zvláštní. Co tam stojí?“

„Abdülkerim nám to přečetl.“ Posvítila na řecký nápis nad obrazem a zopakovala, jak ho historik přeložil. „Trpíš-li bolestí, jak ruka, do níž se v bitvě zaťal meč, považuj tělo své za pouhý háv. Strastiplné hrdinské skutky muže a ženy vznešenými jsou v očích pláteníkových, kde kochají se derviši lehkým vánkem ducha.“

Reilly pokýval hlavou. „Ruka, do níž se v bitvě zaťal meč. Tak proto. Moc básní s podobným veršem určitě není.“

„To není. Jenže Rúmí zemřel roku 1273. Napsal svou báseň dávno předtím, než Konrád přišel o ruku.“

Reilly se zamyslel. „Co se těmi verši vůbec myslí?“

„Vlastně nevím. Mám tu i zbytek té básně, stáhla jsem si ho z internetu.“ Tess vytáhla z batohu několik potištěných stránek a našla tu správnou. „Poslouchej. Jmenuje se ‚Lehký vánek‘. Stojí v ní: Trpíš-li bolestí, jak ruka, do níž se v bitvě zaťal meč, považuj tělo své za pouhý háv. Strastiplné hrdinské skutky mužů a žen jeví se nicotné a jalové dervišům, kteříž se kochají lehkým vánkem ducha…“ Zarazila se a překvapeně svraštila čelo. „Počkej moment. Tady je to trochu jinak než na zdi.“

„Přečteš mi to ještě jednou?“

Tess se soustředila na řecký text a porovnávala ho s vytištěným. „Na zdi se píše, že hrdinské skutky jsou ‚vznešené‘, a ne ‚nicotné a jalové‘. A jsou to skutky ‚muže a ženy‘, ne ‚mužů a žen‘ obecně. I zbytek se liší.“ Na chvilku se odmlčela a porovnávala verše. „Ten, kdo tohle psal, se pokoušel něco naznačit.“ Dech se jí zrychlil. „Možná prozradit, kde je zbytek těch truhel.“

„Výsledek Konrádových ‚strastiplných hrdinských skutků‘?“ zeptal se Reilly.

„Nejen Konrádových. Mluví se tam o skutcích ‚muže a ženy‘. Že by se to týkalo Konráda a nějaké ženy?“ Hluboce se zamyslela. „Měl s sebou nějakou ženu? A jestli ano, kdo to byl?“

„Počkej, copak templáři nebyli mniši? Neskládali slib cudnosti a podobně?“

„Myslíš celibát. Ano, žili v celibátu. Do jejich světa neměly ženy přístup.“

„A na to kývli dobrovolně? V dobách, kdy neměli televizi se zábavními kanály?“

Ignorovala ho a zabrala se do přemýšlení. Pak vytáhla z kapsy pero a přepsala verzi z fresky na papír vedle vytištěného znění původní básně.

Znovu je porovnala. „Dejme tomu, že změny jsou úmyslné. Že na něco odkazují. Takže ten, kdo to psal, změnil skutky z ‚nicotných a jalových‘ na ‚vznešené‘. Co když tím mínil záchranu knih z Nikaje a jejich převoz do bezpečí?“

„Pokračuj.“

Najednou se jí v hlavě rozbřesklo. Ten pocit milovala – pocit, že se strefila do černého a že to bezpečně ví. „Ty skutky nejsou nicotné a jalové, jsou vznešené. Pro ‚pláteníka‘. Někde, kde se ‚kochají derviši lehkým vánkem ducha.‘“

„Napjatě poslouchám,“ ujistil ji Reilly.

„Co když nám to prozrazuje, kdo se o ně postaral?“

„Ten pláteník?“

„Pláteník odněkud, kde žijí derviši.“

„To znamená…“

„Samozřejmě z Konye.“

Reilly pokýval hlavou. „Já to tušil.“

„Nepovídej. Vždyť ani nevíš, kdo jsou derviši.“

Nasadil hluboce kajícný výraz. „Stydím se do hloubi duše.“

„Pojmenování derviš označuje člena súfijského bratrstva, ty neandertálče. Nejslavnější jsou Rúmího následovníci. Říká se jim tančící dervišové, protože při svých rituálech víří dokola jako dětská káča, aby se dostali do stavu podobného transu. Umožňuje jim plně se soustředit na boha, jehož nosí v sobě.“

„Na boha v sobě,“ zopakoval Reilly už vážným tónem. „To mi připomíná gnostiky, tobě ne?“

Tess povytáhla obočí. „Máš pravdu.“ Věnovala mu uznalý pohled. „Možná nakonec nejsi tak úplný neandertálec.“ Zamyslela se nad tím. Duchovním obsahem si ta dvě hnutí byla skutečně podobná. Na chvilku tu úvahu odsunula stranou a řekla: „Rúmí a jeho bratrstvo měli základnu v Konyi. Rúmího tam pohřbili, nad jeho hrobkou je dnes velké mauzoleum.“ V duchu byla před slovy o kus napřed. „Konya. Musí to být v Konyi.“

„Konrád zemřel tady. Konya… Jak je odtud daleko?“

Tess se snažila vzpomenout, co říkal Abdülkerim. „Pár set kilometrů směrem na západ.“

„Tehdy to byl pořádný kus cesty. Jak by se tam ty knihy dostaly? Kdo by je tam odvezl?“

„Možná ten samý člověk, který napsal tohle,“ ukázala na řecká písmena na zdi. Myšlenky jí při hledání odpovědí opět uháněly rychleji, než je stačila formulovat. „Ale Konya tehdy byla – a dodnes je – súfijská. Jestli tam Hosiovu tajnou knihovnu odvezli, musel to udělat někdo, kdo měl k súfíjům blízko – anebo k nim možná sám patřil.“

„Patřil nebo patřila,“ poopravil ji Reilly. „Muž a žena, nezapomínej. Nemohla by tím súfím být ta naše záhadná žena?“

„Mohla. V súfismu jsou si muži a ženy rovni. Ženy byly duchovními vůdkyněmi mnoha súfijských svatých.“ Chvíli o tom přemýšlela a pak prohlásila: „Budeme tam muset zajet. Podívat se do Konye.“

Reilly neskrýval hluboké pochybnosti. „Ale jdi, přece si vážně nemyslíš, že…“

„Tu báseň někdo pozměnil úmyslně, Seane. A namouduši věřím, že naznačuje, že Hosiovu tajnou knihovnu svěřili do opatrování nějakému súfijskému pláteníkovi v Konyi,“ stála si na svém. „Tam musíme začít.“

„Jak?“

„V téhle části světa se řemeslo často dědí z generace na generaci. Musíme najít pláteníka, jehož předek patřil k Rúmího bratrstvu.“

Reilly se ani teď netvářil přesvědčeně. „Fakt si myslíš, že vypátráš rodinu, ve které plátenická tradice sahá sedm set let do minulosti?“

„Aspoň se o to pokusím,“ odbyla ho. „Anebo máš lepší nápad?“

53

Slunce zapadalo a na nebi se začínaly objevovat první hvězdy, když Reilly s Tess vystoupili z taxíku v srdci jednoho z nejstarších lidských sídel na zeměkouli.

Z každého kamene v Konyi dýchá historie. Podle legend byla prvním městem, které se vynořilo z vod po potopě světa, a archeo-logické nálezy dokazují, že její okolí je nepřetržitě osídleno lidmi už deset tisíc let, od neolitu, kdy se tu usadily první kmeny. Po roce 53 tu údajně třikrát kázal svatý Pavel a založil slávu města, která vyvrcholila ve třináctém století, kdy se Konya stala hlavním městem Seldžuckého sultanátu – tedy v době, kdy byla domovem Rúmího a jeho dervišského bratrstva. Od oněch časů doznala značného úpadku, ale dodnes je sídlem druhé nejnavštěvovanější památky v Turecku. Rúmího mauzoleum, Yeşil Türbe neboli Zelená hrobka, je duchovním centrem súfijské víry a každoročně do něj přichází přes dva milióny turistů, aby velkému mystikovi složili hold.

A právě tam se Tess rozhodla začít se svým pátráním.

Věděla, že to nebude snadné. Súfismus je v Turecku dodnes za--kázán. Není kam se zajít zeptat, alespoň ne otevřeně. Súfijská duchovní shromáždění se konají v přísném soukromí, vskrytu před nezvanýma očima. Těm, kdo by zákaz porušili, hrozí vězení.

Súfismus byl postaven mimo zákon roku 1925, krátce poté, co otec moderního Turecka Kemal Atatürk vykřesal z popela nábožen-sky založené Osmanské říše republiku. Ve snaze dokázat, že se jeho nová země přiblíží Západu a stane se přísně sekulární, vztyčil mezi vládou a náboženstvím neprostupnou zeď. Súfijská bratrstva, jež měla značný vliv na nejvyšší vrstvy osmanské společnosti včetně vládnoucích, musela zmizet. Byla zrušena a z většiny jejich modliteben se staly mešity. Veřejné rituály byly zakázány, protože je Atatürk a jeho vláda pokládali za zpátečnictví a za brzdu na cestě k modernizaci inspirované Západem, o niž usilovali. Totéž platilo o výuce tradic. Jediným viditelným projevem súfismu v zemi zůstala představení folklórního tance sema – vířivého rituálního tance Rúmího následovníků, který se paradoxně stal jedním z hlavních turistických symbolů země. Úřady je neochotně povolily teprve v padesátých letech poté, co o to požádala zvědavá žena jistého amerického diplomata, která je toužila zhlédnout. A tak se stalo, že velkorysou súfijskou víru zakázaly fundamentalistické režimy v zemích dále na východ – například Saúdská Arábie a Afghánistán – s odůvodněním, že je kacířsky liberální, a zároveň i pokrokové Turecko z přesně opačného důvodu.

Z moře přísných plnovousů a pevně utažených ženských šátků bylo zřejmé, že Konya je velmi zbožné a konzervativní místo. S domorodci kontrastovali stejně početní Zápaďané ve všedním letním oblečení a obě společenstva se bez zábran proplétala a mísila. Tess a Reilly se přidali k proudu poutníků ze všech koutů světa – mužů i žen, starých i mladých –, kteří mířili ke svatyni. Před nimi se tyčila velká šedá stavba s nezaměnitelnou špičatou věží z tyrkysových dlaždic. Ve středověku to bývalo Rúmího duchovní útočiště, kde spolu se svými žáky žil a meditoval. Dnes budova nad jeho hrobkou, kde odpočívá se svým otcem a dalšími súfijskými svatými, slouží jako mauzoleum.

Tess a Reilly prošli s davem poutníků velkým klenutým portá-lem dovnitř. Ve většině sálů se nacházela dioramata s figurínami súfíjů v tradičních pózách a úborech před malovaným pozadím – neživotné nápodoby nyní zakázaných rituálů, prchavá připomínka nepříliš dávné, násilně přerušené tradice.

Tess objevila stánek s brožurkami v různých jazycích a vzala si anglickou. Zatímco procházeli mezi vitrínami, pročítala si ji. Reilly si všiml, že tu a tam přikyvuje.

„Copak?“ zeptal se.

„Rúmího dílo. Poslouchej: Hledal jsem Boha mezi křesťany a na kříži, a nenalezl Ho. Zašel jsem do prastarých svatostánků, ani stopy tam po Něm nebylo. Vešel jsem do jeskyně Hira a poté dlouho putoval, leč Boha jsem nenalezl. Pak hledat jsem šel do Káby, mezi staré i mladé; Boha tam nebylo. Konečně jsem pohlédl do vlastního srdce a tam jsem Ho spatřil; tam a nikde jinde.“

„Odvážný chlapík,“ poznamenal Reilly. „Žasnu, že mu neusekli hlavu.“

„Naopak; sem do Konye ho pozval sám seldžucký sultán. Rú-mího názory mu nevadily a zrovna tak mu nevadili ani křesťané v Kappadokii.“

„Po Seldžucích se mi začíná stýskat.“

Tess pokývala hlavou a v duchu zabloudila do rajských končin možných alternativních světů. „Čím víc o tom přemýšlím, tím víc si uvědomuji, kolik společného měla súfijská víra s tím, oč usilovali templáři. Ti i oni viděli v náboženství prvek, který by měl lidi sbližovat, a ne rozdělovat.“

„Stoupenci súfismu aspoň neshořeli na hranicích.“

„Neměli krále, který by prahl po zlatu v jejich pokladnici.“

Prošli dveřmi do velkého sálu, kde je pohřben sám Džaláleddín Balchí Rúmí – Mevlána neboli Mistr. Obrovský prostor bral dech; stěny pokrývaly mistrovské pozlacené kaligrafické řezby, strop zaplňoval ohromující kaleidoskop arabesek. Uprostřed stála hrobka. Byla ohromná a majestátní, zakrýval ji zlatě vyšívaný přehoz a vévodil jí obří turban.

Zůstali stát vzadu a pozorovali poutníky, jak se se slzami v očích dotýkají čelem stříbrného schodu u paty hrobky a líbají ho. Jiní postávali kolem a pročítali si básníkova slova, někteří v duchu, jiní mezi sebou navzájem. Obličeje jim zářily štěstím. Sálem se nesl tlumený šum hlasů a vládla v něm uctivá atmosféra, která připomínala spíš návštěvu fanoušků u hrobu velkého básníka než shromáždění poutníků prožívajících náboženské vytržení. Přesně toho se Tess bála. Jak to tak vypadalo, v tomhle prostředí se těžko dopídí něčeho, co by jí pomohlo najít vytouženou plátenickou rodinu – tedy pokud vůbec existuje. Potřebovala by se vyptávat, jenže netušila koho.

Opustili mauzoleum a kráčeli širokou třídou do starého města. Obchody, kavárny a restaurace byly plné místních lidí i turistů, na travnatých pláccích si hrály děti. Z města dýchal poklid, který Tess i Reillymu tolik chyběl.

„Možná bychom měli najít radnici,“ navrhla Tess. Šla pomalu a váhavě, ruce zklamaně založené na prsou. „Prostě nějakou instituci, kde vedou matriku.“

„Anebo se mrknout do Zlatých stránek, jestli tam pláteníci nemají vlastní rubriku,“ utrousil Reilly.

„Nech si ty vtípky.“ Tess neskrývala špatnou náladu.

„Proč vtípky? Myslím to vážně.“ Soucitně se zašklebil. „Potíž je v tom, že nám kapku brání jazyková bariéra.“

„Jediní dervišové široko daleko jsou ti, co pořádají představení pro turisty. Jsou na cizince zvyklí. Třeba mezi nimi najdeme někoho, s kým se domluvíme. A třeba ho přesvědčíme, aby nás představil nějakému súfijskému staršímu.“

Reilly ukázal prstem na dům o kus dál. „Pojď se zeptat tamhle.“

Tess se ohlédla. Visela tam cedule s anglickým nápisem ICONIUM TOURS a pod tím menšími písmeny „Turistická kancelář – okružní jízdy po Konye“.

„Mohu vás dnes večer dostat na semu,“ prohlásil s nakažlivým nadšením majitel turistické kanceláře, družný padesátník jménem Levant. „Je to úžasná podívaná, bude se vám líbit. Máte rádi Rúmího poezii, viďte?“

„Moc,“ usmála se trochu křečovitě Tess. „Ale bude to opravdový náboženský obřad, nebo jen“ – opovržlivě třepla rukou – „podívaná pro turisty?“

Levant na ni zkoumavě pohlédl. Zdálo se, že se ho to dotklo. „Každá sema je skutečný náboženský obřad. Derviši, kteří tam budou tančit, ji berou velmi vážně.“

Tess ho obdařila odzbrojujícím úsměvem. „Jistě, nemyslela jsem to ve zlém.“ Nadechla se a hledala správná slova. „Víte…, jsem archeoložka a snažím se porozumět jednomu svému nálezu. Staré knize. Píše se v ní o jistém pláteníkovi, žil před několika staletími.“ Hrábla do kapsy a vytáhla zmačkaný kousek papíru. „Nějaký kazzaz, bezzaz, derzi nebo çukacı,“ zápolila s výrazy pro výrobce a prodavače látek, které jí ve spěchu načmáral taxikář. S posledním si nevěděla rady, a tak ho Levantovi ukázala; ostatní dokázala jakžtakž přečíst, protože Atatürk při další ze svých zásadních reforem nařídil vzdát se arabského písma a zavést jako oficiální způsob přepisu turečtiny latinku. „Ten pláteník prý byl derviš odtud z Konye. A nejspíš měl ve svém bratrstvu významné postavení. Vím, že je to citlivé téma, ale… neznáte náhodou někoho, kdo by o něm mohl něco vědět, nějakého znalce historie zdejších dervišů?“

Levant ochladl a ve tváři se mu objevil ostražitý výraz.

„Nejsem tu oficiálně,“ dodala Tess na uklidněnou. „Zajímám se o to čistě sama za sebe. Snažím se pochopit do hloubky tu knihu, kterou jsem objevila, to je všechno.“

Levant si zamnul bradu a pohladil si počínající pleš. Zadíval se na Reillyho, jako by se snažil odhadnout i jeho. Reilly mlčel, ani nedutal, a snažil se vypadat pokud možno krotce a mírumilovně. Turek se vrátil pohledem k Tess, naklonil se k ní a nasadil spiklenecký tón.

„Mohl bych vás večer vzít na soukromý dhikr, súfijský obřad připomínání Boha,“ nadhodil. „Ale pochopte – je to velmi soukromá záležitost. Neformální. Setkání přátel, aby se společně…,“ krátce se odmlčel, „poklonili životu.“ Zadíval se jí do očí a čekal, jestli pochopí.

Přikývla. „Myslíte, že tam bude někdo, kdo by mi pomohl?“

Levant pokrčením ramen naznačil snad. Ale to jeho snad působilo velice slibně.

Tess se usmála. „V kolik hodin?“

Súfijský starší jim moc nepomohl.

Obřad sám o sobě byl fascinující. Konal se v prostorném obývacím pokoji velkého starého domu. Derviši, tucet mužů a žen, v transu nekonečně dlouho vířili s široce rozepjatýma rukama, s pravou dlaní vytočenou vzhůru, aby přijímala požehnání nebes, a levou směřující dolů, aby požehnání přenesla na zem. Kroužili při jemné hypnotizující hudbě bubínku a třtinové flétny – Rúmího milované ney, božského dechu, jenž všemu propůjčuje život. Sedící stařec, jejich duchovní vůdce, je doprovázel opakovanou recitací jména Božího; právě tato část obřadu je nejpřísněji zakázána. Ale do domu nikdo nevtrhl a nepozatýkal přítomné. Jak to tak vypadalo, časy se mění.

Jenže súfijský starší jim moc nepomohl – vlastně jim nepomohl vůbec. Jeho vnuk přetlumočil Tess, že neví o žádných plátenících, soukenících nebo obchodnících s látkami, kteří se kdysi vyskytovali mezi významnými derviši, a nezná ani žádné, kteří by jimi byli dnes. Tess a Reilly poděkovali za pohostinnost a odkráčeli najít hotel, ve kterém jim Levant zamluvil nocleh.

„Neměla jsem se nechat tak unést,“ posteskla si Tess. Byla celá schlíplá a připadala si vyždímaná jako citrón. „V Konyi byla spousta bratrstev už tenkrát. Asi se nedalo čekat, že se rovnou trefíme na to správné, co?“ Povzdychla si. „Tohle bude na dlouhé lokte.“

„Nemůžeme tu zůstat,“ namítl Reilly. „Chtějí, abych se vrátil do New Yorku. A vždyť ani nemáme do čeho se převléct a čím si vyčistit zuby. Měj rozum. Tohle je holé bláznovství. Ani nevíme, jestli tu ty knihy vůbec jsou.“

„Já to nevzdám. Vždyť jsme teprve přijeli. Musím zajít na víc obřadů, promluvit si s víc lidmi.“ Zaklínila se do něj pohledem. „Já prostě musím, Seane. Jsme tak blízko – cítím to v kříži. Nemůžu to nechat plavat. Musím to dotáhnout do konce. Ty si jeď. Já tady zůstanu.“

Reilly zavrtěl hlavou. „Je to příliš nebezpečné. Pořád se tu někde potuluje ten parchant. Nenechám tě tady samotnou.“

Tess se zatvářila kysele. Na Reillyho obavách něco bylo.

„Máš pravdu, já vím,“ připustila. Nevěděla, co si počít.

Reilly ji objal kolem ramen. „Nic si z toho nedělej. Pojď, jdeme najít ten hotel. Jsem úplně groggy.“

Došli do čtvrti bazarů, zeptali se na cestu a loudali se uličkami tržiště, které si rozlohou nezadalo s hangárem. Navzdory pozdní hodině kypělo životem. Vzduchem se linuly nejrůznější vůně z pestrobarevných pyramid ovoce a zeleniny, hrnců čerstvě uvařené rajské omáčky dolmates salçasi, obrovských pytlů cukrové řepy a koření všech barev. Všem těm plejádám chutí kralovali muži ve vzorovaných čapkách, stařeny zavinuté do pestrobarevných šátků a chlapci vnucující kolemjdoucím sirupovitý sladký čaj. Zvlášť stánku, kde prodávali kebab a jogurtový nápoj s mátou, se nedalo odolat. Tess s Reillym za celý den skoro nevzali do úst.

„Nemohl bys tu přece jen zůstat ještě pár dní?“ doprošovala se Tess. Z představy, že má odjet domů a vzdát se dalšího pátrání, se jí svíral žaludek skoro stejně jako z pomyšlení, že tu zůstane sama.

„Pochybuju.“ Reilly zahodil prázdný obal od jídla do přetékající popelnice a dopil. „Budu mít až nad hlavu vysvětlování, co se stalo v Římě.“

„Řím…“ Tess pohodila hlavou. Připadalo jí to jako dávnověk.

„Vždyť ani nevědí, kde teď jsme. Musím jim zavolat a zjistit, kdy pro nás pošlou, a zeptat se, jestli by nás nemohli vyzvednout přímo odsud. Navíc domů chci. Tady nejsem moc platný. Potřebuju se vrátit do práce a koordinovat zpravodajské a pátrací akce, abychom toho zmetka neprošvihli, až se zase někde vynoří.“ Položil Tess ruce na ramena a přitáhl si ji k sobě. „Neboj se, to přece neznamená, že to musíš úplně zabalit. Máme tu kontakt – toho agenta z turistické kanceláře. Můžeš mu z New Yorku zavolat a nechat obíhání na něm. Beztak se na to hodí líp. Zaplatíme mu. Vypadal šikovně a ochotně. A jestli něco objeví, zaletíme si sem znova.“

Tess neodpověděla. Ve tváři se jí objevil zaujatý výraz. Pozorovala něco za jeho zády. Reilly si ji zkoumavě změřil, otočil se a uviděl, na co se dívá. Byl to obchod s koberci. Plešatý obtloustlý chlapík právě uklízel z chodníku reklamní poutač. Zdálo se, že zavírají.

„Popadla tě nákupní horečka?“ zeptal se Reilly. „Při tom všem, co se děje?“

Tess se zatvářila vyčítavě a ukázala na nápis nad obchodem. Stálo na něm „Koberce kilim a kismet“ a pod tím „Tradiční řemeslnická dílna“.

Reilly pořád nechápal.

Tess ukázala na vývěsní štít ještě jednou, tentokrát s potutelným výrazem nabádajícím podívej se pořádně.

Podíval se. A uviděl to.

Menšími písmeny, až dole. Vedle telefonního čísla. Jméno. Nejspíš jméno majitele. Hakan Kazzazoglu.

Kazzazoglu.

První část slova poznával, ale nepojila se s tím, co by čekal. Nikde neviděl žádné látky. „Je to obchod s koberci,“ poznamenal udiveně. „A co to ‚oglu‘?“

„Běžná přípona tureckých příjmení,“ vysvětlila Tess. „Znamená ‚syn‘ nebo ‚potomek‘.“

To už mířila k obchodu.

54

Jak Tess vydedukovala, prodavač koberců byl opravdu potomkem výrobců látek. Tess vůči němu ve svém zoufalství byla otevřenější než předtím vůči súfijskému staršímu a vyložila mu, že narazila na staré biblické rukopisy a snaží se dopátrat jejich původu. Po chvilce váhání dokonce sáhla do batohu a jeden z nich mu ukázala. Bohužel jí nepomohl o nic víc než duchovní vůdce dervišů.

Ne že by snad před otázkami uhýbal nebo se choval nevlídně. Upřímně se rozpovídal o své rodinné historii a připustil, že je súfí, ale zdálo se, že naprosto netuší, o čem to Tess mluví.

Tess se nenechala odradit. Byla si skálopevně jistá, že je na správné stopě. Nehledají přece nutně zrovna pláteníka a plátenický obchod. Důležité je to jméno; jeho nositel dnes může provozovat jakékoli řemeslo a obchodovat s čímkoli. V tom ohledu byl obchodník s koberci nápomocný. Sepsal jí seznam všech dalších lidí s příjmením Kazzazoglu, o kterých věděl, i s místy, kde je hledat. Bylo jich přes tucet a živili se kdečím, od dalších obchodníků s koberci až po hrnčíře a dokonce jednoho zubaře. Připsal jí na papírek ještě několik dalších příjmení odvozených od jiných tureckých výrazů pro prodavače nebo výrobce látek, které už slyšela od taxikáře.

Tess a Reilly mu poděkovali a obchodník za nimi zamkl obchod.

Tess ožila. „Nemůžeme odjet,“ zamávala seznamem Reillymu před nosem. „Dej si říct. Vyždímej z šéfů ještě aspoň den – jeden jediný den. Nakukej jim, že máme stopu k tomu Íránci. Něco si určitě vymyslíš.“

Unaveně si promnul oči a podíval se na ni. Jejímu nakažlivému elánu těžko odolával i ve své nejlepší formě. Po všem, čím si v několika posledních dnech prošel, byl bez šance.

„Zlobíš, potvůrko,“ postěžoval si.

„Příšerně,“ uculila se a táhla ho za sebou k hotelu.

Reilly nalil Aparovi čistého vína. Vylíčil mu, k čemu se chystají, a vymyslel pro něj neurčitou historku o nové stopě, kterou má naservírovat šéfovi. Nazítří vyrazili s Tess časně ráno z hotelu a strávili den obcházením adres, které jim sepsal obchodník s koberci.

Všichni, s nimiž se dali do řeči, byli nesmírně milí a vstřícní. Při každé další návštěvě bylo pro Tess čím dál jednodušší mluvit otevřeně a bez zábran ukazovat oba kodexy. Jenže všechna snaha vyšla naprázdno. O ukrytých starodávných knihách nikdo nic nevěděl, a pokud ano, nechal si to pro sebe a zdatně předstíral nevědomost.

K večeru jim zbyla na seznamu poslední adresa. Byl to krámek s hrnčířským zbožím a keramikou. Za výlohou nabízel úžasně rozmanitý sortiment pestrobarevných, nádherně zdobených kachlí, talířů a váz. Provozoval ho obtloustlý srdečný čtyřicátník s jemným hlasem a hustými tmavými řasami, který by od hodiny mohl dělat reklamu značce Maybelline, kdyby se rozhodla vyjít na trh s pánskými řasenkami. Příjemně se bavili asi deset minut; přispělo k tomu i to, že v obchodě jinak byla jenom majitelova dospívající dcera, která podědila otcovy řasy, ale ne jeho tloušťku a byla by pro Maybelline sázkou na jistotu, a shrbená stařenka, kterou jim obchodník představil jako svou matku. Ani u ní nepadly Tessiny dotazy na úrodnou půdu.

Majitel obchůdku a jeho matka sice Tess nijak nepomohli, ale při pohledu na vzácné rukopisy se v nich stejně jako ve všech ostatních probudil zájem. Stařena se přišourala a tiše se optala, jestli by si kodex směla prohlédnout zblízka. Tess jí ho podala. Žena ho jemně otevřela, podívala se na první stránku a prolistovala několik dalších.

„Je krásný,“ prohlížela si ho. „Jak je asi starý, co myslíte?“

„Zhruba dva tisíce let,“ odpověděla Tess.

Stará paní uctivě pokývala hlavou, zaklapla kodex a lehounce pohladila jeho zpuchřelé desky. „Musí asi mít velkou cenu, viďte?“

„Nejspíš ano,“ přisvědčila Tess. „Ale tak jsem o tom nikdy nepřemýšlela.“

Stařenu to zřejmě překvapilo. „Copak to neděláte kvůli tomu? Vy ho nechcete prodat?“

„Ne. Kdepak.“

„Tak proč?“

„Vlastně ani nevím,“ odvětila Tess. „Tahle evangelia a všechna ostatní, která snad ještě někde existují, jsou součástí naší historie. Měli bychom je prostudovat, přeložit, určit jejich stáří. A pak bychom měli jejich obsah zpřístupnit každému, koho zajímá, co se tehdy ve Svaté zemi dělo.“

„Toho byste dosáhla, i kdybyste je prodala muzeu,“ stála si na svém stará paní a v očích se jí potutelně zablýsklo.

Tess se pousmála. „Určitě ano. Jenže o to mi nejde a nikdy nešlo. A tyhle knihy“ – natáhla ruku a vzala si od ní kodex zpátky – „už stály hodně lidského utrpení. To nejmenší, co mohu udělat, je, že se postarám, aby bolest a žal všech těch lidí nepřišly nazmar. Ty kodexy jsou jejich dědictvím právě tak jako dědictvím všech ostatních.“

Žena chápavě sklonila hlavu. „Je mi líto, že vám nemůžeme pomoci.“

Tess uklidila starobylý svazek zpátky do batohu. „To nic,“ řekla. „I tak děkuju za váš čas.“

Už nebylo o čem dál mluvit; řeč se stočila k dekorativní keramice, kterou rodina vyrábí, a k výhodným slevám a Tess s Reillym nenápadně vyklidili pole.

Nechali tři generace rodiny Kazzazogluovy zavřít krámek a vykročili do tichého večera. Do hotelu to měli kousek, slabých deset minut chůze. Byla to obyčejná středně velká budova. Moderní, třípatrová – typ ubytování, jaký by člověk čekal někde u dálnice. Samá praktičnost, žádný půvab. Nepřijeli sem ovšem na líbánky. Jejich pokoj v nejvyšším patře s okny na hlavní ulici jim nabízel slušnou sprchu a čistou postel a to byl momentálně veškerý půvab, o který stáli. Měli za sebou dlouhý den, poslední ze série předlouhých dní a ještě delších nocí.

Na Tess padly chmury. Uvědomovala si, že její čas vypršel. Zítra odjedou domů s nepořízenou. Už si nemohla nic nalhávat. Políbili se a chvilku zůstali ve zhasnuté místnosti mlčky stát v objetí. Pak Reilly vytáhl mobil a zavolal Aparovi. Tess došla k oknu a pohroužená do myšlenek vyhlížela ven. Město upadlo do spánku, ulice byla liduprázdná. Nalevo od vchodu do hotelu držela noční stráž osamělá pouliční lampa a zalévala popraskaný chodník nevlídným světlem. Jediný pohyb široko daleko pocházel od tria toulavých koček, které prolézaly pod zaparkovanými auty a hledaly odpadky.

Roztržitě je sledovala pohledem a v duchu zabloudila k posledním kočkám, které viděla – v Istanbulu před Patriarchátem krátce poté, co se dozvěděla, že je v Turecku uctívají, protože věří, že nosí štěstí. Při té vzpomínce se otřásla. Tehdy nic dobrého nepřinesly. Zadívala se do dálky přes střechy a koruny stromů a na okamžik si představila, jak sama bez Reillyho bloumá městem. Nebyla to příjemná představa. Ten Íránec je pořád na svobodě, bůhvíkde se potlouká a je vzteky bez sebe. Kdepak, Reilly má pravdu. Věděla, že tu nemůže zůstat. Byl by to holý nerozum a navíc i nezodpovědnost, jelikož na ni doma čeká dcera a matka.

Už se obracela, že se vrátí k Reillymu, a naposledy sklouzla pohledem dolů na ulici a ke kočkám. Zahýbaly za roh do tmavé uličky… kolem osamělé postavy, která tam stála.

Osamělé postavy, která se dívala směrem k Tess.

Tess strnula. Ta silueta jí kohosi připomínala. Přimhouřila oči a zaostřila pohled.

Byla to dospívající dívka.

A ne ledajaká.

Ta dívka z krámku s keramikou.

Nehýbala se. Jen tam stála a dívala se na hotel. Tess navzdory tmě zahlédla, jak se jí blýská bělmo, dva drobounké majáčky v opuštěné ponuré noci.

Setkaly se očima. Tess přejel mráz po zádech. Jako by to dívka vytušila, prudce se otočila a utekla do uličky.

Tess se vyřítila ke dveřím. „Je tu ta dívka z obchodu, je venku a pozoruje nás,“ křikla v běhu na Reillyho, ale to už byla na chodbě.

Seběhla po schodech, vyrazila hlavním vchodem ven na ulici a s Reillym v patách se hnala uličkou. Po dívce nebylo nikde ani památky. Tess doběhla na roh další úzké ulice a rozhlédla se na obě strany. Všude liduprázdno.

„Kam se sakra poděla? Nemohla tak rychle utéct,“ vyhrkla.

„Víš jistě, že to byla ona?“

„Stoprocentně. Dívala se přímo na mě, Seane. Musela nás sledovat, když jsme se vraceli. Proč to dělala?“ Pak si na něco vzpomněla. „Do háje! Ta evangelia. Nechala jsem je v batohu.“

Chtěla se rozběhnout zpátky do hotelu, ale Reilly ji zarazil a přistrčil jí před oči ruksak, který měl přehozený přes rameno. „Uklidni se. Mám je s sebou.“ Bylo to jediné zavazadlo, které si do Konye přivezli. Kromě obou kodexů v něm byla i Reillyho pistole.

Tess spadl kámen ze srdce. „Myslíš, že jí šlo o ně? Že nás sledovala, aby se je pokusila ukrást?“

„Nevím. Možná.“ Reilly se rozhlédl a rychle se zorientoval. „Ten krámek je tímhle směrem,“ ukázal doprava. „Možná běžela tam.“

Tess o tom zapřemýšlela a přitakala. „To dává smysl. Jdeme tam.“

„Proč?“

„Chci vědět, co tu sakra pohledávala.“

55

Najít ten obchod se snáz řeklo, než udělalo.

Uzounké uličky a průchody staré čtvrti tvořily i za dne hotové bludiště, natožpak v noci, a pouličních lamp se v nich nacházelo poskrovnu. Když ke krámku konečně došli, byl ponořený do tmy a zamčený.

Tess napochodovala rovnou ke vchodu a zabušila na hliníkovou roletu. „Hej,“ křikla. „Otevřete! Vím, že tam jste.“

Reilly k ní došel a zadržel ji. „Probudíš celé okolí.“

„To je mi jedno,“ odsekla. „Jen ať se sousedé dozvědí, co je to za verbež.“ Zabušila znova a zakřičela: „Otevřete ty dveře. Já se odtud ani nehnu.“

Reilly chtěl znovu zasáhnout, ale vtom škvírami v okenicích nad obchodem problesklo světlo. Zavrzaly seschlé rámy, okno se otevřelo a obchodník vykoukl ven.

„Co tu děláte?“ zeptal se. „Co chcete?“

„Mluvit s vaší dcerou,“ opáčila Tess.

„S mojí dcerou?“ Zkoprněl úžasem. „Teď? Proč?“

„Jen jí řekněte, že tu jsem,“ trvala na svém Tess. „Ona už bude vědět.“

„Podívejte, já nevím, co si o sobě myslíte…“

Přerušil ho káravý hlas přicházející z postranní uličky vedle obchodu.

„Yatağına dön.“

Ze tmy se vyloupla jeho stará matka a oběma rukama na něj mávala, ať se vrátí dovnitř. „Yatağına dön,“ zopakovala. „Bunu halledebiliriz.“ Přikývl, stáhl se dovnitř a váhavě za sebou zabouchl okenice.

Žena se otočila k Tess a beze slova ji pozorovala. Dokonce i v slabém světle jediné pouliční lampy o kus dál bylo vidět, že se jí v tváři zračí napětí. Udělala krok stranou a za jejími zády se objevila ta dívka.

„Cos dělala před hotelem?“ obořila se na ni Tess. Tělo ji rozbrnělo předtuchou.

„Mluvte tišeji,“ sykla stařena. „Probudíte všechny kolem.“ Vychrlila něco turecky a dívka odběhla.

„Počkat,“ rozhorlila se Tess. „Kam jde?“

„Neudělala nic špatného,“ ohradila se stařena. „Běžte pryč.“

„Jít pryč? Nikam nejdu! Chci vědět, proč nás sledovala do hotelu. Nebo to ohlásíme na policii a uvidíme, jestli to poví radši jim.“

Při těch slovech sebou žena škubla. „Ne. Policii ne!“

Tess rozhodila rukama v gestu je to jen na vás.

Žena se zamračila. Očividně ji něco trápilo. „Běžte pryč, prosím.“

Cosi v tónu, kterým to řekla, přivedlo Tess na jiné možné vysvětlení. Tolik se bála o kodexy, že ji to do téhle chvíle nenapadlo.

Popošla ke stařeně blíž. „Vy o těch knihách něco víte?“ zeptala se mírně.

„Ne, ovšemže ne.“

Stará paní to popřela tak bleskurychle, že to vyznělo nepřesvědčivě.

„Prosím vás,“ přemlouvala ji Tess. „Jestli ano…, měla byste vědět, že ty knihy hledá ještě někdo další. Vrazi. Už kvůli nim zabili celou řadu lidí. A najdou vás, stejně jako jsme vás našli my. Jestli něco víte, musíte nám to říct. Hrozí vám nebezpečí.“

Žena si Tess měřila s přísně sevřenými rty a svraštělým obočím. Ruce se jí navzdory vlahé noci viditelně třásly a její pohled prozrazoval, že svádí krutý vnitřní boj.

„Nelžu vám,“ ujišťovala ji Tess. „Prosím vás, věřte mi!“

Vteřiny se nekonečně vlekly, než jedna miska vah nejtěsnějším možným rozdílem převážila druhou. „Pojďte se mnou,“ zamumlala stařena a vykročila uličkou.

Obchod sídlil v malém jednopatrovém kamenném domku odděleném od ostatních; tvořil ho jen krámek a byt nad ním. Minuli venkovní schodiště do obchodníkova příbytku a zastavili se u starých dubových dveří vedoucích do domku zezadu. Stařena chvilku šramotila svazkem klíčů, pak odemkla a zavedla je dovnitř.

Prošli malou předsíňkou do větší místnosti a žena rozsvítila sto-jací lampu. Ocitli se v obývacím pokoji, odkud vedly dvojkřídlé dveře na jakýsi dvorek. Místnost byla přeplněna památkami na dlouhý, naplno prožitý život. Police prohýbající se pod vahou knih, zarámované fotografie, vázy. U nízkého konferenčního stolku stála pohovka a dvě křesla. Topily se pod záplavou ručně tkaných přehozů. Stěny byly ověšené starými černobílými rodinnými fotografiemi.

„Uvařím kávu,“ zamumlala žena. „Je mi jasné, že ji budu potřebovat.“

Odšourala se z pokoje. Za chvilku zarachotilo nádobí, zasyčel plynový hořák a bylo slyšet, jak o něj cinkla konvice. Tess popošla k zarámovaným snímkům a prohlížela si je. Poznala na nich svou odtažitou hostitelku v mladším vydání, ve společnosti různých jiných lidí, památky na dávno zašlé časy. Procházela snímky jeden po druhém, jako by sledovala řadu okének na starém filmu… a vtom ji jeden přímo uhodil do očí. Zalapala po dechu. Zachycoval mladou dívenku po boku staršího muže, který ji s otcovskou hrdostí objímal. Za nimi se rýsoval veliký dřevěný pozůstatek dávné éry, poloautomatický stav.

Stav, na jakém se tkaly látky.

Nástroj, který používali pláteníci.

„To je můj dědeček a matka,“ ozvala se stařena. Vrátila se z kuchyně s malým podnosem a usadila se na gauči. „Mívali jsme to řemeslo v rodině, kam až paměť sahá.“

Tess naskočila husí kůže. „Co tu tradici přetrhlo?“

„Můj dědeček přišel o všechny peníze. Koupil za ně moderní stav, který mu měli dodat z Anglie. Jenže prostředník, se kterým jednal, sebral peníze a zmizel.“ Nalila do maličkých hrnečků hustou kávu a pokynula Tess a Reillymu, aby se také posadili. „Zlomilo mu to srdce a brzy poté zemřel. Moje babička si musela najít nějaký jiný zdroj živobytí. Uměla vypalovat nádobí, živil se tím její otec. A tohle,“ mávla rukou kolem sebe, „je výsledek.“

„Ty věci v krámku jsou úžasné,“ usmála se Tess a posadila se vedle ní. Reilly se k nim přidal; sedl si do křesla a položil si batoh k nohám.

Stařena tu poznámku odbyla mávnutím. „Jsme na svou práci hrdí, ať děláme co děláme. Jinak by neměla cenu.“ Dala si doušek kávy, usoudila, že je ještě příliš horká, a postavila hrníček zpátky. Chvilku mlčky seděla, pak si dlouze povzdechla a zvedla pohled k Tess. „Tak povídejte… Co jste vlastně zač? A kde jste se tu vzali, v téhle zapadlé končině a s těmi starými knihami, které máte s sebou?“

Tess pohlédla na Reillyho; nevěděla, jak odpovědět. Ještě před chvílí jí cloumalo rozhořčení, byla přesvědčená, že se ji ta stará paní chystala okrást. A teď tu uvelebená v jejím obývacím pokoji usrkává kávu a vede s ní společenskou konverzaci.

Reilly ji pokývnutím vybídl, ať spustí. Bylo na něm znát, že mu hlavou táhne totéž.

A tak jí Tess všechno pověděla. Celý příběh od okamžiku, kdy se v Jordánsku objevil Šaráfí, až po přestřelku v podzemním městě. Vynechala jen ty nejkrvavější části, aby ji příliš nevyděsila. Stará paní pozorně poslouchala a na tváři se jí střídalo překvapení se strachem; sledovala Tessin výraz a tu a tam sklouzla pohledem k Reillymu. Párkrát požádala o drobné dovysvětlení. Na konci Tessina vyprávění se jí očividně třásly ruce. A když Tess domluvila, zůstala dlouho tiše sedět, přemítala o tom příběhu a bylo vidět, že zápolí s nerozhodností a obavami.

Tess bylo nepříjemné, že ji má vytrhnout ze zadumání. Dopřála jí čas, než se konečně zeptala: „Proč nás vaše vnučka sledovala do hotelu? Požádala jste ji o to, viďte?“

Zdálo se, že ji stařena neslyší. Civěla do hrníčku s kávou ztracená v myšlenkách, pořád v kleštích vnitřního boje. Po dalším dlouhém váhání pomalu a tiše promluvila.

„Nevěděli, co si s nimi počít, chápete?“ Nedokázala se na Tess podívat. „My to také nevíme.“ Zavřela při tom doznání oči, ale pak se na Tess zpříma podívala. Působilo to, jako by právě překročila kritický bod, za nímž už není návratu.

Tess na ni zůstala omráčeně zírat. Nejdřív nevěřila, že slyší správně, ale pak se v ní vzedmul příval nadšení. „Vy je máte? Vy máte ty ostatní knihy?“ Poposedla na kraj gauče, div nespadla, a po celém těle ji mravenčilo očekáváním.

Stařena se na ni zadívala a pomalu přikývla.

„Kolik jich je?“

„Hodně.“ Odpověděla překvapivě všedním tónem, jako by se to týkalo něčeho úplně běžného. „Ta žena, Majsún… Přivezla je sem, abychom je opatrovali. Po Konrádově smrti.“

Tess nevěřila vlastním uším. Obličej se jí rozhořel. Zalétla pohledem k Reillymu. Povzbudivě na ni zamrkal s úsměvem od ucha k uchu. Obrátila se zpátky ke stařeně. „Takže s Konrádem opravdu byla nějaká žena?“

„Seznámili se v Konstantinopoli, kde oba žili.“

„Byla súfíjka?“ zeptal se Reilly.

„Ano.“

„Co se s nimi stalo?“ vyzvídala Tess. „Konrád přece zemřel v Zelve, viďte?“

56

Kappadokie květen 1310

Vesničané je přijali srdečně, i když s mírnými rozpaky.

Konrád a Majsún tu maličkou osadu našli v úzkém kaňonu odstrčeném od světa. Tvořil ji shluk obydlí v kamenných homolích s kostelem uprostřed. Jejich příjezd znamenal pro vesničany nevšední událost. Nemívali moc návštěvníků a nejdřív se jich trochu báli. Ale Konrád a Majsún s sebou přiváželi novinky z vnějšího světa a obestírala je exotická atmosféra, jaká se v téhle izolované údolní komunitě moc často nevyskytla, a tak místní lidé brzy zvlídněli. Nakonec je s mírným zdráháním přijal i kněz ze skalního kostela, třebaže na Kristova rytíře putujícího s pohankou zprvu pohlížel více než ostražitě. Překonal však předsudky, když se dozvěděl, že Konrád bojoval za osvobození Svaté země a přišel přitom o ruku. I Majsún si ho získala, když k jeho úžasu ocitovala verše z bible, jež pochytila v dětství od súfijského duchovního vůdce, který ji učil toleranci.

Ranhojička a porodní bába v jedné osobě Konrádovi pomohla srovnat a zafixovat Majsúnino zápěstí. Dostali najíst a napít. Když padla noc, přitulili se jeden k druhému u okénka příbytku vysoko v jednom skalním kuželu, jehož jediný obyvatel nedávno zemřel. Dívali se, jak nebe nad okrajem kaňonu hraje plejádou růžových a fialových odstínů a pozvolna se utápí v těžké jednotvárné černi.

Konrád toho během večera moc nenamluvil a poslední půlhodinu neřekl ani slovo. Z každého jeho povzdechu čišelo zoufalství.

Majsún se od něj poodtáhla a zadívala se mu do tváře.

„Co je ti?“ zeptala se.

Neodpověděl a vyhnul se jejím očím. Dýchal z něj smutek. Po chvíli se konečně ozval. „Tohle všechno. To, co dělám. Nemá to smysl.“

„Proč to říkáš?“

„Nemá to smysl. Hector a Miguel jsou po smrti. A bůhví, co mě čeká na Kypru.“ Těžce si povzdechl. „Sám to nedokážu.“

„Nejsi sám.“

Pohlédl na ni a jeho výraz se maličko rozjasnil. „Byla jsi báječná. Jenže stejně to nemá smysl. Ani spolu to nezvládneme. Byl jsem hlupák, když jsem si namlouval, že dokážu něco změnit.“

Přitulila se k němu. „Ne, nebyl. Udělal jsi správně, když ses vydal po té stopě, našel ty knihy a získal je zpátky. A že nemůžeš dosáhnout toho, co sis předsevzal…, to ještě neznamená, že nemůžeš změnit běh světa.“

„Jak to myslíš?“

„Chtěl jsi těch spisů a vědomostí využít tak, jak se jich využívalo několik posledních staletí. Chtěl jsi jimi vydírat papeže a donutit ho, aby propustil tvoje druhy a obnovil váš řád. Je to samozřejmě vznešený cíl a musel ses o něj aspoň pokusit. Jenže kdyby se ti to povedlo…, vědomosti z těch knih by dál zůstaly pod zámkem, ukryté před světem.“

Konrád se zmateně zamračil. „Jen kvůli tomu, abychom je uchovávali v tajnosti, nám papež dával všechno, oč jsme požádali. Takhle jsme získali moc i postavení. A čekali jsme na správnou chvíli, abychom se o ty knihy podělili se všemi.“

„Přišla by vůbec někdy správná chvíle? Anebo existuje odjakživa?“ Majsún potřásla hlavou. „Lidé ty texty opatrují už tisíc let. Ty a tvoji templářští předchůdci jste je po staletí využívali jako zbraň, a kdyby byli Hector a Miguel naživu, pokusil by ses o to i teď. Možná je načase podívat se na ně jinak. Možná je načase začít přemýšlet, jak je místo ukrývání vynést na světlo.“

„To nejde,“ namítl Konrád. „Přinejmenším ne teď, kdy je papež tak silný. Nezapomeň, jak to dopadlo s katary. Vatikánští inkvizitoři jsou všude. Nenechají veřejně zaznít nic, co považují za herezi.“

„Nějaký způsob se najde vždycky. Podívej se na Rúmího. Všechna jeho kázání byla o lásce a potřebě hledat osvícení ve vlastním nitru. Kdekterý konzervativní duchovní by je pokládal za kacířská, ale přesto si jimi Rúmí získal přízeň samotného sultána a ten ho pozval, aby žil a kázal v jeho hlavním městě, a stal se jeho ochráncem.“

„Já nejsem kazatel.“

Usmála se. „Ne, ale možná by ses měl začít chovat a přemýšlet jako kazatel.“ Objala ho a políbila a shodila si tuniku z ramen. „I když ne ve všem.“

Příští dny strávili spolu s vesničany prací na poli a po večerech rozebírali možnosti, co dál. Největší starost jim dělala doprava těch knih. Měli jen jednoho koně a ve vesnici byl jen jeden vůz, bez kterého se vesničané neobešli – a oni jim beztak neměli čím zaplatit.

Konrád si nevěděl rady a jeho hněv a zklamání každým dnem rostly. Užíral se pomyšlením na druhy hnijící ve francouzských žalářích a na to, že jim není schopen pomoci. Před týdnem ještě věřil, že dokáže zvrátit běh osudu. Jenže všechno zhatila ta léčka v kaňonu.

A pak, ráno devátého dne, znovu přišel náhlý obrat. Vesnicí se rozlehl dusot kopyt a známý mužský hlas.

„Majsún,“ halekal. „Konráde! Vylezte ven, jestli nechcete, aby na vás doplatili všichni muži, ženy i děti, co tu žijí.“

Konrád doběhl k oknu s Majsún v patách. Uviděli, jak hlavní cestou mezi skalami pomalu kluše Majsúnin bratr Kásim s oběma přeživšími pomocníky. Držel v sedle před sebou nějakou ženu a tiskl jí ke krku dýku. Znali tu ženu z pole, byla to sestra porodní báby, která ošetřila Majsún zápěstí.

„Jak mohou vědět, že jsme to zrovna my dva?“ vydechla Majsún.

„Od té ženy,“ pokývl Konrád směrem k rukojmí. „Zná naše jména.“

„Ale jak nás vypátrali?“

„Chamtivost a pomstychtivost,“ řekl. „Lepší motivace neexistuje.“

„Co si počneme?“

Konrád zachmuřeně pozoroval ty tři muže, kteří zabili jeho přátele – muže, kteří mu zhatili plány a zpečetili osud jeho bratří.

Musejí za to pykat.

„Skoncujeme s tím,“ odpověděl. Vyklonil se ven a křikl: „Pusťte tu ženu. Jdu ven.“

Kásim vzhlédl. Když Konráda spatřil, beze slova shodil ženu na zem a zabodl do něj nenávistný pohled.

Konrád uviděl, že se mu u sedla blýská jeho protéza. Popadl ho tím větší vztek. Přeběhl od okna k výklenku ve stěně a popadl šavli.

„Nenechám tě jít ven samotného,“ vyhrkla Majsún. Chtěla sebrat svou kuši, ale zraněné zápěstí jí pod tou vahou vypovědělo službu. Škubla sebou bolestí a kuše jí upadla.

„Ne,“ vybuchl. „S tím zápěstím nemůžeš. Zůstaň tady. Tohle je můj boj.“

„Chci ti pomoct,“ trvala na svém.

„Už jsi udělala víc než dost – mnohem víc, než jsem měl právo od tebe chtít.“ Oči mu hořely odhodláním. „Tohle musím vyřídit sám.“

Z jeho tónu bylo jasné, že se s ní nemíní dohadovat.

Přerývaně se nadechla a neochotně přikývla.

Sebral spadlou kuši, vrátil ji do výklenku a vzal si odtamtud Majsúninu dýku. „Pomoz mi s tímhle,“ přiložil si ji k levému předloktí. „Přivaž mi ji k paži.“

„Konráde…“

„Udělej to, prosím tě.“

Majsún našla hrst kožených řemínků a přivázala mu dýku k pahýlu.

„Co nejpevněji,“ požádal.

Utáhla řemínky, jako by to bylo zaškrcovadlo. Čepel teď vypadala jako prodloužení Konrádovy paže.

Sevřel v pravé ruce šavli. Cítil, jak mu v žilách koluje zběsilý vztek. Pohlédl na Majsún. Přistoupil k ní a dlouze, vášnivě ji políbil.

A potom vykročil ven do slunce.

„Kde je ta děvka, moje sestra?“ vyštěkl Kásim.

„Vevnitř,“ odpověděl Konrád a popošel do otevřeného prostoru, aby měl kolem sebe víc místa. „Dostaneš se tam jedině přese mě.“

Kásim zúžil oči do uzoučkých štěrbin. „Přesně to mám v plánu,“ ušklíbl se.

Kývl na svoje muže. Oba tasili šavle, pobídli koně a vyrazili.

Konrád je sledoval, jak se k němu bok po boku řítí. Nahrbil se do obranného postoje s pokrčenými koleny a napjal ramena. Čepel šavle si držel před obličejem. Staré instinkty ožily a zpomalily běh času, zostřily na přibližujících se protivnících každou maličkost a dovolily mu vyčíst jejich úmysly a s vražednou přesností naplánovat každý úder. Zpozoroval, že ten nalevo je vůči němu v nevýhodě, protože je pravák, a tak se rozhodl zlikvidovat nejdřív jeho. Když se jezdci přiblížili na necelých deset metrů, vyrazil naoko proti oběma, ale v poslední chvíli uhnul a zamířil k tomu, kterého si vyhlédl. Svým manévrem je zaskočil; museli prudce trhnout uzdou a změnit směr. Načasoval si akci dokonale; ocitl se proti jezdci nalevo dřív, než ten druhý stačil obloukem otočit koně. I jeho terč zvládal svého hřebce jen stěží, takže se vystavil Konrádově čepeli. Zaťala se mu do boku a málem ho přesekla vejpůl. Turek se převážil ke straně a padal. Ještě než se dotkl země, Konrád se na něj vrhl a dorazil ho ranou dýky do srdce.

Druhý jezdec už obrátil koně a rozzuřen Konrádovou akcí se na něj řítil. Konrád se nehýbal. Napjal svaly a připravil se k dalšímu výpadu, ale stál jako socha a dopřál mozku čas, aby v protivníkově bezhlavém útoku našel slabinu.

Jakmile ji postřehl, okamžitě zareagoval. Uskočil stranou a nastrčil před sebe tělo mrtvého Turka, aby přijíždějícího jezdce zmátl. Ten udělal tutéž chybu jako jeho druh – dovolil Konrádovi, aby se dostal na špatnou stranu jeho čepele, a tak mu poskytl možnost zaútočit na nechráněný bok. Konrád ťal šavlí a vložil do toho útoku veškerou svou zuřivost. V mužově stehně se otevřela široká rána; noha zůstala viset jen na vlásku. Jezdec podvědomě přitáhl uzdu, šokován pohledem na své obnažené svaly a tkáně. Konrád mu nedopřál čas, aby se vzpamatoval. Skočil po něm a zprava do něj vrazil dřív, než si Turek uvědomil, k čemu se chystá. Překotil ho dozadu, shodil ze sedla a dalším úderem ho dorazil.

A vtom ho do ramene zasáhla šipka.

Zabořila se mu do masa zezadu, tiše a s ochromující silou.

Konrád pod tím náporem o několik kroků odvrávoral. Na nejistých nohou se otočil. Kásim seskočil ze sedla. Stál vedle svého koně a hleděl na Konráda, kuši v rukou. Pak ji odhodil, tasil šavli a vykročil proti němu. Mračil se jako ďábel.

Konrád si uvědomoval, že je zle. Dostal zásah do pravého ramene. Do zdravé paže. Své jediné. Do té, bez níž se při boji šavlí neobejde. Střela se mu zabodla do lopatky a při sebemenším pohybu mu z rány vystřelovala do celého těla příšerná bolest.

Kásim kráčel odhodlaně a nespouštěl z Konráda oči. Držel šavli nízko u boku. Pak zrychlil, přešel do poklusu a nakonec do běhu. Zplna hrdla zařval, zdvihl šavli a v mohutném skoku jí shora ťal po Konrádovi.

Konrád uskočil a odblokoval ránu vlastní šavlí. Čepele se tvrdě srazily. Konrádovi projela ramenem oslepivá bolest. Cítil, jak se mu podlamují nohy, ale nesměl jim dovolit, aby ho zradily, nesměl dopustit, aby ho bolest ochromila. Kásim se otočil a sekl po něm znovu. Jeho čepel opsala oblouk a znovu se srazila s Konrádovou.

Třetí rána vyrazila Konrádovi šavli z rukou; jeho prsty už nedokázaly ignorovat bolest v rameni.

Kásim zůstal udýchaně stát. Usmál se. Sjel pohledem k dýce přivázané ke Konrádově předloktí a úsměv přešel v otevřený výsměch.

„Nevím, jestli tě mám zabít, anebo ti jen useknout druhou ruku – a možná taky nohy – a nechat tě žít jako ubohého mrzáka,“ zachechtal se. „Asi bych se tak nejlíp pomstil vám oběma.“

Konrádovi podklesly nohy. Dělalo mu potíže dýchat, ústa měl najednou plná krve. Pochopil a srdce se mu sevřelo. Šipka ho nezasáhla jen do ramene. Projela mu plícemi.

Věděl, že to znamená konec.

Viděl to už mnohokrát.

Vzhlédl ke Kásimovi a zahlédl odraz svého pochopení i v jeho tváři. Turek se mu chvíli díval do očí a pak zvedl šavli nad hlavu jako kat a držel ji tak.

„Škoda. Asi bych tě měl dodělat radši hned, než mě o to potěšení připravíš…“

Vtom se mu tvář stáhla křečí; cosi ho udeřilo do zad a projelo mu jimi skrznaskrz.

Šipka.

Kásim sklopil oči k jejímu hrotu, který mu trčel mezi žebry a odkapávala z něj krev. Zatvářil se užasle. Pomalu se otočil. Konrád sledoval jeho pohled.

Ve volném prostoru stála vedle Kásimova koně Majsún.

S kuší v rukou.

Obličej měla zkřivený bolestí.

Vedle ní stála ta žena z pole – ta, kterou si Kásim vzal jako rukojmí. Držela svazek šipek.

Kásim k nim potácivě vykročil, ale Konrád mu nemínil dát šanci. Namáhavě se zvedl na nohy, využil svojí váhy, padl zezadu na Turka a vrazil mu dýku do zad. Kroutil s ní a otáčel, páčil ze strany na stranu, aby zasáhla co nejvíc vnitřních orgánů a tepen.

Oba se v krvi zhroutili do prachu.

Turkem zmítala křeč a z hrdla mu bublala krev; vytřeštil oči a s němou zuřivostí je upřel na Konráda. Pak sebou naposledy cukl a jeho tělo ochablo.

Konrád se převrátil na záda a nechal hlavu dopadnout na vyprahlou tvrdou zem. Zíral do nebe a pak u něj najednou byla Majsún, zvedla si jeho hlavu do klína a hladila ho po vlasech. Po tváři se jí řinuly slzy.

„Neopouštěj mě,“ vzlykla.

„Ani za nic,“ odpověděl, ale věděl, že lže. V koutku úst se mu objevila krvavá bublina. Dýchal čím dál přerývaněji. Pokoušel se nasát víc vzduchu, ale ten mu unikal, ještě než stihl dorazit do plic.

„Ulož je do bezpečí,“ zamumlal. „Vymysli to nějak. Opatruj je. A jednou možná někdo udělá to, co jsme my dva nemohli.“

„Ano. Slibuji… Udělám to.“

Rty mu neuvěřitelně rychle zmodraly a pleť zešedla. Už skoro nevládl ústy a mozek prahl po kyslíku, slova se rozmazala.

A pak najednou bylo po všem.

57

„Pohřbili ho přímo v té vsi, v kostele. Ona pak odjela do Konye a usadila se tam,“ pokračovala stará paní ve vyprávění. „Vstoupila do súfijského bratrstva. Během příštích měsíců se do té jeskyně mnohokrát vrátila, sama, jen s rezervním koněm, a po troškách odtamtud ty knihy odvážela. Schovala je a nikomu o nich neřekla. A potom, o mnoho let později, se seznámila s jedním mužem.“

„S pláteníkem,“ doplnila Tess. Příběh ji strhl; visela stařeně na rtech a hltala každé slovo.

„Ano. Byl členem téhož bratrstva. Důvěřovala mu. Svěřila se mu se svým tajemstvím. Za čas se vzali. Začali spolu nový život, tady v Konyi.“ Ženin výraz zjihl. Posmutněle se usmála. „Byli to moji předkové.“

„Takže ta freska a řádky z básně… vznikly až potom?“ zeptala se Tess.

Žena přikývla. „Ano, mnohem později. Vrátila se do té vesnice a nechala je namalovat. V kostele, kde je pohřben Konrád, jak jste viděla.“

„Jak to všechno víte?“ zajímal se Reilly.

Stařena namáhavě vstala a došla ke starému psacímu stolu. Prohrabala se věcmi, které na něm ležely, našla malý klíček a odemkla jednu zásuvku. Vyndala z ní složený dokument, donesla ho ke gauči a podala Tess.

Skládal se z několika rukou psaných stránek, prastarých a zežloutlých. Tess je nedokázala přečíst, protože byly psány nahuštěným arabským písmem, které se v Turecku používalo před rokem 1928.

„Vypráví celý ten příběh,“ řekla stařena. „Je v něm všechno, co Konrád pověděl Majsún. Předává se z generace na generaci. Je skoro sedm set let starý.“

„A celou tu dobu zůstaly ty knihy schované,“ řekla Tess.

„Majsún Konrádovi slíbila, že je uloží do bezpečí a pokusí se zařídit, aby se o nich svět dozvěděl. Jenže neměla jak. Tehdy to nešlo. Mezi Východem a Západem vedla ostrá nepřátelská hranice. U nás byli Seldžukové na ústupu a převahu získávali Osmané a hordy jejich ‚bojovníků víry‘. Chystali se založit islámskou říši a poslední, co by Majsún těm textům přála, bylo stát se zbraní ke zpochybnění náboženské víry jejich protivníků.“

Tess pohlédla na Reillyho. Nepatrným přikývnutím jí naznačil, že i jemu vyvstalo na mysli totéž. Zamrazilo ji.

Stará paní jejich němou výměnu postřehla a zatrpkle se pousmála. „Ani na Západě neměla na koho se obrátit. Templáři už byli samozřejmě zničeni. A církev tehdy měla obrovskou moc. Nikdo, dokonce ani sám král, by si netroufl ujmout se něčeho, co by mohlo ohrozit její výsostné postavení.“

„A tak je nechala schované… tady?“

„Ano,“ přisvědčila stařena. „Bezpečně uložené, aby čekaly na správnou chvíli.“

Tess se stáhlo hrdlo, že by jím neprošel ani špendlík. „Přímo tady?“ zeptala se znovu.

Žena přikývla.

Tess ztěžka polkla, aby uvolnila dusivý pocit v krku. „Mohli bychom se na ně podívat?“

Žena nejdřív neodpověděla. Pak vstala, došla ke stolu a vzala další klíče. Obrátila se k Tess a Reillymu. „Pojďte.“

Vedla je přes obývací pokoj a tmavou úzkou chodbou, z níž se po straně vcházelo do kuchyně. Na konci chodby vešli do ložnice. Měla nižší strop než obývací pokoj a u jedné zdi stála skříňová stěna. Naproti visel na mosazné tyči perský koberec. Stařena vytáhla z jedné skříňky baterku, došla ke koberci a odhrnula ho ke straně. Ve zdi za ním ústilo úzké točité schodiště, v té tmě stěží rozeznatelné a sotva širší než mužská ramena.

Vykročila po něm dolů, opatrně krok za krokem scházela z vysokých schodů. Světlo baterky poskakovalo po hrubé oprýskané zdi, které se přidržovala. Tess a Reilly se vydali za ní. Schody sestupovaly hluboko dolů a končily tunelem, také úzkým a nahrubo vysekaným. Vyvolával podobný pocit jako průchody v podzemním městě a Tess napadlo, jestli nepochází ze stejné doby.

Prošli za stařenou kolem několikerých starobylých dveří a asi po třiceti metrech došli k posledním, jimiž tunel končil. Odemkla je, vešla a pozvala Tess s Reillym dovnitř.

Ocitli se v malé místnosti. Vlastně vypadala spíš jako domácí šatna. Neměla žádná okna, strop byl nizoučko a podobně jako v podzemním městě v ní navzdory venkovnímu vedru vládla příjemná teplota. Po vlhkosti tu nebylo ani stopy.

Tess se rozhlédla a ten pohled jí vyrazil dech.

Všechny stěny komůrky kromě té u dveří byly obestavěny policemi. A police byly plné knih. Starých knih. Malých a vázaných v kůži – docela určitě prastarých kodexů. Nejstarší knihy na planetě; dva tisíce let stará evangelia z nejranějšího údobí církve.

A byly jich celé tucty.

Tess nevěřila vlastním očím.

„Smím?“ vypravila ze sebe a ukázala na jednu z nich.

Stařena rezignovaně naznačila jen si poslužte.

Tess vytáhla jeden svazek z police. Podobal se těm dvěma, které našla v Konrádově hrobě. Stejný typ kožené vazby, stejné desky převázané řemínkem. A ve stejně dobrém stavu. Po kratičkém zaváhání ho otevřela a podívala se dovnitř. Podobné písmo. Řečtina koiné.

Přeložila titul na první stránce. „Evino evangelium.“

Žádné takové neznala. Stará paní ji pozorovala s lehkým pobavením. „Taky mě to zaujalo. Ale není to ta Eva, kterou myslíte.“

Tess na ni zvědavě pohlédla. „Vy víte, co v těch knihách je? Četla jste je?“

„Všechny ne. Umím jen trochu koptsky a sem tam nějaké starořecké slovíčko, takže jsem rozuměla jen něčemu.“

V Tess hlodala hlavně jedna otázka a neúprosně se dobývala ven. „Kdybych se vás zeptala na jeden určitý text, věděla byste, jestli tu je?“

Žena pokrčila rameny. „Nejspíš ano.“

Tess se nervózně nadechla. „Před několika lety jsem držela v rukou kodex, o kterém jsem věřila, že je to Ježíšův deník. Vlastnoručně psaný.“

Ženě se rozšířily oči. „Vy jste ho viděla?“

„Ano, ale nedokážu říct, jestli byl pravý, anebo podvrh. A neměla jsem možnost provést laboratorní testy, které by to prokázaly. Nevíte o něm něco? Nevíte náhodou, jestli byl opravdový?“

Stará paní se usmála a zavrtěla hlavou. „Nebyl. Byl to podvrh.“

Jednoznačnost té odpovědi Tess otřásla. „Jak to víte?“

„Z Majsúnina dopisu. Konrád jí o něm všechno pověděl.“ Po malé odmlce ukázala širokým gestem na police s prastarými knihami a dodala: „Dokázali ho vyrobit díky tomu, že měli k dispozici tohle všechno.“

„Počkejte moment. Vy tvrdíte, že templáři o celé téhle tajné knihovně věděli?“

„Jestli o ní věděli? Nebýt jí, vůbec by neexistovali. U ní to všechno začalo. U původních Opatrovatelů těch knih – mužů, kteří se o ně starali a uchovávali je bezpečně schované v Císařské knihovně v Konstantinopoli. Všechno to byl jejich plán.“

„Chcete říct, že si templářský řád vymysleli v Konstantinopoli?“

Stará paní přikývla. „Opatrovatelé střežili nikajskou knihovnu po staletí, od chvíle, kdy ji Hosius zachránil před spálením a propašoval do bezpečí v Konstantinopoli. Střežili ji a čekali na správný okamžik ke zveřejnění. Jenže ten ne a ne přijít… a koncem prvního milénia to se světem začalo jít ještě víc z kopce. Papež úplně ztratil soudnost. Když přišel s nápadem na křížové výpravy a nařídil křesťanům vytáhnout do války a v Kristově jménu zabíjet, bylo Opatrovatelům jasné, že to znamená naprostý zánik Ježíšova poselství. Nezůstal z něj kámen na kameni. Jenže křižáci vyhrávali bitvu za bitvou a papežova moc rostla. Zmocnil se vlády nad Svatou zemí a všichni evropští panovníci mu leželi u nohou; neomezeně vládl většině známého světa. Opatrovatele to děsilo a měli pocit, že musejí něco udělat. Potřebovali najít způsob, jak ho usměrnit. A tak přišli s radikálním nápadem. Rozhodli se vytvořit protiváhu. Vojenskou organizaci, která by se dominanci Říma postavila a držela jeho vliv v rozumných mezích. Měli k dispozici tohle všechno,“ ukázala na ohromující sbírku spisů kolem. „Už hrozba zveřejnění by patrně sama o sobě stačila, aby jim papež dal, co jim na očích uvidí, jenže jim připadalo, že potřebují něco víc. Jistotu. Potřebovali ještě jednu knihu. Jeden nesmírně mocný text, který by Řím vyděsil a zahnal do úzkých. A tak se rozhodli vytvořit evangelium, které překoná všechny ostatní.“

„Ježíšův osobní deník,“ doplnila Tess.

„Správně,“ přisvědčila stará paní.

Tess pohlédla na Reillyho a plnou silou se jí vrátil ten osudný okamžik z doby před několika lety. Jak spolu stojí na útesu. Jak pozorují listy pergamenu snášející se do moře a pohlcované zpěněným mořem. Tehdy se jim odpovědi nedostalo – až teď.

Stařena pokračovala: „Měli tohle všechno. Mohli z toho při práci vyjít, a tak vytvořit mistrovský podvrh a zajistit, aby se jejich ‚nález‘ zdál naprosto věrohodný a nezpochybnitelný. Vždyť všechny tyhle knihy jsou skutečně pravé. Proč by se mezi nimi nemohl vyskytnout i Ježíšův vlastnoruční deník? A jakmile měli hotovo, začali jednat. Vyhledali další lidi, kteří sdíleli jejich obavy. Rytíře, učence a osvícené osobnosti z celé Evropy, s nimiž se během let setkali v knihovně. Bylo jich devět.“

„Prvních devět templářů. Hugo z Paynsu a jeho muži,“ dodala Tess.

Stařena opět přikývla. „Odjeli do Jeruzaléma a vyžádali si audienci u krále. Oznámili mu, že zamýšlejí chránit poutníky přicházející do Svatého města, a on jim věnoval trosky starého chrámu, aby si tam vybudovali svou základnu. A po letech údajného kopání poslali do Říma vzkaz, že cosi našli. Cosi… znepokojivého. Papež za nimi vyslal své zmocněnce. Rytíři jim ukázali některá z evangelií, která tu vidíte. A pak jim předvedli to nejcennější. Papežští legáti se zděsili. Vrátili se do Říma a nález potvrdili. Papež dal templářům všechno, oč požádali, výměnou za jejich mlčení.“

Tess z toho šla hlava kolem. Bylo toho na ni moc. „A po tom všem templáři poslali evangelia zpátky sem, tedy vlastně do Kon-stantinopole?“

„Přežívala tam v bezpečí celá staletí. Ze Svaté země se stala bitevní zóna. Opatrovatelé chtěli mít jistotu, že je nic neohrozí.“

„Ale Ježíšův deník mezi nimi nebyl?“

„Ne,“ potvrdila stařena. „Ten zůstal u templářů v Akkonu. Z něj pramenila jejich síla. Chtěli si ho nechat po ruce a ohlídat si ho sami. Byla to chyba. Ale nezapomínejte, že šlo o falzifikát. Opatrovatelé mu přikládali hodnotu jen ze strategického hlediska, ne z historického.“

Tess si v duchu doplňovala poslední kousky skládanky. „A když roku 1203 oblehlo brány Konstantinopole papežské vojsko, Opat-rovatelé se báli, že o svou tajnou knihovnu přijdou, a tak vydali nouzový signál.“

„Ano. A templáři poslali skupinu mužů, aby propašovali knihy do bezpečí. Jenže po té skupince i evangeliích se slehla země a teprve Konrádovi s Majsún se podařilo znovu je najít… po stu letech.“

„A to už bylo příliš pozdě něco podniknout. Svatá země byla zpátky v rukou muslimů, podvržený Kristův deník ztracen a templářský řád sprovodil ze světa francouzský král s pomocí loutkového papeže.“ Tess se zamračila a vzpomněla si na smutný příběh posledních přeživších z lodi Falcon Temple, který s Reillym odhalili před třemi lety. „Jen si to představte… Kdyby se Konrádovi podařilo získat tohle jen o pár let dřív…, mohlo všechno dopadnout jinak.“

Stařena zavrtěla hlavou. „Ne. Konrád se o těch knihách dozvěděl jen díky tomu, že žil v Konstantinopoli. A žil tam jedině proto, že se z templářů stali psanci.“

Tess pokývala hlavou. Krutá ruka osudu vrhla kostky v Konrádův neprospěch už na samém začátku. „Ti Opatrovatelé,“ zeptala se, „co se s nimi stalo? Pokusila se je Majsún vyhledat?“

„Ano,“ připustila žena. „Jenže zmizeli beze stopy. Asi všichni zahynuli během drancování – možná je pozabíjeli přímo papežovi lidé, kteří po té knihovně pátrali.“

„A tak se z Majsún a jejích potomků – vaší rodiny – stali noví Opatrovatelé,“ uzavřela Tess.

Stařena přitakala. „Pojďte,“ vybídla je. „Vrátíme se zpátky. Uva-řím ještě kávu.“

Jeden za druhým prošli tunelem a po schodech nahoru do kuchyně a počkali tam, až znovu naplní cínovou konvici, zapálí jeden z hořáků na plynovém sporáku a dá vařit vodu. Na místnost dolehlo tíživé ticho. Nakonec ho prolomila Tess.

„Tak co teď uděláme?“

Stará paní se zamyslela a vyhledala ji pohledem. „Já nevím.“ Odmlčela se a pak se zeptala: „Ti vrazi… potloukají se ještě pořád někde kolem?“

Tess přitakala.

„V tom případě musíme ty knihy přestěhovat, viďte?“ řekla stařena. „Tady zůstat nemohou.“ Sklíčeně si povzdechla. „Můžete je dopravit někam do bezpečí?“

Tess si už hezky dlouho lámala hlavu, jak ten návrh nějak taktně nadnést, a tak jí vzalo dech, když ho uslyšela přímo od ní.

„Ovšem.“

Stará paní svěsila ramena, jako by na ni dolehla tíže toho rozhodnutí. „Nemám na vybranou, že? Ale vlastně je to dobře. Pochopte… Tohle tady,“ roztáhla doširoka ruce, aby do toho gesta zahrnula i podzemí a jeho tajemství, „přesahuje nás všechny. A odjakživa přesahovalo. Je to břímě, které se předává z generace na generaci…“ Zarmouceně potřásla hlavou. „Já se o ně neprosila. Nerozhodla jsem se pro ně o své vlastní vůli a žádný z mých předků také ne. Ale stejně jako oni jsem udělala, co se ode mě čekalo. A nepochybuji, že totéž udělá i můj syn, až přijde jeho čas. Jenže k čemu to všechno? Jak s tím můžeme my tady naložit? Jsme prostí lidé, paní Chaykinová. Žijeme prostým životem. A ty knihy… zasluhují výjimečnou pozornost a péči. Takovou jim může poskytnout jen někdo jako vy. Prokážete tím mně a mým potomkům laskavost. Ulevíte nám od obrovského břemene – zvlášť teď, když se, jak říkáte, nablízku vyskytují lidé ochotní kvůli těm knihám zabíjet.“ Položila Tess ruce na ramena. „Musíte je přestěhovat do bezpečí. Odvezte je odtud a naložte s nimi, jak uznáte za vhodné. Uděláte to?“

„Budu to považovat za privilegium.“

„A nebojte se,“ dodal Reilly. „Postarám se, abyste byli pod ochranou, dokud to všechno neskončí.“

Ve stařenině tváři prokmitla úleva, ale hned ji vystřídala zvědavost. „Co s těmi knihami provedete?“

„Musejí se důkladně ofotografovat a zkatalogizovat,“ řekla Tess. „A dát přeložit. Potom vymyslíme, koho o jejich existenci informovat a jak to zařídit, aby nevyvolaly příliš velký poprask.“

Stará paní se zatvářila pochybovačně. „Na Svitky od Mrtvého moře se leckdo dívá podezíravě dodnes a o evangeliích z Nag Hammádí se skoro neví… Proč myslíte, že by se těmhle dostalo jiného přijetí?“

„Musíme se o to pokusit. Ty spisy… jsou součástí historie našeho společenství, vývoje naší civilizace. Posunou naše znalosti na novou úroveň, ledacos nám objasní. Ale je potřeba postupovat pomalu a opatrně. Dbát na správné načasování. A počítat s tím, že nepřesvědčí a nezaujmou každého. Těm, kdo chtějí a nutně potřebují věřit, na podobných věcech nesejde. Nic se pro ně nezmění. Budou lpět na svém přesvědčení dál, ať se děje co se děje. V tom podle nich spočívá podstata slova ‚věřit‘ – uchovávat si pevnou, neotřesitelnou víru bez ohledu na důkazy, které mluví proti ní. Ale ti, kdo jsou otevřenější mysli a raději se řídí vlastní úvahou…, ti si zaslouží všechny existující informace, aby z nich mohli při rozhodování vycházet. Dlužíme jim to.“

Stará paní přikývla; zdálo se, že se v duchu začíná se stěhováním knih smiřovat… a vtom se z obývacího pokoje ozvalo zapraskání. Zamračila se. Reilly a Tess strnuli. Reilly si položil prst na rty.

Připlížil se ke kuchyňským dveřím a poslouchal. Nic se neozývalo. Stál s uchem na dveřích, aby se ujistil. Pořád nic. Přesto nemínil ten zvuk jen tak přejít. Znovu oběma ženám naznačil, ať zůstanou zticha, a druhou rukou podvědomě zašátral po pistoli – a uvědomil si, že ji nemá. Zůstala v batohu v obývacím pokoji.

Rozhlédl se a na odkapávači u dřezu uviděl velký kuchyňský nůž. Hrábl po něm, přikradl se ke dveřím a zhasl v kuchyni stropní světlo. Místnost se ponořila do tmy až na studené mihotavé modrooranžové plamínky plynového hořáku.

Stařena se ostře nadechla.

Tess strnula ještě víc.

Pozorovala Reillyho obrys, jak se přikrčený plíží ze dveří a mizí v chodbě. Zatajila dech, čekala, poslouchala a všechno nadšení poslední půlhodiny se rázem vypařilo. Několik napjatých vteřin neslyšela nic než zběsilé sólo na buben, kterým jí tepala krev v uších – a pak tupou ránu následovanou zasténáním. O podlahu břinklo něco kovového a následovalo žuchnutí, jako když se na zem svalí nějaká těžká hmota.

Lidské tělo.

Přejel jí mráz po zádech. A vzápětí uslyšela hlas, který už nikdy v životě slyšet nechtěla a který si přála vymazat z paměti víc než cokoli jiného. Hlas s nesnesitelně domýšlivým podtónem.

„Račte vyjít ven, dámy,“ poručil Íránec, když se objevil v kuchyňských dveřích a rozsvítil. Usmál se a pistolí jim ledabyle pokynul, aby vyšly na chodbu. „Připojte se k nám. Večírek právě začíná.“

58

Reilly se na podlaze obývacího pokoje pohnul. Před očima měl mlhu a hlava mu třeštila bolestí. Ten úder přišel tvrdě a rychle – rána pažbou přes čelist ho okamžitě uzemnila, takže ani nezahlédl, kdo ho praštil.

Teď už je viděl. Muže, kteří kolem něj proklouzli, nepoznával. Byli tři, ozbrojení a vytrénovaní. Pak ovšem uviděl jednoho, kterého znal až příliš dobře. Íránec strkal Tess a tu starou paní před sebou do obývacího pokoje a popoháněl je pistolí. Z Reillyho úhlu – od země a navíc nakřivo, protože měl hlavu ke straně – působil ten výjev zvlášť nepěkně.

„Posaďte se,“ pošťouchl Íránec Tess tlumičem ke gauči.

Obě ženy si sedly na krajíček vedle sebe. Íránec vyštěkl na své muže příkazy v jazyce, kterému Reilly nerozuměl, a mávl na ně, ať jdou pryč. Odspěchali, nejspíš prohledat zbytek domu.

Reilly zachytil Tessin pohled. Nepatrně na ni mrkl, aby ji uklidnil. Strach v jejích očích moc nepolevil, ale přesto se zmohla na drobné přikývnutí. Reilly se ještě pořád vleže rychle rozhlédl. Spatřil Tessin batoh – ten, ve kterém měl pistoli. Pořád se povaloval tam, co prve, opřený o bok křesla u gauče. Dva a půl metru od něj. Na doběhnutí hračka, ale při jeho současné poloze lán světa.

Zhluboka se nadechl a pokusil se zbavit mlhy v hlavě. Kradmo pohlédl na Íránce. Ten, jako by to vycítil, mu pohled oplatil. Nezdál se dvakrát ve formě. Byl mnohem bledší, než si ho Reilly pamatoval, a čelo se mu perlilo potem. Ještě nápadnější však byla zuřivost, která mu sálala z očí. Zdálo se, že ji stěží ovládá. Reilly se rozhodl zůstat klidně ležet. Situace byla příliš nebezpečná a jeho poloha příliš ošidná na to, aby ho provokoval. Usoudil, že bude rozumnější hrát o čas a předstírat porážku. Uhnul pohledem a sjel očima k Íráncově levé ruce.

Překvapilo ho, že rána je zřejmě odborně ošetřená. Obvaz vypadal čistě a úhledně, i když jím místy prosakovala krev. Bryskně odhadl, odkud ta pomoc přišla a s kým má tu čest – ti tři jsou nejspíš z PKK, Strany kurdských pracujících; militantní kurdští separatisté, které už léta financuje a vyzbrojuje Írán. Určitě mají napojení na doktory s bohatou praxí v ošetřování bojových zranění. A navíc se mohou nenápadně pohybovat po celém Turecku – aby ne, vždyť jsou tu doma – a v případě potřeby propůjčit svoje svaly někomu, jako je tenhle íránský atentátník.

Nebyla to zrovna potěšující novinka.

Reilly netušil, kolik lidí si Íránec sehnal. Viděl tři. Venku budou jistě další.

Vůbec to nevypadalo dobře.

„Co má tohle znamenat?“ rozhodil Íránec teatrálně rukama a roz-hlédl se. „Uvelebíte se v hotelovém pokoji, abyste tam v pohodlíčku strávili noc plnou rozkoší, a pak najednou začnete běhat po městě jako splašení. Copak asi bylo tak naléhavého, že vás to přimělo k téhleté noční sedánce?“

Z chodby někdo zavolal. Íránec se ohlédl ke dveřím, stroze přikývl na znamení, že slyšel, a s úsměvem zalétl pohledem k Tess. Vzápětí vešel dovnitř jeden z jeho mužů. Přes rameno mu visel na popruhu kalašnikov a v náručí nesl hromádku starých knih.

Íránec si je od něj vzal a chvilku je studoval. Pak vzhlédl k Tess a škodolibě se usmál. „Další evangelia?“ Zadíval se jí do očí. Pak se muže na něco zeptal. Odpověď na něj očividně udělala dojem. „Je jich plná místnost?“ ušklíbl se ještě víc. „Jak to tak vypadá, vaše vytrvalost sklízí bohaté plody.“

Tess neodpověděla.

Íránec pokrčil rameny, úsečně udělil muži nějaké pokyny, ještě jednou se nenávistně podíval na Reillyho a vyšel z obývacího pokoje. Muž zvedl kalašnikova. Mířil střídavě na Reillyho a obě ženy a nespouštěl je z očí.

Reillyho instinkty vyhlásily bojovou pohotovost. Věděl, že tohle může být vůbec poslední příležitost něco podniknout.

Hlídá je jediný muž.

V batohu je pistole.

Tohle je jeho šance.

Počkal, až od něj muž odvrátí pohled, odrazil se rukama a nohama naráz od země a skočil po batohu.

Byl to neohrabaný pokus.

Strážce ho včas postřehl. Vztekle zařval a vyrazil k němu. Reilly viděl blížící se těžké boty a slyšel Tess vykřiknout; už už sahal po ruksaku – jenže ne dost rychle. Strážce ho odrazil mohutným kopancem do levého boku. Reillymu jako by ledvina chytila plamenem. Odlétl dozadu, kutálel se pryč a sténal bolestí. Muž s ním držel krok; jako krab se sunul bokem, napjatý a přikrčený, a chrlil proud výhrůžek a nadávek. Přejížděl hlavní od Reillyho obličeje k oběma ženám a zase zpět.

Reilly se dokutálel ke stolku u zdi naproti křeslu. Stočený do klubíčka sténal a zajíkavě lapal po dechu. Koutkem oka zahlédl, jak se nad ním strážce sklání. Stál pouhý půlmetr od něj, v očích vztek a nervozitu. Reilly zatajil dech a sklouzl rukou pod stolek. Věděl, že má jen jeden pokus, a radši si ani nepředstavoval, že by ho mohl zpackat.

Hmatal po dlaždičkách, dokud nezavadil o kuchyňský nůž, který upustil, když schytal tu ránu pažbou, a kterého se všiml, když prve ležel naznak na podlaze.

Sevřel rukojeť.

Odněkud z domu zazněl Íráncův tázavý hlas a na okamžik od-vedl strážcovu pozornost.

Muž se otočil ke dveřím, aby odpověděl.

Reilly neotálel.

Bleskurychle se vymrštil a jediným rozmachem mu zabodl nůž do boty. Čepel projela koženým svrškem, lidskou kůží i kostmi. Vydala přitom nechutný zvuk, cosi mezi trháním a mlasknutím. Muž zařval bolestí a Reilly věděl, že ho ta bolest zaskočí možná na vteřinu, možná na dvě – každopádně na dost dlouho, aby se po něm on sám stačil vrhnout.

Vyskočil na nohy, levou rukou strhl samopal za dřevěné předpažbí dolů a pravým loktem muže prudce švihl do obličeje. Kost i chrupavky zapraštěly a strážci vytryskl z nosu gejzír krve. Z kalašnikova vyšla divoká salva a do podlahy se přes starý koberec zaryly tři střely. Reilly strhl hlaveň ještě dál od žen, natočil se a uštědřil Turkovi další ránu loktem, tentokrát do hrudi. Vzápětí do něj vrazil zády ve snaze využít své setrvačnosti a váhy, aby mu vyrval samopal, a právě v té chvíli se vřítil do dveří další z Íráncových lidí.

Zraněný strážce se nevzdával. Umíněně visel na samopalu a křečovitě ho svíral. Reilly viděl toho druhého, jak zvedá zbraň, a udělal v těsném sledu tři věci: Temenem praštil strážce do šeredně potlučeného obličeje, hbitě ho přetočil čelem k jeho druhovi ve dveřích a zároveň zvedl hlaveň samopalu výš. Zamířila příchozímu na hruď zlomek vteřiny předtím, než jeho zbraň stačila najít cíl. Reilly přes Turkovy prsty zmáčkl spoušť. Třeskla další trojitá dávka. Muž ve dveřích odlétl dozadu. Z prsou a ramene mu vystříkla tmavorudá sprška.

Reilly viděl, jak se obě ženy krčí na gauči. Tess objímala starou paní kolem ramen. Setkal se s jejíma očima.

„Utečte!“ křikl na ni, zatímco zápolil se strážcem, který pořád nepouštěl svou zbraň. „Utečte, tamtudy,“ zachrčel a kývl hlavou ke skleněným dveřím na zadní dvorek.

Tess seděla jako zkamenělá – a z chodby od kuchyně zaduněl dupot a křik.

„Běžte,“ vyštěkl Reilly. Cloumal samopalem, aby ho vyprostil z toho neúprosného svěráku. „Honem!“

Viděl, jak Tess a stařena konečně vstávají a utíkají k francouzským dveřím. Do dveří z chodby se vřítil třetí ozbrojenec a těsně za ním Íránec, oba se zacílenými zbraněmi.

Ozbrojenec přejel pohledem obývací pokoj a zahlédl Tess se stařenou mačkat kliku u dveří na dvorek. Něco vykřikl a namířil na ně. Reilly posledním divokým škubnutím vyrval svému protivníkovi kalašnikova a mrštil jím po tom chlapovi ve dveřích. Samopal vodorovně rotoval vzduchem jako bumerang; přelétl gauč a udeřil střelce přes hruď. Střely z jeho zbraně odlétly neškodně stranou.

Reilly se pohyboval světelnou rychlostí. Bylo mu jasné, že nesmí ztratit ani nanosekundu, má-li vykoupit Tess a té staré paní dost času, aby utekly. Už nemyslel ani nejednal vědomě. Vládu převzaly reflexy nabyté lety výcviku a práce v terénu a ty teď vydávaly pokyny svalům. Cítil, jak se otáčí, jako by se ho zmocnil neviditelný vír, cítil, jak zatíná pěst, a viděl ji přistát v obličeji muže, s nímž se potýkal. Ještě než jeho protivník dopadl na zem, vystartoval přes místnost stejným směrem jako prve samopal. Pozoroval sám sebe, jak dvěma mohutnými skoky přelétá přes gauč, vrhá se na ozbrojené muže ve dveřích a oba naráz je sráží do chodby na zem.

Slyšel Íránce vykřiknout bolestí, když se zraněnou rukou uhodil o podlahu, a povedlo se mu zasadit druhému povalenému ozbrojenci několik pořádných šlupek a šeredně ho pochroumat, jenže pak se ze spleti údů vymrštilo Íráncovo koleno a nakoplo ho do slabin. Ten kopanec mu vyrazil dech. Překotil se dozadu a praštil se hlavou o zem. Přes rotující hvězdičky před očima na okamžik zahlédl Tess a starou paní. Konečně otevřely francouzské dveře a vybíhaly ven – jenže Íránec už sebral svou zbraň a drápal se na nohy.

Reilly potřeboval ženám vykoupit ještě pár minut.

Vrhl se kupředu, oběma rukama jeho samopal chňapl a jako pákou jím odhodil Íránce na zeď. Íránec při tom nárazu vyhekl. Reilly měl výhodu dvou zdravých rukou; vyškubl mu zbraň, přehodil si ji obráceně a praštil ho do obličeje kovovým zakončením pažby. Íránci vystříkla z úst sprška krve a pocákala celou stěnu. Zvedl před sebe zraněnou ruku, aby odblokoval další úder.

Na Reillyho to zapůsobilo jako červený hadr na býka.

Popadl zbraň za hlaveň a její pažbou jako beranidlem přirazil Íránci ruku ke zdi.

Íránec zvířecky zavyl. Kovové zakončení pažby mu pod obvazem drtilo pochroumané kosti a šlachy. Nesnesitelná bolest ho srazila nejdřív na kolena a pak na zem; zhroutil se jako hadrový panák a křečovitě zavřel oči. Reilly cítil, jak mu žilami proudí touha po další krvi. Znovu zvedl samopal do výšky a tentokrát zamířil Íránci na hlavu, věděl, že mu tou ranou rozdrtí lebku a snad ho konečně zabije, hned tady a teď…

… ale než stačil udeřit, zasáhlo ho cosi zezadu, praštilo ho to přes zátylek a vysálo mu veškerou sílu z paží.

Jednomu z těch tří chlapů se povedlo vstát.

A když se Reilly sesouval k zemi, uviděl, že je to dokonce ještě horší. Už stáli dva, ten s rozmláceným obličejem a ozbrojenec, který se objevil zároveň s Íráncem.

Vzápětí se strhla smršť míhajících se pěstí, loktů a kopanců a snesla se na něj ze všech stran naráz. Při každém úderu cítil, jak ho opouštějí síly a jak mu krev z ran zastírá oči a dech vázne v hrdle, vnímal, jak se vzduch marně pokouší probojovat do plic, jak ho přestávají poslouchat prsty a ruce. Poslední, co uviděl, byl Íráncův obličej, jak na něj skrz houstnoucí mlhu shlíží a divoce se mu pošklebuje – z té tváře jako by kapal jed. A pak ho poslední kopanec do obličeje připravil o všechno světlo a potopil ho do bezbolestného spánku.

59

Rhodos Řecko

„Entaxei, kontrolní věži. Vzlet povolen, dráha dva pět, provedu. Žádám letovou hladinu jedna pět, abychom měli hezkou vyhlídku na váš krásný ostrov, Niner Mike Alfa.“

„Jedna pět povolena. Užijte si vyhlídky.“

Steyl se usmál a přidal otáčky. „Rozumím. Efcharisto poli.“

Zvedl cessnu Conquest z ranveje a zamířil k rannímu nebi. Být zase ve vzduchu byl skvělý pocit. Už mu lezlo na nervy nečinně dřepět na rhodském mezinárodním letišti Diagoras s dotankovaným palivem a v plné pohotovosti, nesmět vytáhnout z letadla paty a čekat na Zahídův signál. Když telefon konečně pozdě v noci zazvonil, Steyl tvrdě spal. Pak si ještě pár hodin hodil šlofíka a hned za rozbřesku odstartoval.

Mířil na jihozápad k dalšímu ostrovu, tentokrát mnohem menšímu, který se jmenoval Kassos a byl oficiálním cílem jeho okružního letu. Ve skutečnosti potřeboval letět opačným směrem, ale Kassos se hodil jako šikovná zástěrka, protože tamní letišťátko nemělo kontrolní věž, a tudíž ani procedury, které by bylo nutno striktně dodržovat, aby nevzbudil podezření. Nacházet mezery v procedurách, i sebepřísnějších, bylo pro Steyla druhou přirozeností. Uměl se s nimi vypořádat líp než kdokoli jiný v branži.

Dosáhl schválené letové hladiny za necelou minutu, znovu se spojil s věží a dostal pokyn přejít na přibližovací frekvenci. Udělal to, obdržel povolení zůstat ve čtyři sta padesáti metrech celou cestu až na Kassos a bylo mu řečeno, ať na zbytek cesty změní frek-venci znovu, tentokrát na letovou informační službu v Aténách. Opět poslechl. Ale udělal ještě něco: vypnul svůj odpovídač. Bez něj se na radaru kontrolní věže neobjeví jeho odpovídací kód, výška ani registrace. Bude figurovat jen jako anonymní světelný bod.

Ještě asi minutu předstíral, že se drží ohlášené trasy, a pak pomalu sestoupil do výšky sto padesát metrů. Znovu se ohlásil věži, ale odpovědi se nedočkal. Spokojeně se usmál. Neslyšeli ho. Ocitl se mimo rádiový dosah – a tudíž i mimo dosah radaru.

Teď může nerušeně letět, kam si zamane.

Zatočil doleva na jih a minul jihozápadní výběžek ostrova Rhodos. Udržoval směr ještě asi deset kilometrů nad otevřené moře a pak ostře zahnul na severovýchod ke svému skutečnému cíli – odlehlé, čtyři sta osmdesát kilometrů vzdálené lokalitě hluboko v Turecku.

Takhle nízko byla viditelnost pod psa. Slabý vítr a vysoký barometrický tlak vytvářely nad vodou nebezpečný lehký opar. Steyl už přes něj nedohlédl na Rhodos, což bylo na druhou stranu dobře; znamenalo to, že nikdo odtamtud neuvidí jeho. Hrozilo už jen jediné riziko – že ho spatří nějaká loď. Radši si zapnul povětrnostní radar, aby ho včas upozornil, kdyby se vpředu objevilo nějaké plavidlo. Bude mít dost času obloukem se mu vyhnout a neviděn pokračovat dál.

Při takhle nízké letové hladině se dostane k cíli za hodinu a něco. Nemínil se zdržet na zemi déle než pár minut, takže celý okruh dokončí zhruba za dvě a půl hodiny. To odpovídalo vyhlídkovému letu v malé výšce nad ostrůvek, který nemá kontrolní věž. Nebudou se po něm shánět.

Zkontroloval si hodinky, vytáhl satelitní telefon a zavolal Za-hídovi. Oznámil mu, jak let probíhá, pak se pohodlně opřel a užíval si vyhlídky, zatímco dvoumotorová cessna mířila k tureckému pobřeží. Předpokládal, že jestli všechno dobře půjde, večer si dají s Íráncem sbohem. On pak odletí do svojí vily na Maltě, plácne sebou na lehátko se studeným pivem u ruky a bude přemýšlet, jak utratí tenhle balík snadno vydělaných peněz.

Zahíd čekal na okraji solného jezera a díval se, jak se na protějším břehu slunce odtrhává od hladké neporušené hladiny.

Dopoledne bude jezero pod zářivou modrou kupolí oblohy vypadat jako nekonečná bílá pláň. Teď ho nízké slunce zabarvovalo do bronzova a hladina připomínala matný kovový štít táhnoucí se zpod Zahídových nohou až k obzoru. Další šílená krajina, pomyslel si. Za několik posledních dnů jich viděl víc, než by vůbec považoval za možné. Celý tenhle prokletý kraj mu připadal jako kus cizí planety. Utěšoval se pomyšlením, že odtud brzy vypadne. Bude zpátky v přívětivém, důvěrném známém, obyčejném prostředí. Zpátky doma. A bude sklízet slávu za to, že dokázal nemožné.

Že se vrátil s kořistí.

Ranní vzduch byl nehybný, svěží a voněl solí. Pomohl mu zbavit se závrati, ale krku neulevil. Zahídovi připadalo, že si jeho hrdlo vyprahlostí nezadá s pustinou, která se kolem něj rozprostírala. Navíc měl třesavku. Ztratil hodně krve a krutou bolest neutišily ani prášky, které spolykal. Třásl se čím dál víc. Potřeboval lékařskou péči, a to rychle. Věděl, že s rukou je na tom zle. Bylo mu jasné, že už nikdy nebude normálně fungovat a že o ni dokonce může úplně přijít. Ale buď jak buď, musí to počkat. Hlavně odtud potřebuje co nejdřív vypadnout. Té Američance se povedlo utéct. Zalarmuje Turky. Zaplatit vlastní rukou je vysoká cena, ale pořád lepší než zaplatit svobodou a dost možná i životem.

Zapípal mu telefon. Sáhl po něm, udělal čelem vzad a zadíval se na obzor. Nízko nad ním spatřil nepatrnou tečku. Rychle se blížila. Zahlédl odlesk vycházejícího slunce na předním skle přilétajícího stroje. Potvrdil Steylovi, že je vzduch čistý, kývl na svoje muže a trochu odcouval, aby měl širší rozhled. Dva vozy SUV zaparkované v rozestupu sta metrů za sebou nastartovaly motor a rozsvítily reflektory a směrovky – dvě výrazné sady červených a žlutých majáků na dokonale hladkém měděném pozadí.

Zahíd se díval, jak se letadlo vyrovnává do osy vyznačené oběma auty, a prohlížel si improvizovanou přistávací dráhu. Zdála se perfektní. Suchá a tvrdá, rovná jako fotbalové hřiště, nikde žádný hrbol, kam až oko dohlédne. Tohle jezero se jmenuje Tuz Gölü, prostě jen „slané jezero“, a takové skutečně je. Patnáct set kilometrů čtverečních mělké slané vody, která každé léto vysychá a mění se v obrovskou solnou pláň. Pocházejí odtud dvě třetiny soli, která končí na jídelních stolech po celém Turecku, ale doly a zpracovací závody jsou dál na sever, na protějším břehu. Oblast, kterou si Steyl vybral, byla přesně podle jeho předpokladu liduprázdná. A navíc pouhou hodinu jízdy z Konye. Další orlí péro do pilotovy válečnické čelenky. A pro Zahída další důkaz, že si vybral dobře.

Za chviličku se do ticha ozvalo slabé vrčení motorů. Nejdřív je bylo sotva slyšet, ale když se stroj se separátory zapnutými na plný výkon, aby nenasál do motorů sůl, přehnal nad zaparkovanými vozy, rval svým řevem ušní bubínky. Podvozkem se téměř otřel o střechu prvního auta a bezchybně dosedl. Zahíd ani nečekal, až Steyl zařadí zpětný chod a dobrzdí. Rozběhl se k prvnímu autu a naskočil do něj.

Oba vozy se na plný plyn rozjely za letadlem. O sedm set metrů dál u něj zastavily.

Turbovrtulové motory nepřestávaly běžet. Překládka netrvala dlouho; nejdřív odnosili bedny s knihami a naskládali je za zadní sedadla. Potom došlo na lidský náklad.

Na Reillyho.

Dotáhli ho do letadla a hodili za přepážku úplně dozadu do kabiny.

Byl pořád v bezvědomí. Ale naživu.

Přesně jak si Zahíd přál.

Necelé čtyři minuty po přistání byla cessna už zase ve vzduchu. A o hodinu a jedenáct minut později znovu stála na zemi na letišti Diagoras. Strávila na přistávací dráze sotva dvacet minut. K le-tadlu dorazil tentýž handlingový agent, s nímž Steyl jednal, když na Rhodu přistál poprvé. Nepřipadalo mu proto nutné letadlo znovu kontrolovat. Zatímco se Steylem vyřizovali formality, seděl Zahíd přikrčený vzadu za přepážkou vedle nehybného Reillyho. Steyl vyplnil letový plán, podepsal formuláře, obdržel potřebná povolení a znovu odstartoval.

K íránskému vzdušnému prostoru zbývaly necelé tři hodiny.

60

Tess seděla vzadu v četnickém humvee a připadala si úplně vyřízená.

Po tom nekonečném sledu hrůz, který prožila, se konečně dočkala nějaké radosti. Černým mračnem, jež ji dusilo od onoho osudného dne v Jordánsku, přece jen prorazil paprsek světla. Jenže vzápětí zmizel stejně rychle, jako se objevil. Veškerá euforie, úleva a vzrušení byly pryč – během pár minut se rozplynuly a bleskurychle je vystřídaly nové hrůzy a zklamání.

Nenáviděla tu bezmoc, pocit porážky, vědomí, že s Reillym nakonec přece jen prohráli. Ze všeho nejvíc se děsila, co se s ním stalo, a neubránila se nejhorším představám. Íránec získal, co chtěl. Už nemá důvod zůstávat někde poblíž. A taky nemá důvod jakkoli se ve svých záměrech s Reillym krotit.

Při tom pomyšlení se jí zvedal žaludek.

Místní policie přijela brzy po tom krveprolití, vyburcována výstřely. Hned vzápětí dorazila speciální jednotka četnictva. Íránec a jeho kumpáni sice odklidili mrtvého, ale v domě zůstalo tolik důkazů krvavé přestřelky, že se důstojník četnictva rozzuřil ještě víc. Tess odevzdaně přetrpěla, když jí vynadal, že s Reillym bez dovolení opustili hotel v Zelve. Zahrála si na hloupou a prohlásila, že Reillyho jenom doprovázela. Dala si záležet, aby udržela pod pokličkou úlohu té staré paní a aby stařena pochopila, že má pomlčet o evangeliích, o která Íránci šlo, i o tajné knihovně původně ukryté v podzemní komoře.

Zdálo se, že to zabralo. Teď je obě odváželi na místní policejní stanici, jednak kvůli jejich bezpečí, ale nepochybně také k dalšímu výslechu. Tess se za svoje lži styděla, jelikož jí bylo jasné, že místní policisté jsou její jediná naděje. Nepřipadalo jí však, že by se snažili natolik, aby si zasloužili zasvětit do věci hlouběji. Momentálně mohla jedině čekat – a doufat. Třeba se jim povede uzavřít hranice dřív, než se Íránec dostane ze země. Třeba jim bude přát štěstí a lapnou ho u některého silničního zátarasu. Anebo někde na hraničním přechodu nebo na nějakém místním letišti.

Promnula si oči a pokoušela se vymasírovat si ze spánků svíravé obavy. Mysl jí valnou útěchu neskýtala, protože se zmohla jedině na to, že jí ustavičně předhazovala trýznivé obrazy krvavého střetu, který pro Reillyho skončil pohromou.

„Odpusťte mi to,“ ozvala se stařena a těmi tichými slůvky vytrhla Tess z bažin zoufalství.

„Co?“

„Kdybych za vámi neposlala vnučku… Kdybych nechala všechno při starém…, tohle by se nestalo.“

Tess pokrčila rameny. Něco pravdy na tom samozřejmě bylo. Touhle dobou mohli s Reillym sedět v letadle zpátky do New Yorku. Věděla ovšem také, že v životě to tak jednoduše nechodí. Nezamýšlené důsledky k němu neodmyslitelně patří a nemá cenu nad tím lkát.

„Ještě není po všem,“ odpověděla a snažila se věřit vlastním slovům.

Stařenin výraz se trochu rozjasnil. „Vy myslíte…“

„Šance existuje vždycky. A Sean má talent, jak ji postřehnout.“

Stařena se usmála. „Doufám, že máte pravdu.“

Tess se zmohla na polovičaté pousmání a snažila se vytěsnit z mysli nejčernější scénáře, o nichž věděla, že jsou nejen možné, ale dokonce pravděpodobné.

61

Reilly se náhle probral; trhl sebou při nečekaném nádechu. Do chřípí ho udeřil nakyslý odér, intenzívní nepříjemný pach, který mu připomínal hnijící mrtvolu. Zprudka otevřel oči a návrat zrakových vjemů protrhl černotu v jeho lebce, hustou a těžkou jako dehet.

Byl tu ten Íránec, zlomyslně se šklebil jen pár centimetrů od jeho obličeje. Přistrkoval mu k nosu malou ampuli a držel mu ji tam mnohem déle, než bylo nutné. Potil se a zrychleně mrkal, ale sálala z něj nervní energie a zjevně si Reillyho nepříjemnou situaci užíval. Pak ampuli s čpavkem odtáhl a odsedl si, takže si ho Reilly mohl prohlédnout v plné parádě.

„Probral ses nám,“ prohlásil. „To je dobře. Nerad bych, abys to prošvihl.“

Reilly netušil, o čem mluví. Jeho mozek zpracovával Íráncova slova s výraznou prodlevou. Slibně to ale neznělo. Zalétl v duchu k Tess a rozhlédl se; trnul hrůzou, že ji tu najde taky. Nikde ji ale neviděl.

„Ne, není tady,“ ujistil ho Íránec, jako by mu četl myšlenky. „Neměli jsme čas jít se po ní poohlédnout. Ale jistě na ni ještě někdy narazím – to bych moc rád.“

Reilly cítil, jak se mu krev pění vzteky, ale navenek zachovával klid. Nemělo smysl dopřát tomu parchantovi uspokojení, že ho vytočil. Místo toho se ušklíbl a chtěl něco říct, jenže rty měl vyschlé a rozpukané. Navlhčil si je jazykem a řekl: „Víš ty, že to není špatný nápad? Žádné teploušské kamarády nemá.“

Íráncova ruka sebou kmitla a vlepila mu pohlavek.

Reilly nechal hlavu odvrácenou, než ho přešla nejhorší bolest. Pak se k Íránci znovu obrátil tváří v tvář a přiměl se k pokřivenému úsměvu. „Kaju se. Ještě ses asi neodhodlal přiznat barvu, co? Ale neboj se. Tvoje tajemstvíčko zůstane jen mezi námi.“

Íránec se znovu napřáhl k ráně, ale hned ruku spustil a usmál se. „Možná mě Tess přesvědčí, abych konvertoval k ženským, co říkáš?“

Reillymu hučelo v hlavě. Usoudil, že nemá cenu dál provokovat. Soustředil se na okolí a poznal, že se nachází v malém letadle s kabinou, ve které by se ani nemohl pořádně postavit. Podle zvuku je zřejmě vrtulové.

A letí.

Při tom posledním zjištění se mu rozbřesklo a rázem mu stoupl krevní tlak. Udělalo se mu ještě víc nanic, a to se ani předtím necítil valně. V hlavě mu tepala oslepivá bolest, jako by ho naládovali poloniem. Dýchal ztěžka a trhaně. Nos měl plný sražené krve, takže skoro nemohl nasát vzduch do plic, beztak rozbolavělých od té kanonády do žeber. V krku cítil odpornou usazenou pachuť krve a hlenů. Tyhle vjemy však vzápětí přehlušila bolest ze všech částí těla, jak se neurony zase připojily k síti a začaly přenášet signály. Víčka měl jako z olova a až teď mu došlo, že na jedno oko přes otok téměř nevidí. I rty měl opuchlé a rozbité. Věděl, že má určitě pár žeber zlomených, a nejspíš přišel i o nějaký ten zub. A kupodivu taky o ponožky a boty.

Ležel úplně na konci kabiny na čalouněné lavici ve tvaru písmene L, která trčela z dřevem obložené přepážky oddělující kabinu od malého prostůrku vzadu. Pokusil se pohnout a došlo mu, že má ruce a nohy svázané. Zápěstí měl za zády, takže si na ně neviděl, ale kolem kotníků měl omotanou nějakou bílou šňůru. Klouby ho z toho tlaku bolely a v místech, kde se mu šňůra zařezávala do masa, mu naskakovaly opuchliny a modřiny. Nebyla nijak zvlášť tlustá, zato pevná ano a měl ji kolem kotníků obtočenou mnohokrát. Hlavou mu blesklo, že ji nejspíš sebrali ze závěsů v domě té staré paní; za jiných okolností by ho ta ironie pobavila.

Nedělal si iluze, že se z pout jen tak vykroutí.

Podíval se z malého oválného okénka kabiny naproti sobě. Ne-spatřil žádné mraky. Nebylo tam nic než nekonečné modré nebe, jasné a dokonale čisté. Zkusil odhadnout, jakým směrem asi letí. Zdálo se, že slunce padá do kabiny zpředu a mírně zprava, pod pětačtyřicetistupňovým úhlem. Paprsky měly průzračnou sílu časného rána. Dospěl k závěru, že letí na východ. Na východ, odněkud ze středního Turecka.

Představil si mapu. Z toho směru nic dobrého nekoukalo, tedy aspoň pro něj. Sýrie. Irák. Írán. Pro agenta FBI nijak zvlášť přátelské končiny.

Krevní tlak mu stoupl ještě víc.

Pohlédl na Íránce. „Letíme na východ,“ konstatoval.

Žádná reakce.

„Copak, vypršelo ti vízum?“

Íránec se nepatrně pousmál. „Zastesklo se mi po našem jídle.“

Reilly sjel pohledem k jeho ruce. Nevypadalo to s ní valně. Obvaz byl uvolněný, zmuchlaný a nasáklý krví.

Pokývl k ní hlavou. „Při krájení steaků budeš potřebovat asistenci.“

Íráncův úsměv se vytratil. Vyvřel v něm tichý vztek. Znovu Reillyho zdravou rukou uhodil a zhluboka se nadechl. „Drž se té představy zuby nehty. Cestou dolů to budeš potřebovat.“

Reillyho zaplavil vodopád nepříjemných výjevů. Rukojmí drže-ná po léta ve špinavých celách hluboko v nepřátelském území, přikovaná ke zdem, bitá a zneužívaná a zapomenutá všemi, dokud je z jejich utrpení konečně nevysvobodí nějaká šeredná choroba. Chystal se něco říci, ale pak se mu vybavilo ještě něco a krevní tlak mu vylétl vysoko do červeného políčka.

Ta zpráva. Zpráva, kterou dostal v Istanbulu.

O italském letištním úředníkovi s roztříštěnými kostmi. O tom, že ho podle všeho vyhodili z helikoptéry nebo z letadla.

Živého.

Potlačil strach a zachytil Íráncův samolibý pohled. „Vlastně ani nevím, jak se jmenuješ, ty šmejde.“

Íránec se chvilku rozmýšlel, jestli odpovědět, ale pak zřejmě usoudil, že už to nemůže být na škodu. „Zahíd. Mansúr Zahíd.“

„Dobře, že to vím. Aspoň tě nepohřbí do neoznačeného hrobu. To by nebylo správné, že ne?“

Zahíd se pousmál. „Jak říkám – téhle představy se taky drž. Budeš mít spoustu času si ji vychutnat.“

Zahíd Reillyho zvědavě pozoroval.

Přestože se už skoro rozhodl, co s ním, pořád ještě váhal mezi dvěma možnostmi. Obě ho nesmírně lákaly.

Mohl by odvézt Reillyho zpátky do Íránu. Šoupnout ho pod zámek na samotku v nějakém pekelném vězení. Agent jeho kalibru by pro zpravodajce představoval skvělý zdroj informací. Zlomili by ho, o tom nepochyboval. A Reilly by jim vyklopil všechno, co ví o procedurách a postupech FBI a ministerstva vnitřní bezpečnosti. Zahíd by nádavkem k nikajské knihovně zajal a přivezl šéfa protiteroristického útvaru z newyorské pobočky FBI – a jelikož za sebou nezanechá ani sebemenší stopu, připsal by si na konto skutečně bravurní kousek.

Znělo to přímo růžově…, dokud nevzal v úvahu realitu. Byl pragmatik a věděl, jak to chodí. Dřív nebo později by ztratil moc nad Reillyho osudem. I kdyby se všemožně pokoušel jeho zajetí utajit, americký agent je taková kořist, že by se to provalilo. Vyvolalo by to spoustu zájmu. Přimotali by se k tomu jiní. Jiní, a možná s jinými představami, jak toho terna využít. Mohlo by se dokonce stát, že se rozhodnou Reillyho vyměnit za někoho, na kom jim nadevšechno záleží. Kdyby k tomu došlo, Reilly by se dostal na svobodu. A Zahídovi bylo jasné, že v tom případě by mu udělal ze života peklo i na vzdálenost tisíců kilometrů.

Tím pádem tuhle alternativu zavrhl.

Do Íránu s sebou Reillyho nevezme. Utvrdil se ve svém rozhodnutí. Ta druhá možnost mu navíc poskytne bezbřehé potěšení. Bude to nezapomenutelný moment, kterým se bude kochat do konce života. Jen škoda, že neuvidí Reillyho potlučené tělo, až dopadne na vodu. Při té rychlosti to bude jako dopad na beton. Bude po něm, ještě než si lokne slané vody.

Zahíd si v duchu s tou představou trochu pohrál a pak sundal ze stěny sluchátka pro vnitřní komunikaci a zmáčkl dvě tlačítka.

Steyl z kokpitu okamžitě odpověděl. „Je při vědomí?“

„Ano. Kde jsme?“

„Zrovna jsme vlétli do kyperského vzdušného prostoru. Jsme asi půl hodiny od pevniny.“

„Jdeme na to,“ prohlásil Zahíd.

„Dobře,“ odvětil Steyl.

Zahíd ukončil hovor a usmál se na Reillyho. „Tohle se mi bude opravdu, ale opravdu líbit.“

A znovu ho praštil.

62

„Tady Niner Mike Alfa, máme problém. Nemůžeme udržet tlak v kabině. Žádám o povolení k sestupu na letovou hladinu jedna dva nula.“

Dispečer odpověděl okamžitě. „Niner Mike Alfa, hlásíte stav nouze?“

Steyl si dal záležet na klidném tónu. „Ne, zatím ne. Máme podezření na odemčené dveře. Potřebujeme snížit tlak, zamknout je a znovu kabinu natlakovat. Už se nám to stalo dřív.“

„Rozumím, Niner Mike Alfa. Sestupte, kam potřebujete. Pod vámi nic neletí. Základna řízeného letového provozu je v letové hladině osm nula. Hodně štěstí.“

Steyl kontrolní věži poděkoval, nastavil ukazatel sklonu na auto-pilotu výš, takže se nos letadla sklonil naopak dolů, a prudce stáhl otáčky, čímž snížil tah obou motorů. Stroj z toho vydedukoval, že jde na přistání, a spustil varovný signál, aby pilotovi připomněl, že má vysunout podvozek. Kabinou se rozlehl hlasitý nepřerušovaný ječivý tón, ale Steyl to čekal a okamžitě ho vypnul knoflíkem u pravého kolena.

Cessna začala s nosem skloněným v úhlu patnácti stupňů ostře klesat z cestovní výšky 7600 metrů na 3600. Byla to maximální provozní kabinová výška, kterou při stávajícím natlakování Steylovi palubní systémy dovolily. Otočil ovladačem řízení tlaku po směru hodinových ručiček až na doraz a přiměl tak kompresory zvýšit kabinovou výšku z cestovního nastavení 2400 metrů na méně příjemný ekvivalent 3600 metrů s nižším přísunem kyslíku. Při rychlosti změny 150 metrů za minutu dosáhne potřebného tlaku za osm minut. Až se tlaky v kabině a venku vyrovnají, bude Zahíd moci otevřít dveře. Steyl od něj věděl, že chce nechat Reillyho padat co nejdéle. Dveře by se sice daly otevřít už o pár set metrů výš, 3600 metrů však bylo sázkou na jistotu. Reilly poletí vzduchem něco přes minutu. Steyl věděl, že Zahíd by uvítal delší dobu, ale minuta postačí. V Reillyho situaci by každému připadala jako věčnost, zvlášť když ví, co ho dole čeká.

Reilly postřehl, že se řev motorů ztlumil, kabina se naklonila a letadlo začalo klesat. Došlo mu, k čemu se schyluje.

Sevřela ho křeč strachu, ale místo aby ho ochromila, vybičovala mu mozek k aktivitě a přepnula ho do módu boje o přežití. Vzhledem k tomu, jak byl svázaný, měl možnosti více než omezené, ale o něco se pokusit musel.

Rozhlédl se. Výhled doprava mu clonila přepážka, takže viděl jen nejzazší část kabiny. Za Íráncovými zády byly naskládány papírové krabice. Z nejhořejší vykukovala kožená vazba prastarého kodexu. Vědomí, že se Zahíd a jeho lidé zmocnili nikajské knihovny, Reillyho ještě víc zdeptalo. Odtrhl pohled od krabic a zkoumal zbytek prostoru. Pod jedním zadním sedadlem uviděl zásuvku se zeleným křížem. Lékárnička. Určitě by se v ní našly nůžky, kterými by si mohl přestřihnout pouta. V cestě mu stála jen taková drobná překážka – Íránec, který ho střežil orlím zrakem a zachytil jeho pátravý pohled.

Nijak ho nekomentoval. Jen zvedl zdravou ruku, ukazováčkem zahrozil „tytyty“ a káravě si Reillyho změřil.

Zaklesli se do sebe očima a Reilly se přiměl ke škodolibému uvolněnému úsměvu. Zahídovi se napjaly rysy.

Reilly se zachechtal. Ne že by docílil bůhvíčeho, ale v dané situaci mu i to, že Íránce trochu vyvedl z míry, dodávalo dobrý pocit.

Šest minut poté, co zahájili sestup, se cessna vyrovnala v 3600 metrech. Steyl zkontroloval ukazatele tlaku v kabině. Pomalu se propracovávaly ke kýženému stavu.

Bylo načase přemístit Reillyho do správné polohy.

Zvedl se ze sedadla a přešel dozadu k Zahídovi.

„Který konec si vyberete?“ zeptal se ho.

„Vezměte ho za nohy.“

Steyl přikývl.

Zvedl Reillymu nohy a pevně si zahákoval jeho kotníky v podpaží, aby je pořádně udržel. V předklonu vcouval do nízkého průchodu v přepážce a stáhl Reillyho z lavičky na podlahu pokrytou kobercem.

A začal ho vléci ke dveřím kabiny.

63

Když Reilly s žuchnutím dopadl na koberec, popadl ho amok.

Zmítal se a zuřivě sebou škubal, aby se vysvobodil ze Steylova sevření, kroutil tělem ze strany na stranu a navzdory pevně svázaným kotníkům se snažil Jihoafričana zaskočit nečekanými kopanci. Při každém pohybu jím projížděla bolest, ale ignoroval ji a nepřestával se vzpouzet. Vtom se za jeho zády přidal k souboji Zahíd a zdravou paží ho chytil pod krkem. Teď ho drželi z obou stran a vzdorovat bylo ještě obtížnější. Připadal si jako ve svěráku, ale po několika zběsilých výkrutech a kopancích se Steylovi vymkl. Zapřel se dlaněmi o podlahu a oběma nohama proti němu vykopával tak divoce, že ho udržoval v odstupu. Zároveň vyrážel hlavou dozadu v naději, že trefí Zahída.

„Prokristapána, myslel jsem, že toho sráče uzemníte sedativy,“ vyštěkl Jihoafričan, zatímco se pokoušel znovu chytit Reillyho za nohy.

„Ne,“ odsekl Zahíd. Snažil se udržet Reillyho krk zahákovaný předloktím. „Chci, aby byl naprosto při vědomí. Aby si s čistou hlavou prožil každou vteřinu.“

To Reillyho ještě víc popíchlo. Prudce vykopával proti Steylovu obličeji. Nevýhodná poloha mu nedovolovala vložit do útoků potřebnou sílu a Jihoafričanovi se dařilo včas je odrážet. Reilly se proto rozhodl zdvojnásobit úsilí na druhé frontě – vůči Zahídovi.

Íránec je z těch dvou slabší. Jeden vydařený úder, a docílí zvratu.

Ale nejdřív se musí strefit.

Zmítal hlavou ze strany na stranu jako marlín bojující s rybářským vlascem a snažil se vyprostit. Rozšiřoval nebezpečnou zónu, které se Zahíd musel vyhýbat – a jakmile ho za sebou vytušil na dosah, co nejprudčeji švihl hlavou dozadu. Zasáhl temenem Zahída do obličeje; nepoznal kam, ale úder byl natolik tvrdý, že se ozvalo křupnutí a stisk na okamžik ochabl. Reilly nelenil a smýkl hlavou zpod ohybu Íráncova lokte. Zahíd se ho pokusil znovu zahákovat, ale Reilly už mu napůl vyklouzl.

Zakousl se do Íráncova předloktí jako vzteklý pes.

Zahíd zaklel a škubl rukou, ale Reilly nepouštěl a zaťal zuby ještě hlouběji. Jenomže ve svém soustředění na Íránce pozapomněl na Steyla. Ten přiskočil a znovu mu chytil kotníky. Zahíd se vyprostil, zahákoval Reillyho pod bradou a přiškrtil ho jako předtím.

Reilly se kroutil a svíjel, ale drželi ho jako v kleštích. Protáhli ho kolem beden starých textů a pak úzkým prostorem mezi dvěma sedadly otočenými dopředu. Hodili ho tváří dolů na malou plošinku mezi nimi a dvěma sedadly obrácenými opačně. Kabina byla příliš úzká, aby mohl na podlaze ležet napříč. Museli ho natočit šikmo, takže měl nohy u sedadla napravo a hlavu jen pár centimetrů ode dveří kabiny.

„Zvládnete ho?“ zeptal se Steyl.

„Hlavně odveďte svou práci,“ odsekl Zahíd. Funěl námahou. Seděl Reillymu obkročmo na zádech a pravou rukou – tou zdravou – mu tiskl krk k zemi, takže Reilly skoro nemohl dýchat. „Já ho udržím.“

Steyl vteřinku počkal, aby měl jistotu, že Zahíd opravdu Reillyho přišpendlil k zemi, a pak se pomaličku odtáhl, připraven čelit dalšímu zuřivému útoku.

Žádný nenastal.

„Ohlásím se rádiem a zpomalím,“ řekl Zahídovi. „Dopřejte mi minutku.“

„Běžte.“

Steyl se vrátil do kokpitu.

Zavolal rádiem řídící letové středisko v Nikósii, oznámil ukončení sestupu na letovou hladinu jedna dva nula a požádal o povolení zpomalit na sto uzlů. Dostal ho obratem. Letadlo s motory běžícími na nižší výkon zpomalovalo. Steyl změnil nastavení vrtulí. Bylo to jako přeřadit v autě z pětky rovnou na dvojku. Rozběhly se rychlostí téměř devatenácti set otáček za minutu a hluboký rachot uvnitř kabiny přešel ve vysoké vytí.

Steyl sledoval, jak letová rychlost klesá na potřebnou úroveň.

Spadla na sto uzlů.

Byli připraveni.

„Otevřete dveře,“ křikl na Zahída. „Přijdu za vámi, hned jak budou dokořán.“ Musel během otevírání obou částí dveří zůstat u palubního řízení pro případ, že by se při tom nestandardním manévru vyskytly nějaké komplikace.

Ohlédl se a sledoval, jak se Zahíd, stále zápolící s Reillym, natahuje po páčce, aby odklopil horní část.

Otevřela se.

Okamžitě se jí zmocnil vítr a rozrazil ji dokořán.

Do kabiny vtrhla s ohlušujícím vytím ledová vichřice.

A potom propuklo peklo

64

Reilly cítil odtikávání vteřin až v žaludku, jako by spolkl časovanou bombu. S tváří přimáčknutou k hrubému nylonovému koberci neviděl na pravé oko a sotva dýchal.

Nemohl se ani hnout, Íránec ho pevně tiskl k zemi. Ale aspoň teď má proti sobě jen jeho. Jestli chce něco udělat, musí to být dřív, než se vrátí pilot. Svázaný nemá proti těm dvěma šanci.

Takže sebou musí pořádně hodit.

Uslyšel pilotův povel otevřít dveře. Zahídova váha se trochu nadlehčila a nahoře cvakla páčka.

Bylo mu jasné, že Íránec zdravou rukou právě manipuluje dveřmi. A že tu druhou nemůže použít, aby mu čelil.

Teď, nebo nikdy.

Sebral síly a soustředil je do místa, kde je nejvíc potřeboval.

Uslyšel, jak se dveře rozlétly, a dovnitř se vevalil vzduch. Ten ledový pohlavek ho popohnal.

Rázem odeslal variantu „nikdy“ do zapomnění a rozhodl se jednat.

Překulil se na levý bok a zády k řevu zvenčí i k Íránci se nad-zvedl, jak nejvíc to šlo. Propletl prsty, ohnal se pravým loktem dozadu a zároveň za sebe zuřivě vykopl svázanýma nohama. Obojím zasáhl do živého a odměnil ho bolestný sten, ale tyhle údery by samy o sobě situaci nezvrátily. Reillymu bylo jasné, že Zahídovi nijak zvlášť neublížil. Chtěl ho jen připravit o rovnováhu a aspoň na okamžik si ho setřást ze zad.

Povedlo se.

Íránec se zapotácel, sesunul se z něj a Reillymu těch pár drahocenných vteřin stačilo, aby pohyb dokončil.

V přívalu ledového vzduchu ženoucího se kolem jako tornádo pokračoval v obratu, dokud se neocitl na zádech. Pak udělal těsně po sobě dvě věci: Přitáhl si svázané nohy k břichu a mohutným kopem přímo do hrudi odrazil Íránce k přepážce. Vzápětí se stočil do klubíčka, aby co nejvíc zkrátil vzdálenost od ramen k bokům, a jediným plavným pohybem si provlékl ruce pod tělem.

Zůstaly svázané, ale už je aspoň neměl za zády.

Vyskočil na nohy a v tutéž chvíli se napřímil i Zahíd. Ukročil od napůl otevřených dveří kabiny, před kterými stál, do volného prostoru. Oba se připravovali k boji, shrbení pod nízkým stropem, a pozorovali se navzájem ve snaze odhadnout, co ten druhý podnikne. Vtom Reilly postřehl, že Zahíd nepatrně cukl očima stranou, a došlo mu, že se chystá léčka.

Otočil se, jak nejrychleji se svázanými kotníky mohl, a nataženými pažemi se ohnal po Steylovi, který se blížil uzoučkou uličkou z kokpitu. V tak vratké poloze a se spoutaným zápěstím mu nemohl zasadit dost pádnou ránu, a tak ho chytil pod krkem, přitáhl si ho a v příštím zlomku vteřiny ho praštil čelem do kořene nosu. Byl to nejprudší úder hlavou, jaký se mu kdy povedl, a prasknutí kosti přehlušilo i hvízdot vichru prohánějícího se kabinou. Steyl pozpátku odvrávoral mezi sedadly, odrážel se od nich jako pinballová kulička, až narazil hlavou do dřevěné přepážky mezi kabinou a kokpitem a pozadu žuchl úzkým otvorem dovnitř.

Reillymu bylo jasné, že v tu chvíli už na něj zezadu útočí Zahíd, ale nedokázal se dost rychle otočit, aby úder úplně odblokoval. Obloukem se k němu snášela Íráncova pravačka s pistolí, kterou Zahíd mezitím vytasil. Kovová hlaveň brnkla Reillymu o čelist. Nebyl to čistý zásah, ale napáchal škody až až. Do hlavy mu vystřelila bolest a zatmělo se mu před očima.

Rána ho odhodila doprava. Svalil se na sedadlo natočené zády k sedadlu pilota a ohlédl se právě včas, aby postřehl Zahída s rukou napřaženou k další ráně. V palubních světlech se zaleskl antracitově černý kov. Reilly se jen tak tak stihl zoufale vymrštit ze sedadla proti Zahídovi a odrazit ho kus zpátky.

Zhroutil se zpátky na sedačku, hlava se mu točila a nohy ho nenesly; bolest mu spalovala každý centimetr těla. Omámeně sledoval, jak se Zahíd vzpamatovává a znova útočí, jak zvedá pistoli jako kladivo, a cítil, že ho síly opouštějí a paže se odmítají zvednout, aby odvrátily další úder. Bezděčně těkal očima kolem a hledal nějakou zbraň, cokoli, čím by ránu odblokoval. Jediné, co uviděl, bylo pogumované pouzdro reflexní žluté barvy s dvěma černými držadly. Bylo něco přes půl metru dlouhé, zpoloviny tak vysoké a nějakých patnáct centimetrů široké; neškodně dřepělo pod vedlejším sedadlem a pomrkávalo na něj.

Natáhl se a popadl ho. Bylo těžké, určitě vážilo před deset kilo. Reillymu to v jeho zuboženém stavu připadalo jako padesát.

Na přemýšlení neměl čas. Vlastně ani nevěděl, co dělá. Jednal čistě instinktivně, vládu nad jeho tělem převzal limbický systém, aby vědomí získalo čas se vyresetovat. Prostě pouzdro vyškubl zpod sedadla a ohnal se jím po Zahídovi. Trefilo ho do hrudi a odhodilo pozpátku do sedadla otočeného po směru letu, které stálo kousíček od pootevřených dveří kabiny. Reillymu při tom úderu vylétlo z ruky jedno držadlo. Suchý zip obalu pod setrvačným pohybem těžkého obsahu povolil a vespod se objevil další zářivě žlutý balík, jenže tentokrát z něj trčela jinak tvarovaná držadla.

Reillymu se rozbřesklo.

Byl to záchranný vor. Umístěný na dosah a jasně viditelný pro případ nouze.

V jeho případě nebylo o nouzi pochyby.

Viděl, jak se Zahíd zvedá ze sedadla, a hmátl po držadlech. Vší silou za ně škubl a přitom ucouvl k protější stěně kabiny, pryč od Zahída a dveří.

Záchranný vor se okamžitě začal nafukovat; s mohutným zasyčením se rozbalil a překvapivě rychle se nadouval. Jelikož byl dva metry široký, půldruhametrový průměr kabiny mu nedovolil úplně se nafouknout do výšky ani do stran. Mohl expandovat jen jediným směrem – po délce. Ve stísněném prostoru nabíral na objemu mnohem prudčeji než za normálních podmínek. Za čtyři vteřiny už byl dost velký, aby utvořil mezi Reillym a Zahídem bariéru. Po osmi nabyl konečných rozměrů. Dnem byl natočen k Reillymu a hořejškem k Zahídovi; čelem se proboural skrz přepážku za první řadou sedadel. Jakmile vnikl do kokpitu, motory slyšitelně stouply do otáček a přešly v jekot. Letadlo výrazně nabralo rychlost a listy vrtulí se roztočily ještě divočeji. A nejen to – letoun se sklonil o deset stupňů dolů. Záchranný vor stlačil dopředu páky plynu, nastavení vrtulí a autopilota, umístěné vedle sebe na středovém ovládacím panelu.

Letadlo začalo klesat.

Reilly zatajil dech a zapřel se o nejbližší sedadlo. Slyšel, jak vichr vyrval horní část dveří z pantů, a viděl ji obloukem odlétat pryč. Vytřeštěnýma očima těkal sem tam ve snaze aspoň trochu se zorientovat. Pokoušel se uklidnit mozek rozbouřený primitivním děsem a přívalem hormonů, jimiž ho zaplavovala amygdala, aby se vzpamatoval a převzal rozumovou kontrolu.

Jenže do té snahy vpadly výstřely.

Na opačné straně záchranného voru Zahíd zběsile pálil ránu za ranou – zřejmě se snažil buď vypustit z voru vzduch, anebo Reillyho zabít.

Popřípadě obojí.

Kulky se prokousávaly nylonovým povrchem voru a Reilly neměl kde se krýt.

Skrčil se co nejníž a sunul se dopředu. Po podlaze se kutálela stejným směrem spousta různých věcí; byly to součásti nouzového vybavení voru, které se z něj vyhrnuly, když se ve stísněném prostoru převracel.

Reilly přejížděl ten vodopád předmětů očima a posuzoval jejich užitečnost. Zahlédl zhola zbytečné pádlo. Zrcátko. Džber s uchem na vybírání vody. Záchranné lano. Světlice.

A nůž.

Nijak velký. Žádný bojový nůž z karbonové oceli, který rozpáře i aligátora. Jen obyčejný bezpečnostní nůž s neškodně vyhlížející dvanácticentimetrovou čepelí s pilkovým ostřím a dutou oranžovou rukojetí, která funguje jako plovák.

Prostě si tam jen tak ležel, spokojeně se povaloval u nohou sedadla.

A volal na něj.

Ponoukal ho příslibem naděje.

Reilly se pro něj shýbl. Za pět vteřin měl ruce i nohy volné. Sedadlem za ním prolétla střela, hladce se provrtala silným koženým potahem. Další ho škrábla do levého ramene a zaryla se do přepážky. Záchranný vor sestával z oddělených komor a navzdory děrám zůstával nafouknutý, ale brzy z něj začne vzduch ucházet a poskytne Zahídovi příležitost vyprostit se zpoza něj.

Do té doby ho musí zneškodnit.

A musí si s tím pospíšit. Letadlo pořád klesalo.

Reilly se přikrčil a vystartoval směrem k zadní části kabiny, opačným směrem, než létaly kulky. Zastavil se u konce záchranného voru a zhluboka se nadechl, aby se zklidnil. Pravou rukou odstrčil okraj a levačkou máchl nožem.

Dokonale Zahída zaskočil. Sekl ho do pravého zápěstí.

Íránci vypadla z ruky pistole a z přeťatých žil vystříkl gejzír krve. Zůstal stát jako přimrazený a v naprostém šoku zíral na Reillyho, pořád ještě přimáčknutý ke dveřím kabiny umíněně vzdutým okrajem záchranného voru.

Reilly se do něj vpil očima. Byl by si ten pohled rád vychutnával delší dobu, ale nemohl si to dovolit. Letadlo pořád mířilo hladce a bezstarostně dolů, nevychylovalo se doprava ani doleva, prostě se hnalo přímo za nosem k mořské hladině, kam ho očividně dál naváděl autopilot.

Reilly si Íránce zavile změřil.

Natáhl se za něj a páčkou odklopil spodní panel dveří.

Vryl si do paměti každý pixel Zahídova vytřeštěného, vzteky zsinalého obličeje.

„Myslím, že nakonec nebudeš ten náhrobek potřebovat,“ zařval.

A shodil ho ze dveří kopancem do slabin.

65

Íránec okamžitě zmizel z dohledu, aniž vydal sebemenší zvuk.

Reilly stál v mrazivém vichru a otevřenými dveřmi pozoroval vzdouvající se moře. Na okamžik ho napadlo, jestli z nich dvou nemá nakonec Zahíd víc štěstí. Pak se zaměřil na mohutný nylonový val, který mu blokoval cestu k palubnímu řízení, protáhl se kolem něj k místu, kde vor ucpal vchod do kokpitu, a vrhl se na něj s nožem.

Sekal, řezal, trhal a rval žlutou nylonovou zeď jako nepříčetný psychopat.

Na bolest dočista zapomněl.

Trénink se mu vyplácel: optimálně přizpůsoboval tělesné funkce tomu jedinému, co se od nich momentálně vyžadovalo – zajištění přežití. Vše se upínalo pouze k tomu cíli. Nadledvinky zaplavovaly tělo adrenalinem, zvyšovaly schopnost mozku zpracovávat informace a vstřebávat přísun smyslových vjemů. Žilami kolovaly endorfiny a ulevovaly mu od bolesti, aby ho nerozptylovala. Dopamin vyprodukovaný mozkem zrychlil srdeční tep a zvýšil krevní tlak. Průdušky se rozšířily, aby vpustily do plic víc kyslíku a pomohly rozproudit krevní oběh. Játra chrlila glukózu, aby mu dodala energii. I zornice se mu rozšířily, aby lépe viděl.

Počínal si jako dokonale seřízený stroj zkonstruovaný pro zajištění vlastní dlouhověkosti.

Roztáhl proříznutou díru ve voru a prolezl do kokpitu. Všude kolem poletovaly stránky ze Steylovy letové příručky, vyrvané hurikánem, který se prohnal pilotní kabinou. Reilly si je odhrnul z cesty, překročil nehybné pilotovo tělo a usadil se do jeho křesla.

Zastrčil si nůž za opasek, rychle se připoutal a vyhlédl ven. Mořská hladina se zdála hrozivě blízko a každou vteřinou se přibližovala. Letadlo navíc v té nebezpečné rychlosti prudce vibrovalo.

Reilly zkoumal přístrojový panel. Ještě nikdy letadlo nepilotoval, ale při práci strávil v palubních kabinách malých letadel dost času, aby zhruba věděl, k čemu hlavní páky a ukazatele slouží. Z jednoho ciferníku poznal, že letadlo klesá přibližně o čtyři sta metrů za minutu. Na mnoha dalších stála ručička hluboko v červeném poli. Na jednom – rychloměru – vylétla úplně mimo škálu až na doraz; daleko za červenobílou hranici „maximální provozní rychlosti“. Věděl, že musí ubrat otáčky, aby let zpomalil, ale než se stačil chopit zdvojené páky přípustí, zaslechl přes vytí motorů tupou ránu. Přišla odněkud zprava. Vyhlédl postranním okénkem právě ve chvíli, kdy se z výfuku pravého motoru vyvalil černý mrak kouře a plameny.

Během vteřiny se stalo totéž i nalevo.

Let plnou rychlostí v nízké letové hladině přesáhl konstrukční možnosti motorů. Kouř se začal do kabiny hrnout i větracími otvory ve stropě. Na horním okraji přístrojového panelu se rozblikaly varovné kontrolky. Reilly se předklonil a podíval se na ně zblízka. Na nejvýraznějším páru stálo OHEŇ – STISKEM VYPNOUT ODEBÍRÁNÍ VZDUCHU. S bušícím srdcem odtrhl pojistný kryt a zmáčkl obě čtvercová tlačítka, čímž zastavil odebírání vzduchu z motorů a vyčistil kabinu od kouře. V tu chvíli se rozsvítily další dvě kontrolky. Byly označeny nápisem STISKEM AKTIVOVAT BOT. Nevěděl jistě, k čemu slouží, ale odhadl, že nejspíš také souvisejí s hořícími motory, a zmáčkl i je. Zřejmě se zapnulo hašení, protože z motorů přestaly šlehat plameny a kouř ustal. Právě tak ale ustal i řev motorů. Vypnuly se, ztichly a klesání se zpomalilo. Během několika vteřin se úplně zastavily i vrtule. Reilly viděl, jak se jejich listy přestavěly do praporu – trčely teď souběžně s prouděním vzduchu, kolmo ke křídlům. Vzápětí se ve shluku poplašných signálů rozblikala dvě zelená světélka automatického vypraporování.

Podařilo se mu uhasit oheň, jenže přitom vypnul motory.

Cessna se řítila do moře. K pominutí bylo, že pořád pokračovala v řízeném letu – autopilot ji naváděl k hladině hladkým klouzavým sestupem.

Reilly potřeboval za každou cenu změnit směr.

Sevřel berany a vší silou je přitáhl k sobě. Cítil, že se nos letadla nepatrně zvedá, ale udržet ho nahoře bylo pekelně těžké; jakmile sebenepatrněji polevil v tahu, obnovilo svůj bezhlavý úprk vstříc hrobu ve vlnách. Sváděl předem prohraný boj. Cosi se vzpíralo jeho úsilí a umíněně vnucovalo letadlu sebevražednou trajektorii.

A vtom to uviděl. Malý červený spínač popsaný jako ODPO-JENÍ A/P.

Odpojení autopilota.

Neměl co ztratit. Jestli tuhle leteckou show řídí autopilot, je nepřítel. A je ho potřeba zlikvidovat.

Vypnul ho. Ozval se zvuk nepříjemně připomínající drnčení zvonku u dveří a berany se mu v rukou okamžitě uvolnily. Přitáhl je znovu k sobě a ověřil si, že je udrží a pomocí pedálů dokáže udržet v rovině křídla. Tentokrát zaregistroval změnu snáz. Nos se zvedl nahoru. Sice ne moc, ale přece jen znatelně. Reillyho to povzbudilo. Přitahoval berany, seč mu síly stačily. Vodní hladina se mu podivně zvedala vstříc, a tak táhl čím dál úporněji. Připadalo mu, že zvedá letadlo do výšky vlastníma rukama, a koneckonců to byla pravda.

Při každém soustředěném pokusu se nos cessny zvedl o trochu výš a rychlost o trochu klesla. Ale jakmile Reilly povolil v tahu, třeba jen maličko, aby znovu nabral síly, nos se vzepřel a zamířil zpátky dolů. Bylo to jako přetahovat se s obludně velkým marlínem. Tou dobou už rozeznával zčeřené vlnky na hladině a rychloměr ohlašoval, že letí rychlostí lehce přes sto uzlů. Pod letadlem se převalovala voda, uháněla jako nekonečný tmavomodrý dopravníkový pás, provokativně blízký a vábivý, a přesto smrtící, kdyby se nouzové přistání nepovedlo.

Reilly se snažil pravidelně dýchat a udržovat letadlo v přímém, pokud možno vyrovnaném letu. Dával si záležet, aby se nenaklánělo, nezatáčelo a klesalo povlovně. Na setkání s vodou nijak nepospíchal. Pokud mu do letové dráhy nevpluje tanker, cítil se bezpečně tam, kde je. Dokud se nerozhodne přistát, nemínil riskovat, že se zapíchne do moře a rozbije se přitom na cucky.

Jenže jednou přistát musí. A to dřív, než doletí k pevnině, která se rozprostírá tam někde vepředu.

S maximálním soustředěním pracoval s berany, aby letěl téměř vodorovně a měl klouzavý sestup pod kontrolou. Vtom se rozhoukala varovná signalizace – přiblížil se hranici pádové rychlosti.

Musí dolů, a to hned.

O milimetr přitlačil berany dopředu. Letadlo se snášelo níž, decimetr za decimetrem, pomalu a graciézně. Pročíslo hřebeny vln, rozstříklo vodní spršku a dosedlo na hladinu. Moře bylo naprosto klidné, a i když trup poskakoval po zpěněných vlnkách, cessna se nepřevrhla ani nerozlomila. Vrtule nastavené do praporu hladkému nouzovému přistání napomohly a letadélko se dál hnalo kupředu, dokud odpor vody nezvítězil nad setrvačností. Pak prudce zastavilo v gejzíru bílé pěny.

Ztráta rychlosti byla krutá – z devadesáti uzlů na nulu během necelé vteřiny. Reillym to smýklo dopředu. Popruh bezpečnostního pásu se mu zařízl do ramene, ale dostál svému účelu a nenechal ho narazit do přístrojového panelu ani proletět předním sklem.

Do kabiny se okamžitě začala hrnout voda.

Reilly věděl, že nemá moc času, aby se dostal ven, zvlášť když jsou dveře kabiny utržené. Odhodil bezpečnostní pás, vstal a úzkou mezerou před dvěma předními sedadly přelezl přes pilotovu mrtvolu ven z kokpitu. Na podlaze už šplouchalo několik centimetrů vody a další přibývala každou vteřinou. Reilly se rozhlížel po kabině a hledal záchrannou vestu. Našel něco lepšího – další svítivě žlutý vak, tentokrát nacpaný za jedním předním sedadlem a menší než sbalené pouzdro s vorem. Velká modrá písmena hlásala, že je to „Nouzové zavazadlo“, což Reillymu znělo velmi případně.

Popadl ho a namířil si to ke dveřím. Pak se zarazil uprostřed pohybu a zalétl pohledem na zadní konec kabiny, k bednám naskládaným mezi poslední řadou sedadel a přepážkou, za kterou ho původně hodili.

Kodexy.

Ty, které přežily od úsvitu křesťanství.

Dva tisíce let starý odkaz, který Tess vynesla na světlo světa.

Srdce se mu sevřelo při pomyšlení, že o ně přijde, že ji po tom všem, co se odehrálo, nakonec zklame.

Musí něco podniknout.

Musí se pokusit ty knihy zachránit.

Doběhl k nim a rozhlížel se po kabině, jestli neuvidí něco vodotěsného, do čeho by je zabalil. Cokoli. Tašku, nějaký nepromokavý materiál…, gumový záchranný vor. Byl tu, rozpáraný vejpůl; cáry žlutého nylonu šplouchaly ve stoupající vodě.

Bude muset stačit.

Přitáhl si jeden cíp k sobě a hledal na něm nějakou šikovnou, dost velkou kapsu. Našel jeden díl, který se mu hodil – část válcovitého horního okraje. Vytáhl nůž a odřízl z něj kus ve tvaru pytle, na jednom konci uzavřený, na druhém otevřený.

Voda už mu sahala ke kolenům a stoupala.

Přebrodil se ke krabicím, z horní strhl víko a začal kodexy jeden po druhém házet do nylonového pytle. Věděl, že s nimi ani zdaleka nezachází s péčí, jakou by si zasloužily, jenže neměl na vybranou. Bylo mu jasné, že stejně nezachrání všechny, věděl to až moc dobře…, ale i kdyby se mu povedlo zachránit jich aspoň pár, bude to stát za to.

Voda mu stoupla ke stehnům.

Pokračoval v práci. Odtrhl víko druhé krabice a začal vytahovat knihy i z ní.

Vodu už měl k pasu a třetí krabice se ocitla celá pod hladinou.

Musí vyklidit pole. Musí zavázat hořejšek toho nepromokavého pytle a vypadnout odtud. Jestli si nepospíší, už se ven nedostane.

Zakroutil vršek pytle, zavázal ho na uzel a co nejpevněji utáhl. Vodotěsné to nebude, to mu bylo jasné. Ale víc udělat nemohl. Popadl pytel za krk a brodil se proti proudu ke dveřím.

Bylo to jako šplhat nahoru pouličním kanálem při monzúnu.

Nabral do plic dech, ponořil se a prosoukal se úzkým otvorem ven. V jedné ruce za sebou táhl nylonový pytel, v druhé nouzové zavazadlo.

Když se vynořil nad hladinu, letadlo už bylo zpola potopené. Vysoukal se na křídlo, přeběhl po něm ke krytu motoru, který ještě pořád trčel z vody, a posadil se na něj. Prohrabal se nouzovým zavazadlem, vytáhl záchrannou vestu, oblékl si ji a nafoukl. Vyndal nouzový radiomaják indikující polohu, připnul si ho na vestu a akti-voval.

Jakmile se kryt ponořil, sklouzl z něj dolů. Ocas cessny klesl pod vodu ani ne minutu poté a Reilly na hladině osaměl nad přízračně poklidnou bílou siluetou letadla pozvolna se ztrácející v temných hlubinách.

Tiskl k sobě nylonový pytel, svíral jeho stočený krk oběma rukama a bránil ho před mořem. Věděl ale, že je to beznadějné. Viděl, jak voda prosakuje mezi záhyby plastu dovnitř. Nylon, ze kterého vor vyrobili, nebyl určen k tomu, aby se dal snadno stočit. Měl být především pevný, aby odolával protržení a nárazům vln na otevřeném moři. Ať se Reilly snažil sebevíc, tuhle bitvu nemohl vyhrát.

Každou minutou vtékalo do pytle víc a víc vody. A čím víc jí bylo, tím víc pytel těžkl. Po půlhodině, během níž ze sebe Reilly vydal každý zbývající mikron energie, už ho nad vodou neudržel. Navíc si uvědomoval, že už to ani nemá smysl. Knihy beztak nasákly vodou a jsou zničené. Všechen jejich obsah je nenávratně ztracen. A jestli se jich bude zuby nehty držet, stáhnou ho ke dnu s sebou.

Se srdceryvným zaklením je pustil.

Poodpluly stranou a pomaličku se potápěly, žlutý nylonový pytel nevyčíslitelné hodnoty mizel v hlubinách a Reilly zůstal na hladině sám a bezcílně se vznášel na vlnách, jediný osamělý flíček života v nemilosrdném moři.

66

Uvědomoval si, že chvílemi sklouzává do bezvědomí, ale kdykoli se jeho mozek a tělo pokusily vypnout, studená voda, která na něj dorážela a šplíchala mu o hlavu, ho pokaždé probrala.

Moře s ním zacházelo laskavě, jemně ho pohupovalo a zůstat při vědomí bylo tím těžší. Věděl, že s padajícím soumrakem se ochladí a vlny naberou na síle. Vesta ho sice držela nad hladinou, ale při životě ho v prudším vlnobití neudrží, pokud jeho tělo vzdá boj s vyčerpáním.

Přistihl se, že myslí na Tess. Věřil, že je v bezpečí, což bylo dobře, jenže ztráta nikajské knihovny ji krutě raní. Soustředil se na výčitky svědomí, že ji zklamal, protože mu to pomáhalo zůstat při vědomí; přesvědčoval se, že musí přežít, aby ji ušetřil dalšího trápení a mohl jí přesně vylíčit, co se stalo. Zbaví ji tím břemene nejistoty, které by v ní jinak hlodalo do konce života.

Po nějaké době se ale vzdal a prostě se jen spolehl na záchrannou vestu a nouzový radiomaják. Nevýslovně vyčerpaný se nechal nadnášet hlubokou vodou, čekal na záchranu a doufal, že se konečně objeví.

O dvě stě devadesát kilometrů dál na východ letový dispečer, který sledoval pohyb cessny poté, co Steyl požádal o povolení k sestupu, zjistil, že je něco špatně. Poznal to z toho, že letadlo kleslo pod 3600 metrů a zároveň přidalo rychlost.

Po trojím marném pokusu o spojení a necelou minutu poté, co poprvé zaregistroval nezvyklé chování stroje, zalarmoval SAR – Službu pátrání a záchrany. Pátrací a záchranný vrtulník Sea King HAR3 britského Královského námořnictva odstartoval ze základny Akrotiri na Kypru už v okamžiku, kdy Reillyho letadlo dosedlo na vodu.

Zatímco pilot vrtulníku mířil plnou rychlostí k poslední známé pozici cessny, předali mu signál z Reillyho nouzového radiomajáku s jeho polohou. Po hodinové koupeli ve Středozemním moři se k Reillymu spustil v postroji žabí muž, aby ho vytáhl do bezpečí.

Dopravili ho zpátky do Akrotiri a vojenští zdravotníci z nemocnice princezny Marie na základně mu ošetřili a ovázali rány.

Přestože letadlo havarovalo v mezinárodních vodách, musel zodpovědět velehoru otázek ohledně toho, co se stalo a proč. Nejdřív ho zpovídali Britové. Brzy se objevili i pracovníci Kyperského úřadu pro civilní letectví a národní gardy a vyptávali se také.

Nějakou dobu jim Reilly čelil sám. Odbýval dotazy, jak se dalo, ale byl unavený, všechno ho bolelo a trpělivost mu docházela. Zavolal do New Yorku, nechal se spojit s Aparem a požádal ho, ať ho z Kypru nějak dostane, i když věděl, že to chvíli potrvá. Americké velvyslanectví bylo hodinu jízdy odtud, v Nikósii, a FBI tam neměla své zastoupení. Přesto nažhavila telefony a po poledni dorazil americký vojenský atašé, ujal se jednání a Reillyho vysvobodil. A co bylo ještě důležitější – pomohl mu s hledáním informace, po níž se Reilly zoufale pídil už od okamžiku, kdy ho navijákem vytáhli na palubu helikoptéry.

Nebylo to snadné. Po Ertugrulově smrti a všemu, co následovalo, propukl na istanbulském konzulátu bezbřehý zmatek a bylo těžké sehnat někoho v patřičném postavení, kdo by dokázal Tess najít. Bylo zapotřebí mnoha telefonátů a deprimujícího čekání, ale nakonec ji vystopovali na policejní stanici v Konyi.

Když Reilly uslyšel její hlas, ukonejšilo to jeho bolesti a šrámy daleko líp než všechny prášky, kterými ho naládovali.

Také ona uvízla v síti byrokracie. Sesypala se na ni palba úplně jiných otázek a policisté neměli v úmyslu nechat ji jít, dokud jim na ně neodpoví.

„Nedej se,“ povzbuzoval ji. „Já tě odtamtud vytáhnu.“

Proudový letoun dorazil pozdě večer – bělostný rytíř bez bázně a hany, s nenápadným znakem Gulfstream Aerospace Corporation. Reilly s rostoucí netrpělivostí sledoval, jak roluje k soukromému hangáru a vypíná motory. Dveře kabiny se otevřely a vykročil z nich vatikánský státní tajemník, kardinál Mauro Brugnone.

Když uviděl Reillyho tvář a ruce poseté modřinami a šrámy, užasl a soucitně nakrabatil obočí. Rozepjal doširoka náruč a srdečně ho objal. Pak poodstoupil a zeptal se: „Takže… jsou pryč? Jsou definitivně pryč?“

Odpověď už znal. Reilly mu ji naznačil, když si s ním telefonoval, ale nevypověděl mu celý příběh.

„Bohužel ano,“ potvrdil mu teď.

„Povězte mi o tom,“ vybídl ho kardinál a pozval ho na palubu.

Zatímco pilot ve spěchu vyplňoval potřebné dokumenty, aby mohli znovu odstartovat, Reilly svému hostiteli vylíčil, co se seběhlo. Ke konci jeho vyprávění se vrásky v kardinálově tváři prohloubily. Schýlil ramena, jako by vahou těch znepokojivých odhalení náhle zestárl.

Chvíli mlčky seděli, dokud se nevrátil pilot s oznámením, že během pár minut dostanou povolení ke startu. Brugnone ani poté nic neřekl, jen pokýval hlavou a dál přemítal nad tím, co se dozvěděl.

„Můžeme je zkusit vyzvednout,“ nadhodil Reilly. „Není tam velká hloubka, určitě se k nim dostaneme. Jestli se to povede, třeba se nám podaří rozluštit, co se v nich píše. Forenzní laboratoře dnes dokáží neuvěřitelné věci.“

Brugnone na něj pohlédl a pochybovačně povytáhl obočí. Oči-vidně tomu prohlášení nevěřil o nic víc než Reilly sám.

„Vám to vlastně vyhovuje, že?“ podotkl Reilly. „Myslím to, že jsou nenávratně pryč. Nikdo nebude klást nežádoucí otázky. Nedojde k žádným nepříjemným odhalením…, nebudou žádné potíže.“

Brugnone se zamračil. „Jistěže je mi milejší, když ty spisy nevyjdou na světlo. Nechtěl bych, aby se kdekdo dozvěděl, co v nich stálo. Ale já sám bych to věděl rád. A moc.“

Dlouze se zadíval Reillymu do očí, pak se odvrátil a zahleděl se do tmy. Vypadal jako člověk, kterého tíží hluboký žal.

67

Na malém letišti, které sloužilo převážně vojenským účelům, je čekal Rich Burston, přidělenec z místního zastoupení FBI v Ankaře. Přiletěl z tureckého hlavního města vojenskou helikoptérou. Byl to Ertugrulův nadřízený, a zatímco ujížděli opuštěnou ztemnělou rovinou do města, Reilly mu jako očitý svědek vyprávěl o agentově smrti.

Přidělenec se tvářil ustaraně. „Musíme tu záležitost vyřídit co nejrychleji,“ řekl Reillymu. „Nerad bych, aby ti mládenci zjistili, kdo ve skutečnosti jste. Tedy pokud nemáte chuť strávit několik příštích dní odpovídáním na jejich dotazy.“

Reilly chápal, o čem je řeč. Letadlo se potopilo v mezinárodních vodách. Odstartovalo z řeckého ostrova. Kyperské úředníky v podstatě nic dalšího nezajímalo.

Teď je však čekala jiná situace.

Reilly se přímo podílel na událostech, které vedly k smrti několika tureckých vojáků, včetně jejich obecně respektovaného velitele. Turecké úřady budou chtít do puntíku přesně vědět, co se odehrálo a proč.

„Radši bych to s nimi řešil po telefonu z Federal Plaza,“ řekl Burstonovi.

„Jistě, ani se vám nedivím. Nechte mluvení na mně a řiďte se mými pokyny.“

Reilly ho ujistil, že bude, a podíval se tázavě na kardinála. I ten přikývl na souhlas.

Nakonec všechno proběhlo poměrně hladce. Bez velkého povyku vyprostili Tess a tu starou paní z vazby. Nahrála jim pozdní hodina i skutečnost, že v Konyi nesídlí velitelství četnictva.

Místní policie pověřila své lidi, aby několik příštích dnů hlídali starou paní a její rodinný podnik, třebaže Reilly věřil, že když je teď Zahíd po smrti a kodexy ztracené, už jim nic nehrozí. Přesto není opatrnosti nikdy nazbyt, a tak byl rád, že se jim dostane ochrany, než bude definitivně po všem.

Když vycházeli z policejní stanice, přivítalo je mdlé svítání. Uli-ce byla liduprázdná. Město si ještě hovělo v obvyklé noční dřímotě a poklid rušilo jen hučení větráků.

Zamířili k čekajícím autům. Tess držela Reillyho za ruku. Byla naprosto vyčerpaná, tělesně i duševně. A do hloubi duše zklamaná. Reilly si prve na stanici utrhl nestřeženou chvilku soukromí a pošeptal oběma ženám, že knihy skončily na mořském dně.

Ta zpráva Tess zdrtila. Kodexy přečkaly dva tisíce let intrik, přežily dobu křížových výprav, pád dobyvatelské říše a dvě světové války, ale podlehly běsu jedenadvacátého století.

Zastavili se u policejního auta, které mělo odvézt stařenu do synova bytu nad obchodem. Tess se pustila Reillyho a objala ji.

Stará paní jí objetí dlouze oplácela, než se odtáhla. „Uvidíme se zítra?“ zeptala se. Pořád tiskla Tessinu ruku v dlaních.

Tess zaváhala a pohlédla na Reillyho. Byl ještě pod vlivem sedativ a zdálo se, že je duchem jinde. Věděla, že se odtud chce dostat, jak nejrychleji to půjde. Brugnonův gulfstream na ně čekal, aby je dopravil z Turecka do Říma, odkud poletí komerční linkou do New Yorku. I Tess se chtěla vrátit domů a nechat všechno tohle šílenství za sebou. Jenže jak tu tak stála a dívala se do bezbranných očí té staré paní, uvědomila si, že ji nemůže takhle beze všeho opustit. Chtěla s ní strávit víc času. Za necelých čtyřiadvacet hodin toho spolu prožily hodně a bylo by surové jen tak zmizet, i kdyby jen na čas. Bála se však, že nemá na vybranou.

Reillyho odmítavý výraz jí to potvrdil. „Bohužel,“ řekl. „Do zítřka tu zůstat nemůžeme. Čeká na nás letadlo.“

Stařenu to očividně zarmoutilo. „Nezastavíte se na chvilku aspoň hned po ránu? Doufala jsem, že s námi posnídáte. V bytě nad obchodem.“ Pokusila se o úsměv, ale moc se jí nevydařil.

Reilly pohlédl na přidělence. Ten lehce zavrtěl hlavou, i když na jeho výrazu bylo znát, že je mu to upřímně líto.

„Moc mě to mrzí,“ řekl Reilly staré paní.

Smířeně pokývala hlavou. Jeden z policistů jí otevřel dvířka auta. Na okamžik se zastavila a obrátila se k Tess. „Nemohli byste si udělat zajížďku a jet s námi k obchodu teď? Cestou na letiště?“

Tess ta prosba překvapila. „Cože, teď v noci?“

Stařena jí stiskla ruku pevněji. „Ano. Ráda bych vám něco dala. Suvenýr. Dopřejte mi tu radost. Aby vám na Konyu zůstala hezčí vzpomínka, než si zatím odnášíte.“

Tess se setkala s jejím pohledem. Za tou prosbou bylo něco víc, něco nevyřčeného. Něco, na čem té staré paní opravdu hodně záleží.

Náhle si naplno uvědomila kardinálovu přítomnost. Snažila se nedat na sobě nic znát a tázavě se obrátila k Reillymu a přidělenci FBI.

Přidělenec pokrčil rameny. „To by snad šlo. Pokud to bude jen krátká zastávka. Ale opravdu krátká. Nechci, abyste tu vy dva zůstávali ani o minutu déle, než je nutné.“

Přidělenec a kardinál čekali v pohodlí klimatizovaného auta, zatímco Tess s Reillym vystoupili a šli za starou paní ke dveřím obchodu.

Probudila syna, aby jim přišel odemknout, ale hned ho zase zahnala zpátky do postele. Pozvala Tess a Reillyho dál.

Tess si předtím pořádně nevšimla, jak nádhernou keramiku tu prodávají. Obchod byl plný překrásně malovaných váz, misek a talířů všech velikostí a elegantních tvarů.

„Vyberte si cokoli, prosím,“ řekla stařena. „Hned se vrátím.“

Tess ji viděla odcházet dozadu a dolů po schodech, které nejspíš vedly do suterénu.

Podívala se na Reillyho. Tvářil se mrzutě a netrpělivě, jako by pobyt na tomhle místě byl to poslední, oč na světě stojí. Musela uznat, že se mu nediví.

Doufala ale, že se všechno ještě může obrátit k lepšímu.

Zrovna se mu chtěla svěřit se svým dojmem, když se stará paní vrátila. Tess ucítila zachvění v žaludku. Dvě věci jí okamžitě potvrdily, že tušila správně. Tou první bylo, že stařena kradmo zalétla pohledem přes ni a Reillyho ven před krámek, jako by se ujišťovala, že se nikdo nedívá. A tou druhou bylo, že něco nesla.

Starou krabici od bot.

Ještě jednou obhlédla situaci venku a podala krabici Tess. „To-hle je pro vás.“

Tess na ni tázavě pohlédla a srdce jí přeřadilo o několik rychlostních stupňů výš. Chtěla položit otázku, která byla nasnadě, ale slova jí uvázla v hrdle. Vzala krabici a otevřela ji.

Byla plná umělohmotných kapsářů.

Tess jeden vyndala a otevřela. Měl asi patnáct centimetrů na šířku a byl poskládaný do harmoniky jako pouzdérka, v nichž lidé před érou iPhonů nosívali rodinné fotografie.

Rozevřela ho.

Obsahoval několik tuctů podlouhlých kapsiček širokých asi čtyři centimetry. V každé spočíval patnácticentimetrový proužek negativu. Na každém proužku byla čtyři okénka pětatřicetimilimetrového filmu.

Tess věděla, co na těch záběrech je, ještě než si je přidržela proti světlu. Přestože byly malé a hodně tmavé, rozeznávala nezaměnitelné obrysy obdélníkových předmětů na neutrálním pozadí. Na některých bylo jasně vidět okraje desek a kožené řemínky. Jelikož šlo o negativy, předměty se na snímcích jevily tmavé a pozadí světlé. Na tmavých obdélnících se rýsovaly řady drobounkých světlých písmen, jako by je někdo napsal na černou stránku bílým inkoustem.

Texty kodexů.

Byly tu. A byly jich spousty.

„Vy jste je přefotografovala?“ zeptala se stařeny.

„Můj manžel. Před mnoha lety, dávno předtím, než zemřel. Říkali jsme si, že bychom je měli uchovat na nějakém záznamu pro případ, že by je třeba zničil požár nebo něco podobného. Byly hrozně křehké, museli jsme s nimi zacházet velice opatrně, ale povedlo se. Mám všechny snímky vyvolané i na fotografiích, ale ty jsou příliš těžké na to, abyste je mohli nenápadně odnést.“

Tess zajela prsty hlouběji do krabice. „Jsou tu všechny?“

Stařena přikývla. „Každá kniha, do poslední stránky.“ Pokrčila rameny a zesmutněla. „Vím, že pro hodně lidí to nebude dost přesvědčivé. Bude snadné tvrdit, že jsou to falza. Ale víc jsem udělat nemohla.“

Tess se na chvilku zamyslela a pak zavrtěla hlavou. „Na tom nezáleží.“ Utěšila starou paní širokým vřelým úsměvem. „Nejde přece o to, abychom někoho o něčem přesvědčovali. Nikdy o to nešlo. Důležité je vědět. Znát historii, znát pravdu. Když někdo věří, že bibli nadiktoval do posledního písmenka Bůh osobně, nic ho v jeho přesvědčení nezviklá. To obě víme. Ani kdyby ty kodexy viděl na vlastní oči a přečetl si je, nijak by ho to neovlivnilo. Ale takovým, jako jsme my – těm, kdo chtějí lépe rozumět kořenům víry, těm, které zajímá naše historie a proč jsme takoví, jací jsme –, těm to bude stačit bohatě. Věřte mi. Bohatě.“

Stařenu ta slova očividně zahřála u srdce. Přikývla. „Dávejte na ně pozor.“

„Slibuju, že se postarám, aby byly v bezpečí.“ Tess pohlédla na Reillyho. Obličej jí zářil nadšením a téměř dětskou radostí. „Postaráme se o to oba, viď?“

Reilly na ni chviličku hleděl. Na zhmožděné tváři plné modřin mu prokmitlo pobavení. Povytáhl obočí. „Takže ses přece jen dočkala šťastného konce?“

„To si piš,“ usmála se. „Pojď. Jedeme domů.“

PODĚKOVÁNÍ

Chtěl bych poděkovat svým přátelům a kolegům – Basharovi, Nicovi, Carlosovi, Benovi, Jonovi, Brianovi, Claire, Susan, Eugenii, Jayovi, Raffaelle a všem pracovníkům v nakladatelstvích Dutton, Orion a Národní americké knihovně –, bez nichž by z mého úsilí nevzešlo nic víc než hromádka pixelů na obrazovce laptopu. Děkuji též Burstonovým, Jooriseovým a Chalabisovým, že mi propůjčili své odlehlé domovy (a hausbóty), kde mohlo zmíněné úsilí vzkvétat bez přemíry rušivých vlivů.

Ještě větší dík tentokrát patří všem mým přátelům a rodinným příslušníkům, kteří nám v této nepříliš utěšené době pomáhali. Je jich tolik, že je nemohu uvést jmenovitě. Ale vy všichni víte, koho mám na mysli. Máme štěstí, že jste nám nablízku. Vaše přátelství, pomoc a podpora neznají hranic, a jestli si někdo zaslouží poděkování za vznik této knihy, jste to právě vy.

Konstantinopol, rok 1203. Zatímco drancující vojska čtvrté křižácké výpravy obléhají město, tajná skupina templářů usiluje o dosažení bohulibějšího cíle: nalézt vzácné církevní dokumenty a přepravit je do bezpečí, aby nepadly do rukou benátského dóžete. Dávají se na útěk se třemi plnými truhlicemi, ale bohužel nežijí dost dlouho, aby se mohli seznámit s jejich obsahem Vatikán, současnost. Agent FBI Sean Reilly si získal důvěru nejvyšších církevních představitelů, ale nyní musí poskytnutou důvěru zneužít. Kdosi totiž unesl jeho partnerku Tess, a klíč k její záchraně leží právě ve sklepeních tajných vatikánských archivů, konkrétně ve spisu s názvem Fondo Templari. Sean však brzy zjistí, že o vzácný rukopis pojednávající o tajné historii templářského řádu mají zájem i jiní lidé.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai