Znamení

Raymond Khoury Terri Irwin Jojo Moyes William G. Tapply

Reader's Digest Výběr (2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Horory

U zamrzlého pobřeží Antarktidy filmuje televizní štáb rozpad obřího ledovce. Vtom se na nebi rozzáří neznámý symbol. Co znamená? A jak je možné, že stejný symbol maluje na stěny své jeskyně kněz-poustevník hluboko v egyptské poušti? Světem zmítá hrůza i naděje. Má to snad být poslední varování před celosvětovou ekologickou katastrofou? Hlásí znamení příchod mimozemšťanů, nové zjevení boží…

RAYMOND KHOURY

Raymond Khoury se dostal ke spisovatelské profesi jako příslovečný slepý k houslím. Z rodného Libanonu utekl před občanskou válkou, absolvoval střední školu ve Spojených státech, po návratu do Bejrútu vystudoval architekturu, aby vzápětí dramaticky prchal před obnovenou válkou.

Usadil se v Londýně a začal pracovat jako architekt. Brzy ho to ale začalo nudit, a tak se vrhl na studia ekonomie. Krátce se věnoval finančnictví, které ho uspokojovalo tak málo, že pomýšlel na návrat k tvůrčím kořenům. Chtěl si koupit dům na Bahamách, a právě tehdy se setkal s člověkem, který se živí tím, že pomáhá spisovatelům psát scénáře na základě jejich vlastních knih.

Tolika zvratů osudu bylo třeba, aby Raymond Khoury objevil svůj literární talent. Jeho prvotina Poslední templář vévodila dlouhé měsíce žebříčkům bestsellerů na celém světě a české vydání se stalo nejprodávanějším titulem roku 2006. Na obrovský úspěch navázal Khoury i dalšími romány Svatyně (DOMINO, 2007) a Znamení.

ZNAMENÍ

U zamrzlého pobřeží Antarktidy filmuje televizní štáb rozpad obřího ledovce. Vtom se na nebi rozzáří neznámý symbol. Co to znamená? A jak je možné, že stejný symbol maluje na stěny své jeskyně kněz-poustevník hluboko v egyptské poušti? Světem zmítá hrůza i naděje. Má to snad být poslední varování před celosvětovou ekologickou katastrofou? Ohlašuje záhadné znamení příchod mimozemšťanů, nové zjevení boží… anebo někdo pomocí převratné technologie sehrál na lidstvo grandiózní podvod a jde mu pouze o peníze a získání vlády nad světem?

Znamení se zjevuje dál a klíč k řešení záhady, která rozvrátila běh života na celé planetě, se ocitá v trojích rukou. Bývalý zločinec Matt se pouští do pátrání především proto, aby zjistil víc o smrti svého bratra Dannyho. Televizní reportérka Gracie se žene za mediální slávou a kněz Jerome se ve své pouštní samotě snaží přijít na to, proč se mu na mysl vytrvale vtírá onen záhadný symbol, který nikdy dříve neviděl ani nechápe jeho význam.

Nitky těchto tří osudů se spletou a učiní z jejich nositelů nejpronásledovanější lidi na zeměkouli. Matt, Gracie a Jerome jsou nuceni čelit mocné mašinérii a jen na nich záleží, jaká bude příští tvář světa.

RAYMOND KHOURY

ZNAMENÍ

2010

Copyright © 2009 by Raymond Khoury

Translation © 2009 by Hana Pernicová

Cover design © 2009 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE SIGN,

vydaného nakladatelstvím Dutton, New York 2009,

přeložila Hana Pernicová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Zuzana Pernicová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba a obálka: obrázky3 Dušan Žárský

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Dotisk prvního vydání

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v říjnu 2010

ISBN 978-80-7303-489-4

Tato kniha je pro Suellen

PODĚKOVÁNÍ

Psaní je hodně samotářská činnost a ve snaze nedopadnout tak, že začnu vyťukávat pořád dokolečka „S Raymondem je nuda, je samá práce a žádná zábava“ a rozhlížet se po nejbližší sekyře, využívám každé příležitosti, abych potrápil mozek svých přátel a jiných obětí, kdykoli najdu rozumný důvod jim zavolat. Naštěstí je to parta velmi chytrých a bystře uvažujících lidí, kteří si na mě vždycky najdou čas, a já jsem jim za to velmi vděčný. V náhodném pořadí – určitě jednoho či dva zapomenu – můj hvězdný tým tvoří Richard Burston, Bashar Chalabi, Carlos Heneine, Joe a Amanda McManusovi, Nic Ransome (promiň, že jsem tam nezapracoval repliku „Není mesiáš, je jen zlobivý kluk!“), Michael Natan, Alex Finkelstein, Wilf Dinnick, Bruce Crowther, Gavin Hewitt, Jill McGiveringová, Richard Khuri, Tony Mitchell a moji rodiče.

Srdečně děkuji svým editorům Benu Sevierovi a Jonu Woodovi za jejich rady a trpělivost. Váš vhled pro mě byl i tentokrát neocenitelný. Velký dík též Brianu Tartovi, Claire Zionové, Ricku Willettovi a všem v nakladatelstvích Dutton a NAL, Susan Lambové a všem v Orionu, Renaudu Bombardovi a Anne Michelové a vůbec všem v Presses de la Cité za všechnu jejich dřinu a nadšení a za to, že mi umožnili vytrvale otravovat všechny výše uvedené lidi s takzvaným shromažďováním materiálu.

Už dlouho dlužím zvláštní dík Rayi Lundgrenovi a Richardu Hasselbergerovi, kteří se jakožto výtvarní redaktoři v nakladatelství Dutton zasloužili o skvělé obálky, počínaje Posledním templářem, který udělal tak senzační dojem. Rayi, ten kříž s panoramatem Manhattanu byl prostě geniální. Za úspěchy svých knih vděčím v nemalé míře tvým návrhům obálek. Vřelé, vřelé díky vám oběma.

Děkuji také Lesley Kelleyové a Moně Mouradové za velkorysý dar na charitu a za přihazování v aukci, aby po nich byly pojmenovány postavy.

A nakonec chci vyjádřit vděčnost svým fantastickým rádcům v agentuře William Morris – Eugenii Furnissové, Jayi Mandelovi, Tracy Fisherové a Raffaelle De Angelisové.

S myšlenkou, že náboženství a politika nejdou dohromady, přišel ďábel, aby křesťanům zabránil vládnout jejich vlastní zemi.

Jerry Falwell

Mé království není z tohoto světa.

Ježíš Kristus (Evangelium podle Jana, 18,36)

Prolog

.

I.

POBŘEŽÍ KOSTER, NAMIBIE PŘEDE DVĚMA LETY

Jak se dno rokle řítilo Dannymu Sherwoodovi vstříc, vyprahlá skalnatá krajina jako zázrakem zpomalila svůj let a téměř se ploužila. Ne že by ho ten čas navíc těšil. Jen jeho ztýrané mysli dovolil, aby na ni znovu a znovu doléhalo to neblahé uvědomění. Skličující, drásavé uvědomění, že mimo veškerou pochybnost bude za pár vteřin mrtev.

A přitom den začal tak slibně.

Po skoro třech letech dokončil Danny – společně se zbytkem týmu – svou práci. U srdce ho hřálo pomyšlení, že se co nevidět bude těšit z odměny.

Byla to tvrdá dřina. Projekt byl sám o sobě z vědeckého hlediska náročný. Ještě náročnější byly pracovní podmínky – striktní termín, ještě striktnější bezpečnostní opatření, odloučení od rodiny a přátel po všechny ty úmorné osamělé měsíce. Ale dnes, když Danny vzhlédl k čistému modrému nebi a nadechl se suchého prašného vzduchu v tomto bohem zapomenutém koutě planety, měl dojem, že to všechno stálo za to.

O patent se žádat nebude, to jim dali jednoznačně na vědomí hned na začátku. Za tuhle technologii nedostanou horentní sumy od Microsoftu ani od Googlu. Dannymu bylo řečeno, že se projekt realizuje pro armádu. Přesto slíbili všem členům týmu nemalou prémii za úspěšné dokončení. Jemu bude stačit na to, aby finančně zajistil budoucnost sobě, svým rodičům, jakékoli nepříliš rozhazovačné manželce, kterou si časem pořídí, a všem dětem, které – jak si představoval – snad jednou bude mít…, tedy pokud se k tomu dostane. Pravděpodobně ano, ale až za pár let, až si dosyta užije života a odměny za svou práci. Prozatím manželství neplánoval. Vždyť mu bylo teprve devětadvacet.

Zajištěná budoucnost, která se před ním rýsovala, se propastně lišila od jeho neutěšeného dětství ve Worcesteru v Massachusetts. Zatímco kráčel vyprahlou pouští ke stanu vedoucího projektu a míjel jídelní stan a přistávací plochu, kde zrovna nakládali vrtulník, kterým je odvezou, v duchu si probíral celou tuhle zkušenost – od práce v laboratoři až po testy v terénu, které vyvrcholily právě tady v zapadlé, ztracené zemi nikoho.

Danny by býval hrozně rád sdílel všechno to vzrušení s lidmi mimo projekt. Především se svými rodiči. Živě si představoval, jak by byli celí u vytržení a zářili by hrdostí na syna. Dostál všem příslibům, všem velkým očekáváním, která do něj od narození vkládali. Zatoulal se v myšlenkách ke svému staršímu bratru Mattovi. Tomu by se to ohromně líbilo. Nejspíš by okamžitě přišel s nějakým ztřeštěně nebezpečným plánem na hraně zákona a pokusil se do něj Dannyho vtáhnout, ale co, sakra – takových bylo a bude. I ve velkém byznysu by se našlo pár holomků, kterým by vypočítavě zasvítily oči, kdyby se o tomhle dozvěděli. Jenže Danny věděl, že prozradit cokoli lidem mimo tým je přísně – přísně – zakázáno. To jim dali jasně na srozuměnou už na začátku. Projekt byl tajný. V zájmu národní bezpečnosti. Padlo slovo zrada. A tak držel pusu, což mu nedalo moc práce. Byl na to zvyklý. Pohyboval se ve vysoce konkurenčním prostředí, kde zachovávání diskrétnosti patřilo k nejvlastnějšímu jádru firemní kultury. Často bývaly v sázce stamilióny dolarů. A vůbec, volit mezi osmimístným bankovním účtem a špinavou celou ve federální věznici s nejpřísnější ostrahou není nijak zvlášť náročné.

Chystal se zaťukat na dveře stanu – stan byl obrovský, klimatizovaný, s pevnou podsadou, dveřmi a zasklenými okny –, když vtom ho cosi přimělo stáhnout ruku zpátky.

Zvýšené hlasy. Nejen zvýšené, ale rozezlené.

Krajně rozezlené.

Naklonil se ke dveřím.

„Měl jste mi to říct. Je to můj projekt, hergot,“ vybuchl mužský hlas. „Měl jste mi to říct hned na začátku.“

Danny ten hlas dobře znal. Dominic Reece, jeho mentor a vědecký vedoucí projektu – HV, neboli hlavní výzkumník. Byl profesorem elektrotechniky a výpočetní techniky na Massachusettském technologickém institutu a Danny ho choval v posvátné úctě. Reece mu přednášel v několika formativních kurzech a pozorně ho během doktorandského studia sledoval, než ho před všemi těmi měsíci pozval, aby se připojil k jeho týmu a pracoval s ním na tomto projektu. Byla to příležitost – a pocta –, kterou si Danny nemohl nechat ujít. Ale i když věděl, že profesor má ve zvyku vyjadřovat svoje názory přímočařeji a hlasitěji než většina ostatních, teď v jeho hlase zaslechl neobvyklý tón. Dotčenost a pobouření, jaké u něj nikdy dřív neslyšel.

„Jak byste na to reagoval?“ Hlas druhého muže, který Dannymu nebyl povědomý, zněl stejně zapáleně.

„Taky takhle,“ odvětil důrazně Reece.

„No tak, přemýšlejte chvilku. Jen pomyslete, co můžeme společně dokázat. Čeho můžeme dosáhnout.“

„S tímhle vám pomáhat nebudu. Nebudu se na tom podílet,“ prohlásil Reece s neztenčenou zuřivostí.

„Dome, prosím vás –“

„Ne.“

„Pomyslete, co můžeme –“

„Ne,“ vpadl mu do řeči Reece. „Zapomeňte na to. Ani za nic.“ Z tónu bylo zřejmé, že tím pro něj debata končí.

Za dveřmi se rozhostilo tíživé ticho a po chvíli napětí uslyšel Danny toho druhého. „Kéž byste to neřekl.“

„Co to má sakra znamenat?“ vyjel Reece.

Žádná odpověď.

A pak znovu Reeceův hlas, náhle s podtónem stísněnosti. „A co ostatní? Nevědí o tom, viďte.“ Znělo to jako konstatování, ne jako otázka.

„Ne.“

„Kdy jste je chtěl s revidovaným posláním seznámit?“

„Nevím jistě. Chtěl jsem nejdřív reakci od vás. Doufal jsem, že mi je pomůžete získat. Přesvědčit je, aby se na tom podíleli.“

„Ani mě nenapadne,“ odsekl Reece zuřivě. „A když už jsme u toho, rád bych je rychle dostal co nejdál odsud.“

„Nemohu vám to dovolit, Dome.“

Ta slova jako by Reece zchladila. „Co tím myslíte, že mi to nemůžete dovolit?“ řekl vzdorovitě.

Jeho dotaz se setkal s výmluvným tichem. Danny si uměl představit, jak to Reece vstřebává.

„Co mi to tu naznačujete? Snad se nechystáte…“ Reeceův hlas se na okamžik vytratil a pak se znovu ozval, s novou naléhavostí plynoucí z děsivého pochopení. „Ježíšikriste! Copak jste úplně zešílel?“

Z rozhořčení v jeho tónu přejel Dannymu mráz po zádech.

Slyšel, jak Reece vyhrkl „Ty hajzle“, slyšel kroky přibližující se ke dveřím, slyšel toho druhého vykřiknout „Dome, ne!“ a pak třetí hlas, „Nedělejte to, Reeci“ – hlas, který Danny znal, drsný hlas muže, jehož se děsil od chvíle, kdy se s ním poprvé setkal: Maddox, náčelník ostrahy s oholenou hlavou a kamennou tváří, ten s chybějícím uchem, místo něhož má spáleninu ve tvaru hvězdy, muž, kterému jeho stejně děsiví podřízení přezdívají Kulka. Potom zaslechl Reece zařvat „Táhněte k čertu“ a dveře se rozlétly a náhle tu Reece stál, přímo před Dannym, a v očích se mu objevilo překvapení. Danny zaslechl nezaměnitelné dvojí kovové cvaknutí, zvuk, který slyšel ve stovkách filmů, ale nikdy ve skutečném životě, až příliš dobře známý zvuk odjišťované zbraně, a ten druhý muž, ten, který se s Reecem celou dobu hádal a jehož teď Danny konečně poznal, se obrátil ke Kulkovi a zařval „Ne –“

– právě když se za Reecem ozvalo tlumené hvízdavé zakašlání a vzápětí další; vědec sebou cukl dopředu a tvář se mu zkřivila bolestí, nohy se mu podlomily a zhroutil se na Dannyho.

Danny zavrávoral; překotnost toho všeho mu úplně ochromila smysly, zmohl se jedině na to, že se snažil udržet Reece, aby neupadl. Jak ho podepíral, ucítil, že mu po rukou stéká cosi teplého a lepkavého; z Reece prýštila hustá tmavorudá tekutina a smáčela Dannymu paže a oblečení.

Neudržel ho. Reece ztěžka dopadl na zem a odkryl Dannymu pohled dovnitř stanu, kde stál ten druhý muž, zděšený, zkamenělý šokem, a vedle něj Kulka se zbraní v ruce. Její hlaveň teď mířila přímo na Dannyho.

Danny se vrhl stranou a místem, kde předtím stál, prosvištěla série střel. Na nic víc už nečekal a dal se na útěk od stanu a zhrouceného profesora, seč mu nohy stačily.

Po nějakých deseti dvanácti metrech se odvážil ohlédnout a uviděl, že ze stanu vyběhl Maddox s vysílačkou v jedné ruce a zbraní v druhé, zaklínil se do něj pohledem a vyráží za ním. Se srdcem až v krku Danny sprintoval přes dočasné tábořiště, kde stálo několik menších stanů pro hrstku ostatních vědců, které podobně jako jeho najali k práci na projektu. Do dvou kolegů, dvou špičkových mozků z nejlepších univerzit země, málem vrazil; vynořili se z jednoho stanu, zrovna když se k němu přiblížil.

„Zabili Reece,“ zařval na ně, na okamžik zastavil a zběsile mávl rukou k hlavnímu stanu. „Zabili ho!“ Ohlédl se, a když viděl, že se Maddox neúprosně blíží, jako by měl na nohou křídla, dal se znovu do běhu. Při letmém pohledu přes rameno spatřil, jak se jeho přátelé zmateně dívají na přibíhajícího muže, a vtom jim hruď vybuchla šarlatem, jak je Maddox za běhu postřílel, aniž třeba jen zpomalil.

Danny prudce uhnul stranou, za jídelní stan; lapal po dechu, svaly na nohou ho pálily a v duchu zoufale hledal možnosti úniku. Vtom se před ním objevily dva ojeté džípy expedice, zaparkované pod improvizovaným přístřeškem. Rozrazil dvířka toho prvního, nastartoval, zařadil rychlost, dupl na plyn a odsvištěl pryč v oblaku prachu a písku, než Maddox stačil oběhnout stan.

Džíp se řítil hrubou štěrkovou plání a Danny nespouštěl oči ze zpětného zrcátka. Svíral volant, až mu zbělely klouby, na mysl mu ze všech stran zmateně dotíraly myšlenky a srdce mu bušilo, jako by si chtělo prorazit cestu z hrudi. Dělal to jediné, co ho napadlo – jel pořád dál, do pouště, pryč od tábora, pryč od toho potrhlého, šíleného maniaka, který zabil jeho mentora a přátele – a celou tu dobu od sebe odháněl hrůzostrašnou pravdu o své situaci: totiž fakt, že není kam utéct. Nacházeli se uprostřed pustiny, nikde poblíž, nikde v okruhu stovek kilometrů se nevyskytovaly žádné vesnice ani lidské příbytky.

Právě proto sem přijeli.

Neměl moc času užírat se strachy, protože ho z úporného přemýšlení vytrhl hlasitý vrčivý bzukot. Podíval se za sebe a uviděl, jak se přímo k němu žene táborový vrtulník a bez námahy ho dohání. Sešlápl plyn vší silou až k podlaze. Džíp drkotal přes kamení a terénní nerovnosti a Danny si při každém skoku otloukal hlavu o plátěnou střechu; jen se snažil vyhýbat balvanům a osamělým trsům seschlých rozsochatých aloí, roztroušených tu a tam v mrtvé krajině.

Vrtulník už mu byl v patách, ohlušoval ho řevem rotoru a zvedl kolem džípu vír písečné bouře. Danny napínal oči, aby tím prašným tornádem viděl před sebe, i když na tom vlastně ani nezáleželo, protože tu beztak nebyla žádná silnice, které by se dalo držet. Vtom vrtulník ztěžka dosedl na střechu džípu, rozdrtil její tenké podpěry a div Dannymu neurazil hlavu.

Danny strhl vůz doleva a zase doprava, kličkoval sem a tam, aby se vyhnul pařátům létajícího predátora. Po tváři se mu lil pot, auto divoce nadskakovalo po kamení a trsech kaktusů. Vrtulník se nevzdaloval od džípu na víc než půl metru; narážel do něj hřmotnými údery a pinkal jím ze strany na stranu, jako by si přehazoval hokejový puk. Dannyho ani nenapadlo, aby zastavil – v žilách mu koloval čirý adrenalin a poháněl ho instinkt přežít, návaly iracionální naděje, že se mu přece jen povede uniknout. A zničehonic v tom víru paniky a strachu vycítil, že se cosi posunulo, cosi se změnilo; poznal, že vrtulník je o trochu výš, a projel jím záblesk naděje, že snad přece jen vyvázne z téhleté oživlé noční můry. Rozvířený mrak písku kolem jeho džípu se zvedl –

– a vtom Danny uviděl kaňon, který s krutou nevyhnutelností přetínal terén přímo před ním, obrovskou vápencovou rýhu, která se plazila krajinou jako její protějšky na Divokém západě, ty, které vídal v nesčetných kovbojkách a které odjakživa chtěl navštívit, jenže to ještě neudělal; a teď s nezlomnou určitostí věděl, že už nikdy nebude mít šanci spatřit je na vlastní oči, protože džíp přelétl přes okraj kaňonu a vznesl se do suchého pouštního vzduchu.

II.

VÁDÍ NATRUN EGYPT

Seděl se zkříženýma nohama na svém obvyklém místě vysoko v horách, pod ním se rozprostíralo pusté údolí a nekonečná poušť a cítil se čím dál víc nesvůj. Během několika svých posledních návštěv na tomto opuštěném místě vnímal starý kněz ve slovech, jež mu rezonovala v hlavě, cosi hrozivého. A dnes mu zněla vyloženě zlověstně.

A vtom to přišlo. Otázka, která mu jako křeč projela celou páteří.

„Jsi připraven sloužit?“

Oči se mu rozlétly a v jemném jitřním světle zamžikal. Instinktivně se rozhlédl kolem, jako tolikrát předtím, ale ani tentokrát to nemělo smysl. Byl tu nahoře sám. Nikde nikdo. Ani jediná živá duše, lidská či zvířecí. Vůbec nikdo, kam až oko dohlédne.

Navzdory rannímu chladu mu na holé lebce vyvstaly krůpěje potu. Ztěžka polkl a znovu se soustředil.

A opět to přišlo.

Ten hlas, to zašeptání přicházející zevnitř jeho vlastní hlavy.

„Brzy nadejde čas našeho Pána. Jsi připraven sloužit?“

Otec Jerome otevřel ústa a váhavě, rozechvělým hlasem vykoktal: „Ano, ovšem. Udělám, o cokoli mě požádáš. Jsem tvůj služebník.“

Nejdřív nepřicházela žádná odpověď. Starý kněz cítil, jak mu po zhrublé kůži na čele stékají jedna za druhou kapičky potu a bruslí přes pohoří obočí, než mu skápnou na tvář. Téměř je slyšel kanout, pomalu, mučivě si razit cestu po jeho napjatém, nepohodou ošlehaném obličeji.

Pak se hlas uvnitř jeho hlavy vrátil.

„Jsi připraven vést svůj lid ke spáse? Jsi připraven za něj bojovat? Ukázat lidem omylnost cest, po nichž se ubírají, i když možná nebudou chtít naslouchat?“

„Ano,“ vykřikl otec Jerome a hlas se mu zadrhl jak zanícením, tak strachy. „Ano, ovšem. Ale jak? Kdy?“

Na horu padlo ochromující ticho; pak se hlas vrátil a prostě mu oznámil: „Už brzy.“

1

AMUNDSENOVO MOŘE, ANTARKTIDA SOUČASNOST

Praskání statické elektřiny v droboučkém odhlučněném sluchátku ustalo a vystřídal ho autoritativní, ale zároveň uklidňující hlas moderátora zpravodajské relace.

„Vyložíš nám, proč se tohle všechno děje, Grace?“

Právě v tu chvíli se odlomil další kus ledové stěny a vlastní vahou se zbortil s duněním připomínajícím vzdálené hřmění. Grace Loganová – pro přátele Gracie – se odvrátila od kamery a přihlížela, jak se celý ledový útes sesouvá do šedomodré vody a mizí v zuřivé erupci vodní tříště.

Perfektní načasování, pomyslela si se zákmitem uspokojení; poskytlo jí to kratičkou úlevu od sklíčenosti, která na ni doléhala od chvíle, kdy sem předchozího dne připluli.

Za normálních okolností by to byl příjemný slunečný den na sklonku prosince, v období, kdy na jižní polokouli vrcholí léto.

Dnes bylo všechno jinak.

Dnes to v přírodě vřelo.

Zdálo se, že se sama tkáň Země trhá na kusy. A také tomu tak bylo. Ledová tabule, která se odlamovala od kontinentu, měla rozlohu Texasu.

Nebyl to zrovna vánoční dárek, jaký by planeta potřebovala.

Pukání ledového šelfu pokračovalo už třetí den, a to byl teprve začátek. Katastrofa vyvolala přízračnou mlhu, v níž hřejivé sluneční paprsky zeslábly, a na Grace navzdory vysoké hladině adrenalinu v žilách začínal doléhat chlad. Viděla, že ostatní členové jejího týmu – Dalton Kwan, bezstarostný mladý kameraman z Havaje, s nímž poslední tři roky pravidelně spolupracovala, a Howard „Finch“ Fincher, postarší přepečlivý a protivně stoický produkční veterán – se taky necítí ani zdaleka příjemně, ale filmový materiál, který pouštěli do éteru, za nepohodlí rozhodně stál. Tím spíš, že pokud Gracie mohla soudit, byli jediný zpravodajský štáb široko daleko.

Byla tady venku už přes hodinu, stála na vyhlídkové palubě na pravoboku lodi RRS James Clark Ross a navzdory oblečení do mrazu a rukavicím jí mrzly prsty na nohou i na rukou. Výzkumná loď Královského námořnictva, devadesátimetrová plovoucí oceánografická a geofyzikální laboratoř ve službách Britského antarktického výzkumu, se momentálně nacházela necelý kilometr od pobřeží západní Antarktidy. Její nápadný tmavorudý trup představoval jediný barevný flíček v jinak ponuré paletě nejrůznějších odstínů bílé, modré a šedé. Gracie, Dalton a Finch pobývali v Antarktidě už řadu týdnů, natáčeli na souostroví Terra Firma záběry pro Graciin velký dokument o globálním oteplování. Už měli pomalu sbaleno k odjezdu domů na Vánoce, do nichž scházelo jen pár dní, když jim zavolali z jejich domovské zpravodajské redakce ve Washingtonu a oznámili, že se šelf začal bortit. Do médií to zatím neprosáklo; informaci jim přihrál v předstihu a potají kontakt, který jejich zpravodajská síť měla v NSIDC – Národním centru pro sběr údajů o sněhu a ledu, jehož vědci pomocí údajů ze satelitů monitorují změny v rozsahu a tloušťce polárních ledových čepic. Konkurence klimbala a James Clark Ross se plavil pouhý den od místa dění a už k němu mířil, a tak Gracie se svým štábem skočila po šanci získat sólokapra. Britský antarktický výzkum je velkoryse vpustil na palubu, aby tu událost nafilmovali, a zašel dokonce tak daleko, že pro ně poslal vrtulník Královského námořnictva a ten je z ostrova na loď dopravil.

Na palubě bylo rovněž několik vědců ze stálého lodního týmu a pozorovali, jak se ledovcové stěny rozpadají. Někteří si to filmovali ručními videokamerami. Venku postávala i většina posádky a odevzdaně přihlížela v uctivém mlčení.

Gracie se otočila obličejem zpátky ke kameře a přitáhla si mikrofon. Do nepravidelných pauz mezi hřímavým pukáním čela ledovce se zdáli nesla vyčítavá tlumená odezva otřásajícího se mučeného ledu dál ve vnitrozemí.

„Rozpad je pravděpodobně způsoben řadou faktorů, Jacku, ale hlavním podezřelým v tomto velmi komplikovaném případu zůstává prostě jen obyčejná tající voda.“

Znovu se ozval praskot statické elektřiny, jak signál přeskakoval od satelitu k satelitu a putoval šestnáct tisíc kilometrů do klimatizovaného zpravodajského studia ve Washingtonu a zase zpět. Pak se ozval Roxberryho lehce udivený hlas. „Tající voda?“

„Přesně tak, Jacku,“ přitakala. „Kaluže vody, které se tvoří na povrchu ledu během tání. Tající voda je těžší než led, na kterém spočívá, takže v souladu se zákonem zemské přitažlivosti stéká prasklinami dolů. A jak se jí dovnitř dostává víc a víc, chová se jako klín. Praskliny se zvětšují v trhliny a ty se zvětšují v průrvy. A pokud je té tající vody tolik, že vtéká dolů pořád, ledový šelf se nakonec rozlomí.“

Z fyzikálního hlediska je to prosté. Antarktida, nejvyšší, nejstudenější a největrnější kontinent planety, oblast jedenapůlkrát větší než Spojené státy, je skoro celá pokryta ledovým příkrovem, který je uprostřed přes tři kilometry silný. V zimě na něj napadá tlustá vrstva sněhu a ten potom vlivem zemské přitažlivosti sjíždí dolů, jako ledově studená láva stéká k pobřeží. A když sněhová záplava dorazí na okraj pevniny, přepadne přes něj, ale nepotopí se; pluje a usazuje se na mořské hladině ve vrstvách, kterým se říká ledový šelf. V místech, kde šelfy u břehu začínají, bývají skoro dva kilometry silné a postupně se ztenčují do neméně úctyhodného půl kilometru na svém vnějším okraji, kde končí útesem čnějícím třicet i více metrů nad hladinu.

V posledních deseti letech došlo k rozlomení ledového šelfu několikrát, ale nikdy k tak velkému. A málokdy je zabíraly kamery v přímém přenosu. Obvykle se na ně přišlo až zpětně, při prohlížení a porovnávání satelitních snímků. Přestože to, co se právě odehrávalo před Graciinýma očima, byl jen malý dílek celkové pohromy – borcení mohutných ledovců na předním okraji šelfu –, byl to ohromující a krajně znepokojivý pohled. Za dvanáct let u televizního zpravodajství, kam se vrhla hned poté, co získala na Cornellu bakalářský diplom z politologie, viděla spoustu tragédií, ale tahle se řadila k nejhorším.

Přihlížela rozpadu planety – doslova a do písmene. „Takže hlavní otázka je,“ ozval se Roxberry, „proč k tomu dochází právě teď. Rozumím tomu tak, že šelf existuje od konce poslední doby ledové, a to bylo zhruba… před dvanácti tisíci lety?“

„Zavinili jsme to my, Jacku. Skleníkovými plyny, které produkujeme. Vidíme to na obou pólech, tady i nahoře v Arktidě, v Grónsku. A není to jenom součást přírodního cyklu. Skoro každý odborník, se kterým jsem hovořila, je přesvědčen, že se tání zrychluje. Prohlašují, že se blížíme kritickému bodu – bodu, za nímž už není návratu –, a to kvůli globálnímu oteplování způsobenému lidmi.“

Další ledový blok se rozpadl a zřítil se do moře.

„A důvodem k obavám je, že pukání a tání ledového šelfu zvýší hladiny moří?“ zeptal se Roxberry.

„Bezprostředně vlastně ne. Šelf z větší části pluje ve vodě, takže sám o sobě mořskou hladinu neovlivní. Představ si ho jako ledovou kostku ve sklenici vody. Když taje, hladina ve sklenici nestoupá.“

„Ne?“

„Tak se mi zdá, že nejsem jediná, kdo zapomněl fyziku ze šesté třídy,“ uculila se.

„Ale naznačuješ, že nepřímý vliv na celkovou hladinu moří existuje.“ Z Roxberryho hlasu vyzařovala profesionální zdatnost, se kterou jí velkomyslně dával prostor předvést, kolik toho ví.

„Právě tato oblast, Západoantarktický ledový štít, je místem, o které se vědci v souvislosti s táním ledovců obávají nejvíc. Přesněji řečeno, obávají se o masivní ledovce na pevnině, hned za šelfem. Ty totiž neplují.“

„Takže když roztají,“ doplnil ji Roxberry, „mořská hladina se zvýší.“

„Přesně tak. Po tisíce let až do současnosti ledové šelfy, jako je tenhle, zadržují ledovce na místě – tak trochu jako zátka v láhvi. Jakmile se ledový šelf odlomí, zátka zmizí a nezůstane nic, co by ledovcům bránilo sklouznout do moře, a pokud k tomu dojde, hladiny světových moří stoupnou. A tání pokračuje daleko rychleji, než vědci předpovídali. Dokonce i čísla z loňského roku se nyní považují za příliš optimistická. Katastrofické scénáře klimatických změn popisovaly Antarktidu jako spícího obra. Nuže, obr se probudil. A jak to tak vypadá, je pořádně rozmrzelý.“

„Snažím se spolknout nevhodnou poznámku, že tohle je jen vrchol ledovce,“ zavtipkoval Roxberry.

„Dobře děláš, Jacku,“ skočila mu do řeči. Živě si ho představila, jak mu permanentně opálený obličej září samolibým úsměvem, a v duchu při té představě zasténala. „Publikum ti vděčně aplauduje.“

„Ale právě o tom tady přece mluvíme, ne snad?“

„Samozřejmě. Jakmile tyhle ledovce sjedou do moře, bude už příliš pozdě cokoli s tím dělat a…“

Její hlas se náhle vytratil, jak ji cosi vyrušilo – náhlý rozruch, výkřiky, užaslé lapání po dechu a natažené paže ukazující na ledový šelf. Uviděla, jak Dalton za hledáčkem kamery zvedl hlavu a dívá se kamsi za ni. Slova jí uvízla v krku. Otočila se a odvrátila se od kamery. A vtom to spatřila.

Na nebi. Několik set metrů nad hroutícím se ledovým útesem.

Oslnivou, chvějící se kouli světla.

Prostě se tam objevila a znehybněla.

Gracie s očima upřenýma na ten jev pomaličku popošla k zábradlí. Nechápala, na co se to dívá, ale ať to bylo cokoli, nedokázala od toho odtrhnout pohled.

Ten objekt… ba ne, vlastně si ani nebyla jistá, jestli to vůbec je nějaký objekt. Mělo to kulovitý tvar, ale bůhvíproč to nevypadalo… hmotně. Působilo to dojmem nepřirozené lehkosti, jako by se rozzářil sám vzduch. A ta zář nebyla jednolitá, ale měkčí, odstupňovaná, nejintenzívnější uprostřed a směrem k okrajům slábla jako detailní záběr lidského oka. Měla v sobě jakousi nestálost a křehkost. Jako tající led, anebo spíš jako voda rozptýlená ve vzduchu a prosvětlená, kdyby něco takového bylo možné – což ovšem nebylo, jak si Gracie uvědomovala.

Zalétla pohledem k Daltonovi, který k tomu zjevení sjížděl kamerou. „Zabíráš to?“ vyhrkla.

„Jo,“ ohlédl se po ní. Ve tváři měl naprostý zmatek. „Ale co to sakra je?“

2

Gracie z toho nespouštěla zrak. Bylo to tam pořád, viselo to na sinalém nebi nad okrajem ledového šelfu. Působilo to uhrančivě, surreálně, jako z jiného světa.

„Co to je?“ vypravil ze sebe Finch. Ruce mu vylétly k brýlím a trochu si je poposunul, jako by si tím mohl udělat jasno.

„Nevím.“ Zmocnilo se jí vzrušení. Pokoušela se přijít na to, co to vlastně vidí; rychle, téměř instinktivně v duchu prolétla různé možnosti, ale ničeho se nedobrala.

Nepodobalo se to ničemu, co by aspoň trošičku znala.

Zalétla pohledem k chumlu vědců, kteří se seběhli u zábradlí. Vzrušeně debatovali a rozkládali rukama, i oni se pokoušeli nějak si to vysvětlit.

„Gracie? Co je to tam za tebou?“ Ve sluchátkách se znovu rozehřměl Roxberryho hlas.

Na okamžik zapomněla, že probíhá živé vysílání. „Vidíte to?“

Její otázka a Roxberryho odpověď několik vteřin putovaly od satelitu k satelitu a pak se zase ozval jeho hlas. „Sice ne úplně zřetelně, ale ano, vidíme to – co to je?“

Vzpamatovala se a pohlédla přímo do kamery; dala si záležet, aby se jí netřásl hlas. „Nevím, Jacku. Prostě se to zčistajasna objevilo. Vypadá to jako koróna, nějaká aureola… Počkej.“

Rozhlédla se, propátrala nebe, jestli někde neuvidí něco dalšího, zaregistrovala polohu zastřeného slunce a podvědomě zaznamenala okolí. Nic se nezměnilo. Nebylo tu nic jiného než jejich loď a to… Co to je? Dokonce ji ani nenapadalo, jak to vhodně nazvat. Pořád se to oslnivě třepotalo, bylo to poloprůhledné, konzistencí jí to připomínalo obří hlubokomořskou medúzu plovoucí ve vzduchu. A zdálo se, že to rotuje, i když velice pomalu, a ten pohyb tomu dodával přesvědčivé zdání třetího rozměru.

A kupodivu taky zdání, že je to jaksi… živé.

Zírala na to, bránila se chaotickému přívalu bizarních myšlenek a vší silou se soustředila a pokoušela se rozeznat, jak je to velké. Jako velký horkovzdušný balón, usoudila nejdřív, ale hned se v duchu opravila. Ba ne, je to větší. Asi jako ohnivá koule při ohňostroji. Bylo to obrovské. Těžko přesně odhadnout velikost bez nějakého záchytného bodu, ale pohledem ten úkaz porovnala s výškou ledového útesu vespod, o kterém věděla, že má zhruba pětačtyřicet metrů. Zdálo se to přibližně stejné, možná pětačtyřicet metrů v průměru, možná víc.

Dalton vzhlédl od kamery a zeptal se: „Myslíš, že to může být nějaká praštěná forma polární záře?“

Už ji to napadlo taky a přemýšlela, jestli to není nějaký světelný trik, iluze vyvolaná odrazem od ledu. V Antarktidě slunce během léta nikdy nezapadá. Krouží po horizontu, během „dne“ trochu výš, během „noci“ trochu níž, skoro na úrovni západu slunce. Zvyknout si na to nějakou dobu trvá a člověka to mate, ale Gracie si nemyslela, že by se tím tenhle úkaz dal vysvětlit. Zdál se mnohem výraznější.

„Možná,“ odpověděla spíš sama sobě, ztracená v myšlenkách, „ale řekla bych, že na polární záři není správná roční doba…, a vím nabeton, že se objevuje jenom ve tmě.“

„Gracie?“ ozval se zase Roxberry, čekal na odpověď. Připomnělo jí to, že se živě vysílá.

Lidem na celém světě.

Kristepane.

Pokusila se uvolnit a nasadila před kamerou vlídný úsměv, přestože jí v hlavě slabounce bzučel alarm. „Je to prostě… Jedním slovem, je to úžasné, Jacku. Nikdy jsem nic podobného neviděla. Ale třeba někdo jiný na této lodi ví, oč jde – máme na palubě celou řadu odborníků.“

Zamířila k vědcům a námořníkům. Dalton zvedl stativ, postupoval zároveň s ní a přitom si hlídal, aby neztratil zjevení ze záběru.

Lidé u zábradlí vzrušeně a zaníceně debatovali, ale řeč jejich těl Gracii znepokojovala. Kdyby to byl sice neobvyklý, ale přesto přirozený úkaz, chovali by se jinak. Připadalo jí, že je ten jev zneklidnil. A nejen zneklidnil, ale… že jimi otřásl.

Neměli ponětí, co to je.

Jeden z nich, který se díval dalekohledem, se otočil a setkal se s jejíma očima. Byl to postarší paleoklimatolog jménem Jeb Simmons, s nímž se seznámila hned po svém příjezdu. Vyčetla mu z tváře tentýž zmatek, tentýž neklid, který nejspíš čišel i z ní. Jen se tím utvrdila ve svém dojmu.

Chystala se promluvit, když vtom všichni na palubě znovu zalapali po dechu. Otočila se právě včas, aby zahlédla, jak ten třpytivý mihotavý tvar najednou zapulzoval, na okamžik se rozzářil do oslnivého jasu a vzápětí se znovu ztlumil do původního perleťového třpytu.

Pohlédla na Simmonse a ve sluchátkách zapraskal Roxberryho hlas: „Zrovna se to rozzářilo, viď?“

Věděla, že obraz na monitoru, na který se Roxberry dívá, je zrnitý a nejspíš trochu rozkolísaný. Živá videolinka do studia pokaždé znamenala kompromis – kvalitou se ani zdaleka nevyrovnala originálním záběrům Daltonovy kamery ve vysokém rozlišení.

„Jacku, nevím, jak zřetelný obraz dostáváš, ale tady odtud ti mohu říci, že se to nepodobá ničemu, co jsem kdy viděla.“ Úporně se snažila udržet nevzrušený výraz, ale srdce jí bušilo jako zvon. Měla pocit, že se děje něco nedobrého.

Najednou si na něco vzpomněla a obrátila se k Finchovi a Daltonovi. „Jak rychle dostanete nahoru ptáčka?“

Finch přikývl. „Dej se do toho,“ řekl Daltonovi.

„Posíláme nahoru automatickou videokameru skycam, abychom se dostali blíž,“ oznámila Gracie do mikrofonu. Se zatajeným dechem se otočila k Simmonsovi a vypnula mikrofon. „Řekněte mi, že víte, co to je,“ oslovila ho s nervózním úsměvem.

Simmons zavrtěl hlavou. „Kéž by. Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

„Už jste tu byl dřív, viďte?“

„Ovšem. Tohle je moje čtvrtá zima ve zdejších končinách.“

„A specializujete se na paleoklimatologii, je to tak?“

„Jsem polichocen, že to víte,“ usmál se. „Ano.“

„A přesto…“

Znovu zavrtěl hlavou. „Jen zírám.“

Gracie se přimračila; myšlenky jí v hlavě vířily o překot. „Smím?“ ukázala na jeho dalekohled.

„Jistě.“ Podal jí ho.

Zadívala se do něj. Nespatřila nic, co by neviděla už předtím. Mihotání zesílilo. Bylo matně neurčité, stěží víc než pouhý přelud…, ale nepopiratelně existovalo.

Vrátila dalekohled Simmonsovi, protože se kolem nich shluklo několik dalších lidí. Tvářili se stejně užasle jako on. Sjela pohledem za jejich záda. Finch upevňoval do správné polohy ramena skycamu a Dalton pečlivě kontroloval uchycení a nastavení druhé kamery, ale oba přitom pokukovali po tom světelném jevu. Gracie si všimla, že na palubu vyšel kapitán. Přispěchali k němu dva členové posádky. Gracie se obrátila k hloučku. „Nemáte někdo tušení, na co se to právě díváme?“

„Nejdřív jsem si myslel, že by to mohla být světlice,“ odpověděl jeden námořník. „Ale je to příliš velké a příliš jasné a visí to na místě, ne? Chci tím říct, že se to nehýbá.“

Vtom je vyrušilo zasvištění. Ten zvuk dnes už jednou slyšeli, když Gracie s Daltonem poprvé použili miniaturní dálkově ovládanou helikoptéru, aby pořídili panoramatické dokumentární záběry ledového šelfu.

„Máme ji ve vzduchu!“ křikl Dalton do tichého vrčení rotorů.

Otočili se a přihlíželi, jak minivrtulník se skycamem stoupá. Draganflyer X6 vypadal podivně, ale byla to skvělá ukázka techniky. Vůbec nevypadal jako normální helikoptéra, ale spíš jako matně černý mimozemský hmyz, cosi, co byste čekali ve filmu s Terminátorem. Sestával z ústřední gondoly velké jako pořádné mango, ve které se skrývala veškerá elektronika, gyroskopy a baterie. Z ní vodorovně vybíhala na dvanácti, čtyřech a osmi hodinách tři skládací ramena. Na konci každého z nich byl supertichý elektromotor pohánějící dvě paralelní sady rotorových listů, jednu nahoře a druhou vespod. Pod trup bylo možno připevnit jakoukoli kameru. Stroj poháněly nabíjecí lithiové baterie a byl vyroben z černých karbonových vláken, která jsou neuvěřitelně pevná, a přesto superlehká – celý draganflyer vážil i s videokamerou a komunikačním zařízením jen něco málo přes dva kilogramy. Pořizoval vynikající letecké záběry a byl prakticky nehlučný. Dalton nikdy necestoval bez něj.

Gracie pozorovala, jak ta černá vymyšlenost stoupá nad palubu a pomalu klouže vzduchem směrem k šelfu, když vtom ženský hlas vykřikl „Panebože!“ a Gracie to uviděla také.

Zjevení se zase měnilo.

Znovu se rozzářilo, pak začalo od vnějšího okraje směrem dovnitř temnět a scvrklo se na stěží desetinu původní velikosti. Tak zůstalo několik mučivých vteřin, načež se pomalu rozjasnilo a nabylo dřívějšího vzhledu. A potom se začalo na povrchu vlnit a čeřit, jako by se přeměňovalo v cosi dalšího…

Gracie netušila, co se to s ním děje, ale všechno se v ní sevřelo. Zjevení očividně ožívalo. Měnilo tvar, svíjelo se, ale teď už v původní velikosti. Aniž přestalo sotva postižitelně rotovat, se znepokojivou rychlostí nabíralo různé podoby – všechny dokonale symetrické, skoro jako v kaleidoskopu, ale ne tak hranaté; působily zaobleně a organicky. Vzniklé obrazce plynule přecházely jeden do druhého stále zrychlujícím tempem, které bralo dech. Gracie si nebyla jistá, co to má být, ale připomínalo jí to buněčné struktury. A v tu chvíli se jí zmocnil hluboce zneklidňující pocit, že se dívá na samu podstatu života.

Hlouček zkameněl, všichni oněměli úžasem. Gracie je přelétla pohledem. V jejich tvářích se odrážela celá sbírka emocí, od posvátné úcty a ohromení až po zmatek… a strach. Už se nebavili o tom, co to může být. Jen tam stáli, jako by jim nohy vrostly do paluby, viseli na tom jevu očima a zmohli se všehovšudy na užaslé výkřiky. Dva z nich – starší muž a žena – se pokřižovali.

Gracie viděla, že Dalton kontroluje pevnou kameru a ujišťuje se, že dění ještě pořád snímá. Zároveň držel dálkové ovládání skycamu, měl ho na popruhu kolem krku, takže mu viselo u pasu, a jeho prsty zkušeně manipulovaly oběma joysticky.

Zachytila jeho pohled a sklopila mikrofon. „Tohle je… Panebože, Daltone, co se to děje?“

Vzhlédl k tomu úkazu. „Nevím, ale… buď Prince zahajuje nejnovější koncertní turné, anebo nám někdo nasypal do kafe nějaký pořádný svinstvo.“ Dalton obvykle bral všechno s humorem, ale teď Gracie postřehla v jeho hlase nezvyklý tón. Veškerá lehkovážnost byla tatam.

Několik lidí vydechlo a kdosi řekl: „Zpomaluje to.“ Všem problesklo v očích nervózní napětí, protože zjevení začalo nabírat konečný tvar.

Gracie měla na moment pocit, že se v ní zastavilo srdce. Celé tělo ji rozbrnělo napětím a strachy. S očima přilepenýma k tomu zjevení bezděčně vyhrkla: „Ježíšikriste.“

Jas světelné koule pohlcovala šířící se temnota a tak to pokračovalo, dokud celý povrch nezčernal a nezhrubl, jako by ho vytesali z hroudy uhlí.

3

Zástupem projel záchvěv hrůzy. Zjevení ztratilo veškerou nádheru. Z jeho podivné krásy vmžiku nezůstalo nic – teď bylo zlověstné a bez života.

Finch popošel ke Gracii; oba byli tím hrozivým výjevem fascinováni.

„Z toho nekouká nic dobrého,“ řekl.

Gracie neodpověděla. Dívala se na řídící jednotku skycamu. Obraz na jejím malém, pětipalcovém LCD monitoru byl navzdory lehkému oparu velice zřetelný. Dalton vedl videokameru širokým povlovným obloukem, aby se nedostala mezi ně a ten úkaz. Když teď draganflyer zdolal polovinu cesty k šelfu, Gracie byla s to lépe odhadnout velikost zjevení. Čnělo nad přibližující se vzdušnou kamerou jako slon nad mravenečkem. Ve své temné bezživotné podobě, jíž před chvílí nabylo, nad nimi výhrůžně viselo, jako by chovalo jakýsi zlovolný úmysl; pak se znovu rozjasnilo a pronikavě se rozzářilo, ale tentokrát získalo zřetelnější tvar vykreslený světlem o různé intenzitě. Teď už se jednoznačně jevilo jako trojrozměrná koule s oslnivě jasným jádrem. Zvnějšku ji v pravidelných rozestupech obíhaly čtyři stejné prstence. Vypadaly jako zašpičatělé ovály – jako by nebyly natočeny k lodi čelem, ale mírně ze strany. I povrch koule jasně zářil; z jádra vystřelovaly ven mezi prstenci světelné paprsky a za okrajem koule se rychle vytrácely. Byla to hypnotizující podívaná, tím spíš, že se odehrávala na nevýrazném šedém pozadí.

Ten pohled bral dech. Přihlížející přímo elektrizoval a některé dohnal k slzám. Ti dva, kteří se prve křižovali, se teď objímali. Gracie viděla, jak se jim rty pohybují v tiché modlitbě. I ona sama strnula a nohy se jí podlamovaly. Pociťovala podivnou směsici euforie a strachu a totéž se odráželo ve všech tvářích kolem.

„Páni,“ vyhrkl Dalton.

Finch také nehybně zíral. „Řekněte mi, že to ve skutečnosti nevidím,“ dožadoval se. „Řekněte mi, že to tam doopravdy není.“

„Je to tam,“ ujistila ho vedle něj stojící ohromená Gracie. „Jednoznačně to tam je.“

Zvedla mikrofon a pracně hledala slova, jelikož všechno kolem ní jako by odplývalo do neznáma, smysly ji zrazovaly a celou její mysl pohltilo to zjevení. Vymykalo se veškerému chápání, veškerým definicím. Vzápětí se na chviličku vytrhla z transu a znovu se otočila ke kameře.

„Doufám, že ještě pořád máte obraz, Jacku, protože my všichni jsme naprosto ohromeni… Vůbec nedokážu popsat, jakým dojmem to působí.“ Sjela pohledem dolů k Daltonovu monitoru. Pomocí joysticku přibližoval záběr, až zjevení zaplnilo obrazovku svým jasem, a pak ho zase oddálil.

Znovu se na ten úkaz podívala. Skycam se k němu blížil. „Jak daleko ještě je, co myslíš?“ zeptala se Daltona.

„Sto metrů. Možná míň.“ Hlas se mu lehce chvěl. Přelétl očima od monitoru ke zjevení a zase zpátky.

Gracie od toho nedokázala odtrhnout zrak. „Je to úchvatné, co?“

„Je to znamení,“ prohlásil kdosi. Byla to ta žena, která se předtím křižovala. Gracie se po ní ohlédla a Dalton k ní zajel objektivem kamery.

„Znamení? Jaké?“ zeptal se někdo.

„Nevím, ale… má pravdu,“ ozvalo se. „Podívejte se na to. Je to znamení…, nevím čeho.“ To promluvil starší muž hned vedle té ženy. Gracie si vzpomněla, že je při příjezdu navzájem představili. Pokud se správně pamatovala, byl to Američan jménem Greg Musgrave, glaciolog. Ta žena byla jeho manželka.

Musgrave pohlédl na Gracii, natáhl ruku a nervózně ukázal prstem na skycam. „Neposílejte tu…,“ zadrhl, jak hledal výraz pro draganflyer, „… tu věc dál. Zastavte ji, než se dostane příliš blízko.“

„Proč?“ ohradil se popuzeně Dalton.

„Stáhněte ji zpátky.“ Musgrave zvýšil hlas. „Nevíme, co to je.“

Dalton nespouštěl oči z ovládačů. „Přesně tak,“ odsekl. „A tohleto nám pomůže, abychom to zjistili.“

Gracie vzhlédla. Skycam se k úkazu blížil. Podívala se na Finche a pak na Daltona, který byl očividně rozhodnut dotáhnout to, co začali, až do konce.

„Povídám, stáhněte to,“ naléhal Musgrave, přiskočil k Daltonovi a sápal se po dálkovém ovládání. Dalton nechtě škubl joystickem, draganflyer prudce vybočil ze směru a jeho motory divoce zakvílely. Zapnuly se gyroskopy.

„Nechte toho,“ okřikla Musgravea Gracie. Finch s kapitánem po něm skočili a zadrželi ho.

„Gracie, co to tam sakra…“ Zase Roxberry ve sluchátku.

„Počkej, Jacku,“ spěšně mu skočila do řeči.

„Uklidněte se,“ vyštěkl kapitán na Musgravea. „Stáhnou tu kameru dřív, než se k tomu dostane.“ Důrazně se obrátil k Daltonovi: „Viďte, že ano?“

„To se vsaďte,“ potvrdil suše Dalton. „Máte ponětí, kolik mě ta věc stála?“ Zadíval se na monitor a Gracie zrovna tak. Zjevení zaplňovalo celou obrazovku. Obrazovka zrnila, ale zjevení se jemně chvělo a vlnilo, takže vyvolávalo dojem, že kypí životem. Gracie postřehla v Daltonových očích obavy a pohlédla na skycam. Drobná černá tečka už byla skoro u cíle.

„To by mohlo stačit,“ utrousila polohlasně.

Dalton se soustředěně zamračil. „Už jen kousek.“

„Neměl byste s tím přijít do kontaktu, dokud nevíme, s čím máme tu čest,“ vyjel ostře Musgrave.

Dalton ho ignoroval a udržoval joystickem pohyb vpřed. Skycam klouzal dál, pomaličku se blížil k zářivému úkazu.

„Daltone,“ varoval ho tiše a nenápadně Finch. I jeho ta blízkost znervózňovala.

„Slyším,“ odtušil Dalton. „Už jenom kousíček.“

Gracii se zrychlil tep, až jí začalo hučet v uších. Skycam popolétl ke zjevení ještě blíž. Zdál se dráždivě blízko, snad nějakých patnáct metrů, možná ani to ne – těžko soudit při takové vzdálenosti –, když vtom znamení zničehonic potemnělo a zmizelo.

Zástup se sborově zajíkl.

„Vidíte? Já vám to říkal,“ zasyčel Musgrave.

„Děláte si srandu?“ vyjel po něm vztekle Dalton. „Snad si nemyslíte, že jsem to vyplašil?“

„Nevíme. Ale z nějakého důvodu to tam bylo, a teď je to pryč.“ Vědec objal manželku kolem ramen, společně se otočili a zadívali se do dálky, jako by chtěli, aby se to znovu objevilo. Tvářili se zdrceně.

„Neblázněte, člověče,“ pokrčil Dalton rameny a odvrátil se.

Nad šelfem pokračoval draganflyer nerušeně v letu po své trajektorii. Když prolétal místem, kde předtím bylo zjevení, na monitoru se nic neobjevilo. Dalton zajel pohledem ke Gracii. Vypadal pořádně vyděšeně. Nikdy dřív ho neviděla takhle reagovat, a to spolu prožili zatraceně perné chvíle.

I jí samotnou to otřáslo. Upírala pohled na ponurou oblohu.

Po znamení nebylo ani památky.

Jako by nikdy neexistovalo.

A potom zčistajasna Gracie ucítila, že svět kolem potemněl, ucítila nad sebou podivnou tíži, vzhlédla a spatřila to zjevení přímo nad hlavou. Vznášelo se nad lodí, obrovská koule třepotavého světla se usadila nad nimi a loď proti ní vypadala jako trpaslík. Gracie sebou trhla, lidé zalapali po dechu a vyděšeně ucouvli a Dalton se vrhl po hlavní kameře, aby se to pokusil nafilmovat. Gracie jen stála a bezmocně na to zjevení zírala v naprostém úžasu, kolena se jí třásla, nohy jako by jí přimrzly k dřevěným prknům paluby a svářil se v ní strach s užaslým obdivem. Všechny chloupky na těle se jí zježily a na okamžik měla pocit, že se dotýká věčnosti –

– a pak najednou znamení opět zesláblo a zmizelo stejně překvapivě a nevysvětlitelně, jako se objevilo.

4

BIR HOOKER, EGYPT

Júsuf Zacharía zadumaně potáhl z vodní dýmky a díval se, jak jeho soupeř odtahuje ruku od odřené hrací desky vrhcábů. Rezignovaně si sám pro sebe přikývl a shrábl do dlaně kostky. Když hodí cokoli jiného než dvě šestky, prohraje. Nedělal si velké naděje. Dneska mu štěstí nepřálo.

Zuřivě malými slonovinovými kostičkami zatřepal, rozhodil je na hrací desku a díval se, jak poskakují po jejím umně vykládaném povrchu, než se konečně zastavily. Šestka a jednička. Zamračil se, až se mu vrásky na zestárlém kožovitém obličeji prohloubily v hotové rokliny, podrbal se na proplešatělém temeni a proklínal svou smůlu. Jako by ten pech nestačil, začalo ho navíc palčivě štípat v krku. Dal se tak strhnout hrou a svými nepodařenými hody, že si nevšiml, že mu vodní dýmka skoro vyhasla. Kdyby si ji zapálil znova, příjemná mátová chuť, kterou se večer co večer ukolébával do poklidného spánku, by se vrátila. Usoudil ale, že se toho drobného luxusu nejspíš vzdá. Bylo už pozdě.

Podíval se na hodinky. Čas jít domů. Ostatní hosté v malé kavárničce – dva mladí turisté, podle povědomých tištěných průvodců a novin je odhadl na americký pár – už se taky zvedali k odchodu. Basíta, řekl si v duchu. Nevadí. Zítra je taky den. Když Bůh dá, vrátí se sem k čerstvé vodní dýmce a další hře.

Zrovna se drápal na nohy, když vtom ho cosi upoutalo – letmo zavadil pohledem o obrazovku televize, která stála trochu šejdrem na rozviklané staré polici za pultem. Populární mýdlové opery vysílané na dobrou noc už dávno skončily. Touhle dobou tady, v tomhle ospalém koutě egyptské pouště – ve vesničce Bir Hooker nemístně pojmenované po britském řediteli egyptské společnosti Salt and Soda – a vlastně v celém tomhle nešťastném regionu bývaly televize permanentně naladěny na některé zpravodajství a krmily diváky nekonečnými lamenty a debatami o neutěšeném stavu arabského světa. Mahmúd, žoviální majitel kavárničky, normálně dával přednost stanici Al-Arabíja před Al-Džazírou, ale před časem se rozhodl vyjít vstříc turistům a investoval do satelitní antény a pirátského dekodéru. Od té doby na obrazovce ustavičně běžely americké zpravodajské kanály. Mahmúd si myslel, že zahraniční vysílání povznese jeho kavárnu na vyšší úroveň; naproti tomu Júsuf nijak zvlášť nestál o neutuchající příliv zpráv o probíhající americké prezidentské kampani, přestože je kupodivu zapáleně sledoval celý region – region, jehož štěstí a bohatství čím dál víc záviselo na rozmarech vůdce té vzdálené země. Ale i když by to nahlas nepřiznal, jeho odpor k tomu televiznímu kanálu vyvažovalo, že na něm byly příležitostně k vidění hollywoodské hvězdičky s našpulenými rtíky a spoře oděné modelky na přehlídkových molech.

V tuhle chvíli ho však zaujalo něco úplně jiného. Na obrazovce byla žena v tlustém oblečení do mrazu a referovala z místa, které vypadalo na některou polární oblast. Na nebi za ní cosi zářilo. Cosi podivného a nepřirozeného, nikdy nic podobného neviděl. Jen se to tam vznášelo a třpytilo nad hroutícím se ledovým útesem a mělo to – jakkoli to bylo k neuvěření – výrazný, evidentní tvar nějakého symbolu.

Znamení.

Ostatní si dění na obrazovce také všimli, stáhli se blíž k pultu a vzrušeně naléhali na Mahmúda, ať pustí televizi nahlas. Ten výjev byl surreálný a překonával veškerou představivost, ale šlachovitého starého taxikáře Júsufa rozrušilo hlavně něco jiného. Opravdovou starost mu dělalo, že tohle znamení už viděl.

Zíral na obrazovku a nevěřícně se šklebil.

To nemůže být pravda.

Popošel blíž. Poklesla mu brada a po těle ho zabrnělo strachy. Střih, kamera změnila úhel a tentokrát zářivý symbol zabral celou obrazovku.

Bylo to totéž znamení.

Júsuf už o tom ani v nejmenším nepochyboval.

Bezděčně si zvedl ruku k čelu a mlčky se pokřižoval.

Jeho přátelé si všimli, jak náhle zbledl, a zahrnuli ho otázkami, ale ignoroval je, a aniž cokoli vysvětlil anebo se s nimi rozloučil, vyběhl z kavárničky. Vsoukal se do svojí spolehlivé staré Toyoty Previa a nastartoval. Taxikářský minivan zvířil obláček prachu, obloukem zahnul do neosvětlené ulice a zmizel do noci. Júsuf sešlápl plynový pedál až k podlaze a řítil se zpátky do kláštera, jak nejrychleji to šlo, a přitom si pro sebe mumlal pořád totéž, zas a znova, zas a znova.

To nemůže být pravda.

5

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

Jak se tak Vince Bellinger loudal nákupním centrem, padl mu zrak na shluk lidí. Seběhli se u prosklené stěny obchodu Best Buy se spotřební elektronikou a vzrušeně halasili, zřejmě kvůli něčemu, co bylo v obrovské výloze. Bellinger její obsah dobře znal – obvykle tam trůnily nejnovější plazmové a LCD televizory, včetně toho s mamutí pětašedesátipalcovou obrazovkou, na který měl zálusk k letošním Vánocům. Lákavé věcičky, to rozhodně, ale tolik zájmu si zase nezasluhovaly. Tedy pokud ten dav přitáhly televize jako takové, a ne to, co v nich běží.

Na pozadí vtíravé hudební kulisy a křiklavých laciných dekorací lidé rozčileně brebentili do mobilních telefonů a máváním přivolávali přátele. Bellinger vláčel hromadu věcí z čistírny a těžkou tašku do tělocvičny, ale přesto ke krámu odbočil, protože byl zvědavý, kvůli čemu se strhl ten poprask. V duchu se otřásl při představě, že by mohlo jít o nějakou další hrůzu, nějakou další katastrofu podobnou 11. září; výjevy z toho příšerného dne dodnes nevypudil z mysli. Ale hned si pomyslel, že z tohohle dnešního zástupu čiší jiné vibrace. Lidé nebyli zděšení. Tvářili se fascinovaně.

Došel co nejblíž a nakoukl přes hlavy a ramena davu. Jako obvykle běžel na všech obrazovkách stejný kanál, momentálně zpravodajský. Záběr okamžitě přitáhl jeho pozornost, ačkoli úplně nechápal, na co se to dívá – kulovité světlo visící nad čímsi, co vypadalo jako polární oblast, což ostatně potvrzoval i běžící titulek dole. Pozoroval to s rostoucí zvědavostí, v jakémsi odtažitém transu.

Tu a tam zachytil útržek vzrušených komentářů okolostojících. Vtom mu zatrylkoval mobil. Zaúpěl a začal si přehazovat rance s prádlem a tašky, aby ho vylovil z kapsy. Tuplovaně zaúpěl, když zjistil, kdo mu volá.

„Kámo, kde trčíš? Zkoušel jsem ti volat na pevnou linku.“ Byl to Csaba; jeho jméno se vyslovovalo Čaba, ale nepříliš taktně mu přezdívali Jabba, čili žrout. Zněl vzrušeně. Na tom nebylo nic neobvyklého. Ten tělnatý hromotluk oplýval chutí do života – i do kdečeho ostatního.

„Jsem v nákupním centru,“ odtušil Bellinger a dál se propracovával k výloze, aby lépe viděl na obrazovky.

„Mazej domů a pusť si zprávy, fofrem. Tomu nebudeš věřit.“

Jabba byl celý u vytržení nad něčím v televizi. Taky žádná třeskutá novinka. I když tentokrát – aspoň projednou, pomyslel si Bellinger – se jeho přepjatá reakce dala pochopit.

Csaba Komlosy byl vynikající inženýr-chemik maďarského původu, který s Bellingerem pracoval v Rowlandově laboratoři pro výzkum materiálů. Měl slabost pro všechno, co souviselo s televizí. Normálně byly jeho parketou dobře natočené akční podívané, ten druh filmů, v nichž se odvážnému a nezdolnému vládnímu agentovi opakovaně daří zachraňovat národ před hromadnou zkázou anebo kde odvážný a nezdolný architekt opakovaně prchá z nejstřeženějších věznic. Ale poslední dobou vplul do pofidérnějších vod. Propadl přízemnímu světu televize založené na improvizaci místo scénáře – takzvané Reality TV, ačkoli s realitou, a koneckonců i s improvizací toho měla společného pramálo. A k Bellingerově zoufalství se strašně rád dělil s ostatními o to, co pokládal za mimořádné divácké zážitky.

V tomhle případě mu ovšem Bellinger mínil dát zelenou. Přesto si neodpustil rýpnutí. „Odkdy se koukáš na zprávy?“

„Nech si laskavě výslech od cesty a koukej si to pustit,“ odsekl Jabba.

„Zrovna se na to dívám. Jsem v nákupním centru u výlohy Best Buy.“ Bellingerovi odumřel hlas, protože několik hlav před ním se pohnulo a jeho pozornost znovu zaujal výjev na obrazovce. Zahlédl běžící titulek na spodním okraji: „Nevysvětlitelný úkaz nad Antarktidou.“ A v pravém horním rohu maličký nápis „přímý přenos“. Stál jako uhranutý a vstřebával, co vidí. Reportérku poznával. Tu a tam zachytil některé její přímé vstupy a pamatoval si její reportáže z Thajska, když tam před pár lety udeřila tsunami – tehdy si jí všiml poprvé. Zní to sice plytce, ale popularita televizních reportérek je přímo úměrná tomu, kolik mužského zájmu si dovedou na obrazovce získat, zvlášť když se zrovna nejedná o ozbrojený konflikt, sportovní výsledky nebo skandály celebrit. Grace Loganová se svýma chladnokrevnýma zelenýma očima, droboučkou uličnickou pihou nad horním rtem, svůdně ochraptělým, ale přitom seriózním hlasem, s blond vlasy, které pořád vypadaly trošičku rozcuchaně, a tělem Vargasových modelek vděčících za svoje křivky karbanátkům a mléčným koktejlům, nikoli silikonu, se hladce vyšvihla mezi nejpopulárnější.

Tentokrát však nevisel očima na ní.

Kamera znovu přiblížila ten úkaz a zástup se zajíkl.

„Člověče, to je neskutečný,“ vykřikl Jabba. „Nemůžu od toho odtrhnout oči.“

Bellinger to nechápal. „To má být nějaký žert?“

„Podle nich prej ne.“

„Kde to přesně je?“

„Západoantarktický ledový štít. Maj tam u pobřeží výzkumnou loď. Nejdřív jsem si myslel, že je to upoutávka na nějakej novej film, něco od Camerona, Emmericha nebo Shyamalana, ale žádnej z nich nedělá na ničem, k čemu by se to hodilo.“

Jabba – extratřída mezi filmovými fanoušky – by to měl vědět.

„Jak dlouho už to běží?“ zeptal se Bellinger.

„Asi deset minut. Objevilo se to zčistajasna, když naše milá Loganová čučela s otevřenou pusou na rozpadající se ledovec. Nejdřív to vypadalo jako koule světla, pak se to proměnilo v tmavej kulovitej objekt – jako ta černá planeta v Pátým elementu, pamatuješ? Úplně mě to dostalo.“

„A potom se to změnilo v tohleto?“

„Jo.“ Zachřupání v reproduktoru vyvolalo v Bellingerovi živou představu, jak to teď asi u kamaráda vypadá: je zabořený do gauče, v jedné ruce láhev piva – Bellinger odhadoval, že ne první, protože oba vypadli z laboratoře už před hodinou – a v druhé poloprázdný pytlík ochucených smažených brambůrků. Proto mluví do hlasitého odposlechu.

Bellinger soustředěně svraštil obočí a zamnul si plešku. Nikdy nic podobného neviděl. Kolem se sbíhali další lidé, tlačili se na něj a strkali se, aby měli co nejlepší výhled.

Jabba schroupal další brambůrek a zeptal se: „Co si o tom myslíš?“

„Nevím,“ odpověděl napůl omámeně Bellinger. Vzdušná kamera právě ten nevysvětlitelný úkaz přiblížila a v davu zahučelo. „Jak to dělají?“ Kryl si mluvítko dlaní, aby odblokoval okolní ruch. Jako vědec a výzkumník v oboru moderních technologií podvědomě zaujal skeptický postoj a okamžitě se pokoušel přijít na to, jak toho někdo mohl docílit.

Jabba zřejmě uvažoval podobně. „Musí to bejt nějakej druh laserovýho efektu. Pamatuješ se na ty vzduchem plující světelný body, na kterejch se makalo v Keio?“

„Laserem vyvolané emise plazmatu?“ vpadl mu do řeči Bellinger. Oba četli články o nedávném objevu vědců z japonské univerzity, při kterém se cílenými výboji laserových paprsků zahřívají určité body ve vzduchu, takže dochází k drobným výtryskům plazmatu a ve vzduchu se objevují maličké trojrozměrné tvary z bílého světla.

„Jo, pamatuješ? Ten chlap s divnejma ochrannejma brejlema a v bílejch rukavicích…“

„Nepřipadá v úvahu,“ uťal ho Bellinger. „Na něco takhle velkého bys potřeboval mít přímo pod tím generátor velký jako letadlová loď. Navíc se tím nevysvětluje ten stálý jas a zřetelný obrys.“

„Tak jo, zapomeň na to. Co nějaká jiná projekce? Spektrální zobrazení?“

Bellinger se zblízka podíval na obrazovku. „Že bys znal něco, co já ne? Protože až na toho robota z…, který to byl, ten bílý, co vypadal jako požární hydrant?“

„R2-D2 z Hvězdnejch válek“ poučil ho Jabba opovržlivě. Bellinger ho přímo viděl, jak při tom obrací oči k nebi, jako by ho měl v záběru špičkové webkamery.

„Až na R2-D2 nevím o tom, že by doopravdy existovaly 3D projektory.“

To byla pravda. O zařízení, které by dokázalo vyvolat samostatný, volně vzduchem plující, pohyblivý trojrozměrný obraz libovolné velikosti – něco jako princeznu Leiu volající „Pomoz mi, Obi-Wane“ –, dosud i nejlepší mozky v oboru jenom snily. O něčem takhle velikém ani nemluvě.

„Krom toho zapomínáš na jednu otravnou maličkost,“ dodal Bellinger, na kterého začala padat tíseň.

„Já vím, kámo. Je denní světlo.“ Jabbu zřejmě zneklidnilo, že mu potvrdil jeho vlastní pochyby.

„Projektorům do not nehraje, co?“

„To teda ne.“

Bellingerovi bylo nepříjemné, že tuhle diskusi vede na veřejnosti vmáčknutý v zástupu, zatímco se snaží chránit před pošlapáním sportovní tašku a prádlo z čistírny. Ale nedokázal se od té podívané odtrhnout.

„Fajn, zapomeňme na lasery a projektory,“ řekl Jabbovi. „Koukni se na to. Nemá to žádný rámec, není to v ničem uzavřené, vzadu není tmavé pozadí a nikde kolem nejsou žádné skleněné panely. Prostě to tam volně visí ve vzduchu. V denním světle.“

„Pokud po obou stranách nejsou obří zrcadla, který nechali mimo záběr,“ dumal Jabba. „Hele, možná to generujou ve vesmíru.“

„Bezva nápad, ale jak?“

Jabba se hlasitě zakousl do dalšího brambůrku. „Nemám páru, kámo. Na počítačovej trik to nevypadá, co?“

„Ne. Počkej moment.“ Bellinger si přidržel mobil mezi uchem a ramenem, hrábl po svých věcech a kousek couvl z rostoucího zástupu.

Probrali s Jabbou pár dalších nápadů, hodili v plen všechno, co jim přišlo na mysl, a snažili se vykutat nějaké rozumné, přijatelné vysvětlení, ale marně. Bellingerovo vzrušení pominulo a vystřídal ho neklid. Starost mu dělalo ještě něco dalšího. Jeho pozornosti se nepříjemně domáhala jakási hluboko pohřbená vzpomínka.

Pevná kamera sebou najednou cukla – na palubě, odkud se filmovalo, propukla hádka. Jabba ji přímo hltal a lidé v nákupním centru zrovna tak: zatímco se filmaři na palubě handrkovali, začaly se kolem ozývat výkřiky a padaly vtípky. Pak se znovu objevil záběr ze vzdušné kamery a přitáhl zjevení blíž. Potemnělo a zmizelo, ale najednou se zase objevilo přímo nad lodí. Roztřesený záběr ruční kamery, která namířila nahoru, vyvolal v davu úlek. Lidé kolem Bellingera vyjekli.

„Všivák jeden,“ vyhrkl Jabba. „Hele, nerotuje to?“

Bellinger zaostřil pohled a hrdlo se mu sevřelo. „Je to kulovité,“ užasl. „Tohle není žádná projekce. Je to vážně hmotné, nezdá se ti?“

Na obrazovce se Gracie snažila zachovat klid, ale zjevení, které se teď vznášelo přímo nad lodí, jí očividně otřáslo. Dav v nákupním centru zrcadlil její reakci; viditelně strnul a ztichl.

I Jabba přestal chroupat. „Myslím, že máš pravdu. Ale jak…? Není to žádnej objekt, a přesto… Skoro jako by hořel vzduch, jenže… to přece není možný, že ne? Vzduch se přece nedá zapálit.“

Bellingerovi se náhle nahrnula krev do spánků. Rozbřesklo se mu. Zničehonic mu to došlo, zasáhlo ho to bez přípravy, jako blesk z čistého nebe. Dlouho zapomenuté dřímající neurony pohřbené hluboko v jeho mozku se nějak zmátořily, našly se a propojily.

Výsledek ho nepotěšil.

Do hajzlu.

Zmlkl a snažil se tu spojitost vstřebat a dovést ji k logickému závěru a zároveň nad ní trnul hrůzou. Znamení mezitím vybledlo do ztracena a obloha nad lodí se vrátila k normálu.

„Kámo, jsi tam?“

Bellingerovi zněl jeho vlastní hlas vzdáleně, jako by stál mimo sebe a pozoroval se, jak odpovídá. „Jo.“

„Tak co? Co si o tom myslíš?“

Přejel mu po těle mráz. „Musím jít. Brnknu ti, až dorazím domů. Ozvi se, kdybys na něco přišel.“

„Hele, počkej, nemůžeš přece…“

Bellinger zavěsil.

Stál jako přibitý k studené dlaždičkové podlaze a okolní vřava odplývala, jak se nořil do vlastních myšlenek. Ještě před chvilkou, když si vyzvedával úhledně poskládané barevné plátěné košile připravené jen si je sbalit, měl báječnou náladu. Do vánočního volna zbývalo všehovšudy pár dní a u srdce ho hřála vidina moře, slunce a nekonečného modrého nebe Dominikánské republiky – cíle jeho každoroční pouti, vítaného oddechu od klaustrofobního života, který vedl ve výzkumné laboratoři bez oken. Teď bylo všechno hřejivé teplo pryč. Vystřídal ho mrazivý ochromující neklid a Bellingerovi bylo jasné, že ho hned tak nepřejde.

Zůstal tam stát několik předlouhých minut a zvažoval znepokojivou – a jak doufal, jistě nepravděpodobnou – možnost, která se prohlodávala z nejtemnějších zákoutí jeho mysli.

Kdepak, pomyslel si. Nevyšiluj.

Jenže nedokázal tu myšlenku setřást.

Stál tam pohroužen v úvahách, zatímco televize dokolečka reprízovala reportáž a zástup se rozcházel. Konečně se odtrhl od obrazovek, posbíral si svoje saky paky a zamlkle odjel domů.

Pustil si televizi. Z šotů, které chrlila, mu naskakovala husí kůže. Dopravní zácpa na Times Square, kde dav ztuhl na místě, uhranut záběrem zjevení na obří velkoplošné obrazovce Sony; lidé v barech a na stadiónech, všichni na nohou, s očima upřenýma na obrazovky. A záběry podobného chaosu z celého světa. Došel ke svému pracovnímu stolu, zapnul laptop a strávil několik hodin pročesáváním internetových chatovacích místností a proklikáváním na nejrůznější zpravodajské zdroje, aby získal jasnější obrázek, co se to děje, a přitom celou dobu doufal, že narazí na nějakou munici, která mu umožní zavrhnout jeho teorii.

Bylo to šílené, bizarní…, ale sedělo to.

Prostě to sedělo.

Což vyvolávalo ještě větší problém.

Co s tím udělat.

Prvotní instinkt ho nabádal, aby se na to vykašlal a dal od toho ruce pryč. Úplně a definitivně. Jestli se skutečně děje to, co si myslí, bude pro něj nejlepší, když na všechno co nejrychleji zapomene a nezmíní se o tom ani živé duši. Bylo by to veskrze logické a rozumné počínání a Bellinger se pyšnil tím, že kromě jiných kladů má i zdravý rozum. Jenže šlo o ještě něco dalšího.

Zemřel mu přítel. A ne ledajaký přítel.

Jeho nejlepší přítel.

A to byla věc, kterou jeho zdravý rozum nedokázal úplně ignorovat.

V hlavě se mu vynořila představa tragické havárie na Pobřeží koster, příšerná vidina, kterou mu kdysi dávno vykreslila představivost, když se dozvěděl, jak Danny Sherwood zahynul.

Nemůže to ignorovat.

Musí zjistit, o co kráčí. Přesvědčit se. Získat celkový obrázek.

Dal si ještě jedno pivo a usadil se potmě v obývacím pokoji. Zíral do prázdna a mysl mu těkala od toho, co právě viděl, k tomu, co se stalo přede dvěma lety. O několik lahví později popadl telefon, prolistoval seznam kontaktů a našel ten, který hledal. Bylo to číslo, které dostal před lety a na které už skoro stejně dlouho nevolal.

Zaváhal a pak stiskl tlačítko pro volání.

Uslyšel, jak telefon třikrát čtyřikrát zazvonil, a potom se ozval mužský hlas.

„Kdo volá?“ Znělo to odtažitě a věcně.

Slyšet hlas Matta Sherwooda skýtalo Bellingerovi alespoň slabou útěchu. Bylo to hmatatelné, i když jen slabounké pouto s dávno mrtvým přítelem.

„Tady Vince. Vince Bellinger,“ odpověděl po nepatrném zaváhání. Udělal kratičkou odmlku a dodal: „Kde jsi, Matte?“

„Doma. Proč?“

„Potřebuju s tebou mluvit, člověče,“ odvětil Bellinger. „A hned.“

6

BOSTON, MASSACHUSETTS

Nikdo v přeplněné sportovní hale The Garden nedokázal odtrhnout oči od velkoplošné obrazovky. Ani fanoušci, ani hráči. A určitě vůbec nikdo v ideálně umístěné přepychové lóži Larryho Rydella.

Jeho hosté, vývojářský tým pracující na senzačním elektromobilu, který zamýšlel v nejbližších letech uvést na trh, se báječně bavili. Strávili celý den v hlavním stanu projektu ve Walthamu, referovali Rydellovi o postupu a problémech, které se jim podařilo vyřešit, i o těch nových. Jako se všemi projekty, kterými se kdy Rydell zabýval, chtěl i s tímhle autem dobýt svět. Jeho přítel Elon Musk – další internetový magnát, a to díky jedné takové podružné online službičce nazvané PayPal, kterou spoluzakládal – už svůj elektromobil Tesla představil, jenomže to byl sportovní vůz. Rydell se zaměřil na jiný typ řidičů – na zástupy prohánějící se v běžných modelech, jako jsou Camry, Impala a Accord. A tak najal nejchytřejší vývojáře a inženýry, dal jim všechno, co potřebovali, a nechal je, ať dělají svou práci. Byl to jen jeden z několika jeho drobnějších projektů, které probíhaly zároveň. Měl také týmy pracující na výkonnějších větrných farmách, solárních panelech a lepších sítích pro distribuci vyrobené elektřiny. Příští velkou průmyslovou revolucí budou obnovitelné zdroje a čisté energie a Larry Rydell měl v sobě pořádný kus vizionáře.

Jediné, oč jeho projekty mezi sebou soupeřily, byl jeho vlastní čas. O peníze nouze nebyla, dokonce ani po nedávném chaosu na finančních trzích. Dobře si uvědomoval, že jich má víc, než potřebuje. K jeho bohatství přispíval svým dílem každý uživatel počítače a mobilního telefonu a zbytek obstarala stratosférická výše, do níž se vyhoupla cena akcií jeho společnosti. A přestože si Rydell užíval pohodlného života, nacházel pro peníze lepší využití než pořizovat si stopadesátimetrové jachty.

Měli za sebou dlouhý plodný den, zdolali velkou překážku, se kterou zápolili celé týdny, a tak se rozhodl, že členy týmu před rozchodem na vánoční volno odmění ve velkém stylu. Velkolepě je pohostil, dopřál jim pití, kolik hrdlo ráčilo, a posadil je na nejlepší sedadla ve sportovní hale. Zrovna si vychutnali, jak Paul Pierce proklouzl kolem Kobeho Bryanta, udělal dvojtakt a dal koš. Pak se rozezvučel signál ohlašující konec prvního poločasu, videoobrazovka ve tvaru krychle zavěšená u stropu přepnula na aktuální zpravodajství a hala zkoprněla.

Jak tam tak Rydell stál, omráčen neskutečnou podívanou, která se mu odvíjela před očima, zavibroval mu v kapse jeho BlackBerry. Bylo to jedno ze tří čísel, která nikdy neblokoval, dokonce ani když měl telefon nastavený na režim maximálního soukromí, což míval většinu času. Jedno přidělil Moně, svojí osobní asistentce – anebo přesněji řečeno hlavní osobní asistentce šéfující čtyřem dalším, které střežily padací most do jeho kanceláře. Druhé patřilo jeho bývalé ženě Ashley, přestože mu většinou radši jen vzkázala po Moně, ať jí zavolá zpátky. Třetí – to, které se právě dožadovalo jeho pozornosti – mu prozradilo, že volá jeho devatenáctiletá dcera Rebecca.

Dělala to málokdy, pokud zrovna pobývala na nějaké vzdálené pláži – a pobývala tam často, teď právě taky. Měl dojem, že je v rodinné vile v Mexiku, ale jistý si tím nebyl. Zrovna tak mohla být na chatě ve Vailu nebo na jachtě u Antiguy. Při její lásce ke společenským zábavám a jeho nedostatku lásky k čemukoli, co nesouviselo s projekty, pro které žil a dýchal, nebylo divu, že mu ta okrajová informace proklouzla jedním uchem tam a druhým ven.

Aniž spustil oči z obrazovky, přiložil si telefon k uchu.

„Tati, díváš se na to?“

„Ano,“ odpověděl celý zmatený. „Všichni tady v hale stojíme jako solné sloupy a zíráme.“

„My tady jakbysmet,“ zasmála se trochu nervózně Rebecca. „Chystali jsme se vyrazit ven, když nám zavolal jeden můj kamarád z L. A. a řekl nám o tom.“

„Kde vůbec jsi?“

„V Mexiku, tati.“ Tónem mu jasně dala najevo taky bys to mohl vědět.

V tu chvíli se rozburácel jásot a potlesk; fanoušky rozparáděné utkáním už přešlo první leknutí a dali průchod emocím. „Páni,“ komentovala to Rebecca, „tam to teda musí bejt nářez.“

„To jo,“ usmál se. „Jak dlouho už to vysílají?“

„Nevím, pustili jsme si televizi před pár minutama.“ Na chvilku se odmlčela a pak řekla: „Tati…, co myslíš, že to je?“

A Larry Rydell, člověk, jehož celý svět právem pokládal za génia, patrně poprvé v životě neměl pro dceru odpověď. Přinejmenším ne takovou, kterou by jí mohl poskytnout.

Ne teď.

Ani nikdy jindy.

7

WASHINGTON, D. C.

Hlavní město skrápěl lehký deštík. Černý lexus se šoférem vyklouzl z podzemní garáže a vmísil se do prořídlé pozdně večerní dopravy na Connecticut Avenue. Keenan Drucker mlčky vyhlížel ven z pohodlí vyhřívaného zadního sedadla, díval se, jak se kolem míhají světla projíždějících aut, a uvažoval o událostech dnešního dne.

Telefon mu začal vyzvánět před hodinou a v příštích dnech bude zvonit v jednom kuse, o tom nepochyboval.

Tohle byl teprve začátek.

Zavřel oči, zaklonil hlavu a opřel si ji o důkladně vypolstrovanou opěrku. V duchu procházel svůj plán, už zase ho rozebíral vrstvu za vrstvou a hledal, jestli náhodou nepřehlédl nějakou osudnou chybu. Stejně jako jindy nenacházel žádný důvod ke starostem. V plánu figurovala spousta neznámých – samozřejmě, jinak to ani nešlo, vyplývaly z podstaty věci. To mu nevadilo. Zato přehlédnutí a chybné propočty ano. Ty tolerovat nemínil. Vložil hodně úsilí do toho, aby si zajistil, že žádné nebudou. Kdežto neznámé jsou…, no, prostě něco neznámého, nezjistitelného. Život strávený uzavíráním pochybných kšeftů v zakouřených místnostech ho poučil, že nemá cenu se s nimi trápit, dokud na člověka odněkud nevyskočí. Až a jestli k tomu dojde, při své důkladnosti, cílevědomosti a nasazení se s nimi – dá-li Pánbůh, pomyslel si a v duchu se při tom žertíku zasmál – určitě celkem snadno vypořádá.

Z myšlenek ho vytrhl BlackBerry. Z vyzváněcího tónu poznal, kdo volá, a rychlým pohledem na displej si to potvrdil, než hovor přijal.

Kulka šel rovnou k věci, jak u něj bylo zvykem. Toho večera už spolu mluvili dvakrát.

„Volal mi náš přítel z Meade.“

„A?“

„Něco zachytil. Telefonát, mezi dvěma okrajovými subjekty na seznamu sledovaných.“

Drucker tu novinku chvíli zvažoval. Byl to Kulka, neboli Brad Maddox, kdo přišel s návrhem, aby využili jednoho z jeho kontaktů v Národním bezpečnostním úřadu NSA a tajně monitorovali možné potíže. Druckerovi připadalo, že nebezpečí odhalení převládá nad nepříliš pravděpodobným prospěchem, ale teď se zdálo, že Maddox má dobrý čich. Proto ostatně velel bezpečnostní ochraně projektu.

„Slyšel jste nahrávku toho hovoru?“ zeptal se Drucker.

„Ano.“

„Měli bychom si kvůli tomu dělat starosti?“

„Nedá se to vyloučit. Hovor byl sám o sobě jen krátký, ale načasování vzbuzuje jisté obavy.“

Drucker sebou trhl. „Kdo jsou ty ‚okrajové subjekty‘?“

„Jeden z nich je technik, inženýr odtud z Bostonu. Vince Bellinger. Bydlel s Dannym Sherwoodem na koleji. Byli spolu jedna ruka, nejlepší kamarádi. Ten druhý je Sherwoodův bratr Matt.“

Druckerovi probleskla v očích nervozita. „V minulosti se nestýkali?“

„Pokud víme, naposled spolu komunikovali skoro přede dvěma lety.“

Drucker se nad tím zamyslel. Přede dvěma lety měli přirozený důvod spolu mluvit. Ale načasování tohohle nového hovoru opravdu vyvolávalo znepokojení. „Rozumím tomu tak, že to máte pod kontrolou.“

Maddox by nemohl znít pokojněji, ani kdyby byl pod sedativy. „Jenom vás informuji o situaci.“

„Výborně. Doufejme, že je to jen náhoda.“

„V náhody nevěřím,“ prohlásil Maddox.

„Já bohužel taky ne,“ přitakal Drucker. Pak přešel k jinému tématu. „Co ta holka?“

„Máme ji na dosah ruky.“

„Bude to chtít větší diskrétnost než jindy,“ varoval Drucker. „S ní všechno stojí a padá.“

„Žádný problém,“ ujistil ho Kulka. „Moji hoši jsou připraveni. Stačí vydat pokyn.“

„Schyluje se k tomu. A průběžně mě informujte o tom Dannyho spolubydlícím,“ dodal Drucker, než zavěsil.

Chvilku civěl na telefon, pak pokrčil rameny a zastrčil si ho zpátky do vnitřní kapsy saka. Zadíval se na stříkance červeného a žlutého světla klouzající kolem popršeného okénka vozu a v duchu si přehrál následující tahy.

Byl to bezesporu dobrý začátek.

Ale nejobtížnější část teprve přijde.

8

AMUNDSENOVO MOŘE, ANTARKTIDA

Gracie sledovala, jak obrazovka bledne do matné šedi, a potřásla hlavou. Příval adrenalinu ustupoval a najednou si připadala vyčerpaná, totálně zmožená hurikánem rozčilení, zmatku a napětí. Nepohrdla by dalším šálkem překvapivě dobré kávy, která se na lodi vařila.

„Pojďme se na to mrknout ještě jednou,“ požádal jeden z vědců Daltona.

Dalton zalétl pohledem ke Gracii, a když jen pokrčila rameny, vstal a došel jí k rohovému baru pro kofeinový doping. Ve vyschlém krku ji škrábalo a dočista ztratila pojem o čase. Trvalé, zdánlivě nekonečné denní světlo jí nijak nepomáhalo.

Zůstali venku na palubě a pozorovali nebe ještě asi hodinu poté, co zjevení zmizelo. Teprve pak se šli ohřát dovnitř. Venku zůstalo na hlídce několik členů posádky pro případ, že by se úkaz znovu objevil, a Gracie se s ostatními vmáčkla do klubovny pro vědce a důstojníky, i když takové označení bylo pro onu místnost přehnaně honosné. Na velké plazmové obrazovce studovali filmový materiál z obou Daltonových kamer. Ani po několika přetočeních nahrávky a nespočetných šálcích kávy se nedopracovali k ničemu, co by aspoň vzdáleně vysvětlovalo úkaz, jehož byli svědky.

Pohodlná vysvětlení připisující ho nějakému úchvatnému meteorologickému jevu rychle zavrhli. Nejpravděpodobnější kandidáty – jižní polární záři Aurora australis, mlžnou duhu a zelené záblesky – museli vyloučit okamžitě. Kratší debatu vyvolala možnost zvaná „diamantový prach“. Gracie o něm jakživa neslyšela. Simmons jí vysvětlil, že je to jev související s ledovými krystalky, které se tvoří kondenzací atmosférických vodních par. Když krystalky snášející se k zemi zachytí pod určitým úhlem sluneční světlo, začnou se třpytit a jiskřit a někdy utvoří halo efekt. Tím by se při troše snahy dala vysvětlit převážná část první fáze zjevení. Ale ani v nejmenším to nevysvětlovalo záhadný symbol, ve který se potom změnilo.

Gracie se rozhlédla klubovnou a postřehla, že jsou to ryze akademické dohady. Přítomní se navzdory všemu zápalu a argumentům prostě jen chytali kdekterého stébla a vyhýbali se tomu, co bylo nabíledni. Z napjatých tváří kolem, zadrhávajících hlasů a nervózních pohledů bylo jasné, že nikdo nevěří, že by šlo o přírodní úkaz související s počasím. A tohle nebyla parta amatérů s příliš bujnou představivostí. Byli to vysoce kvalifikovaní vědci, špičkoví experti ve svém oboru, a zdejší unikátní meteorologické poměry znali víc než dobře. Přesto jimi všemi do hloubi duše otřáslo, co viděli. Ze všeho dohromady vyplýval jasný závěr: Jestliže nejde o přírodní úkaz, je to buď dílo lidských rukou, anebo nadpřirozený jev.

S tím prvním by se vyrovnali snáz.

Dalton se odvrátil od obrazovky a zamračil se. „Jestli to není fórek matky přírody, tak snad musíme bejt pod práškama.“

„Myslíte, že to může být kanadský žertík?“ zeptala se Gracie.

„Třeba jo. Vzpomínáte na případy s UFO před pár lety v New Yorku?“ připomněl Dalton. „Povedlo se jim přesvědčit půlku města. Nakonec se ukázalo, že to má na svědomí parta frajerů, co se ve formaci proháněli po nebi v ultralightech.“

„Na druhou stranu ještě nikdo neobjasnil světla nad Phoenixem v roce 1997,“ namítl jiný vědec, geofyzik s hustou kozí bradkou, který se jmenoval Theo Dinnick. Zmíněná událost pozorovaná stovkami nezávislých a nanejvýš důvěryhodných svědků zůstávala nevysvětlena dodnes.

„Nezapomínejte, že tohle proběhlo za plného denního světla,“ poznamenala Gracie.

Simmons, ten paleoklimatolog s dalekohledem, pochybovačně zavrtěl hlavou. „Jestli je to kanadský žertík, zatraceně rád bych se seznámil s autory a dozvěděl se, jak to provedli. Protože ať dělám co dělám, neumím si to nijak vysvětlit.“

Gracie se rozhlédla po místnosti. Oči jí utkvěly na Musgraveovi, tom glaciologovi, který se na palubě choval tak podrážděně, a na jeho manželce. Seděli až vzadu a do debaty se nezapojili. Zjevně je rozčilovala – dalo se to vyčíst z pohledů, které si tu a tam vyměnili. Musgrave vypadal hodně rozzlobeně. Nakonec to nevydržel a vstal.

„Proboha živého, lidi, berte to vážně,“ prohlásil. „Vždyť jste to viděli. Všichni jsme to viděli. Opravdu si myslíte, že něco tak nádherného, něco tak… impozantního… Opravdu věříte, že to může být jen sprostý žert?“

„A co je to podle tebe?“ zeptal se Simmons.

„Copak to není jasné? Je to znamení.“

„Znamení?“

„Znamení,“ zopakoval Musgrave. „Od Boha.“

Jeho slova se setkala s tíživým tichem.

„Proč Bůh, a ne mimozemšťané?“ zeptal se nakonec Dalton.

Musgrave si ho ledově změřil.

Daltonem to ani nehnulo. „Vážně. Protože to bylo první, co mě napadlo, když jsem to uviděl.“

„Neblázněte.“ Musgrave se nijak nesnažil zakrýt své opovržení.

„Co je na tom bláznivého?“ stál si na svém Dalton. „Vždyť podle vás je to taky nadpřirozené. Nevadí vám zabývat se představou, že je za tím ‚Bůh‘,“ – Dalton naznačil pohybem prstů uvozovky – „ať už to znamená co chce, ale odmítáte uvažovat o tom, že by to mohlo být mimozemského původu, že by to mohlo pocházet od inteligentního života mimo naši planetu? Proč by taková teorie měla být bláznivější než to, co navrhujete vy?“

„Možná je to varování,“ nadhodila Musgraveova žena.

„Cože?“ V Simmonsově hlase zazněl nevěřícný tón.

„Možná je to varování. Objevilo se tady a teď nad ledovým šelfem. Během jeho rozpadu. Určitě ne náhodou. Musí pro to existovat důvod. Možná se nám to snaží něco sdělit.“

„Prokristapána,“ vyhrkl Musgrave, „buď to berte vážně, anebo…“

„No dobře, uklidněte se,“ skočila mu do řeči Gracie. Uštědřila Daltonovi káravý pohled. „Všichni jsme podráždění.“

Dalton přikývl, opřel se a zhluboka se nadechl.

„Musím se přiznat, že s ním souhlasím,“ mávl Simmons rukou směrem k Daltonovi. „Všichni jsme vědci…, a i když lasery, hologramy a bůhvíco dalšího nespadají tak úplně do naší sféry působnosti, myslím, že jsme všichni pevně přesvědčeni, že ta věc tam venku se úplně vymyká technologickým možnostem lidstva. Nedokážu si ji vysvětlit a to mě stejnou měrou vzrušuje i děsí. Protože pokud to není laserová show, pokud nepochází z agentury DARPA, z nějaké japonské laboratoře nebo ze Silicon Valley – pokud nevznikla na téhle planetě…, tak je za tím Bůh, jak říká tady Greg, anebo je mimozemského původu, jak prohlašuje tady náš přítel. Obojí by bylo stejně mimořádné a nezdá se mi, že by na rozdílu nějak záleželo.“

„Copak vy ten rozdíl nechápete?“ rozzuřil se Musgrave.

„Nechci se s tebou pouštět do teologické debaty, Gregu, ale…“

„… ale očividně nevěříš v Boha, ani když na vlastní oči spatříš zázrak, takže nemá smysl, abych se s tebou o tom bavil.“

„Nic takového neříkám,“ namítl klidně Simmons. „Podívej, tvrdíš, že je za tím Bůh. Tvrdíš, že si náš Stvořitel z nějakého důvodu vybral tenhle den, tohle místo, tuhle událost – a tenhle způsob –, aby se nám tu zjevil…“

Gracie ho přerušila. „Nevíme náhodou, jestli se něco podobného nestalo dřív někde jinde? Díval jste se někdo na zprávy?“

„Zrovna jsem dotelefonoval s redakcí zpravodajství,“ řekl Finch. „Žádné jiné informace o podobných zjeveních nemají.“

„Dobře, takže jestli se Hospodin rozhodl zjevit se tady a teď,“ pokračoval Simmons, „tak si myslím, že k tomu musel mít zatraceně dobrý důvod.“

„Polovina Západoantarktického ledového štítu se hroutí do moře. Potřebujete ještě další důvod?“ vyjela podrážděně Musgraveova žena.

„Proč myslíte, že jsme tady?“ připojil se Musgrave. „Proč tu všichni jsme?“ Horečně jezdil očima sem a tam, až se zastavil pohledem na jednom britském vědci. „Justine, proč jsi tady?“ zeptal se ho.

„Anglie leží ve stejné zeměpisné šířce jako Aljaška,“ odpověděl dotázaný. „Je obyvatelná jedině díky Golfskému proudu. Odsuňte ho – a to se děje, když taje polární led – a dojde na ten katastrofický film, na ten, kde je Manhattan pokrytý sněhem a ledem. Tak dopadne Londýn. Spolu s většinou Evropy, když už jsme u toho.“

„Přesně tak,“ zdůraznil Musgrave. „Všichni jsme tu, protože máme obavy. Podle všeho máme sakra velký problém a tenhle… tenhle zázrak nám možná říká, že s tím máme něco dělat.“

Gracie a Finch si vyměnili pochybovačné pohledy.

„No dobře,“ připustil Simmons. „Já jen tvrdím, že jestli je tohle ten důvod, jestli to má být varování…, tak proč by nemohlo pocházet od mnohem vyspělejší inteligence?“

„Já taky dávám za pravdu tomu mládenci,“ ukázal Dinnick s mírným, odzbrojujícím úsměvem na Daltona. „Obojí je stejně absurdní.“

Musgraveovu manželku to pobouřilo. „S vámi se nemá cenu bavit. Odmítáte si tu možnost připustit.“

„Naopak. Já přece připouštím všechny možnosti,“ opáčil Dinnick. „A když už je řeč o nějaké bytosti, která s námi navázala kontakt třeba proto, aby nás varovala, čímž by se rozhodně zdůvodnilo to tady a teď… Nuže, když připouštíte pojem stvořitele, kreacionismus, inteligentní plán…, tak proč by ten tvůrce nemohl pocházet z nějaké vyspělejší rasy?“

Musgrave se rozhořčil. „Bůh není něco, co se dá najít ve vědeckofantastické literatuře,“ odsekl. „Vy vůbec nechápete, co znamená víra.“

„O to nejde. Při našich současných možnostech je obojí stejně nepoznatelné, ne?“ dorážel Dinnick.

„Věřte si, čemu chcete. Já jdu.“ Musgrave rozzuřeně odkráčel.

Jeho žena vstala. Přejela tváře kolem pohledem odrážejícím směs vzteku, pohrdání a soucitu. „Myslím, že je nám všem jasné, co jsme tam venku viděli,“ prohlásila a odešla za ním.

V místnosti se rozhostilo nepříjemné ticho.

„Páni. Ten chlap asi jakživ neslyšel o scientologii,“ zavtipkoval Dalton a nervózně se uchechtl.

„Musím uznat,“ prohlásil nakonec britský vědec, „že když jsem tam stál a díval se na to…, připadalo mi, že je v tom… něco božského.“

Pohledem se dožadoval souhlasu. Několik dalších vědců přikývlo.

Gracie si najednou uvědomila upřímnost těch prostých slov. Začal jí docházet jejich jasný a neúprosný význam a zamrazilo ji ještě silněji než tam venku na ledovém větru. Když prve poslouchala, jak místností poletují argumenty, nechala se strhnout obsahem slov a úplně ztratila ze zřetele, o jak mimořádné události se dohadují. To, co se stalo, čeho byli tam venku svědky…, se vymykalo jakýmkoli vysvětlením. Jakýmkoli rozumovým úvahám. Kdyby to neviděla na vlastní oči, nevěřila by tomu.

Jenomže ona to viděla.

V duchu probírala různé možnosti. Je to možné? přemítala. Opravdu zrovna zažili přelom v historii lidstva, moment, který bude už navždy znamenat dělítko mezi předtím a potom?.

Její vnitřní skepse, skepse ostřílené realistky, ji vyprostila z víru blouznivých domněnek ráznou odpovědí Ne.

Není to možné.

A přesto… Nedokázala se zbavit pocitu, že se ocitla v přítomnosti čehosi převratného. Nikdy dřív takový dojem neměla.

Potlačila zachvění a nejistě se podívala na Finche. „Co říkali?“ zeptala se ho stranou, aby ostatní neslyšeli.

„Shánějí kdekoho, kdo je napadne, aby to prozkoumal. A volají jim média z celého světa a sondují, co se děje. Ogilvy se dožaduje, abychom mu ten materiál okamžitě poslali ve vysokém rozlišení,“ dodal významně. Mluvil o Halu Ogilvym, řediteli celosvětového zpravodajství jejich televizní sítě a členu správní rady mateřské firmy.

„Dobře,“ přikývla. „Musíme vyřídit pár telefonátů. Podíval by ses, jestli si můžeme zabrat konferenční místnost?“

Finch přikývl. „Jo. Vypadnem odtud.“

„Amen,“ dodal Dalton.

Tou poznámkou vyvolal palbu pohledů, které nevypadaly ani trochu pobaveně.

Kajícně se pousmál. „Pardon,“ omluvil se a odešel.

Šli mlčky chodbou a pozvolna jim docházela nesmírná závažnost diskuse, kterou vedli. Když dorazili ke schodům, Gracie si všimla, že Dalton se tváří nepřítomně.

„Co je?“ zeptala se.

Zastavil se, zaváhal a pak řekl: „Co když měl ten náboženský fanatik pravdu?“

Zavrtěla hlavou. „Musí existovat lepší vysvětlení.“

„A co když ne?“

Gracie se nad tím na chvilku zamyslela. „No, pokud je za tím doopravdy Bůh,“ řekla se vší vážností, „ten Bůh, který mě už dávno skálopevně přesvědčil, že neexistuje, tak si teda vybral sakra dobrý moment, aby se zjevil.“

9

VÁDÍ NATRUN, EGYPT

Klid hory narušilo namáhavé oddechování a ztěžklé kroky. Do příkrého svahu se drápali tři muži. Každý jejich krok, každý sesunutý kámen a kutálející se oblázek se odrážel ozvěnou a ty drobné zvuky umocňovaly nevlídnost vyprahlých kopců bez života všude kolem. Měsíc tuhle noc nápadně chyběl a přes blednoucí myriády hvězd nad hlavou a první náznaky předjitřního světla na ně těžce dopadala mrazivá osamělost.

Júsuf jel z kavárny rovnou do kláštera. Jako mnoho dalších oddaných koptských křesťanů přispíval klášteru vším, co si mohl dovolit; vozil mnichům čerstvé ovoce a zeleninu z bratrova stánku na tržišti a pomáhal jim s drobnými pracemi. Dělal to odjakživa, kam až jeho paměť sahala, a znal klášterní život jako svoje boty. Proto také znal i jeskyni – každých pár týdnů vozil zásoby poustevníkovi, který byl jejím jediným obyvatelem. A viděl tudíž i to, co se skrývá uvnitř.

Mumlaje jednu omluvu za druhou, vyburcoval z tvrdého spánku mnicha, jehož znal nejlíp – společenského mladíka s bystrýma šedozelenýma očima, kterému se říkalo bratr Amín, a sdělil mu tu šokující novinu. Amín znal Júsufa natolik dobře, aby ho bral vážně. Taxikářův naléhavý tón ho přiměl, aby ho zavedl do cely opata, otce Kyrilla. Opat Júsufa vyslechl a zdráhavě svolil, že s ním v tuhle nekřesťanskou hodinu pojede zpátky do kavárny.

Klášter samozřejmě nedisponoval takovou vymožeností, jako je oddechová místnost s rádiem a televizí, takže se společně podívali na zpravodajský záznam v kavárně. Mnichy hluboce otřásl. A přestože byli oba přesvědčeni, že Júsuf má pravdu, potřebovali získat stoprocentní jistotu.

A to hned.

Júsuf je odvezl zpátky do kláštera a tam netrpělivě odpočítávali hodiny. Před rozbřeskem je zavezl o devět kilometrů dál na okraj pouště, kde se z písku zvedaly holé opuštěné skály. Odtamtud hodinu stoupali nahoru, s jedinou kratičkou přestávkou, aby si lokli vody z koženého měchu, který nesl mladý mnich.

Nebyla to zrovna pohodlná procházka. Příkrý hrbolatý svah hory, který připomínal holou měsíční krajinu plnou volně roztroušených drolících se balvanů, byl zrádný a cesta se v něm těžko hledala i za denního světla, natož teď, kdy ještě panovala skoro úplná tma a svah tonul ve stínech. Kupředu je vedlo jen anemické světlo laciné baterky. Navíc cestu nijak dobře neznali; do jeskyně zavítaly návštěvy jen málokdy. Chodit tam se ostře nedoporučovalo z ohledu vůči těm, kdo se do toho drsného ústraní příležitostně uchýlili. Došli k nevelkému vchodu do jeskyně. Střežily ho prosté dřevěné dveře se starou zrezavělou klikou a vedle nich bylo malé dělené okénko zasazené do přirozeného otvoru ve skále. Opat, překvapivě zdatný muž s pronikavýma, a přesto laskavýma očima, tmavou ošlehanou pletí a prošedivělým, do čtverce zastřiženým plnovousem trčícím zpod vyšívané kápě černé sutany, posvítil baterkou do okénka a nahlédl dovnitř. O krok couvl a zaváhal. Otočil se k Amínovi, zjevně na rozpacích, jestli jít dál. Mladší mnich pokrčil rameny. Ani on nevěděl.

Opat se zatvářil rezignovaně a rukou zachvívající se spíš nervozitou než chladem nejistě zaťukal na dveře. Čas plynul a nic se nedělo. Znovu pohlédl na své společníky a zabušil. Ani teď nepřišla žádná odezva.

„Počkejte tady,“ řekl jim. „Třeba nás neslyšel.“

„Jdeš dovnitř?“ zeptal se Amín.

„Ano. Zůstaňte zticha. Nechci ho zbytečně poplašit.“

Amín a Júsuf přikývli.

Opat se v duchu připravil, jemně stiskl kliku a strčil do dveří.

Vnitřek jeskyně byl ponuře temný a studený, až chlad zalézal do morku kostí. Tvořila ji přírodní dutina ve vápenci a místnůstka, ve které nyní opat stál – první ze tří –, byla překvapivě velká. Byla prázdná až na několik kousků jednoduchého, ručně vyrobeného nábytku: primitivní křeslo, proti němu nízký stůl a pár stoliček. Vedle okna stál psací stolek a židle. Opat na něj posvítil baterkou. Na stole ležel linkovaný sešit a na rozevřených stránkách plnicí pero. Hromádka dalších podobných sešitů, které vypadaly notně opoužívaně, ležela na okenní římse.

Opat zalétl v mysli k těm sešitům. K chvatnému, horečnatému písmu nahuštěnému na jejich stránkách, na stránkách, které pouze letmo zahlédl, protože mu je nikdo nenabídl k přečtení. K úvahám o tom, jak to všechno před několika měsíci začalo, naprosto nečekaně.

Jak ho našli.

A k zázračnému – to slovo najednou znělo docela jinak – způsobu, jakým k nim přišel.

Setřásl ty myšlenky a otočil se. Tohle může počkat.

Sklonil baterku dolů, na chvilku znehybněl a pozorně naslouchal. Nic nebylo slyšet. Pomalu, váhavě popošel hlouběji do jeskyně k malému výklenku, ve kterém stála úzká postel.

Byla prázdná.

Otočil se kolem dokola, přejel baterkou stěny jeskyně a tep se mu bláznivě zrychlil.

„Otče Jerome?“ zavolal rozechvěle a jeho slova se dutě odrazila od stěn.

Žádná odpověď.

Bezradně se vrátil do hlavní místnosti a postavil se čelem ke zdi.

Ruka se mu maličko třásla, když vyjel baterkou nahoru a osvítil skalní stěnu, která se pozvolna zaoblovala ve strop podobný kupoli chrámu.

Se srdcem až v krku si prohlížel její povrch a přejížděl ji kuželem světla od vstupních dveří až do nejhlubších zákoutí.

Kresby byly přesně takové, jak si je pamatoval.

Každičkou dostupnou plošku uvnitř jeskyně pokrýval tentýž symbol, pečlivě namalovaný bílou barvou na každé hladké místo a opakovaný znovu a znovu a znovu.

Jasně rozeznatelný symbol.

Stejný symbol, který právě viděl v televizi, na nebi nad Antarktidou.

Júsuf měl pravdu.

A dobře udělal, že za nimi přišel.

Aniž opat odtrhl zrak od kreseb, pomalu padl na kolena a začal se bezhlasně modlit.

10

Otec Jerome seděl na hřebeni holé hory vysoko nad jeskyní a rozjímal nad majestátní krajinou, která se před ním rozprostírala. Zpoza hor se pozvolna nořilo slunce, ozářilo zezadu jejich zvlněné vrcholky a zbarvilo oblohu jemným zlatorůžovým nádechem.

Ten hubený starý muž s brýlemi s drátěnou obroučkou, nakratičko sestříhanými bílými vlasy a oblečený v galábíji tady nahoře trávil většinu rán i večerů. Vydrápat se sem členitým skalnatým terénem byla pro jeho křehké tělo krutá námaha, ale potřeboval uniknout drtivému osamění a ponurému jeskynnímu příbytku. A zjistil, že jakmile se sem vyšplhá, hora mu poskytne odměnu nad veškeré očekávání – odměnu, která dalece přesahuje posvátný úžas nad nádherou díla Božího.

Stále ještě netušil, co ho sem vlastně přivedlo, co ho přitáhlo právě na tohle místo. Nebyl první, kdo sem do údolí přišel sloužit své víře a velebit svého Boha. Před ním dělali totéž po celá staletí i mnozí jiní. Lidé jako on, hluboce věřící lidé, kteří také pociťovali Boží přítomnost, když stanuli tváří v tvář čistotě a síle nekonečné prázdné pustiny táhnoucí se údolím oběma směry. Ale ať o tom přemítal během těch nekonečných nocí v jeskyni sebevíc, ještě pořád si nedokázal vysvětlit to volání, které ho přimělo opustit sirotčinec – sirotčinec, který právě otevřel několik set kilometrů na jih u súdánských hranic – a odejít do pouště, sám a bez jakýchkoli příprav. Možná, že žádné vysvětlení ani neexistuje. Možná to bylo jedině tohleto – volání vyšší moci, volání, které nelze oslyšet.

A přece, bůhvíproč…, ho to děsilo.

Když o tom přemýšlel, věděl, že by se neměl bát. Bůh mu přece projevil svou milost, požehnal mu. Ukázal mu směr a cestu, a třebaže ji Jerome nechápal a netušil, kam ho zavede, byla to pro něj velká čest. A přesto…

Nejvíc ho děsily noci. Opuštěnost jeskyně ho občas ochromovala. Někdy vstával zalit studeným potem anebo se budil kvílením větru či vytím divokých psů potulujících se po pustých kopcích. V těch chvílích si nejtíživěji uvědomoval svou naprostou osamělost. Tahle hora byla strašidelné místo. Jen málokdo tu přežil. Dávní asketové, mniši poustevníci, kteří prchli před lidským společenstvím a žili tu v jeskyních dlouho před ním, sem přicházeli, aby byli blíž Bohu. Věřili, že takováto osamělost představuje jedinou cestu k osvícení, jediný způsob, jak lze Boha poznat. Tady na vrcholku drsné holé hory se vyhnuli pokušením, osvobodili se od posledních zbytků pozemských tužeb a soustředili se na to jediné, co je přivádělo blíž Bohu – na modlitby. Ale pro ty, kdo tu žili, byla hora zároveň bitevním polem. Pobývali tu, aby se za nás všechny modlili, protože věřili, že všichni jsme nepřetržitě vystaveni útokům démonů a oni sami nejvíc. A také věřili, že čím víc se modlí, tím víc na ně dotírají síly zla, s nimiž v našem jménu bojují.

Kdyby se otce Jeroma někdo zeptal na jeho názor před tím, než sem přišel, byl by s oním chmurným náhledem na svět nesouhlasil. Ale teď, po měsících prožitých v útrobách jeskyně, poté, co prošel utrpením a peklem osamělých úvah, už si nebyl tak jistý.

Stejně však musí pokračovat. Musí čelit výzvám, které před ním stojí, a nevzdávat se.

Byl povolán.

Dny bývaly lepší než noci. Pokud nešel na vrcholek hory, trávil je buď úvahami a v tichých modlitbách, anebo psaním. A to byla další věc, kterou nechápal a která ho trápila.

Psaní.

Připadalo mu, že slova, myšlenky, nápady a obrazce – hlavně ten jeden obrazec –, které zaplavují jeho mysl, neberou konce. A když se dostavila inspirace – božská inspirace, jak si uvědomoval rozjařeně i poděšeně zároveň –, psal tak rychle, že mu pero nestačilo. Přesto si bůhvíproč nebyl jistý, odkud ta slova přicházejí. Vyvstávala mu v mysli, psal je vlastní rukou, a přesto měl dojem, že se rodí někde jinde a proplouvají skrz něj, jako by byl pouhým nástrojem, prostředníkem pro jakousi vyšší moc či inteligenci. Což byla opět milost. Neboť ta slova byla nepopiratelně krásná, dokonce i tehdy, kdy nesouzněla s jeho vlastní zkušeností se životem v církvi.

Opájel se vyhlídkou a zlatavou aureolou nad hřebeny kopců, až se mu zavřely oči a hlava mu klesla. Očistil si mysl a připravoval se na to, co – jak věděl – přichází. A vzápětí, jako pokaždé, to opravdu začalo. Do uší se mu vhrnul příval slov tak zřetelných, jako by mu je šeptal někdo, kdo klečí přímo vedle něj.

V duchu se radostně usmál a vší silou se soustředil. Zatímco mu tvář hladilo teplo vycházejícího slunce, sál do sebe slova, která byla stejně jako při všech minulých zjeveních prostě zázračná.

11

BOSTON, MASSACHUSETTS

Bellinger vystoupil z taxíku před malým barem v Emersonově ulici, tiché úzké ulici v jižním Bostonu. Drobně sněžilo a na slabě osvětleném chodníku ležel poprašek.

Bylo už pozdě a do těla se mu zakusoval mráz. Adventní období bývalo studené skoro vždycky, ale letos se schylovalo ke zvlášť kruté zimě. Když vykročil k baru, vrazil do nějaké ženy, která se vynořila ze tmy. Zaraženě ucouvla, stáhla ruce, které proti němu na obranu zvedla, a vychrlila, že honí taxíka, než jí ujede. Rychle kolem něj proběhla a křikla na řidiče. Bellingerovi se podařilo letmo zahlédnout její jemnou přitažlivou tvář, orámovanou aureolou kaštanových vlasů po ramena a ohrnutým límcem kabátu. Vyčítal si svou nemotornost, protože za clonou sněhu a tmy ještě ke všemu tonul v mlze vlastních myšlenek. Než ze sebe stačil vysypat nějakou neohrabanou omluvu, naskočila do taxíku a odjela.

Zůstal chvilku stát a díval se za autem, jak se scvrkává a mizí za rohem, pak se vzpamatoval a zamířil do baru.

Tohle místo vybral Matt Sherwood. Byl to typický tmavý bar jižanského střihu. Laciné pivo, tlumené osvětlení a šipky. Tu a tam ho zdobily obvyklé vánoční dekorace, laciné šunty z tenoučkého plastu a alobalu vyrobené v Číně. Bylo tu rušno, ale ne narváno, což bylo dobře. Rozhovor, ke kterému se Bellinger chystal, by rád uchoval v co největším soukromí.

Ve dveřích se zastavil, rozhlédl se a celý nesvůj si uvědomil, že podvědomě vyhlíží, jestli někde nečíhá nějaké skryté nebezpečí.

Překvapilo ho to. Nebyl žádný paranoik. V duchu si vynadal a silou vůle potlačoval neklid, ale jak se prodíral mezi lidmi a díval se po Mattovi, ten paranoidní pocit se ho umíněně držel.

V baru se sešla pestrá směsice násosků. Spousta mladých dobře oblečených podnikatelů a obchodníků, kteří tu v malých hlučných skupinkách zapíjeli den, propastně kontrastovaly s osamělými zasmušilými pijany dřepícími na barových stoličkách jako mátožní supi a tupě civějícími do svých sklenic. Hudba – rock z osmdesátých let, který se linul z jukeboxu na opačném konci baru a zněl jako z plechovky – měla přesně tu správnou hlasitost, takže se budou moci bavit bez obav, že je někdo uslyší. Znovu si pomyslel, že normálně by ho nic takového nenapadlo.

Normálně by mu taky při příchodu do baru nevyvstával na čele pot. Zvlášť ne v Bostonu. A v prosinci. Když venku sněží.

Zahlédl Matta usazeného v rohovém boxu. Když se k němu proplétal mezi skupinkami opilců, zazvonil mu mobil. Na moment se zastavil, vytáhl ho z kapsy a mrkl se na displej. Byl to Jabba. Rozhodl se, že hovor nevezme, zastrčil telefon zpátky do kapsy a posadil se k Mattovi.

I když se Matt Sherwood hrbil nad sklenicí, nedala se jeho mohutná postava přehlédnout. Měl přes metr devadesát, takže byl o hlavu vyšší než Bellinger. Za ty dva roky, co se neviděli, se moc nezměnil. Pořád z něj čišelo cosi nebezpečného, měl pořád tentýž hranatý obličej, tytéž nakrátko ostříhané tmavé vlasy, tytéž klidné a pozorné oči, které registrovaly a pozorovaly, aniž by samy cokoli prozradily. Bellingerovi připadalo, že pokud se vůbec nějak změnil, pak k lepšímu. Vzhledem k okolnostem to jinak ani nešlo. Naposledy Matta viděl někdy kolem Dannyho pohřbu. Matt a jeho mladší bráška k sobě lnuli, Dannyho smrt byla náhlá a neočekávaná a celou rodinou ta pohroma – větší a daleko horší než jakékoli minulé – hluboce otřásla.

Tím těžší bude znova to všechno vytahovat.

Vklouzl na sedačku a ani se nenamáhal sundat si kabát. Matt mu kývl na pozdrav. „Co se děje?“

Takhle si ho Bellinger pamatoval – lakonické vyjadřování rovnou k věci. Člověk, který kolem ničeho nechodí po špičkách. Bylo to pochopitelné. Matt Sherwood si patřičně cenil svého času, protože už ho hodně ztratil.

Bellinger se zmohl na pousmání. „Rád tě vidím. Jak se vede?“

„Nestěžuju si. Objednávek mám až nad hlavu a pomalu nevím, kam s penězi.“ Nachýlil hlavu ke straně a střelil po Bellingerovi zpytavým zkušeným pohledem. „O co kráčí, Vinci? Touhle dobou už oba dva býváme v posteli, ne? Říkals, že se mnou potřebuješ mluvit.“

„Já vím a dík, že sis udělal čas. Já totiž…“ Bellinger zaváhal. Nevěděl, jak to obtížné téma nakousnout. „Přemýšlel jsem o Dannym.“

Matt na něm na okamžik utkvěl pohledem, pak se odvrátil a chvíli zíral kamsi přes bar, než se na něj zase podíval. „Co má být s Dannym?“

„Víš, když jsme se naposled sešli, tehdy po pohřbu…, sesypalo se to tak najednou a vůbec jsme neměli čas si o tom promluvit. O tom, co se mu stalo.“

Matt si Bellingera pozorně prohlížel. „Zabil se při havárii helikoptéry. To přece víš. Není o čem se bavit.“

„Já vím, ale… co dalšího jste se dozvěděli? Co vám o tom řekli?“

Z Mattova pochybovačného pohledu bylo jasné, že prokoukl Bellingerovu opatrnou taktiku přibližovat se k jádru věci obchvatem. „Proč se mě na to ptáš, Vinci? Proč zrovna teď?“

„Já jen… Hele, měj se mnou chvilku trpělivost. Co vám o tom řekli? Jak se to stalo?“

Matt pokrčil rameny. „Vrtulník se zřítil u pobřeží Namibie. Mechanická závada. Říkali, že to asi zavinila písečná bouře, která zrovna řádila, ale jistě to nevěděli. Vrak ani nehledali.“

„Proč ne?“

„Nemělo to cenu. Byl to soukromý let a to, co z vrtulníku zbylo, skončilo rozházené široko daleko na mořském dně. Prý tam není velká hloubka, ale zato silné proudy. Té oblasti se neříká ‚brána pekelná‘ jen tak pro nic za nic.“

Bellinger se zatvářil zmateně. „A těla?“

Matt sebou lehce trhl. Očividně to byl zásah do bolestivého místa. „Nikdy je nevyzvedli.“

„Proč ne?“

Matt nepatrně zvýšil hlas. „Je tam spousta žraloků, a co jim unikne, o to se postará prudký příliv a odliv. Je to přece Pobřeží koster, krucinál! Nebylo co vyzvedávat.“

„Takže…“

„Přesně tak, nebylo ani co pohřbít,“ vybuchl Matt. Už měl vztek, trpělivost mu došla. „Rakev byla prázdná, Vinci. Vím, bylo to hloupé, nechali jsme spálit prázdnou bednu a promrhali kvalitní dřevo, ale jinak to nešlo. Tátovi to poskytlo aspoň nějakou útěchu. A teď mi laskavě vyklop, proč jsi mě sem vytáhl.“

Bellinger se odvrátil a studoval tváře u baru. Cítil, jak mu po zádech stéká ledový pot, a hlava mu třeštila od kolotoče matoucích, zneklidňujících myšlenek. „Díval ses dneska na zprávy?“

„Ne, proč?“

Bellinger přemítal, kudy do toho.

„Vinci, co se děje?“

Vtom zapípal Bellingerovi BlackBerry a upozornil ho na novou textovou zprávu. Bellinger to ignoroval a nechal ruce složené na stole. Neměl momentálně na Jabbu náladu.

Zadíval se na Matta a předklonil se. „Myslím, že Dannyho možná zavraždili.“ Počkal, až to Matt stráví, a dodal: „Anebo ještě hůř.“

Matt ztuhl a zdálo se, že zalapal po dechu. „Vražda, anebo ještě hůř? Co může být ještě horší?“

„Možná ho někde vězní. Je všechny.“

„Cože?“ V Mattově výrazu se objevila čirá nevíra. „Co mi to tady prokristapána vykládáš?“

Bellinger mu gestem naznačil, ať se krotí, a naklonil se k němu blíž. „Možná Dannyho i ostatní zabili a narafičili to jako havárii vrtulníku. Ale možná je pořád ještě drží někde pod zámkem a nutí je k práci proti jejich vůli.“ Těkal očima ze strany na stranu a pozoroval bar. „Hele, přemýšlej o tom. Kdyby sis sehnal partu géniů, aby pro tebe vytvořili něco tajného, nenechal by sis je radši po ruce, abys měl jistotu, že se nic nepodělá, až tu věc konečně použiješ?“

Znovu mu zapípal telefon.

„Aby vytvořili co? Meleš páté přes deváté.“

Bellinger se nahnul těsně k němu a ztlumil hlas, skoro šeptal. „Dneska se něco stalo, Matte. V Antarktidě. Na nebi se tam objevila taková věc… Myslím, že Danny s tím má něco společného.“

„Proč?“

Bellinger se viditelně klepal a slova z něj lezla jako z chlupaté deky. Znovu mu zapípal telefon, ale nevšímal si ho. „Danny na něčem pracoval. Hrál si s distribuovaným zpracováním dat a tu a tam mi něco ukázal a bavili jsme se spolu o tom, jak senzační možnosti to skýtá, chápeš? Vždyť přece víš, jak mu to úžasně pálilo. Jenže pak se objevil Reece a zlanařil ho, ať s ním dělá na tom jeho projektu, biosenzorech, a –“

„Reece?“

„Dominic Reece. Učil ho. Na MIT to byl jeho guru.“ Bellinger potřásl hlavou, jako by se bránil nepříjemným myšlenkám. „Taky byl v tom vrtulníku. S Dannym.“ Omluvně se po Mattovi podíval, jako by ho mrzelo, že to zase vytahuje. Po chvilce pokračoval: „Je fakt, že to byl senzační projekt, senzory by zachránily tisíce, desetitisíce životů a –“

– telefon mu zapípal potřetí.

Bellingera to vytrhlo z toku myšlenek a zamračil se. Odtrhl pozornost od Matta a podrážděně vylovil aparát. Udělal obličej a otevřel složku s přijatými zprávami. Byly tam tři, všechny ze stejného čísla.

Nebylo Jabbovo. Tohle číslo Bellinger nepoznával.

Otevřel poslední vzkaz.

Slova na maličkém displeji ho zasáhla jako úder kladivem.

Byla prostá: „Jestli chceš žít, drž hubu a okamžitě vypadni z toho baru.“

12

BOSTON, MASSACHUSETTS

„Myslím, že Dannyho možná zavraždili.“

Drobounký mikrofon připíchnutý pod klopou Bellingerova kabátu nasál ta slova a mrštil jimi do sluchátek tří agentů usazených v dodávce, která parkovala v Emersonově ulici před barem.

Dva další – ti uvnitř baru, se stěží postřehnutelnými průhlednými sluchátky – je zaslechli také.

V dodávce se agent, který sledovacímu týmu velel, uznale podíval po své kolegyni s kaštanovými vlasy. Odvedla prvotřídní práci. Měla ruce rychlé jako blesk a její pohyb byl tak plynulý, že si Bellinger nevšiml, že mu mikrofon připíchla. Pomohlo i to, že ho rozptýlila svýma hezkýma očima a svůdným úsměvem. Nebyl první, kdo podlehl jejímu kouzlu.

Jenže teď ho budou muset zpacifikovat.

Ve sluchátkách zahřměl hlas jednoho z mužů v baru. „Ještě si ty textovky nevybral.“

Velící agent se zamračil. „Přitlačím na něj,“ řekl do mikrofonu na zápěstí. „Jestli to nezabere, připravte se jít na věc.“

Drsný hlas se ozval znovu. „Jsme připraveni.“

Velitel znovu zmáčkl na mobilu tlačítko odeslat.

Text na obrazovce udeřil Bellingera do očí. Zvedl zrak a poplašeně se rozhlédl po baru. Srdce se mu svíralo hrůzou, že se málem nedokázal nadechnout. Kdekdo mu najednou připadal podezřelý, výhrůžný, nebezpečný.

Matt si toho všiml.

„Co je?“ zeptal se.

Bellinger párkrát zamžikal. Byl v šoku, ne a ne se vzpamatovat. Zdálo se mu, že se na něj upírají všechny oči v baru a ze všech čiší nepokryté zlo.

Znovu k němu dolehl Mattův hlas. „Vinci! Co je?“

Obrátil se k němu, ale slova mu uvízla v krku. „Spletl jsem se. Zapomeň, co jsem říkal.“

„Cože?“

Bellinger se pracně vyškrábal na nohy. Pohlédl na Matta a z očí mu křičel strach. „Zapomeň, že jsem něco říkal, jo? Musím jít.“

Matt se za stolem vymrštil do stoje a hmátl po něm. Povedlo se mu chytit ho za paži. „Nech těch volovin, Vinci. Co se děje?“

Bellinger se prudce otočil, zuřivě se mu vyškubl a oběma rukama ho odrazil. Jeho divoká reakce Matta zaskočila; tvrdě žuchl zpátky a praštil se hlavou o dřevěné pažení kolem boxu, až to zadunělo a pijáci poblíž polekaně ucukli.

Byla to taková rána, že mu zajiskřilo v hlavě. Napřímil se právě včas, aby zahlédl, jak Bellinger mizí v zástupu a žene se ke dveřím.

Vyrazil za ním. Kličkoval mezi lidmi ke vchodu a odstrkoval je z cesty.

Když konečně vyběhl na chodník, strnul – Bellingera vzali mezi sebe dva pořízci a vlekli ho k zadním dveřím nějaké dodávky.

„Hej!“ zařval Matt a vrhl se po nich, jenže sotva odlepil nohy od země, udeřilo ho zezadu něco těžkého, zasáhlo ho to přes krk a do zad a vyrazilo mu to dech, takže sletěl po hlavě na zasněžený chodník.

Přistál šeredně, celou vahou na pravém lokti, a tělem mu projela ochromující bolest. Než se vydrápal na nohy, popadly ho dvoje silné paže, zkroutily mu ruce za záda, smýkly jím k dodávce a hodily ho otevřenými dveřmi dovnitř.

Dopadl – pořádně tvrdě – na žebrovanou podlážku z holého kovu. Uslyšel za sebou zabouchnout dvířka a dodávka se smykem rozjela, až ho to odhodilo ke straně. Odevšad na něj útočily útržkovité vjemy. Byl pořád ještě na břiše, ležel si na jednom oku, kolem se ozývaly přidušené výkřiky. Pootočil hlavu a uviděl Bellingera a na něm ty dva svalovce a také nezřetelný obrys – ne, to je přece blbost – ženy s vlasy k ramenům, zřejmě hezké, jak se ohlíží ze sedadla řidiče; její hlava se rýsovala proti přednímu sklu ozářenému pouličními světly míhajícími se kolem. Jeden z těch chlapů seděl Bellingerovi na zádech a tiskl ho k podlaze; držel mu ruku přes pusu, aby tlumil jeho křik. Druhý se nad nimi nakláněl. Měl v ruce cosi, co vypadalo jako hodně zvětšený holicí strojek.

Něco se zapnulo. Matt okrajově vnímal vysoký bzukot, který mu byl matně povědomý, ale ve svém omámeném stavu si ho nedokázal správně zařadit. Přetočil se, snažil se překulit na záda, ale jeden z těch chlapů, co ho chytili, ho surově přišlápl a srazil ho zpátky na podlážku. Bzukot přešel ve zběsilé pištění, ze kterého se Mattovi zvedl žaludek a svaly se mu stáhly, a vtom si uvědomil, co to je.

S vypětím všech sil nepatrně zvedl hlavu a viděl, jak se ten druhý muž natahuje k Bellingerovi a dotýká se ho tou věcí, o které teď už věděl, že je to kapesní taser. V dodávce se modře zablesklo a Bellinger zavyl bolestí. Dvouvteřinový impulz obvykle stačí, aby přivodil i fyzicky zdatnému muži silné svalové křeče, třívteřinový změní většinu zasažených ve fňukající obdobu ryb pleskajících sebou na suchu. Bellinger dostal hodně přes pět vteřin a Mattovi bylo jasné, co to s ním udělá. Sám už dotek těch drátů taky zažil a nebylo to nic příjemného, zvlášť když je třímali primitivní vězeňští dozorci. Při té vzpomínce se mu zježily chlupy a měl pocit, že se mu z toho pištění zabodávají do celého těla tisíce jehel.

Dodávka zahnula doleva. Mattem to smýklo a ten pohyb mu na chvilku ulevil od váhy, která ho tiskla k zemi. Zahlédl, jak Bellingerův trýznitel konečně odkládá taser a bere cosi daleko menšího, cosi, co se třpytilo ve světle tu a tam probleskujícím dodávkou. Injekční stříkačku. Zabodl ji ležícímu do zad těsně pod krkem.

Bellinger se přestal zmítat.

„Je vyřízenej,“ oznámil ten muž lhostejně bez sebemenší známky citu v hlase, jako by právě odvedl nějakou běžnou práci.

Buldozer usazený na Mattových zádech se zeptal: „A co s tímhletím?“

Muž, který zpacifikoval Bellingera, o tom chvilku uvažoval. „Totéž,“ rozhodl se.

Nebyla to zrovna odpověď, v jakou Matt doufal. Jenomže z těch pravděpodobných by mu lákavě nezněla žádná.

Jedno věděl – nemíní jen tak čekat, až se jím propálí milión voltů.

Viděl, že se ten chlap pohnul od Bellingera směrem k zadní části dodávky; taser měl v ruce a znova se ozval ten zlověstný bzukot.

Vtom dodávka zase zabočila, tentokrát doprava.

Vhodná chvíle, kdy jim pokazit zábavu.

Váha hromotluka, který mu dřepěl na zádech, se v zatáčce posunula a na moment se trochu nadlehčila. Matt soustředil do každého milimetru těla zuřivou energii a vší silou sebou mrskl. Jeho přemožitel ten pohyb nečekal – ztratil rovnováhu a odletěl ke stěně dodávky. Matt rychle stáhl ruce před sebe, propletl si prsty, překulil se, aby získal větší páku k rozmachu, a mohutně švihl nataženými pažemi jako baseballovou pálkou.

Zasáhl toho chlapa přímo do nosu; kost zapraštěla tak hlasitě, že se to rozlehlo po celé dodávce. Muži odlétla hlava dozadu a bouchla o stěnu vozu; vzápětí se zkroutil bolestí do klubíčka.

Matt neměl čas kochat se tím pohledem. Musel se vypořádat se třemi dalšími parchanty. Ti dva, co měli v práci Bellingera, mohli počkat. Hromotlukův parťák vzadu představoval naléhavější hrozbu a taky už se po Mattovi vrhal. Matt se podepřel o loket, znovu se vleže překulil, aby dodal svému pohybu razanci, a nakopl ho do krku. Muž tvrdě narazil hlavou do zadních dvířek dodávky. Matt se vymrštil, popadl ho za hlavu oběma rukama a praštil mu s ní o svoje koleno. Nějaká kost v mužově obličeji slyšitelně praskla; zavrávoral směrem k předku dodávky, zakopl o nehybné Bellingerovo tělo a upadl zbylým dvěma do cesty.

Matt je viděl, jak přelézají přes Bellingera, a věděl, že má nanejvýš vteřinu nebo dvě. Taky věděl, že tyhle dva nejspíš tak snadno nevyřídí.

Vlastně mu zbývala jen jediná možnost, a tak neváhal.

Popadl kliku zadních dvířek, rozrazil je a bez ohledu na přijíždějící vůz z rozjeté dodávky vyskočil.

Nebyl to nijak dlouhý pád – skoro okamžitě přistál na asfaltu. Náraz byl nepředstavitelně krutý a celým tělem mu projela palčivá bolest. Nejhůř to odneslo levé rameno a bok. Udělal pár kotrmelců a kolem něj zavířil kolotoč míhajících se pouličních světel a černého asfaltu. Každý centimetr těla schytal svůj díl toho výprasku. Najednou, hrozivě brzy, se mu zařízl do uší pronikavý jekot; na vozovce divoce zakvílely pneumatiky, metr od něj se vynořil nárazník prudce brzdícího auta a řítil se přímo na něj.

Konečně znehybněli, oba naráz, jako v synchronizovaném vystoupení – Matt zůstal ležet pouhé centimetry před autem, které se ještě pořád nepatrně kolébalo, teď natočené mírně bokem. Skrz oslepivou mlhu bolesti a čelních reflektorů vnímal žár sálající z přední mřížky, vzduch ztěžkl pachem spálené gumy a brzdových destiček. Rameno mu hořelo bolestí. Sebral všechnu vůli, nadzvedl se a podíval se na silnici po směru jízdy. Dodávka se rychle ztrácela z dohledu. Jeden z mužů – byl příliš daleko, aby se dal rozeznat – vykoukl ven, pak se natáhl a zabouchl dvířka.

Matt se vyškrábal na nohy. Levá se mu skoro podlomila, ale včas se opřel o kapotu. Dopotácel se k řidičovu okénku. Šofér, nějaký starý pán hodně přes šedesát, na něj zíral se směsicí leknutí a nevěřícného úžasu. Matt se sklonil, aby na něj líp viděl. Okénko bylo ještě pořád zavřené. Matt staříkovi naznačil, ať otevře, ale ten dál seděl ochromen strachem.

Matt zabušil na okno. „Otevřete, sakra,“ křikl a doprovodil to zuřivým gestem. „Otevřete.“

Muž zaváhal, pak zavrtěl hlavou a zaraženě svraštil obočí.

Matt zalomcoval dvířky, ale byla zamčená. Znovu připlácl dlaň na sklo, zamračil se a zařval: „Otevřete ty zatracené dveře.“

Řidič znova maličko zavrtěl hlavou, sjel nervózním pohledem ke zpětnému zrcátku a zase k Mattovi, pak se zadíval před sebe a šlápl na plyn. Matt uskočil a jen se omámené díval, jak auto vyrazilo a zmizelo ve tmě.

13

KLÁŠTER DEIR AL-SURJAN, VÁDÍ NATRUN, EGYPT

Zatímco tři muži sestupovali z hory, na vzdáleném horizontu rozkvétala zlatistá záře.

Čekali skoro hodinu, jestli se otec Jerome neobjeví, a když pořád nepřicházel, konečně to vzdali a vydali se na zpáteční cestu. Během sestupu a zpáteční jízdy skoro nemluvili. Když se mladší mnich opata zeptal, jestli měl pravdu ohledně toho, co viděli, opat prostě jen přikývl a nechal to být.

Potřeboval přemýšlet.

Júsuf zastavil před klášterem a nabídl, že pokud je potřeba, může počkat. Opat ho ujistil, že ne, a poděkoval mu. Pak jeho výraz potemněl.

„Júsufe,“ prohlásil vážně, „chci tě požádat, aby sis tohle všechno nechal pro sebe. Nikdo se o tom nesmí dozvědět. Prozatím. Kdyby se to rozneslo, věci by se nám snadno mohly vymknout z ruky. Musíme si počínat velice opatrně. Rozumíš?“

Júsuf vážně přikývl a políbil opatovi ruku. „Bi amrak, abuna.“ Jak si přeješ, otče.

Opat ho chvilku zpytavě pozoroval, aby měl jistotu, že si jeho nabádání vzal k srdci, a pak mu pokývl na znamení, že smí odejít. Společně s mnichem přihlíželi, jak Júsuf leze do auta a odjíždí.

„Co budeme dělat?“ zeptal se bratr Amín.

Opat sledoval pohledem minivan mizející v dálce. „Nejdřív se potřebuji pomodlit. Tohle všechno je příliš… zneklidňující. Připojíš se ke mně?“

„Ovšem.“

Vešli do kláštera malou brankou v tlusté, dvanáct metrů vysoké obvodové zdi. Hned za ní napravo stál velký qasr – hlavní věž. Byla to čtyřpodlažní krychle s malými nepravidelnými otvory, pyšně se vypínající v ranním světle. Trámový padací most teď mívala trvale spuštěný a příchozí byli vítáni.

Vždycky tomu tak nebývalo. Klášter vzniklý v šestém století museli během jeho bouřlivé historie několikrát znovu vybudovat od základů.

V údolí Vádí Natrun, které vděčilo za své jméno natronu, uhličitanu sodnému, který představoval hlavní ingredienci při mumifikacích a vyskytoval se ve zdejší půdě ve vydatném množství, se zrodil křesťanský klášterní život. Tradice začala ve třetím a čtvrtém století, kdy sem z Říma uprchly před pronásledováním tisíce Kristových následovníků. Přicházeli dodnes, i po staletích, tentokrát aby unikli pronásledování ze strany muslimů. Údolí mělo pro věřící zvláštní přitažlivost: právě tady odpočívali Marie, Josef a jejich nedávno narozený syn na útěku před pochopy krále Heroda, než pokračovali v cestě do Káhiry.

Malé komunity raných křesťanů nejprve žily v jeskyních, jimiž byly nízké hřebeny na okraji pouště posety. Skrovnou obživu jim skýtaly tu a tam roztroušené oázy. Brzy si začali stavět kláštery, kde – jak doufali – budou moci uctívat svého Boha v relativním klidu a bezpečí, ale hrozby nepomíjely po celá staletí. Od Římanů převzaly štafetu pouštní kmeny a ukázalo se, že jsou ještě nemilosrdnější. Při nejhorším z jejich útoků, vpádu Berberů v roce 817, byl klášter srovnán se zemí. Když ho zrovna neohrožovali lidé, ochotně za ně zaskočila příroda. Morovou epidemii ve čtrnáctém století přežil jediný mnich. A přesto vytrvalost a oddanost svatých mužů vždycky po nějakém čase vzkřísila klášter k novému životu. Dnes byl domovem více než dvou set mnichů, kteří kráčeli v šlépějích svých dávných předchůdců a přišli sem hledat únik před pozemskými pokušeními a rozptýleními běžného života, aby tu bojovali se svými vlastními démony a modlili se za spásu lidstva.

Údolí bylo oázou křesťanství od prvopočátků tohoto náboženského hnutí. Klášterní tradice se tu zrodila dávno před tím, než ji přijali za svou evropští křesťané. Zdejší opuštěná divočina prostě přitahovala hluboce zbožné lidi odedávna a na úsvitu tohoto neblahého dne opatovi víc než kdy jindy připadalo pravděpodobné, že údolí svůj význam pro věřící ještě nevyčerpalo.

A přesto… i pouhé pomyšlení ho děsilo.

Svět se od základů změnil.

Bezpochyby je technologicky vyspělejší. Možná i civilizovanější – v určitém směru a v určitých vymezených oblastech. Ale v jádru zůstává stejně zlý a kořistnický, jako býval vždycky. Ne-li víc.

Mnich kráčel za opatem kolem hlavní věže přes dvůr, který se rozbíhal dvěma směry – ke kapli Devětačtyřiceti mučedníků, jednoduché zaklenuté místnosti zasvěcené mnichům zabitým při berberském nájezdu v roce 444, a ke kostelu Nejsvětější Panny Marie, hlavnímu klášternímu svatostánku. Díkybohu tu ještě žádný jiný mnich nebyl, ale opat věděl, že jim ten osamělý poklid dlouho nevydrží.

Vedl mnicha kostelní lodí k chóru. Když míjeli velkolepý dřevěný portál oddělující obě části, zajel pohledem k nástěnné malbě zdobící polokupoli nad jeho hlavou – k tisíc let starému vyobrazení Zvěstování, které viděl už nesčetněkrát. Čtyři proroci v hloučku kolem Panny Marie a archanděl Gabriel. Opatovi sklouzly oči k prvnímu prorokovi napravo od Marie, k Ezechielovi, a zamrazilo ho v zádech. Celou další hodinu, kdy se zoufale modlil, aby mu Bůh poskytl vedení, nedokázal ze své unavené mysli setřást vzpomínku na prorokovo božské vidění: nebesa se otevírají, vyvalí se vzdušný vír plný jantarového ohně, na obloze „v barvě oslňujícího křišťálu“ se objeví ohnivá kola a to vše završí hlas Boha.

Modlili se bok po boku téměř hodinu, vleže, hlavou k černému kamennému oltáři a rozprostření na studené kostelní dlažbě po způsobu prvních křesťanů, v poloze, kterou později převzal islám.

„Neměli jsme na něj čekat déle?“ zeptal se o něco později Amín. Slunce už se pohodlně usadilo nad východním obzorem a oni dva byli sami v malém, nově zrestaurovaném klášterním muzeu. „Co když se mu něco stalo?“

Opat se toho bál také – a ne poprvé. Přesto odevzdaně pokrčil rameny. „Žije tam nahoře celé měsíce. Myslím, že už ví, co od hory čekat. Zvládá to dobře.“

Po chvilce ticha si mladý mnich odkašlal a zeptal se: „Co uděláme, otče?“

„Nevím, co bychom měli dělat,“ odpověděl opat. „Tomu, co se děje, nerozumím.“

Amín nevěřícně povytáhl obočí. „Vždyť je to zázrak. Jsme svědky zázraku.“

Opat se zamračil. „Děje se něco, co přesahuje naše chápání, to je pravda. Ale tvrdit, že je to zázrak…“

„Copak existuje nějaké jiné vysvětlení?“

Opat zavrtěl hlavou, nebylo mu do řeči.

„Říkals to přece sám,“ trval mnich na svém. „Znamení, které jsi popsal, a to, co jsi viděl ve zprávách…“

Opatovu mysl zaplavila změť výjevů. Vzpomněl si na ten den v poušti. Na den, kdy našli svého hosta, před tím, než se uchýlil do jeskyně. Na to, v jak hrozném stavu byl. Na jeho zotavení.

Na mysli mu znovu vytanulo slovo zázrak.

„Neodpovídá to žádnému proroctví z naší svaté knihy,“ řekl konečně.

„A proč by muselo?“

Ta námitka opata zaskočila. „Ale jdi, bratře. Snad nechceš odporovat pravdě obsažené v těch spisech?“

„Zažíváme zázrak, otče,“ vykřikl Amín a hlas mu překypoval vzrušením. „To není jako číst si o něm po staletích a uvědomovat si, že je to jen překlad přikrášlený a zkreslený rukama nesčetných písařů. Zažíváme ho. Právě teď. V dnešní moderní době.“ Odmlčel se a významně dodal: „Kdy máme k dispozici vymoženosti moderní komunikace.“

Opatova tvář se stáhla nevolí. „Chceš to veřejně rozhlásit?“

„O znamení už se ví. Viděls tu reportérku ve zprávách. Její záběry a komentář se dostanou k miliónům lidí.“

„Ano, ale… dokud přesně nechápeme, oč jde, nesmíme dopustit, aby se to rozneslo.“

Amín rozhodil rukama. „Copak to není jasné, otče?“

Plamenný pohled v mladíkových očích opata skličoval. Zamyšleně pokýval hlavou. Chápal jeho vytržení, ale musel ho držet v patřičných mezích. Před tím, co se děje, se nedá utéct, to mu bylo jasné. Musí tomu čelit. Spadl do toho bez vlastního zavinění a nezbývá mu než udělat, co je potřeba. Ale opatrně, obezřetně.

„Musíme důkladněji prostudovat svaté spisy,“ uzavřel. „Poradit se s nadřízenými.“ Odmlčel se a přemítal o tom nejobtížnějším, co ho čeká. „A především se musíme vrátit do jeskyně a promluvit si s ním. Říci mu, co se stalo. Třeba ví, jak si to vyložit.“

Amín k němu popošel. „Všechno, co říkáš, zní rozumně, ale nic to nemění na skutečnosti, že si to nemůžeme nechat pro sebe,“ naléhal. „Dostalo se nám milosti Boží. Dlužíme Bohu, že se o ni podělíme se světem. Lidé se o tom musejí dozvědět, otče. Musí se o tom dozvědět celý svět.“

„Ještě ne,“ stál si opat pevně na svém. „Rozhodnutí není na nás.“

Mladší mnich ustaraně zvýšil hlas. „Odpusť, otče, ale myslím, že děláš chybu. Znamení si budou chtít přivlastnit jiní, mnoho dalších. A jestli to udělají, znehodnotí toto nejvznešenější ze všech poselství a změní ho v bůhvíjakou plytkost. Žijeme v cynické, amorální době. Bude těžké, aby přes ty šarlatány bylo slyšet pravý hlas. Naše poselství snadno utone mezi podvodníky a oportunisty a nepůjde to napravit. Nemůžeme čekat. Musíme jednat rychle, než se strhne poprask a obrátí tuhle božskou událost v cirkus.“

Opat se posadil, ztěžka si povzdechl a promnul si mozolnatýma rukama obočí. Měl pocit, že na něj všechno padá. Na slovech mladého mnicha něco bylo, ale nedokázal se k takovému kroku přimět. Děsil se pomyšlení na důsledky. Seděl tam s jazykem svázaným nejistotou a civěl na kamennou podlahu, zatímco mnich frustrovaně přešlapoval na místě a čekal. Do opatovy mysli se znovu vplížila malba z kaple a Ezechielovo vidění.

Ohnivá kola na obloze v barvě oslňujícího křišťálu a nad nimi se nese hlas Boží.

Vzhlédl a tvář se mu zachmuřila. „Není to na nás,“ zopakoval. „Musíme se poradit s členy rady a přednést tu záležitost Jeho Svatosti. Rozhodnou oni.“

Hodinu poté stál bratr Amín v šerém koutě a z bezpečného azylu v tmavé chodbě pozoroval, jak knihovník vychází ze své kanceláře.

Nepovedlo se mu opata přesvědčit. Starým pánem to, co viděl, viditelně otřáslo a zdálo se, že není schopen pochopit mimořádný význam toho dění. Ale mladík neměl v úmyslu nechat se tím zastavit.

Musí vzít věci do vlastních rukou.

Trpělivě vyčkával, pohledem sledoval kněze, jak kráčí přes dvůr a vchází do refektáře. Vzápětí se vplížil do jeho kanceláře, zvedl telefon a začal vytáčet číslo.

14

Půldruhého kilometru od hřebene, ze kterého právě sestoupili oba mniši a řidič, se zmoženě loudal za svým stádečkem čtrnáctiletý kluk.

I když musel brzy vstávat, měl rána ze všeho nejradši a sedm koz jeho otce si na ně potrpělo zrovna tak. Slunce bylo ještě nízko a údolí halily dlouhé stíny okolních kopců. Chladný větřík byl přívětivější než slunce, které co nevidět začne pálit, a purpurový odstín holé krajiny byl příjemnější na pohled a také – kdyby ho napadlo tohle slovo použít – inspirativnější.

Pobrukoval si písničku, kterou nedávno slyšel v otcově rádiu, a obcházel skupinku skal. Za ní ho zarazil uprostřed kroku nečekaný pohled. Tři muži, podle výstroje zřejmě vojáci, nakládali do zaprášeného pick-upu s plátěnou střechou nějaké vybavení. Vybavení, jaké nikdy předtím neviděl. Ten béžový předmět ve tvaru bubnu, skoro metr široký, ale jen nějakých dvanáct, patnáct centimetrů hluboký, okamžitě upoutal jeho pozornost.

Ačkoli strnul na místě a zatajil dech, muži ho rázem postřehli. Čelil linii tvrdých, nemilosrdných pohledů, které se propalovaly slunečními brýlemi Ray-Ban na jejich obličejích. Málem ani nestačil zaregistrovat povědomou výstroj, kterou viděl v nesčetných zpravodajských šotech z války v Iráku – polní uniformy s pouštní kamufláží, kanady. Jeden z mužů vyštěkl povel, ostatní se odtrhli od své práce a ostře k němu vykročili.

Chlapec se dal do běhu, ale daleko se nedostal. Jeden z nich ho dohnal, popadl ho zezadu a srazil obličejem na vyprahlou zem.

Se srdcem až v krku si pasáček pomyslel, co od něj sakra můžou chtít, proč ho povalili a přimáčkli do písku a štěrku, až ho má plné oči i pusu. V návalu hrůzy se jim pokusil vykroutit a přetočit se na záda, ale muž, který na něm seděl, byl příliš těžký a snadno ho přišpendlil k zemi.

Zaslechl, jak se vrzavě blíží další boty, koutkem oka zahlédl, jak se nad ním přízračně tyčí pár vojenských kanad.

Neslyšel ani slůvko.

Neviděl přikývnutí.

A necítil už vůbec nic poté, co se velké zkušené ruce muže sedícího na jeho zádech rychle a výkonně přesunuly – jedna ze strany na jeho krk, druhá z opačné strany na jeho hlavu –, zesílily sevření a pak sebou zničehonic prudce škubly opačnými směry.

Hbití, tiší, smrtící.

Bylo to bezesporu zasloužené motto.

15

„Jestli na něco přijdeš, zavolej mi, jo? Prostě mi brnkni, kdykoli.“ Gracie nadiktovala číslo svého satelitního telefonu, zavěsila a zklamaně si povzdechla.

Další slepá ulička.

Přitiskla si ruce k čelu a začala si mnout spánky, aby si do hlavy vmasírovala aspoň trochu energie. Povedlo se jí vymámit ze Simmonse a několika vědců na palubě pár dobrých videozáznamů, které si pořídili, a zatímco je Dalton editoval, aby kompletní verzi ve vysokém rozlišení odeslal do zpravodajské redakce ve Washingtonu – v daleko lepší kvalitě než poskakující zrnitý přímý přenos, který vysílali prve, tentokrát spíš Armageddon než Monstrum –, ona sama vysedávala u satelitního telefonu.

Za léta v branži se z jejího vizitkáře Rolodex stal pěkný bumbrlíček a teď z toho patřičně těžila. Promluvila si se svým kontaktem v NASA, projektovým ředitelem, se kterým se seznámila, když v roce 2003 točila reportáž o katastrofě raketoplánu Columbia. Zavolala známým v Kalifornském technologickém institutu i v Pentagonu, redaktorovi časopisu Science i vědeckým a technologickým poradcům televizní sítě.

Všichni žasli stejně jako ona.

Sotva stačila ukončit hovor, telefon znovu zazvonil.

Další reportér, který loudil komentář.

„Kde to číslo berou?“ posteskla si Finchovi.

Nasadil výraz kdo ví a chopil se telefonu, aby vysypal další zdvořilé, ale nesmlouvavé odmítnutí. V tuhle chvíli měli exkluzivitu – ať už to bylo dobře nebo špatně.

Ne že by se Gracie před kamerou ostýchala anebo že by nerada vystupovala na veřejnosti. Právě naopak. Nevrhla se na kariéru televizní reportérky náhodou, toužila po tom už od střední školy. Chytala se každé příležitosti, aby prorazila, a když se jí to konečně povedlo, zatraceně se snažila urvat si svůj podíl v éteru navzdory příležitostnému nepřátelství vůči ženám a nenápadné šikaně, o které nebyla v oboru nouze. Žila událostmi, o kterých reportovala, a zkušenostmi, které sdílela se svými diváky, strašně ráda se objevovala před kamerou a líčila světu, co zjistila, a kamera jí očividně lásku oplácela. Gracie v sobě měla onu nedefinovatelnou přitažlivost, která nijak nesouvisí se zevnějškem. Dokázala lidi zaujmout a jim bylo v její společnosti dobře. Hloubkové skupinové diskuse její oblibu potvrzovaly; ženám nepřipadalo, že je ohrožuje, a pociťovaly majetnickou pýchu na její odbornost. V době, kdy je image nadevšechno a každé slovo se pečlivě zvažuje z hlediska účinku, si je získávala svou čestností a otevřeností. Muži sice připouštěli, že si ji představují bez kalhotek, ale hodně často zdůrazňovali, že je právě tak vzrušuje i svou inteligencí.

A tak se vypracovala z lokální reportérky místní pobočky televizní sítě ve Wisconsinu na víkendovou moderátorku ve větší pobočce v Illinois a nakonec na moderátorku a zvláštní zpravodajku vlajkové lodi celé sítě – redakce zpravodajství. Postupem času se stala tváří, které Amerika věřila, ať reportovala z Kuvajtu během invaze do Iráku, z paluby lodi Greenpeace sledující japonské velrybáře anebo mapovala tragédie způsobené tsunami v Thajsku a hurikánem Katrina v New Orleansu.

Nedávno byla shodou okolností vtažena do emocionálně vypjaté debaty o globálním oteplování. Zpočátku se k tomu tématu stavěla nedůvěřivě, instinkt ji nabádal, aby i v éteru zpochybňovala pohodlná tvrzení čím dál módnějšího environmentálního hnutí, z něhož se občas stávalo málem náboženství. Věděla, jak nespolehlivé jsou dlouhodobé prognózy, věděla, že historie je plná mylných předpovědí i od těch nejchytřejších mozků ohledně kdečeho od populačního růstu až po ceny ropy, a bez servítků dávala průchod skepsi. Do té doby jí upřímnost a vnitřní integrita získávaly oblibu, teď se z nich ale stal problém. Reakce si nezadaly se zápalnou bombou.

Kvůli svým pochybám sklízela útoky ze všech stran a její kariéra visela na vlásku.

Rozhodla se, že tohle téma si zaslouží její pozornost bez ohledu na to, na které straně barikády nakonec skončí. Pustila se do důkladného, nepředpojatého dokumentu, který měl jít do hloubky, a nadřízení v televizi jí dali zelenou. Zatímco naprostá většina jejích kolegů se doma brodila pohyblivými písky nekonečné volební kampaně, Gracie věnovala veškerý elán zkoumání všech dostupných údajů o klimatu a scházela se s kdekým, kdo v tom oboru něco znamenal. Brzy dospěla k přesvědčení, že skleníkových plynů za několik posledních desetiletí nepopiratelně přibylo a Země se nejspíš otepluje, ale ještě jí chybělo zjistit, jestli mezi těmi dvěma jevy existuje tak přímá souvislost, jak se uvádí. A tak brázdila zeměkouli křížem krážem, od zapadlé vědecké stanice v městečku Čerskij na Sibiři, kde taje čtyřicet tisíc let starý permafrost a uvolňuje do ovzduší obrovské množství skleníkových plynů, až po Grónsko, kde obří ledovce kloužou do moře rychlostí dvou metrů za hodinu, a během těch cest s laboratorní pečlivostí zkoumala každou novou zprávu na dané téma.

Nabrousila si investigativní drápky na Globální klimatické koalici, Radě pro informace o životním prostředí a Společnosti pro zelenější Zemi – institucích s chytře zavádějícími názvy. Všechny je založil a financoval automobilový, ropný a uhelný průmysl za jediným účelem – mást veřejnost šířením dezinformací a tvrdě prosazovat globální oteplování jako teorii, nikoli jako skutečnost. Netrvalo dlouho a byla čím dál tím přesvědčenější, že lidstvo skutečně dostalo planetu do maléru. Míň jasné už jí bylo, co se s tím dá realisticky a pragmaticky dělat. To byla mnohem spornější a daleko víc skličující debata a Gracie se do ní vrhla s veškerým zápalem.

Nečekala ale, že to povede k tomuhle.

Podrážděně si odfoukla. „Ničeho jsem se nedobrala. Co ty, máš větší štěstí?“ zeptala se Finche. Vstala z křesla, došla k oknu a zadívala se na nebe.

Finch telefonoval se zpravodajskou redakcí ve Washingtonu a rozhazoval sítě mezi vlastními kontakty. „Ne. Jestli je to přírodní úkaz, nikdo nikdy nic podobného neviděl. A jestli ne, všichni tvrdí, že neexistuje technologie, která by něco takového dokázala.“

„To není tak jisté,“ namítl Dalton a vzhlédl od monitoru. „Vsadím se, že existuje spousta věcí, o kterých my nic nevíme.“

„Ano, jenže v tomhle případě je jedno, kolik toho nevíme, protože neexistuje nic ani vzdáleně podobného.“

„Teď jsem ztratil nit.“

„Převratné technologie musejí z něčeho vycházet,“ vysvětloval Finch. „Nepadají jen tak z nebe. Mobil se neobjevil zčistajasna – začalo to před dvěma sty lety u Grahama Bella. Tak funguje pokrok. Nejdřív obyčejný telefon, pak bezdrátové přístroje pro domácnost, digitální telefony a nakonec mobily. Vezmi si bojové letouny Stealth: aniž bychom o nich něco tušili, vyvinuli je z jiných bojových letadel. Chápeš, jak to myslím? Technologie se vyvíjejí. Jenže ta věc, kterou jsme viděli… Zdá se, že neexistuje nic, na co bychom mohli ukázat a říct ‚kdyby se tohleto zvětšilo, zefektivnilo anebo použilo tak a tak, dalo by se to tím vysvětlit‘. Ocitli jsme se na úplně jiném písečku. Všichni jsou z toho vedle. Koukni se na tohle.“ Otevřel poslední e-mail z Washingtonu. „Nabírá to grády. Reuters, AP, CNN, všichni to převzali. Vysílá to každá stanice od Londýna po Peking. Totéž platí pro velké zpravodajské blogy, jako je Drudge nebo Huffington… Na serveru Digg se ta zpráva hlasováním vyhoupla na první místo, na YouTube jsme v počtu zhlédnutí překročili dvě stě tisíc. A chatovací místnosti přímo šílejí.“

„Co se o tom povídá?“

„Pokud vím, lidé se dělí do tří táborů. Někteří si myslí, že je to nějaký neškodný trik, něco jako počítačová obdoba Války světů. Jiní si taky myslí, že je to podvod, ale považují ho za hrozbu a chrlí všemožné bláznivé nápady, jak to kdo mohl udělat. Ale soudě z výsměšných reakcí lidí, kteří zřejmě vědí, o čem mluví, žádná z jejich teorií neobstojí.“

„Je vůbec někdo, kdo nás nepodezírá, že jsme to nafixlovali?“

„Jo. Třetí skupina, tábor příznivců. Ti věří, že je to skutečné – skutečné v tom smyslu, že to pochází od Boha, ne od mimozemšťanů. Jeden z nich nás nazývá ‚posly druhého Kristova příchodu‘.“

„To se mi ulevilo,“ zasténala Gracie a hruď se jí stáhla nevolí. Svářily se v ní ctižádost a strach. Polovinou své bytosti jásala nad tím, že se stala mediální tváří nejžhavější zprávy v éteru – pýchu nemohla popřít –, ale její rozumnější já ji nabádalo, ať se radši drží zpátky. Byla si jistá tím, co viděla, ale neměla ani potuchy, co to vlastně bylo. A dokud se to nedozví, bylo jí nepříjemné, jakým tempem ta mediální senzace nabírá obrátky. Jestli se z toho nakonec vyklube něco mnohem méně důležitého, než si lidé myslí, v duchu už viděla Jona Stewarta, jak ji posměšně posílá do předčasného důchodu.

Finch si přitáhl laptop a začal ťukat do klávesnice. „Když už je řeč o mimozemšťanech,“ zalétl významným pohledem naproti k Daltonovi, „jeden chlápek z kanálu Discovery, se kterým se znám, mi poslal tohleto.“ Natočil obrazovku směrem k nim. „Něco z toho jsou věci, které byste čekali, jako třeba mraky nebo kondenzační stopy za Concordem, které lidi pokládali za UFO. Ani nevím, jestli mě to má překvapovat, ale povídal, že každý měsíc je v Americe nahlášeno přes dvě stě pozorování UFO. Každý měsíc. Jenomže existuje spousta historických záznamů o nevysvětlitelných úkazech, které sahají tisíce let do minulosti. V dějinách jsou stovky odkazů na oslnivé ohnivé koule, ‚létající koráby‘ a svítící disky. Není to záležitost moderní éry. Vezměte si třeba tyhle historické záznamy: ‚Japonsko, 1458: Na obloze byl pozorován objekt jasný jako měsíc v úplňku a následovaný různými znameními.‘ Anebo tenhle: ‚Londýn, 1593: Nad městem byl viděn vznášející se drak obklopený plameny.‘“

„Tohle s tebou opium provede pokaždé,“ napůl zažertoval Dalton. „Ba ne, vážně. Tehdy byly drogy legální, ne?“

„Navíc se žádný z těch záznamů nedá ani vzdáleně ověřit,“ doplnila Gracie.

„Jistě, ale jde o to, že jich je tolik. Sepsali je na různých kontinentech v dobách, kdy cestovat z jednoho na druhý bylo prakticky nemožné a většina lidí byla negramotná. Vyskytují se dokonce i v bibli.“

„To je mi ale překvápko,“ ušklíbla se Gracie. Zavládlo napjaté ticho. „Tak k čemu jsme dospěli? Co myslíte, že jsme viděli?“

Finch si sundal brýle, a zatímco přemýšlel o odpovědi, čistil si je rukávem. „Nebýt toho filmového záznamu, hádal bych na hromadnou halucinaci.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou, znova si nasadil brýle a pohlédl na Gracii. „Neumím si to vysvětlit.“

„A ty, Daltone?“ zeptala se.

Kameramanovu tvář zastřela nejistota. Opřel se na židli a prohrábl si vlasy. „Nevím. Působilo to tak nějak… nadpozemsky, víš? Nezdálo se to ploché jako nějaká projekce, ale ani pevné a hmotné. Neumím to vyjádřit. Jako by to bylo něco mnohem organičtějšího, mnohem životnějšího. Jako by to bylo součástí oblohy, jako by se samo nebe rozzářilo, chápeš, jak to myslím?“

„Chápu,“ přitakala Gracie stísněně. V duchu se jí to jasné, zářivé znamení zhmotnilo před očima stejně živě, jako když ho viděla poprvé. Zase ji zaplavil příliv rozjaření, stejný jako tehdy, a vzpomněla si, jak se to zčistajasna zformovalo z ničeho. Přistihla se při myšlence Bylo to, jako kdyby Bůh přikázal samému vzduchu, aby se rozzářil do toho tvaru. Moc se to k ní nehodilo. V Boha přestala věřit po smrti své matky, kterou od malé dcerky nemilosrdně odtrhla rakovina prsu. A teď tohle, ta nevysvětlitelná věc na nebi. Jako by se jí vysmívala.

Zahnala vzpomínky. Ovládej se. Nezapřahej vůz před koně. Musí existovat logické vysvětlení.

Jenže ta protivná otázka se vnucovala dál.

A co když ne?

Gracie zírala z okna na nebe, jestli neuvidí další znamení, a celou duší prahla po odpovědi. Znovu zazvonil satelitní telefon, a když se Finch natáhl přes stůl, že to vezme, zatoulala se v duchu k jednomu podfuku s UFO z loňska. Klip zachycující UFO nad pláží na Haiti zhlédlo na YouTube během pár dní po vyvěšení přes milión lidí, zavalil chatovací místnosti a zpravodajské servery na celém webu a naskočil na každé ‚zdi‘ ve Facebooku. Milióny lidí z něj byly u vytržení – dokud se neukázalo, že ho dal za pár hodin dohromady jeden francouzský počítačový animátor na svém MacBooku, s využitím běžně dostupného softwaru. Rozpačitě vysvětloval, že prý to měl být „sociologický experiment“ pro film, na kterém pracuje – o podvodných pozorováních UFO, jak jinak. Vzhledem k tomu, jak pokročila tvorba zvláštních efektů a jak se šíří falešná videa v kvalitě, která dokáže zmást i nejzatvrzelejší pochybovače, vtírala se Gracii na mysl otázka: Kdyby k něčemu takovému opravdu došlo – jako se to zřejmě stalo teď –, poznají lidé, že se jedná o skutečnou událost? Sama si byla jistá tím, co viděla. Jenže ona to měla přímo před sebou, kdežto všichni ostatní sledovali jenom obrazovku. A když to neviděli na vlastní oči, dokážou si vůbec připustit, co to bylo? Že to bylo cosi zázračného a nevysvětlitelného a dost možná nadpřirozeného či božského? Anebo to utone v moři cynismu?

„Gracie,“ křikl Finch. Zakrýval mluvítko rukou.

Obrátila se.

Tvářil se zmateně. „Je to pro tebe.“

„No a?“ zavrčela.

„Nejsem si jistý, ale… je to hovor z Egypta. A myslím, že bys to měla vzít.“

16

BOSTON, MASSACHUSETTS

Nikde kolem nebyl žádný taxík, ale Mattovi netrvalo dlouho vrátit se zpátky ke svému autu. Než z dodávky vyskočil, ujela od baru jen kousek. Dalo by se to zvládnout i rychleji, jenže nebyl v nejlepší formě. Připadal si úplně groggy, byl celý odřený a kdejaká kost v těle ho bolela, jako by ho ztloukl kovář nabušený steroidy. A k tomu už zase sněžilo, jako by si počasí taky chtělo přiložit polínko.

Ulevilo se mu, když auto našel tam, kde ho nechal, v Emersonově ulici kousek od baru. Byl to tmavozelený Mustang GT 390 Fastback „Bullitt“ z roku 1968, jeho poslední zrenovovaný kousek. Až když k němu došel, napadlo ho podívat se po klíčích, ale zaplaťpánbu byly ještě pořád bezpečně uhnízděné v kapse jeho teplého námořnického kabátu.

Aspoň pár drobných zázraků jako vyšperkování téhle začarované noci.

Méně zázračné už bylo, že ztratil mobil. Usoudil, že mu nejspíš vylétl z kapsy během toho tvrdého přistání na asfaltu, ale dlouho nad tím nehloubal. Měl naléhavější starosti.

Opřel se o auto, nabíral dech a na mysl mu dorážela krutá vzpomínka na bezmocného Bellingera, jak ho smaží elektrickým proudem a bodají injekcí. Musí mu nějak pomoct, ale nenapadalo ho nic rozumného. Poldům to ohlásit nemůže. Dodávka už je dávno v trapu a otázky, které by mu vzhledem k jeho trestnímu rejstříku nevyhnutelně položili, by celou záležitost jen zašmodrchaly. A co víc, hrozilo nebezpečí, že by se tím prozradil tomu rváčskému komandu, které po Bellingerovi vyrukovalo, a nevěřil, že by nad tím nebezpečím převážil jakýkoli případný pozitivní dopad; šance zachránit kamaráda by se leda zhoršila.

I když v koutku duše pochyboval, že vůbec nějakou má.

Když jel domů, doprava hodně prořídla a město se stulilo pod tenkou sněhovou přikrývku. Za chviličku vyjel na autostrádu a odtamtud to bylo jen skok do Quincy a do podkrovní garsonky, ve které nad svou dílnou bydlel. Ujížděl na jih a v duchu si probíral, co se stalo; pokoušel se najít nějaký smysl v tom víru událostí, který ho zničehonic strhl, a promyslet si, jaký další krok bude nejrozumnější.

Bellinger mu zatelefonoval. Požádal ho o schůzku, že prý to nemůže počkat. Pak na něj uhodil se zprávou, že bratra možná zavraždili, anebo že jeho smrt mohla být fingovaná a Dannyho někde zadržují. Jak to přesně říkal? Nutí je k práci proti jejich vůli?

Že by byl Danny naživu…, ale drželi ho někde pod zámkem?

Při tom pomyšlení zaplavila Matta radost i vztek zároveň. Matt a Danny si byli odjakživa blízcí, což nikdy nepřestalo udivovat jejich přátele, protože se od sebe navzájem lišili jako den a noc. Tak například si vůbec nebyli podobní. Matt, který byl o tři roky starší, podědil po otci snědou pleť, tmavé vlasy a statnou postavu, kdežto Danny – o dva odstíny světlejší a dvacet kilo lehčí – se podobal matce. Pronikavé rozdíly se mezi nimi projevovaly…, nu, prostě ve všem. Matt neměl dost trpělivosti na školu a učení, kdežto Danny po studiu neukojitelně prahl. Matt se zapsal na tolik sportů, kolik se mu jich podařilo vecpat do rozvrhu, Danny by nedokázal vstřelit koš, ani kdyby byl sám na prázdném hřišti. V mimoškolním prostředí nebyly kontrasty mezi oběma bratry o nic menší. Matt byl lehkovážný, divoký a zbrklý – jinými slovy dívčí idol. Danny byl daleko introvertnější a dával přednost společnosti počítače, který si sehnal v bazaru a přestavěl doma v ložnici. Navzdory tomu všemu mezi nimi existovalo nezlomné pouto, hluboké vzájemné porozumění, které přečkalo i nejdrsnější posměšky a nejkrutější hecování, kterým je střední škola vystavila.

Jejich přátelství přežilo i Mattovy opakované střety se zákonem.

Jako v tolika podobných případech začaly maličkostmi. Matt si postavil první auto, když mu bylo třináct – přimontoval motor z vysloužilé pračky k bezmotorové závodní káře a brzy ho znalo celé sousedství. Místní strážníci z něj byli u vytržení a ani nejumíněnější pedanti mezi nimi se nedokázali přimět, aby ho o jeho radost a chloubu připravili. Ten vztah se ale během let dramaticky změnil. Jak Matt dospíval, čím dál víc ho deptala propast mezi jeho láskou k autům na jedné straně a neutěšenou vyhlídkou na práci na částečný úvazek – jedinou, jaká se ve Worcesteru a okolí dala sehnat – a hubeným bankovním kontem rodičů na straně druhé. Paličatý a netrpělivý Matt se rozhodl řešit ten nepoměr po svém.

Jeho mladické eskapády, to byl celý on. Nestál o projíždku v kdejaké staré kraksně. Potuloval se v bohatších bostonských čtvrtích a hledal ty nejlepší značky, které měl na svém seznamu. Nikdy žádné ukradené auto nerozbil ani nezaneřádil, nikdy se ho nepokusil prodat. Jakmile si ho vyzkoušel, prostě ho nechal jen tak stát někde na parkovišti. Než ho chytili, stihl pěknou řádku testovacích jízd. Na soudce, před kterým se tehdy poprvé ocitl, to ale žádný dojem neudělalo a vůbec se netvářil pobaveně.

První pobyt za mřížemi měl dalekosáhlé důsledky. Když Matta pustili, brzy si uvědomil, že se jeho život změnil. Pracovní nabídky vyschly. Přátelé se od něj odtahovali. Lidé se na něj dívali jinak. Změnil se i on sám. Maléry ho začaly vyhledávat samy, jako by vytušily, že je ochotný zájemce. Jeho pracovité bohabojné rodiče synova divokost zaskočila. Neměli dost rozumu ani charakterové pevnosti, aby mu poskytli vedení, které potřeboval. Ještě matnější bludičkou v temnotách byl špatně placený a zkorumpovaný probační úředník. A tak přes Dannyho věčné rozhořčené námitky, kam to s bratrem spěje, nechal Matt školy ještě před maturitou a začalo to s ním jít valem s kopce. Několik následujících let strávil pendlováním mezi životem na svobodě a vězením, kam ho přivedly krádeže, škody na cizím majetku a ublížení na zdraví, a s jeho budoucností to vypadalo nahnutě. Dannymu se naproti tomu dařilo, nejdřív na univerzitě a pak ve skvěle placeném zaměstnání v technologické firmě.

Cestou přes řeku Neponset si Matt sklíčeně vzpomněl, že se s Dannym před jeho smrtí moc často nevídal. Pustili ho z kriminálu pár měsíců před tím, než Dannymu nabídl práci Reece, a pak už se prakticky nesešli. Matt měl plné ruce práce s rozjezdem vlastního podnikání – díky půjčce od mladšího brášky, která mu změnila život, jak si zahanbeně připomněl. Vděčí mu za všechno.

Byl to Danny, kdo si ho vzal na paškál a vemluvil mu trochu rozumu do hlavy. Donutil ho k pochopení, že takhle to dál nejde. A přiměl ho vykročit na správnou cestu.

Cesta, kterou mu navrhl, byla prostá: Obrať to, co je příčinou nesnází, v něco pozitivního. Založ si na tom svou existenci. A Matt ho poslechl. Našel v Quincy krachující autoservis a pronajal si ho. S Dannym dali dohromady plán, že bude shánět a opravovat klasické modely. Matt měl slabost pro silná americká auta ze šedesátých a sedmdesátých let, jako byl mustang, ve kterém zrovna jel – sběratelsky cenný model, o kterém s Dannym snili od chvíle, kdy viděli, jak se s ním Steve McQueen katapultoval přes ulice San Franciska. Ten film viděli nejmíň třicetkrát. Matt věděl, že až to auto zrenovuje, bude se s ním těžko loučit, ale při troše štěstí ho prodá za sedmdesát tisíc anebo ještě víc, nejspíš nějakému manažerskému ouřadovi, který si chce pořídit hračku na víkend. V posledních dvou letech, v té opojné době před úvěrovou krizí, si mezi automobilovými nadšenci vybudoval solidní reputaci. Prodal pár aut dokonce i těm, kterým svého času nějaké ukradl, i když o tom samozřejmě neměli tušení. Jeho život se obracel k lepšímu, zatímco Dannyho pohltila černá díra jeho nové práce. Černá díra, která nakonec spolkla i jeho život.

Anebo ne?

Je možné, že je Danny ještě pořád naživu?

Bellinger vznesl přesvědčivý argument. A hned nato ho unesli. To nemůže být náhoda.

Ať Danny žije nebo ne, představa, že jim všem lhali, že někdo znal pravdu o tom, co se mu stalo, a jim ji zatajil – představa, že jim Dannyho vzal někdo, a nebyl to osud, – pálila Matta v krku jako kyselina.

Nenechá to jen tak.

Sjel z autostrády na Willard Street a za kruhovým objezdem zahnul na Copelandovu. Při vzpomínce, jak zpráva o Dannyho smrti zdrtila rodiče, se v něm vztek vzedmul ještě víc. Dost na tom, že se z jejich staršího syna vyklubal kriminálník; ztratit ještě Dannyho – jejich chloubu a radost, zachránce rodinného jména – to bylo víc, než se dalo snést. Matka za několik měsíců zemřela. Přestože lékaři trvali na složité medicínské terminologii, Matt věděl, že jí prostě puklo srdce. Taky věděl, že na tom zčásti nese vinu. Zhouba v jejích cévách začala bujet toho dne, kdy ho poprvé zavřeli, jestli ne dřív. S otcem to nedopadlo o nic líp. Danny sice měl v práci životní pojištění a pojistné plnění pokrylo náklady za otcovo ubytování v domě s pečovatelskou službou a dopřálo mu tu a tam nějaký drobný komfort navíc, ale stal se z něj zlomený člověk. S Mattem na matčině pohřbu skoro nepromluvil a Matt ho od toho chmurného lednového dne nepřijel navštívit. Skoro na den přesně rok poté vystopoval Matta v jeho dílně v Quincy místní šerif, se kterým si v mládí užil svoje, a přinesl mu zprávu o otcově smrti. Prý mrtvice, ale i o tomhle měl Matt svoje pochybnosti.

V hlavě mu rezonovala Bellingerova slova. Někdo zajal Dannyho a souvisí to s čímsi, co se zrovna stalo na nebi nad Antarktidou. Znělo to praštěně a neskutečně, jenže očividně na tom něco bylo. Ti chlapi, s kterými se před chvílí serval, byli skuteční ažaž. Špičkoví profesionálové. Dobře vybavení. Nemilosrdní. A nedělali si hlavu s utajením.

To poslední mu dělalo největší starost.

Jel na východ po Copelandově a čtyřicet let staré čelní reflektory mustangu měly co dělat, aby prosvítily chumáče sněhových vloček připomínající bavlnu. Nikde kolem nejelo žádné další auto, sníh měl dost času, aby se usadil a pokryl silnici před ním tenkou peřinou. Minul Buckley Street a dojel ke křižovatce s uličkou, ve které měl svůj servis. Těsně před tím, než do ní zahnul, podvědomě zaregistroval vyjeté koleje v čerstvém sněhu.

Zanechalo je auto, které odbočilo z Copelandovy. Hlouběji do uličky neviděl. Jeho servis byl asi sto metrů od hlavní třídy a kolem nesvítila žádná pouliční světla, ale otisky pneumatik Mattovi bohatě stačily, aby v něm sepnuly poplašný signál. Mohly mít namířeno jedině k němu, protože v tuhle pozdní hodinu nebylo nikde jinde otevřeno a nikdo další tu nebydlel.

Potíž byla v tom, že nikoho nečekal.

Což nevěstilo pro zbytek téhle začarované noci nic dobrého.

17

AMUNDSENOVO MOŘE, ANTARKTIDA

„Musíte sem přijet. Je tu něco, co musíte vidět.“

Volající nebyl anglický rodilý mluvčí a Gracie si jeho přízvuk nedokázala zařadit. A třebaže mluvil pomalu a důrazně, z jeho slov přímo křičela naléhavost, i když satelitní spojení hovor nepříjemně zkreslovalo.

„Zaražte na minutku,“ požádala ho. „Kdo vlastně jste a jak jste se dostal k tomuhle číslu?“

„Jmenuji se Amín. Bratr Amín, chcete-li.“

„A voláte z Egypta?“

„Ano. Z Deir al-Surjan – Kláštera Syřanů – ve Vádí Natrun.“

Na jejím vnitřním radaru už prve poskočila ručička směrem k výstraze pozor, cvok! a teď se vychýlila ještě víc.

„Jak jste se dostal k tomuhle číslu?“ zeptala se znova, už lehce podrážděně.

„Zavolal jsem do vaší centrály v Káhiře.“

„A oni vám ho dali?“

Nijak se nesnažila zakrýt rozmrzelost, ale muže to neodradilo. Jen stručně oznámil: „Řekl jsem jim, že volám jménem otce Jeroma.“

Chvilku si to jméno unaveně přebírala v hlavě, než se jí rozbřesklo. „Cože, toho otce Jeroma?“

„Ano,“ ujistil ji. „Přesně toho.“

Ručička ucouvla. „Voláte jeho jménem z Egypta? Je tam?“

Napadlo ji, že o tom světoznámém humanistovi už dlouho nic nečetla. Bylo to s podivem, protože sice o publicitu nijak zvlášť nestál, ale psalo se o něm často. I kvůli obrovské organizaci, kterou založil a stále ještě řídil, aspoň pokud věděla.

„Ano, je tady. Už je tu skoro celý rok.“

„No dobře. Takže když mě teď máte na lince, kvůli čemu voláte?“

„Musíte sem přijet. Navštívit otce Jeroma.“

To ji překvapilo. „Proč?“

„Viděli jsme vaše vysílání. To vy jste viděla to znamení. Zprostředkovala jste ho světu.“

„Znamení?“

Dalton a Finch ji zvědavě pozorovali. Pokrčením ramen jim naznačila, že netuší, kam hovor spěje.

„Z nějakého důvodu,“ pokračoval bratr Amín, „božského či jiného, jste byla u toho. Je to váš příběh. Samozřejmě znám vaši práci. Lidé na vás dají. Máte solidní pověst. Proto tohle říkám právě vám a jedině vám.“

„Ještě jste mi nic neřekl.“

Bratr Amín se odmlčel a potom prohlásil: „Ten symbol, který se vám zjevil tam nad ledem… Je i tady.“

Rozezněl se v ní úplně jiný alarm a pulz se jí rozbušil závratnou rychlostí. „Cože, vy ho tam máte taky? Na nebi?“ Dalton a Finch viditelně zbystřili.

„Ne, na nebi ne.“

„Tak kde?“

„Musíte sem přijet. Podívat se sama.“

Graciin vnitřní radar znovu zareagoval. „Potřebuju něco víc než jen tohle.“

„Těžko se to vysvětluje.“

„Pokuste se.“

Zdálo se, že bratr Amín namáhavě hledá správná slova. „Otec Jerome není přímo tady v klášteře. Byl tu. Přišel k nám před několika měsíci. Byl… ve špatném stavu. A po několika týdnech… odešel na horu. Je tam totiž jeskyně, víte? Jeskyně, která skýtá základní potřeby k životu, postel a střechu nad hlavou, kamna, na kterých se dá vařit. Lidé Boží tam přicházejí, když hledají samotu a nechtějí být rušeni. Někdy tam zůstanou pár dní. Někdy pár týdnů. Nebo dokonce měsíců.“

„A otec Jerome je tam?“

„Ano.“

Gracie nevěděla, jak si to přebrat. „Jak to souvisí se mnou?“

Muž zaváhal. Zdálo se, že je z toho, co se chystá říci, poněkud nesvůj. „Stal se z něj jiný člověk, slečno Loganová. Děje se s ním něco…, čemu tak docela nerozumíme. Od té doby, co je tam nahoře v jeskyni, v jednom kuse píše. Popisuje svými myšlenkami jeden sešit za druhým. A na některých těch stránkách je kresba. Pořád ta samá. Pomaloval tou kresbou všechny stěny v jeskyni.“

Gracii přejel mráz po zádech.

„Je to to znamení, slečno Loganová. Znamení, které jste viděla nad ledem.“

Gracie se pokoušela vstřebat, co právě slyšela. Z chaosu v její mysli se vyloupl logický dotaz. „Nechci vás urazit, bratře, ale…“

„Vím, co máte na jazyku, slečno Loganová,“ přerušil ji. „Máte plné právo stavět se k tomu skepticky. Nic jiného bych od člověka vašeho intelektu ani nečekal. Ale musíte mě vyslechnout. Nahoře v jeskyni není televize. Žádnou nemáme dokonce ani tady v klášteře – ani rádio, když už jsme u toho. Otec Jerome váš přenos neviděl.“

Graciin bláznoměr se pořád ne a ne rozhodnout, kterého směru se má přidržet. „Ještě pořád nevím, jestli mám jen kvůli vašemu slovu hupsnout do letadla.“

„Vy mi nerozumíte.“ Na hlase bratra Amína bylo znát, že úporně potlačuje naléhavost, kterou zjevně pociťoval. „Nezačal s tím teprve teď.“

V žaludku ji zamrazilo znepokojivou předtuchou. „Cože? A kdy začal to znamení malovat?“

Odpověď ji zasáhla jako rána oštěpem.

„Před sedmi měsíci. Maluje to znamení zas a znova už sedm měsíců.“

18

QUINCY, MASSACHUSETTS

V Mattovi převážily instinkty. Stačil včas zabrzdit a zajel na parkoviště u občerstvení 7-Eleven těsně u vjezdu do uličky.

Bistro fungovalo nonstop, takže mělo otevřeno, i když před ním neparkovala žádná další auta. Matt zhasl světla, ale motor mustanga nechal běžet a chvíli jen tak seděl a zvažoval situaci, zatímco nad ním střídavě blikaly červené a zelené vánoční neony.

Už jsou tady. Čekají na něj. Určitě je to tak.

Jak to?

Brzy se v duchu propracoval zpátky k Bellingerovu únosu. Museli Bellingera sledovat. Možná mu dokonce odposlouchávali hovory. A jestli ano, věděli, že Mattovi volal. A pokud to nějak souvisí s Dannym, vědí o Mattovi úplně všechno.

A očividně pro ně představuje problém.

Paráda.

Rychle se rozhlédl kolem sebe, ale nevšiml si ničeho neobvyklého. Nejspíš na něj čekají u dílny. Představil si sám sebe na jejich místě a v duchu jasně viděl perfektní místo, kde by mohli zaparkovat mimo dohled a zaskočit ho, až se bude vracet. Parchanti. Jak to, že zareagovali tak rychle? Uteklo teprve… kolik? Necelá hodina od chvíle, kdy vyskočil z dodávky?

O zdroje tedy nouzi nemají.

Tím hůř pro něj.

Vypnul motor, ohrnul si límec kabátu a vystoupil z auta. Kradmo sledoval, jestli někde nezahlédne pohyb. Rychle došel těch pár kroků ke krámu, otřepal se pod přístřeškem a využil té chvilky, aby se znovu rozhlédl.

Nic.

Jen ten osamělý pár vyjetých kolejí mířících za bistrem do uličky a ztrácejících se ve tmě se mu posmíval.

Vešel dovnitř a nade dveřmi cinkl dvoutónový elektrický zvonek, který na něj upozornil Sandžaje, sympatického majitele obchodu. Zrovna ládoval do opékače párky v rohlíku.

„Ahoj, Matte,“ usmál se a vzápětí se zatvářil překvapeně, když uviděl na Mattových vlasech sněhový poprašek. „Venku je ale psí počasí, co?“ poznamenal. Ještě než to dořekl, naskočily mu na čele starostlivé vrásky; všiml si, jak zbitě a uváleně Matt vypadá.

Matt roztržitě přikývl, protože ještě pořád dumal nad svojí situací a ujišťoval se, že nablízku není nikdo další. „To teda jo,“ odpověděl konečně a pak se zamračil. „Sandžaji, potřeboval bych odtud odejít zadem.“

Sandžaj na něj chvilku zíral. „Dobře. Jak chceš, Matte.“ Seznámili se hned poté, co si Matt autodílnu opodál v uličce pronajal. Matt byl dobrý zákazník a spolehlivý soused a Sandžaj už ho znal dost dobře na to, aby věděl, že by po něm nic takového nechtěl, kdyby to nebylo důležité.

Zavedl ho dozadu a odemkl dveře.

Matt se ve dveřích zastavil. „Ještě nezamykej, prosím tě. Hned se vrátím.“

Sandžaj váhavě přikývl. „Tak jo.“ Odvrátil pohled, pak se na Matta znovu podíval a zeptal se: „Víš jistě, že ti nic není?“

„Ujde to,“ pokrčil Matt rameny a vyklouzl ze dveří.

Nikde poblíž nebyla žádná auta. Vyrazil kolem Sandžajova vozu a popelnic směrem od hlavní třídy a snažil se držet co nejvíc při zdi zadního dvorku. Světla z obchodu se brzy vytratila a Matt se ocitl v úplné tmě. Cestu mu ukazoval jen rozptýlený měsíční svit. Uhnul ke skupince stromů a za ní k nízkému, osaměle stojícímu cihlovému domku, ve kterém sídlila malá právnická firma. Jak čekal, bylo tam zhasnuto a venku nestál žádný vůz. Levá noha a bok ho při každém kroku bolely jako čert. Tiše se plížil podél zadní stěny budovy až na konec.

Opatrně se odvážil vykouknout za roh. Odhadl je správně. Na jednom z vyhrazených parkovacích míst na opačném boku budovy, nějakých dvacet metrů od vchodu do jeho dílny, se krčil tmavý Chrysler 300C. Matně rozeznal obrysy dvou postav uvnitř.

Čekají na něj. Buď tak, anebo na schůzku se svým právníkem dorazili o osm hodin dřív, a tolik se na návštěvy u právníka nikdo netěší.

Matt couvl zpátky do úkrytu a rychle si v duchu probral možnosti. První popud mu velel vyrukovat po nich, zmlátit je na hromadu a vytlouct z nich pravdu. Před několika lety by nejspíš právě tohle udělal a nenamáhal by se s přemýšlením, jaké má šance. Jenže v tuhle chvíli to s jeho šancemi vypadalo neslavně, a i když měl sto chutí pustit se do nich, neochotně si musel připustit, že to není dobrý nápad. Všechno ho bolelo a levá noha ho sotva nesla. Neměl na ně a věděl to.

Ve slabé chvilce mu blesklo hlavou, že zavolá policajty, ale hned tu myšlenku zahnal. Nedůvěřoval jim. Nikdy jim nevěřil a nikdy nebude. Krom toho se u policistů mohl spolehnout, že kdykoli bude stát slovo proti slovu, bude to on, kdo prohraje. A uvědomoval si, že ti chlapi v chrysleru zřejmě za sebou mají výkonnou organizaci, což znamená i dobré konexe. On má jedině trestní rejstřík, na který by se spotřeboval celý toner v tiskárně.

V hlavě se mu vylíhl další nápad, slibnější. Rychle si ho prošel krok za krokem, prozkoumal jeho slabiny a usoudil, že je to nejlepší možnost. Po pravdě řečeno nejlepší možnost z jedné jediné. Naposled hodil očkem po chrysleru, ujistil sám sebe, že se nechystají odjet, a vrátil se do bistra.

Prošel kolem Sandžaje, který po něm ustaraně vrhl tázavý pohled. Matt v chůzi odbyl jeho obavy lehkým, i když nijak zvlášť přesvědčivým gestem.

„Potřebuju lepicí pásku,“ prohlásil. „Nějakou pevnou, co dobře drží, třeba na balíky. Něco takového.“

Sandžaj se zamyslel a přikývl. „Nějakou ti seženu,“ prohlásil, ale to už Matt mizel v předních dveřích.

Rychlým pohledem se ujistil, že v dohledu není žádné viditelné nebezpečí. Došel k mustangu, otevřel kufr a zkušeným hmatem odtáhl polstrování na boční straně. Sáhl za něj a nahmatal malý výklenek, který hledal. Ležela v něm drobná černá krabička, stěží větší než balíček cigaret. Matt ji vyndal a strčil si ji do vnitřní náprsní kapsy. Pak vytáhl z náhradní pneumatiky klíč na kola, zabouchl kufr a vrátil se do obchodu.

Sandžaj už na něj čekal. V ruce držel kotouč pěticentimetrové lepicí pásky. Matt ani nezpomalil, popadl ji, zamumlal „bezva“ a vyšel zadem ven.

Znova se přikradl k cihlové budově a vyhlédl za roh. Chrysler byl pořád tam co prve. Matt zkontroloval pohledem bitevní linii, couvl zpátky a odplížil se do keřů a stromoví za parkovištěm. Opatrně, aby se neocitl ve zpětných zrcátkách, se přesunul zhruba patnáct metrů za chrysler. Tam si přidřepl a zbytek cesty urazil po čtyřech.

Při plížení se musel opírat o lokty, které ho šeredně bolely po skoku z dodávky, ale bez ohledu na bolest lezl dál, dokud se nedostal těsně za chrysler. Zastavil se, aby nabral dech, a čekal na reakci. Žádná nepřišla. Spokojen, že ho nezahlédli, se překulil na záda a vsoukal se pod auto. Rychle vyhledal vzpěru, která se mu bude hodit. Sáhl do kapsy, vyndal sledovací zařízení a přilepil ho k ní.

Už to měl skoro hotovo, když vtom ucítil, že se v autě přesunula váha, a vzápětí klaply otevírané dveře. Otočil hlavu ke straně spolujezdce a strnul; napřed se objevila jedna bota slabě ozářená světlem z kabiny, pak druhá a došláply na zem. Zavrzaly ve sněhu a světlo zmizelo; muž tiše přivřel dvířka, ale nezabouchl je.

Mattovi došlo, v čem je problém, a zachvátila ho panika. Pomaličku vytočil hlavu do strany, aby dohlédl za auto, a uviděl cestičku, kterou za sebou nechal ve sněhu. Vedla přímo k vozu – černý proužek ve fosforeskujícím třpytivém sněhu.

Napjatě sledoval, jak muž o několik kroků popochází. Mířil dozadu. Matt z něj nespouštěl oči, připravoval se na okamžik, kdy ten chlap zahlédne tmavou brázdu, a přemítal, co dělat. Se srdcem až v krku pozoroval, jak mužovy nohy míjejí zadní kolo a přecházejí na roh auta – a tam se zastavily. Mattovi hrály všechny nervy v těle napětím. Hrábl pod kabát a sevřel rukojeť klíče na kola. Už už se chystal vykopnout a podrazit tomu chlapovi nohy, ale ten se zrovna obrátil čelem ke zdi. Matt ho uslyšel rozepínat zip a jeho tělo přepnulo z pohotovostního režimu do normálu, protože mu došlo, že se jde jenom vymočit.

Počkal, až skončí, a pak ho bez hnutí sledoval, jak leze zpátky do vozu. Ubezpečil se, že sledovací zařízení dobře drží, vyplížil se zpod auta a vrátil se toutéž cestou, kterou přišel, jen s maličkým zdržením, aby si vtiskl do paměti poznávací značku.

Našel Sandžaje stát u pokladny; samou starostí asi nebyl s to něco pořádného dělat.

Matt mu vyjádřil svou vděčnost rázným pokývnutím, sáhl po tužce a naškrábal si na reklamní leták poznávací značku chrysleru. Strčil si leták do kapsy a obrátil se k Sandžajovi. „Udělej pro mě něco. Kdyby se někdo ptal, od oběda jsi mě vůbec neviděl, jo?“

Sandžaj přikývl. „Nepovíš mi, co se děje?“

Mattovu tvář zastřel mrak, jak se v něm svářily protichůdné instinkty. „Radši se do toho nepleť. Bude to pro tebe bezpečnější.“

Sandžaj to prohlášení zasmušile přijal. „Dávej na sebe pozor, jo?“ řekl zdráhavě po malém zaváhání, jako by si nebyl jistý, kolik toho má říkat a jestli se do toho plést.

Matt se pousmál. „To mám v úmyslu.“ Pak si na něco vzpomněl, popošel k ledničce a vytáhl plechovku koly. Ukázal ji Sandžajovi a zeptal se: „Jsem ještě pořád s účtem v plusu?“

Sandžajovi se očividně trochu ulevilo. „No jasně.“

Než to dořekl, byl Matt pryč.

19

AMUNDSENOVO MOŘE, ANTARKTIDA

„Tak jak zní verdikt? Věříme tomu chlapovi?“

Gracie si opřela čelo o studené sklo okna v konferenční místnosti. Venkovní světlo se téměř nezměnilo, nebe bylo nasáklé pořád toutéž sinavě bledou šedí, což jí na náladě nijak nepřidávalo. Potřebovala si odpočinout, chvíli vysadit a dát mozku šanci znova nastartovat, i kdyby jen na hodinku, dvě. Muselo už být hodně po půlnoci a setrvalé denní světlo antarktického léta jí úplně rozhodilo vnitřní hodiny, jenomže zbývalo příliš mnoho otázek, na které bylo potřeba najít odpověď.

„Gracie, no tak,“ naléhal Dalton. „Mluvil o otci Jeromovi.“

„Fakt?“

„Nedělej si srandu. Ten člověk je žijící svatý. Ten by v žádném podvodu nejel. To by bylo jako…, já nevím…, jako tvrdit, že je dalajlama lhář.“

Bráno doslova, otec Jerome nebyl žijící svatý. Nic takového neexistuje, protože prohlásit někoho za svatého lze až po smrti, přinejmenším ve Vatikánu. Ale byl žhavým kandidátem na blahoslavení, ne-li kanonizaci někdy v budoucnu.

Označení za svatého se k němu víc než hodilo.

Narodil se roku 1949 jako Alvaro Suarez, syn prostých rolníků na úpatí kantábrijských hor na severu Španělska. V dětství se s ním život nemazlil. Otec mu zemřel, když mu bylo pět, a matce zůstal na krku nezáviděníhodný úkol uživit šest dětí v zemi, kterou stále ještě drtila Frankova železná pěst a ledva se vzpamatovávala z války. Malého Alvara, nejmladšího ze sourozenců, vychovali jako katolíka. Projevoval mimořádnou houževnatost a charakter, zvlášť během kruté zimy, kdy jeho matku a dvě sestry málem připravila o život virová epidemie. Byl přesvědčen, že za vnitřní sílu, díky níž dokázal navzdory nepřízni osudu vytrvat a pomoci matce a sestrám přežít, vděčí své víře, a záchrana nejbližších jen upevnila jeho pouto k církvi. V mládí ho to táhlo k příběhům misionářů, nesobeckých lidí vykonávajících dílo Boží v méně šťastných končinách planety, a už jako výrostek věděl, že zasvětí svůj život církvi. Protože sám jen o vlásek unikl osudu sirotka, rozhodl se, že se zaměří na pomoc osiřelým a opuštěným dětem. V sedmnácti opustil domov a vydal se na cesty. Vstoupil do semináře v Andalusii, pak se přeplavil do Afriky a brzy tam založil první z mnoha misií. Během té doby složil první řeholní sliby a několik málo měsíců před svými dvaadvacátými narozeninami přijal jméno Jerome – po Jeromu Emilianim, italském knězi ze šestnáctého století, který je patronem sirotků. Jeromovy moderní útulky a sirotčince byly nyní roztroušeny po celé zeměkouli. Armády jeho dobrovolníků měnily k lepšímu životy tisíců dětí v nejchudších koutech světa. Jak se ukázalo, zastínil svou charitativní prací dokonce i historickou osobnost, kterou se inspiroval.

Ale dost faktografie. Ten muž byl skutečně žijícím svatým a Daltonovu poznámku nešlo jen tak pominout. Tedy za předpokladu, že se to, co ten mnich Gracii vykládal, opravdu týkalo otce Jeroma.

„Máš pravdu, jenže já nemluvila po telefonu s otcem Jeromem. Vždyť ani nevíme, jestli ten člověk skutečně volal z Egypta, natož z toho kláštera,“ namítla.

„Ale víme, že tam otec Jerome doopravdy je,“ zdůraznil Finch.

Informace, které si po tom telefonátu sehnali, potvrzovaly, že otec Jerome je skutečně v Egyptě. Při práci v jedné ze svých tamních misií, blízko hranic se Súdánem, asi před rokem onemocněl. Když se uzdravil, stáhl se z aktivní misijní služby – už mu moc nechybělo do šedesátky – a oznámil jen tolik, že potřebuje trochu času pro sebe, „aby se přiblížil Bohu“, jak to formuloval. Poté úplně zmizel z očí veřejnosti. Podstatné bylo, že podle několika telegrafických zpráv odcestoval na sever a vyhledal azyl v některém klášteře ve Vádí Natrun.

„Jak by mohl nakreslit to, co jsme viděli? Jak bys to nakreslil ty?“ bránila se Gracie.

„Musíme si obstarat kopii toho dokumentu,“ navrhl Dalton.

Než bratr Amín ukončil hovor s Gracií, nabídl jim lákavý důkaz. Klášter prý před několika měsíci navštívil britský filmový štáb pracující pro BBC. Strávili tam řadu dní natáčením několikadílného dokumentu, který porovnával dogmatický přístup k víře v západních církvích s mystičtějším přístupem na východě. Než je otec Jerome odmítl, podařilo se jim nahlédnout do jeskyně a pořídit pár záběrů. Bratr Amín Gracii ujistil, že na nich jsou i knězovy kresby na stropě a na stěnách.

Gracie by ten důkaz hrozně chtěla vidět. Problém ale byl, jak se k němu dostat, aniž by těm filmařům svitlo, jaký trhák mají v rukou. Zatím jim to zřejmě nedošlo a Gracie ani za nic nechtěla přijít o vůdčí postavení v téhle story – ve story, v níž prozatím měla exkluzivitu.

Zabořila se do gauče a s povzdechem zvažovala Daltonův návrh. „Ne,“ rozhodla se. „Ještě ne. Nemůžeme to riskovat.“

Podívala se na Finche a ten přikývl. Po chvilce dodal: „Tak co chceš dělat?“

Gracie cítila, jak ovzduší přímo jiskří očekáváním. Varovné instinkty ji táhly opačným směrem, ale v hloubi duše věděla, že se rozhodla už ve chvíli, kdy pokládala telefon.

Samotnou ji překvapilo, s jakým přesvědčením prohlásila: „Musíme tam jet.“ Těkala pohledem od Finche k Daltonovi a zase zpátky a hledala u nich podporu.

„Chci mu věřit,“ vysvětlovala. „Podívejte, celá ta věc nedává smysl, já vím. Ale co když je to fakt? Umíte si to představit? Jestli mluvil pravdu… Ježíšikriste.“ Vyskočila na nohy a začala přecházet sem a tam a bouřlivě gestikulovala, jako by ji to rozhodnutí vnitřně osvobodilo a uvolnilo příval nakažlivé energie. „Nevím, jak se to stalo, a nevím, co se tu doopravdy děje, ale ať se vám to líbí nebo ne, jsme součástí toho všeho, ocitli jsme se až po uši v něčem… naprosto mimořádném. A ta událost se teď už neodehrává tady. Pokračuje v Egyptě. V tom klášteře. A já tam musím jet.“ Oči jí hořely. „Copak můžeme dělat něco jiného? Nemůžeme zůstat trčet na téhle lodi navždycky. A rozhodně se nemůžeme jen tak vrátit domů, určitě ne do té doby, dokud se tahle záležitost nějak nevysvětlí.“ Chvilku se na ně mlčky dívala a čekala na jejich reakci a pak zopakovala: „Ta story pokračuje v Egyptě.“

Finch se zamyšleně podíval na Daltona, pak se otočil zpátky k ní a po chvilce nejistoty tak těhotné očekáváním, že to vypadalo nejmíň na trojčata, se usmál.

„Jedem. I když zklamu děcka. Už zas.“ Finch měl dvě děti pod deset let, kluka a holčičku. Přestože se s manželkou rozvedli, zůstali kamarádi a plánovali strávit Štědrý den spolu.

Gracie se zatvářila kajícně a rozpačitě. Chápala, že to pro něj bude těžké. Sama podobné starosti neměla. Byla svobodná a s nikým nechodila. A na sváteční oslavy konce roku si nijak nepotrpěla. Jako dítě je nesnášela, zvlášť po matčině smrti. Venku zima, krátké dny, další rok v trapu, konec života zas o něco blíž – všechno jí to připadalo skličující a smutné. Podívala se po Daltonovi. Přikývl. Tvářil se zadumaně, ale souhlasně. Taky uvízl drápkem.

Rozzářila se. „Bezva!“

„Jdu si promluvit s kapitánem,“ řekl Finch. „Uvidíme, jak rychle nám sežene vrtulník. Vy začněte balit.“

Produkční menšího formátu by se dohadoval do úmoru a kryl by si záda tím, že si opatří souhlas ředitele zpravodajství. Jenže Finch byl pevný jako skála a Gracie mu byla v tuhle chvíli neskonale vděčná, že se přidal na její stranu. Podíval se na ni, jako by jí četl myšlenky, rázně přikývl na souhlas a odešel.

Znovu přešla k oknu a vyhlédla ven. Šelf se dál rozpadal, ale po znamení nezůstalo ani památky. V duchu ho zase viděla a prožívala úlek i posvátnou úctu, kterou vzbudilo v ní i ve všech ostatních na lodi. Do duše se jí vplížil stín pochybností.

Ještě pořád zády k Daltonovi se zeptala: „Co myslíš, děláme dobře?“

Popošel blíž. Ohlédla se po něm a blesklo jí hlavou, že ho málokdy viděla tak vážného.

„Jde o otce Jeroma,“ odpověděl bez sebemenší stopy nejistoty v hlase. „Když nebudeš věřit jemu…, tak komu?“

20

BOSTON, MASSACHUSETTS

Matt ujížděl v mustangu po autostrádě na sever, směrem k městu. V duchu přepnul na autopilota, nemířil na žádné konkrétní místo, prostě se jen chtěl dostat co nejdál od těch chlapů v chrysleru.

Cítil se úplně vyřízený. V hlavě měl zmatek a marně se pokoušel vyznat v tom, co se schumelilo po Bellingerově telefonátu. Jakmile pominul příval adrenalinu z napíchnutí sledovacího zařízení na chrysler, začalo mu tělo vypovídat službu. Potřeboval si oddechnout a všechno si promyslet, ale nenapadalo ho žádné místo, kam by se mohl zašít, a žádný člověk, ke kterému by se mohl uchýlit. Neměl po ruce žádnou kurážnou a vynalézavou milenku, žádného ochotného kamaráda, žádnou protivnou, ale ještě pořád zamilovanou exmanželku.

Byl sám.

Jel nějakou dobu po autostrádě, pak uhnul na výjezdu k Jižnímu nádraží a skončil u jídelny z padesátých let na rohu Kneelandovy, jediné hospody ve městě, o které bezpečně věděl, že bude mít takhle pozdě v noci otevřeno.

Vypadal příšerně, a když vešel dovnitř, sklidil hezkou řádku znechucených pohledů, což nebylo zrovna ideální. Budit pozornost bylo to poslední, co momentálně potřeboval. Odklidil se na toalety a dal se aspoň trochu do pořádku. Pak si zabral stoličku v nejzastrčenějším koutě baru. Poručil si kávu a rozhodl se, že si k ní dá cheeseburger, protože neměl tušení, kdy se zase bude moci v klidu najíst. Doufal, že káva a proteinová vzpruha mu pomohou vydržet do rána.

I když ho celé tělo bolelo po tom pádu, jídlo a káva mu vyčistily hlavu. Objednal si u servírky ještě jednou totéž a uvažoval, co dál. Nedělal si naděje, že by dokázal Bellingerovi nějak pomoci. Zdálo se mu nad slunce jasnější, že úderné komando, které na ně zaútočilo, má něco společného s tím, co se stalo Dannymu, a že s nimi jen tak nelaškovalo. Stál proti profesionálům se spolehlivým zázemím, kteří si ani v nejmenším neberou servítky, a neměl moc možností, zvlášť když nevěděl skoro nic kromě záhadných Bellingerových výroků – a jeho náznaků, že Danny možná ještě žije. Jestli má sehnat někoho, kdo by mu pomohl – média, nebo dokonce policajty, momentálně si nebyl jistý –, potřebuje se dozvědět víc. Napadaly ho dvě nitky, za které zatahat. Jednou bylo to sledovací zařízení, tracker. Tou druhou Bellinger. Přesněji řečeno to, co Bellinger věděl a kvůli čemu si je vzali na mušku. Srdce se mu sevřelo při vzpomínce na toho neškodného vědce a bratrova kamaráda a na bryndu, ve které vězí; bezmocně zuřil, že s tím nic nenadělá.

Přinejmenším zatím ne.

Potřeboval zjistit polohu trackeru a taky se chtěl podívat, jestli něco neobjeví u Bellingera doma. Obě ty pátrací linie vyžadovaly připojení k internetu.

Tou dobou už bylo hodně po půlnoci, takže se mu nabízela jedině hotelová byznys centra. Servírka mu ukázala, kudy se dostane k nedalekému hotelu Best Western, pak vzal útokem bankomat o tři vchody dál a za čtvrt hodiny už zahýbal na hotelové parkoviště.

Byznys centrum přilepené k liduprázdné lobby mělo otevřeno celou noc, jenže bylo vyhrazeno hotelovým hostům. Jelikož o domově si prozatím mohl nechat leda zdát, představa bezpečného noclehu a horké sprchy měla něco do sebe. A tak uvedl recepční falešné jméno, vzal si jednolůžkový pokoj a zaplatil za něj v hotovosti. Brzy se uvelebil u počítače a vysokorychlostní připojení začalo zasypávat obrazovku informacemi.

Nalogoval se na stránku trackeru a zjistil jeho polohu. Jakožto bývalý zloděj aut si sledovacích zařízení považoval víc než kdokoli jiný, zvlášť u vyhledávaných, vysoce ceněných klasických vozů, jako byl jeho mustang Bullitt. A momentálně byl zatraceně rád, že jedno takové vlastní. Podle smlouvy byl tracker nastaven tak, že když se auto, ke kterému byl připevněn, pohybovalo, vysílal signál o své poloze každých třicet vteřin. Když stálo, přepnul se do klidového režimu a ohlásil se každých dvanáct hodin. Pokud vůz netrávil příliš mnoho času na cestách, vydržela baterie normálně asi tři týdny. Jenže Matt sakra dobře věděl, že ta jeho má zrovna namále a dochází jí šťáva. Nejspíš vydrží sotva pár dní a pak vyplivne.

Auto se nepohnulo. To bylo dobře i špatně. Jestli jsou ti grázlové pořád u jeho dílny, znamená to, že je nemá v patách, jenže zároveň to taky znamená, že se jen tak nevzdávají. Přešel na internetový adresář a vyhledal si Bellingerovu domácí adresu. Nedalo mu to moc práce. Z toho, kolik informací se dá o kdekom najít na internetu, jde strach, ale Bellinger se očividně s ochranou svého soukromí dvakrát netrápil. Bydlel na Inman Square, v přepychové módní čtvrti v sousedním Cambridgi, kam už Matt párkrát zabrousil. Ve stejných končinách bydlel do svého zmizení i Danny; Mattovi tahle formulace zněla líp než slova „do smrti“, která by použil ještě včera. Teď v noci tam bude za chvilku. Ale nesmí tu chvilku odkládat.

Poznamenal si adresu a chtěl se odhlásit, když vtom ho napadlo ještě něco. Zadal do Googlu „Antarktida“, „nebe“ a „zprávy“ a nechal algoritmy za miliardu dolarů, ať odvedou svou práci. Ani se moc nezapotily. Obratem mu naservírovaly přes milión odkazů. Na první stránce dominovaly mediální články o borcení obřího ledového šelfu. Matt klikl na první odkaz, který patřil kanálu Sky News, a přečetl si ho.

Vůbec nic mu to neřeklo.

Opřel se a zamyslel se; nešlo mu do hlavy, jak by tohle mohlo souviset s Dannym a vyvolat nenávistnou reakci, jejíž obětí se stal Bellinger. Znovu si článek přečetl a nijak z toho nezmoudřel. Zrovna se chystal vstát, když mu padl zrak na odkaz dole. Zmiňoval „nevysvětlitelný úkaz“ nad ledovým kontinentem. Klikl na něj a dostal se na související článek, u kterého byl videoklip ve stylu YouTube.

Tohle byl lepší úlovek.

Když se podíval na video pořízené reportéry a na zjevení nad ledem, zamrazilo ho v zátylku. Prostudoval si zprávu a klip podruhé a zmocňoval se ho čím dál hlubší neklid. Podnikl další průzkum, zadal nové vyhledávání a internet vychrlil gejzír odkazů vztahujících se k tomu nevysvětlitelnému úkazu. Jak je pročítal, pomalu mu docházel dosah toho, co rozebíraly, a z toho tísnivého pochopení se mu sevřel žaludek.

Tohle není žádná maličkost.

Jestli se do toho Danny nějak zapletl – proti svojí vůli, jak naznačoval Bellinger, i když si Matt neuměl představit, jak by se do toho mohl zaplést –, pak je v sázce daleko víc, než si představoval.

Pár minut nato se už jeho mustang řítil přes Longfellowův most a zahnul na Broadway; osamělé auto klouzající panoramatem vylidněného města. V klidu a tichu kolem se tajila strohá krása, ale Matt ji nevnímal. Hlavou mu vířily divoké teorie a s nimi se dostavil čím dál nepříjemnější pocit – pocit, že se kolem něj uzavírá kruh zla.

Snažil se nevypadnout ze soustředění. Dojel ke křižovatce s Fayette Street a dvoupatrovému viktoriánskému domu, který odpovídal Bellingerově adrese. Pro jistotu udělal okruh kolem několika bloků, vrátil se ve vlastních stopách a znovu projel kolem domu, aby si ho prohlédl. Už přestalo sněžit a okolí se choulilo pod několikacentimetrovou zmrzlou pokrývkou. V jednom arkýřovém okně v přízemí poblikávala světla osamělého vánočního stromku, ale jinak budova tonula ve tmě a stejně mátožná se zdála i ulice. Matt si všiml, že sníh před domem je neporušený.

Zastavil v úzké uličce, která oddělovala dům od sousedního, o trochu většího, a vypnul hrčivý motor V8, který zdaleka nepatřil k nejtišším. Chvilku počkal, aby se ještě jednou ujistil, že kolem nikdo není. Všude vládl až nepřirozený klid, bylo zima a mrtvo, jen měsíc jasně zářil, když ho teď neclonil závoj sněhu. Matt se prohrabal palubní přihrádkou a našel, co hledal – svůj osvědčený multifunkční nářaďový nůž Leatherman a klubko pevně stočeného drátu. Strčil si je do kapsy, vystoupil z auta, vyhrnul si límec a rychle došel k přednímu vchodu.

Podle jmenovek na zvoncích žili v domě tři nájemníci, což odpovídalo počtu poschodí – v každém patře jeden byt. Bellingerovo jméno bylo až nahoře. Matt z toho usoudil, že bydlí v podkroví. Se zámkem na společném vchodu si poradil snadno. Byl to běžně používaný typ, který se dal snadno otevřít i bez Mattova oblíbeného nástroje, spínátka na papír. Zdolat zámky na dveřích Bellingerova bytu nahoře ve druhém patře nebylo o nic těžší. Matt měl za ta léta praxe víc než bohatě.

Vklouzl dovnitř a tiše za sebou zavřel dveře; nerozsvěcel, jeho oči si na tmu rychle zvykly. Popošel hlouběji do bytu a litoval, že nemá baterku. Z malé předsíňky se vcházelo do dvou spojených místností, obývacího pokoje a jídelny, které odděloval jen oboustranný plynový krb. Krbovou římsu lemoval asi tucet pohlednic. Prostoru s arkýřovými okny zalévalo měsíční světlo a jeho křehká stříbřitá záře vedla Matta dál. Pomalu postupoval, všechny smysly zbystřené na maximum. V koutě daleko od okna zahlédl u mohutné kožené pohovky stojací halogenovou lampu s regulací svítivosti. Usoudil, že na ni zvenku nebude vidět, a riskl to; stáhl ji hodně dolů. Zabzučelo to a lampa zalila pokoj slabým nažloutlým světlem.

Místnost byla dokonale uspořádaná a uklizená. U zdi proti oknům stál elegantní pracovní stůl ze skla a chromu. Matt k němu došel. Na úhledných hromádkách na něm ležely noviny, knihy, časopisy, tištěné dokumenty a neotevřená pošta. Prozrazoval výkonného profesionála a zároveň zvídavou mysl. Zahlédl krabičku s Bellingerovými vizitkami, jednu si vzal a vsunul si ji do kapsy. Vtom postřehl, že na stole něco nápadně schází. Počítač. Zůstal tu jen velký plochý monitor, osiřelá stanice pro laptop a bezdrátová myš. Laptop nikde.

Že by tu už byli?

Matt ztuhl a znovu se rozhlédl po místnosti; nastražil uši, jestli nezaslechne nějaký šramot. Dostat se dovnitř by jim nedalo žádnou práci. Měli Bellingera, což znamenalo, že mají i klíče. Zamyslel se nad tím. Jestli tu byli, nejspíš už jsou dávno pryč. Utekly nejmíň tři hodiny od chvíle, kdy dal jejich dodávce sbohem.

Přesto se chtěl ujistit.

Po špičkách se proplížil předsíní a zkontroloval místnosti v zadní části bytu. Našel tam dvě ložnice, jednu velkou s výhledem do boční uličky a za ní druhou, menší a skoro nezařízenou. Obě byly prázdné. Prohlédl koupelnu, taky všechno v pořádku. Trochu se uklidnil a zamířil zpátky do obývacího pokoje, když vtom zahlédl blikající světélko na konferenčním stolku. Pocházelo ze stojánku bezdrátového telefonu a signalizovalo nevyzvednuté vzkazy – podle displeje jeden.

Stiskl přehrávání. Bezpohlavní digitální hlas ho informoval, že vzkaz dorazil v 00:47, což Matta zaujalo. Tou dobou lidé normálně nevolají.

„Kámo, kam ses sakra vypařil?“ zahřímal ze záznamníku zvučný hlas. „Co se děje? Nejseš doma, nebereš mobil. No tak, sakra, vem ten telefon, buď od tý dobroty! Ta věc, to je bomba! Blogy přímo šílejí, měl bys to vidět. Určitě mi zavolej. Jsem přilepenej u zpráv pro případ, že by se to ukázalo znova. Brnkni, nebo… vlastně je to fuk, zejtra se stejně uvidíme na ranči.“ Konec vzkazu zněl schlíple.

Matt popadl tužku, zvedl sluchátko a vyťukal hvězdičku a 69. Digitální hlas mu odrecitoval číslo volajícího. Bylo místní. Když si ho psal na rub Bellingerovy vizitky, okrajově zaregistroval slabé zvuky zvenčí – auto zastavující před domem a krátce potom bouchnutí zavíraných dvířek.

Přešel k oknu, ale zapraskání krátkovlnné vysílačky mu prozradilo, o co běží, ještě než vyhlédl ven a uviděl dva muže kráčet od neoznačeného sedanu do domu.

Jdou prohledat Bellingerův byt.

Což znamenalo jednu ze dvou věcí.

Buď jsou na výplatní pásce krom těch hajzlů, co ho nacpali do dodávky, ještě další, anebo se už našlo Bellingerovo tělo a jsou to policajti v civilu.

Uměl si představit, k čemu to povede.

Zadrnčel zvonek a Matt sebou trhl. Doběhl ke vstupním dveřím a vykoukl škvírou ven. Vteřinu čekal a napjatě poslouchal; srdce mu bušilo až v krku. Zvonek se ozval znovu, tentokrát déle a netrpělivěji.

Zvonění potvrzovalo spíš druhou možnost. Úderné komando mělo Bellingera, a tudíž i jeho klíče. Matt cítil, jak bledne, a když si představil, jak to asi dopadlo s Bellingerem, vrátil se mu ochromující pocit, že prožívá zlý sen. Čekal u dveří a v duchu probíral různé scénáře, ale žádný se nezdál slibný.

Zvonek u domovních dveří výhrůžně mlčel.

Rozhodl se podívat ještě jednou. Nechal dveře maličko pootevřené, došel po špičkách k arkýřovému oknu a vykoukl ven.

Uviděl ty dva muže stát u auta; teď ho poznával, byla to obyčejná fordka Crown Victoria. Jeden z nich mluvil do mobilu, ale Matt neslyšel, co říká. Trochu se uklidnil. Přijeli, zazvonili, nedočkali se odezvy, odjedou. Aspoň v to doufal. Pak zahlédl, jak ten druhý otočil hlavu ke vchodu, jako by na něco reagoval, a znova zmizel pod stříškou u dveří.

Matt zpozorněl. Doplížil se zpátky ke dveřím a co nejtišeji zvedl domácí telefon. Ocitl se v půli konverzace.

„… ve druhém patře,“ vysvětloval ženský hlas. „Bellinger bydlí v podkroví přímo nade mnou.“ Zaváhala a zeptala se: „Nestalo se mu nic?“

Muž její otázku ignoroval. „Žije Bellinger sám, madam?“

Říká žije, blesklo Mattovi hlavou. Ne žil. Přítomný čas. Třeba je Bellinger v pořádku.

Hned tu naději zavrhl. Ti chlapi v dodávce nevypadali, že jen tak špásují. Bellinger je mrtvý, to mu bylo jasné. Proč by tu jinak ti dole byli? Proč by se ptali, jestli žije sám?

Ženský hlas se nervózně chvěl. „Myslím, že ano. Určitě je svobodný. Myslím, že u něj nikdo nebydlí. Ale divím se, že neotevírá. Vím určitě, že je doma.“

Na Matta jako by vychrstl kbelík ledové vody.

„Jak to?“ zbystřil ten muž.

„Slyšela jsem ho, když se vrátil. Tohle jsou staré domy a v podlaze to i po rekonstrukci praská. Slyším ho, když přichází i odchází, zvlášť když je pozdě a venku je ticho…“

„Prosím vás, madam,“ skočil jí muž netrpělivě do řeči.

„Myslím, že se zvečera vrátil,“ řekla odměřeněji, „a pak zase odešel. Ale pak se zase vrátil.“

„Kdy jste ho slyšela přijít domů?“

„Před chvílí. Může to být tak deset minut. Určitě je nahoře.“

Matt zdřevěněl.

Slyšel, jak muž mnohem ostřejším tónem poroučí ženě „Potřebuji, abyste nás hned pustila dovnitř“ a volá na partnera. Pak se ozval nezaměnitelný zvuk otevíraných domovních dveří.

Pár vteřin nato zaduněly na schodech těžké kroky.

21

AMUNDSENOVO MOŘE, ANTARKTIDA

Gracii se zatřepotal žaludek, když sledovala, jak Dalton stoupá do výšky nad palubu výzkumné lodi. James Clark Ross nebyl na rozdíl od Shackletonu, svého stájového kolegy, vybaven heliportem. Transport z moře se dal uskutečnit jedině tak, že pasažéry vytáhli do vznášejícího se vrtulníku. Při teplotě pod nulou a pár set metrů od rozpadající se obří ledové stěny to nebyla záležitost pro slabé povahy.

Uplynulo šest hodin od chvíle, kdy se znamení poprvé objevilo. Poté, co odvysílali rozšířenou reportáž se záběry ve vysokém rozlišení, převzaly ji další stanice a zpráva přímo vybuchla. Objevila se ve všech aktuálních zpravodajstvích, přelila se přes televizní obrazovky na celém světě a přes všechny zpravodajské stránky na internetu. Rozebíraly ji armády reportérů a znalců, žasly nad ní a předháněly se v divokých teoriích. Po celé Americe i všude jinde na světě probíhaly rozhovory s nejrůznějšími lidmi o tom, co podle nich ten úkaz znamená. Jak se dalo čekat, některé odpovědi ho pohrdavě zlehčovaly, ale většina lidí projevovala hluboký zájem. A to v Severní Americe byla ještě pořád noc. Lidé spali. Gracii bylo jasné, že teprve další den propukne ten pravý blázinec. Její satelitní telefon nepřestal vyzvánět, jak ji uháněli o rozhovory a komentáře, a složka s doručenou elektronickou poštou jí přetékala.

Na každém kanálu a v každé zpravodajské síti se experti jeden za druhým pokoušeli najít vysvětlení. Fyzikové, klimatologové, vědci všech oborů a ze všech koutů planety. Žádný to nechápal. Nedokázali přijít se sebeméně přesvědčivým objasněním, jak a proč k něčemu takovému došlo, a zatímco některé lidi to vzrušovalo, hodně jich dostalo strach. Odborníci na náboženství na tom byli mnohem lépe. Víra skýtala vysvětlení, které důkazy nepotřebovalo. Kněží, rabíni a muftíové se vyjadřovali čím dál otevřeněji. V jednom šotu, který Gracie viděla, se jednoho baptistického pastora zeptali, co si o tom myslí. Opáčil, že všichni věřící ten jev bedlivě sledují a že on sám pochybuje, zda se dá vysvětlit jinak než Božím zásahem. Stejný názor vyslovila řada dalších zpovídaných – a postupně sílil. Pravé vysvětlení dokáže poskytnout víra, nikoli věda. To pomyšlení nešlo Gracii z hlavy, zatímco vzdorovala vzdušnému víru z mohutného rotoru vrtulníku Lynx, clonila si oči a pozorovala, jak Dalton pomalu stoupá vzhůru. Když jí zamával, usmála se a oplatila mu to. Nezapřel, že je zapálený filmař – i teď držel v jedné ruce malou videokameru a zabíral každý moment svého krkolomného vzestupu.

Všimla si, že se Finch ohlédl, sledovala jeho pohled a spatřila, že k nim přichází kapitán. Zvedl hlavu a díval se, jak pokračuje transport; bylo potřeba, aby proběhl hladce, protože i s přídavnými nádržemi se pohybovali na hranici doletu helikoptéry. Pak se obrátil k Finchovi a Gracii.

„Volal mi jeden člověk z Pentagonu,“ zahulákal do ohlušujícího burácení rotoru.

Gracie sjela očima k Finchovi a oba naráz zpozorněli.

„Chtěli po mně, aby nikdo neopouštěl loď, dokud se sem nedostanou jejich lidé,“ prohlásil kapitán. „Zvlášť prý vy,“ ukázal prstem na Gracii.

Ochromilo ji leknutí. „Co jste jim řekl?“

Ušklíbl se. „Že jsme uprostřed pustiny a že si nemyslím, že by se někdo někam hrnul.“

Gracie vydechla úlevou. „Díky,“ usmála se na něj.

Kapitán to odbyl mávnutím. „Dokonce se ani nesnažili, aby to znělo jako žádost. Byl to rozkaz. A já si nevzpomínám, že bych vstoupil do jisté armády.“ Z jeho slov čišelo pobavené pohrdání. „Doufám, že vyvoláte mediální povyk, až mě šoupnou na Guantánamo.“

Gracie se rozesmála. „To si pište.“

Vzhlédl k vrtulníku a pak se k ní naklonil. „Taky se na nás ze všech stran hrnou žádosti žurnalistů. Uvažuju, že zvedneme sazby za ubytování a napakujeme se.“

„Co jim na to říkáte?“ zajímal se Finch.

Kapitán pokrčil rameny. „Vyvěsili jsme ceduli, že momentálně nemáme volné pokoje.“

„Jestli se ve svojí práci vyznají, nenechají se odbýt,“ upozornila Gracie.

„Já vím,“ řekl. „Není snadné je odmítat, ale tohle je výzkumné plavidlo. Potíž je, že široko daleko jsme jenom my. Jediné další lodi v dosahu stovek kilometrů jsou japonští velrybáři a loď Greenpeace, která je honí, a nezdá se mi, že by ti nebo oni byli ve zvlášť pohostinné náladě.“ V hluboko posazených jasných očích mu uličnicky zajiskřilo. „Vypadá to, že máte ještě pořád exkluzivitu.“

Oplatila mu úsměv a výrazem mu dala najevo svou vděčnost. „Co na to říct? Mám ohromnou kliku.“

„Jen se divím, že z mojí lodi tolik pospícháte, když všichni ostatní prahnou po tom, aby se sem dostali,“ utrousil kapitán zlehka, ale přitom se špatně skrývaným podezřením.

Gracie si vyměnila pohled s Finchem, a aby hostitele neodbyla příliš příkře, zažertovala: „Právě proto jsme bezkonkurenčně nejlepší investigativní tým v branži – vždycky o krok napřed před vývojem událostí.“

Vtom se shůry znovu snesl postroj, jako by ji chtěl vysvobodit z nepříjemné situace, a ke Gracii přiskočil jeden námořník, aby jí ho pomohl nasadit. Když byla bezpečně připoutaná, mávl na obsluhu v helikoptéře a kabel se začal navíjet.

„Ještě jednou díky za všechno,“ křikla Gracie na kapitána a zdůraznila poslední slovo v narážce na Finchovu prosbu, ať udrží jejich odjezd v tajnosti. Velkoryse souhlasil, aniž by se vyptával, a Gracii píchly výčitky svědomí, že se s ním nepodělila o celý příběh, který vedl k jejich náhlému odjezdu.

Zamával jí na rozloučenou. „Bylo mi potěšením. A dejte nám vědět, co najdete,“ výmluvně na ni zamrkal. „Budeme se dívat.“

Než stihla zareagovat, kabel se napjal a vyzvedl ji do mrazivého vzduchu. Se zatajeným dechem sledovala, jak se loď pod ní vzdaluje, a děsila se dlouhé pouti a nejisté odměny, která na jejím konci čeká.

22

ZÁPADOANTARKTICKÝ LEDOVÝ ŠTÍT

Čtyři přízraky přikrčené na ledovém šelfu pozorovaly, jak helikoptéra Královského námořnictva přilétá nad loď necelý kilometr od nich.

Muži se nebáli, že je někdo zahlédne. O to se spolehlivě postarala jejich výstroj. Prostě jim stačilo přitisknout se k udusanému sněhu a byli prakticky neviditelní. Měli na sobě kamuflážní sněhobílé parky a kalhoty, tváře schované za bílými kuklami, ze kterých jim kulatými otvory vykukovaly jen oči a rty. Dokonce i podrážky, které si každé ráno před akcí vydrhli, měli bílé. Poblíž se krčily čtyři sněžné skútry, také bílé a bez jakéhokoli označení. Překrývala je bílá kamuflážní síť, takže ze vzduchu se téměř nedaly postřehnout.

Velitel týmu pozoroval silným dalekohledem, jak helikoptéra nakládá posledního člena zpravodajského štábu z lodi. Přes rozpraskané rty mu přelétl náznak spokojeného úsměvu. Všechno běželo podle plánu. Lépe než čekal, vzhledem k tomu, jak málo měl času a v jakém spěchu rozmisťoval svou jednotku.

Zahájili operaci před čtyřmi dny. Opustili výcvikový tábor v Severní Karolíně a odletěli do Christchurche na Novém Zélandu, kde už na ně na přistávací ploše čekal letoun C-17 Globemaster národní letecké gardy, aby je přepravil na ledový kontinent, na vědeckou stanici McMurdo na Rossově ostrově. Odtamtud je letoun LC-130 Hercules, vybavený lyžemi, dopravil do opuštěného výchozího prostoru přímo na ledovém šelfu, čtyřiadvacet kilometrů jižně od místa, kde byli teď. Poslední úsek své pouti dlouhé přes dvacet tisíc kilometrů zdolali na sněžných skútrech, které si přivezli s sebou.

Prudká změna klimatu a cesta přes několik časových pásem byly kruté a většinu lidí by vysílily, ale to nebyl jejich případ. Prošli kvůli téhle operaci intenzívním výcvikem a věděli, co čekat.

Ani se nedalo dost dobře vyjádřit, jak mimořádně prestižní ta zakázka je a jakou má prioritu. Velitel týmu nikdy nezažil nic tak důsledného jako přísné přijímací řízení a psychotesty, které musel podstoupit, než ji dostal. Jakmile padlo rozhodnutí, na tréninku a vybavení, které jeho týmu poskytli, se nijak nešetřilo. Klient si zřejmě s rozpočtem hlavu nelámal. Žádný div; většinu jeho klientely tvořily vlády – především americká – a ty si obvykle mohou dovolit všechno, co si daná práce žádá.

V tomhle případě však bylo veliteli týmu jasné, že v sázce je víc než při jakékoli z jeho dřívějších akcí. Bejrút, Bosna, Afghánistán, Irák – všechny ty hektické roky plné násilí teď vnímal jako pouhé nášlapné kameny. Dovedly ho sem, k tomu, že byl vybrán za velitele téhle jednotky.

Stanul bezesporu na životním vrcholu.

A po všech přípravách a nekonečném čekání se teď akce konečně rozběhla. Už si začínal myslet, že k tomu nikdy nedojde. Po dokončení výcviku byli on a zbytek jeho malého týmu „dodavatelů“ – při tom krycím jménu se nikdy neubránil úšklebku, ale přeochotně se vyhnul pohrdání spojenému s přesnějším označením „žoldnéři“ – převedeni do pohotovostního režimu. Čekali na povel k akci celé měsíce. Neměl rád, když ho platili za nicnedělání, to nebyl jeho styl. Stejně jako ostatní v jeho mužstvu byl bývalým příslušníkem Force Recon, amerických jednotek námořní pěchoty, které jsou obdobou jednotek SEAL u námořnictva a Delta Force u armády. Motto Fort Recon Hbití, tiší, smrtící se nehodilo k nečinnosti, k nekonečnému vysedávání u televize v izolovaných, ač pohodlných kasárnách. Jejich místo bylo ve světě venku – bláhovém, utlačovaném a zlém.

Z jeho batohu se ozvalo vyzvánění. Podíval se na hodinky. Na tenhle hovor čekal.

Znovu zkontroloval polohu helikoptéry. Nakloněná ke straně mířila širokým obloukem pryč. Vytáhl svůj satelitní telefon, malý aparát značky Iridium. Nebyl o nic větší než obyčejný mobil, až na pětadvaceticentimetrovou anténu a připojené bezpečnostní komunikační zařízení STU-III. Zmáčkl tlačítko pro příjem. Série pípnutí promísených praskotem statické elektřiny mu prozradila, že si hovor klestí cestu přes polovinu planety. Počkal, až mu červené světélko na displeji oznámí, že telefonát je zabezpečen, a ohlásil se.

„Tady Lišák Jedna.“

Po kratičkém zpoždění mu odpověděl počítačově upravený mužský hlas. „Nahlaste stav.“

Znělo to, jako by mu volal Stephen Hawking, a věděl, že jeho vlastní hlas působí na druhém konci stejně roboticky. Přestože on i jeho nadřízený společně uhýbali kulkám na nejednom kontinentu, armádní 256bitové hlasové zabezpečení zkreslilo jejich hlasy k nepoznání pro případ, že by je někdo odposlouchával. Bylo to sice nepravděpodobné, ale opatrnosti není nikdy dost. Proto měl také v mikročipu zabudovánu ještě další ochranu, která umožňovala kombinovat prokládání a změnu bitové posloupnosti. Přenos dokázal dekódovat jen telefon vybavený tímtéž čipem. Jakýkoli jiný by zachytil jen ohlušivé série praskání statické elektřiny.

„Připraveni k akci,“ nahlásil Lišák Jedna.

„Nějaké problémy, o kterých bych měl vědět?“

„Negativní.“

„Dobře,“ pronesl syntetický hlas. „Dejte se do toho a zahajte další fázi.“

Velitel týmu ukončil hovor a vzhlédl k nebi. Vrátilo se zpátky ke své fádní, ponuré špinavě bílé šedi.

Nikde ani stopa, pomyslel si. Perfektní.

23

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

Matt odložil domácí telefon zpátky na stojánek, dovřel dveře a proběhl chodbou do velké ložnice.

Musí odtud zatraceně rychle vypadnout. Za pár vteřin jsou tady.

Minul bližší okno v ložnici a prošel až dozadu, kam dopadal jiným oknem bledý měsíční svit. Už prve si všiml zpola prosklených dveří vedoucích na mrňavý balkónek sotva o metru čtverečním. S rozbušeným srdcem se podíval ven a uviděl, že hádal správně – bylo tam požární schodiště.

Vzal za kliku, ale bylo zamčeno. Rozhlížel se kolem po klíči, nikde v dohledu nebyl. Znovu dveřmi zacloumal; bylo to zoufalé, bezmocné gesto a dveře umíněně odmítaly povolit. Ohlédl se do chodby a v mozku se mu divoce protáčela kolečka jako uhánějící odpočet na časované bombě; přemýšlel, kolik času mu zbývá, a představoval si, jak ti dva muži vrazí dovnitř, když vtom se ozvalo zabušení na vstupní dveře.

„Otevřete, policie!“

Nechtěl se tu nechat chytit. Nepochyboval, že Bellinger je po smrti, a on byl tady, v jeho bytě – v bytě, do kterého se vloupal, v bytě mrtvého, jehož naposledy viděli, jak před ním utíká poté, co se pohádali v přeplněném baru.

Byl by jasný terč pro každou porotu – pokud by se před ni vůbec dostal.

Bůhvíproč měl dojem, že by na to vůbec nedošlo.

Převládly v něm reflexy.

Popadl noční stolek u postele, rozmáchl se a prohodil ho sklem na balkónových dveřích. Sklo se roztříštilo a masivní dřevěný kus nábytku ztěžka přistál na balkóně. Ti přede dveřmi to museli slyšet, protože venku na chodbě se rozlehlo ještě důrazněji „Otevřete, policie!“ a z toho křiku bylo znát, že akce na sebe nenechá dlouho čekat. Matt přeběhl přes místnost, ale ne k balkónu. Pelášil opačným směrem, pryč od něj, a vmáčkl se za dveře ložnice, právě když ti dva vyrazili vstupní dveře.

Vběhli dovnitř, okamžitě se zorientovali, vtrhli do hlavní ložnice a jako střela přeběhli k rozbitým dveřím na balkón. Matt se přilepil ke zdi. Slyšel jednoho z nich křiknout „Zdrhnul po požárním schodišti“ a pak ještě „Prohlídni ostatní místnosti“. Muž zároveň pažbou pistole vytloukl zbylé skleněné střepy, které trčely z rámu, prolezl ven a zmizel ve tmě. Jeho partner proběhl zpátky kolem Matta, a jakmile ho minul, Matt vyklouzl ze své skrýše a vyřítil se za ním.

Skočil na něj zezadu, vpůli cesty tmavou předsíní. Svalili se jeden přes druhého a odkutáleli se; od sraženého policisty něco odlétlo a na dřevěné podlaze to kovově zarachotilo. Podle zvuku zbraň. Policista nebyl nijak zvlášť vysoký ani statný, ale v jeho hubených pažích se tajila zuřivá energie a bránil se jako krysa zahnaná do kouta; snažil se vyprostit zpod Matta, zmítal se a divoce tloukl kolem sebe. Matt věděl, že čas nehraje pro něj a že musí rvačku rychle ukončit. Strpěl pár ran do žeber, aby se mohl rozmáchnout k pořádnému úderu, konečně postřehl příležitost a udeřil silou pneumatického kladiva. Zasáhl protivníka pod levé ucho a vyrazil mu dech. Muž vyhekl a zkroutil se. Matt toho využil, aby ho překulil na záda a zalehl, a přitom mu nahmatal něco pod kabátem. Sáhl po tom – byla to želízka přivěšená k opasku. Povytáhl bezvládného muže podle zdi výš a připoutal mu ruce k trubce radiátoru. Rychle se rozhlédl a spatřil věšák s nějakými kabáty, čepicemi a deštníkem. Visela tam i šála. Strhl ji a nacpal ji policistovi do úst, několikrát mu s ní omotal hlavu a zasoukal konce dovnitř, aby pevně držela.

Ani se neohlédl, vyskočil na nohy a vyřítil se z bytu. Bral schody dolů po třech. U domovních dveří se zastavil a zkontroloval, jak to venku vypadá. Po poldovi, který seběhl po požárním schodišti, nebylo ani vidu ani slechu. Zhluboka se nadechl, aby si pročistil mozek, připravil se a vyklouzl do studené noci.

Ulice byla nevlídně tichá, lhostejná k jeho patálii. Seběhl ze schodů a vrhl se k zaparkovanému sedanu; vytáhl svůj nářaďový nůž a prořízl jedno přední kolo. Vteřinku se díval, jak z něj uniká vzduch, pak přeskočil laťkový plůtek kolem předzahrádky, aby se vyhnul chodníku, a dal se do běhu těsně podél zdi. Za ustavičného ohlížení doběhl k boční uličce.

Mustang tam poslušně stál, čekal na něj přikrčený ve stínu. Co nejtišeji do něj vklouzl a přitáhl dvířka, ale nezaklapl je a nerozsvítil světla. Ještě napůl bez dechu nastartoval, a právě když motor naskočil, objevil se za ním v ústí uličky druhý policista, zalitý zezadu září pouličních lamp. „Stát, policie!“ zařval. Jednou rukou hmátl po zbrani a druhou natáhl se vztyčenou dlaní proti mustangu. Zablokoval Mattovi výjezd a nedával mu jinou možnost než se pozpátku rozjet proti němu a zahrát si ‚kdo uhne první‘, což by ovšem pro toho z nich, kterého nechrání dvoutunová ocelová karoserie, mohlo dopadnout zatraceně špatně. Buď to, anebo –

– Matt v duchu zaklel, zařadil rychlost a sešlápl plyn k podlaze. Motor zavyl, kola se ve sněhu lehce protočila, ale pak zabrala o asfalt a auto vyrazilo kupředu a řítilo se uličkou hlouběji do tmy. Napínal oči, aby rozeznal, kam vlastně jede a co na něj na konci čeká, a když to uviděl, nic pěkného to nebylo. Ulička končila křovinatým návrším, které stoupalo k malému hájku. Hummer by to možná zvládl. Mustang na to stavěný nebyl. Neměl nejmenší šanci, že projede.

Matt dupl na brzdu, mustang se smýkl k obrubníku, motor dychtivě zaržál a čekal, kdy mu zase povolí otěže. Matt se podíval do zpětného zrcátka. Uviděl, jak se k němu blíží nejasná silueta s tasenou zbraní.

Možnosti mu došly. Zaskřípal zuby a přeřadil na zpátečku. Vůz sebou cukl, motor V8 se divoce rozburácel a auto se vyřítilo uličkou – nazpátek. Matt s rukou kolem opěrky spolujezdce řídil vůz prakticky poslepu. Ani při nejlepších světelných podmínkách nebylo zadním oknem přes splývavou záď dobře vidět a tady, v úzké tmavé uličce, kde ho vedla jen matná záře zadních světel, nemohl dělat nic víc než držet auto v přímém směru a doufat v nejlepší – doufat, že se vyhne zdem a že ten policajt nemá sebevražedné sklony. Krčil se co nejníž, napjatý jako struna čekal na nevyhnutelný třesk výstřelů a ten samozřejmě přišel – uličkou zasvištěla střela a po ní několik dalších, jedna prorazila zadní okénko a zaryla se do opěrky, druhá se odrazila od předního sloupku kamsi doprava.

U policisty byl skoro hned. Strhl volant doprava k bližší zdi – opačné, než odkud střílel ten polda. Mustang sebou škubl a skřípavě olízl stěnu domu, zatímco policajt se přimáčkl k té protější, takže se Mattovi povedlo proháčkovat, aniž by ho srazil. Pronásledován dalšími výstřely vyrazil z uličky na hlavní třídu, tam zatáhl za ruční brzdu, vyrovnal smyk a odfičel.

Ve zpětném zrcátku viděl, jak policista vyběhl z uličky a žene se ke svému autu, ale bylo mu jasné, že ho honit nebude. Vyhráno však neměl ani zdaleka. Každou chviličku začne žhavit policejní vysílačky zpráva o jeho autě, které si rozhodně nemůže stěžovat na nenápadnost. Musí se mustanga zbavit – a to rychle – a do rána se někam zašít.

Co udělá pak, bylo daleko méně jasné. Nejdřív musí nějak přečkat zbytek noci.

24

WASHINGTON, D. G.

Keenan Drucker si připadal přímo nabitý energií. Dosyta si odpočinul, protože se utrhl od brouzdání po internetu a televizních zpravodajských kanálech už krátce po půlnoci a pak se dobře vyspal. Ráno si po vydatné snídani sestávající z vaflí a ovoce přečetl noviny s uspokojením, jaké nezažil už léta. Doufal, že mu vydrží až do večera.

Momentálně seděl ve své kanceláři v desátém patře na Connecticut Avenue. Odsunul si přepychové kožené křeslo od širokého pracovního stolu – nihilistického svou prázdnotou, protože na něm nebylo nic než laptop, telefon a zarámovaná fotografie jeho zesnulého syna – a díval se na město. V hlavním městě pobýval a pracoval hrozně rád, bavilo ho podílet se na utváření životů obyvatel nejmocnějšího státu na zeměkouli a tím pádem i všech ostatních lidí na světě. Nic jiného nikdy nedělal. Jeho vzestup začal brzy poté, co s diplomem z politologie opustil univerzitu Johns Hopkins. Dalších více než dvacet let strávil jako zaměstnanec Kongresu, působil jako vysoký politický poradce a ředitel legislativního odboru pod několika senátory. Pomáhal jim získávat moc a prestiž a zároveň pracoval i na vlastní kariéře, tiše a v pozadí. Stranil se viditelnějších pracovních pozic, které se ustavičně nabízely; krátce zaflirtoval jen s myšlenkou na post náměstka ministra obrany. Dával přednost vytrvalému tahu na branku, který mu umožňovalo tahání za nitky zpoza opony. Odešel z Kapitolu, až když dostal nabídku příliš dobrou na to, aby se dala odmítnout – nabídku, která mu poskytla příležitost vytvořit a řídit vlastní, skvěle financovaný a vlivný think tank, Centrum pro americkou svobodu.

Byl pro takový život jako stvořený. Byl nemilosrdný politický stratég s velkou představivostí, měl mozek jako ocelovou past a díky smyslu pro detail spojenému se skvělou pamětí vynikal v metodice. A jako by to nestačilo, nádavkem k výkonnosti disponoval otevřenou společenskou povahou a osobním kouzlem, které maskovalo železnou tvrdost vespod a hodilo se mu jakožto horlivému debatérovi, který se ochotně věnuje palčivým tématům štěpícím národ.

V několika posledních letech se v něm ale vzmáhal nový pocit naléhavosti. Otěží nad politikou – domácí i zahraniční – se pevně zmocnily kliky civilních poradců a nasměrovávaly národ za svou vizí. Pro politického živočicha, jakým byl on, mělo v sobě jejich bezvýhradné, nesmlouvavé přesvědčení o vlastním poslání svébytnou krásu; jejich metody a taktika mu braly dech.

Největší dojem na něj dělal způsob, jakým používaly takzvaný framing, neboli zarámování – mazanou techniku, jak zjednodušit a zploštit složité kontroverzní záležitosti tím, že se využije sugestivních a emocionálně působivých frází a obrazů a předem se otupí jakýkoli případný odpor. Povznesly framing na vytříbené umění nové éry a povedlo se jim dosáhnout toho, že ve veřejném povědomí pevně zakořenila klamavá označení „daňové úlevy“, „válka s terorem“ a „kapitulanti“. Dokázaly stisknout správný emocionální knoflík a vytvořit mylnou víru, že každý, kdo se proti jejich politice a opatřením staví, je už z podstaty věci zločinec, který se snaží zabránit ochráncům nevinných trpících, aby nasadili potřebnou léčbu, zbabělec utíkající z otevřeného boje proti agresivní zemi anebo – ještě hůř – člověk příliš bezpáteřný na to, aby se postavil novodobému Hitlerovi.

Framing zabíral. Nikdo to nevěděl lépe než Keenan Drucker. A teď byl připraven použít svůj vlastní.

Podíval se na hodinky. Na dopoledne se chystala spěšně svolaná schůze všech členů vyššího vedení Centra, kteří byli momentálně k dispozici, aby prodiskutovali nevysvětlitelný úkaz nad ledovým šelfem. S několika už si promluvil po telefonu a byli – pochopitelně – vzrušeni i znepokojeni zároveň.

Pak si projde zpravodajské kanály, aby zkontroloval, jak se projekt vyvíjí. Zdálo se, že dobře, až na tu drobnou komplikaci v Bostonu. Druckerovi nedělala těžkou hlavu. Na Kulku je spolehnutí, že to vyřídí.

Zacinkal mu BlackBerry. Z vyzváněcího tónu poznal, že volá Kulka.

Sáhl po telefonu a usmál se. Úsloví my o vlku, vlk za humny – v tomhle případě spíš na telefonu – mělo zřídkakdy trefnější a doslovnější význam.

Maddox se svou obvyklou strohostí poinformoval Druckera o osudu Vince Bellingera, útěku Matta Sherwooda a jeho vpádu do bytu nyní už mrtvého vědce.

Drucker ty zprávy přijal s obdivuhodnou chladnokrevností. Maddoxovi na něm ledacos vadilo, byl to koneckonců politik z washingtonských kruhů, ale tohleto oceňoval. Když šlo o věci, kterým Drucker nerozuměl, zbytečně se nevyptával a nekritizoval. Neměl přebujelé ego a netvářil se nadřazeně. Maddox často vídal a taky rád stíral různé ouřady a ještě raději politiky. Drucker ale chápal, že má nechat špinavou práci na těch, kterým nevadí brodit se bahnem. A Maddox se jí nikdy nevyhýbal. Ani v minulosti, ani teď, kdy se jeho firma „podnikající v oboru managementu bezpečnosti a rizik“, kterou založil před třemi lety krátce poté, co ho zranili v Iráku, zdárně rozrostla.

Maddox byl typ do terénu. Vyznačoval se drsným, přímočarým přístupem k práci a neochvějnou disciplínou, kterou mu vštípilo dvacet let u námořní pěchoty a jejích jednotek Force Recon. Tam mu začali říkat „Kulka“ kvůli jeho oholené, lehce zašpičatělé lebce. Ta přezdívka nabyla znepokojivějšího významu, když jeho jednotku rozstříleli na cucky v divoké přestřelce u apokalyptického města Fallúdža.

Právě ta tragédie ho svedla dohromady s Druckerem a spojila je.

Maddoxova jednotka odváděla dobrou práci v afghánských horách. Tvrdě útočili na Taliban a spojence Al-Káidy. Vyhnali je z hor a jeskyň za hranice do Pákistánu. Obklíčili bin Ládina. Potom je k jejich velkému zklamání naprosto nevysvětlitelně stáhli a převeleli. Do Iráku. Po devíti měsících tamní války ztratil Maddox během jednoho strašlivého odpoledne čtrnáct mužů a ucho. Ti, kdo ten útok přežili, zanechali na bojišti ruce, nohy nebo prsty. Slovo „zranění“ ani zdaleka nevystihovalo jejich strašlivou újmu – a trvalý, zničující dopad, kterým poznamenala jejich životy. Maddox si na ten den vzpomněl, kdykoli zahlédl svůj strašidelný zjev v odrazu na okenní tabulce nebo v kolegových slunečních brýlích. Vtiskl se mu do obličeje v podobě hvězdicovité jizvy po spálenině, která se mu táhla přes tvář k malému pokroucenému záhybu kůže, který byl to jediné, co chirurgové zachránili z jeho ucha.

Pohled do zrcadla nenáviděl. Jakmile se v něm uviděl, pokaždé znovu prožíval ten den. A nejen ten den, ale i to, co přišlo pak. Výslechy před vyšetřovací komisí. To, jak ho nadřízení potopili. Jak ho zneužili a odkopli. A jako by to samo o sobě nebylo dost zlé, zjistil, že mu lhali. Lhali celé zemi. Ta válka byla ostudná. Přímo katastrofálně. A aby toho nebylo málo, musel sledovat, jak titíž prolhaní prevíti, co ho poslali do války – od posledního kongresmana až po válečného hrdinu, který se jen tak tak nestal prezidentem – hlasují proti navýšení penzí pro ty, kdo se jako on vrátili domů zničení na těle i na duchu. Byl svědkem toho, jak muži, kteří se nikdy neocitli otevřenému boji blíž než na stovky kilometrů, dávají zatýkat a soudit vojáky za kdejaký drobný přestupek proti nařízením a obětují je politickým účelům. A při odhalení každé nové lži a manipulace – každé další z těch, které stály jeho kamarády život a jeho samotného obličej – v něm rostl vztek. A hořkost. A pomstychtivost. Z toho vzteku a hořkosti vzešlo pochopení, že jestli chce cokoli změnit, musí vzít věci do svých rukou.

Statut zraněného válečného veterána mu usnadnil založení firmy. Zakrátko měl na výplatní pásce tucty skvěle vycvičených a patřičně vybavených mužů, kteří pro něj pracovali v pekle Afghánistánu, Iráku nebo kdekoli jinde, kam je jeho platící klienti poslali. Ujímali se úkolů, kterých se nikdo jiný nechtěl ani dotknout. Úkolů, o kterých nikdo nechtěl vědět. Úkolů, při kterých nepodléhali zvůli politiků usrkávajících dvacet let starý koňak. Bůhvíproč v něm s každou další prací rostla útěcha a uspokojení. Byla to pro něj odveta, bez níž už nedokázal žít. A navzdory statisícům dolarů z vládních zakázek, které mu jeho drobné operace vynášely, navzdory tomu, že měl vlastní armádu spolehlivých, bitvami zocelených mužů připravených udělat, co jim rozkáže, byl pořád v terénu i on sám, byl spolu s nimi na frontové linii. A když se naskytla tahle zakázka, okamžitě se rozhodl, že jí nikoho nepověří. Provést ji osobně mu přinese uspokojení na úplně jiné úrovni.

Jestli ta věc opravdu dokáže to, co si od ní slibují, on už se postará, aby všechno klaplo.

Drucker však nad jeho novinkami nejásal.

„Nelíbí se mi, že se ten Sherwood motá kolem,“ prohlásil. „Zbavte se ho, než nám to přeroste přes hlavu.“

„Nemělo by to dlouho trvat,“ ujistil ho Maddox. „Je podezřelý z vraždy. Nemá šanci.“

„Dejte mi vědět, až ho budeme mít z krku,“ uzavřel Drucker hovor.

Maddox odložil telefon na pracovní stůl a zamyslel se nad nočními událostmi. Matt Sherwood se projevil jako mnohem tvrdší oříšek než jeho bratr. Očividně jsou každý z jiného těsta, i když to snadno poznal už z Mattova rejstříku. Znamená to, že ho musí začít brát daleko víc vážně.

Jeho lidé odposlouchávali komunikaci policie, ale to nestačilo. Matt Sherwood podnikal impulzivní, nečekané kroky, jako třeba to vloupání do Bellingerova bytu. Nečekané kroky, ze kterých by se mohla vyklubat pořádná potíž.

Maddox přepnul mozek a představil si sám sebe na Mattově místě. Znovu si přehrál každý jeho krok a pokoušel se vžít do způsobu, jakým uvažuje. Předjímal, co asi podnikne a jakých posledních stébel se chytí – stébel, která je třeba pokosit, než se k nim dostane. Vrátil se k hlášením, která dostal od svých lidí, a rozhodl se tohle políčko rovnou celé přeorat.

Sedl si k monitoru a otevřel si záznamy telefonních hovorů ze všech periferních zařízení souvisejících s Bellingerem a Mattem. Ulpěl zrakem na tom posledním – na telefonátu od Bellingerova kolegy jménem Csaba Komlosy. Klikl na maličkou ikonu a přeposlechl si vzkaz na Bellingerově domácím záznamníku. Poslechl si ho ještě jednou a potom si přehrál první rozhovor obou vědců. Ten, který nastartoval události předchozího večera.

Podíval se na hodinky a zvedl telefon.

25

BOSTON, MASSACHUSETTS

Než Larry Rydell odložil svůj BlackBerry na stůl, chvíli tupě zíral na displej. Právě mu zavolala Rebecca. Už zase. Dcera mu telefonovala podruhé za necelých čtyřiadvacet hodin. Daleko častěji než obvykle. Měli se rádi, samozřejmě, přestože se s její matkou rozvedl už skoro před deseti lety. Jenže Rebecce bylo devatenáct. Byla hezká jako obrázek, divoká a nezkrotná. Studovala druhým rokem na Brownově univerzitě, a i když se na dívku, které svět leží u nohou, držela překvapivě při zemi, pravidelné telefonáty s otcem se ve víru jejího života – celkem předvídatelně – ocitaly čím dál víc na okraji.

Příjemně si s ní poklábosil. Moc se mu líbilo, jak hořela vzrušením, nadšením a zvědavostí, i když pod tím elánem postřehl polekaný podtón. Byl hrozně rád, že mu zavolala dvakrát během jednoho dne.

Ale hrozně nerad jí lhal.

Během toho jednoho dne jí lhal už dvakrát. A jestli všechno dobře půjde, bude jí lhát dál – po celý zbytek života.

Při tom pomyšlení ho bodly výčitky svědomí a ještě zesílily, když si naplno uvědomil širší souvislosti.

Skutečně se to děje.

Už je to venku. Cesta zpátky nevede.

Stejnou měrou ho to děsilo i rozjařovalo.

Když před čtyřmi lety dostal ten nápad poprvé, celé to vypadalo naprosto neskutečně. A přesto k tomu došlo tak brzy. Rozpad ledového šelfu se čekal. Monitorovali ho prostřednictvím satelitních snímků, ale nastal dřív, než se předpokládalo. A oni byli připraveni. Připraveni využít toho.

Připraveni změnit svět.

Znovu si vzpomněl na ten osudový večer s Reecem před třemi lety. Báječná večeře. Láhev skvělého červeného Brunello di Montalcino. Doutníky Cohiba Esplendidos. Dlouhý, inspirativní pozdně noční rozhovor o možnostech přelomového Reeceova objevu. O tom, že ho lze využít k nesčetným a různorodým účelům. Přemety fantazie, v jakých si skvělé mozky libují a někdy je dokážou převtělit v realitu. A pak mezi řečí padlo jedno slovo.

Zázrak.

To jediné slovo se stalo katalyzátorem, který vymrštil Rydellovu mysl do neprobádaných teritorií. Temných, záhadných, úchvatných a netušených. A hleďme – za necelé čtyři roky se netušené stalo skutkem.

Reece… V mysli mu vyvstal obličej toho brilantního vědce. A vedle něj se zhmotnily další obličeje – všechny do posledního, mladé, talentované, zapálené – a spolu s nimi se hluboko v jeho nitru probudil starý známý ledový chlad. Srdce se mu sevřelo při vzpomínce na ten poslední den v Namibii. Po posledním testu. Poté, co všichni sdíleli nadšení, že jejich tvrdá práce přinesla ovoce v podobě nádherného pohledu, při němž stydne krev v žilách. Dodnes viděl Maddoxe, jak stojí vedle něj a tiskne spoušť. Slyšel sám sebe, jak křičí, slyšel dutou ránu, jak se kulka zaryla Reeceovi do zad. Viděl, jak sebou tělo jeho přítele škublo, než se zhroutil Dannymu Sherwoodovi do náručí.

Zvuky a výjevy z toho dne v něm nepřestávaly hlodat.

Nenáviděl se za to, že to nedokázal zarazit. A nic z toho, co mu ostatní říkali, žádná z těch otřepaných frází a klišé o větším dobru a nutnosti obětovat pár životů pro záchranu mnoha – nic z toho nepomáhalo.

Neodhadl je správně. Neuvědomil si, kam až jsou ochotni zajít. A už bylo příliš pozdě na to, aby s tím mohl něco dělat. Potřebují se navzájem. Chce-li ve svém životním úsilí uspět, musí všechno spolknout a pokračovat.

A taky to udělal, ačkoli s těžkým srdcem. Dál cítil, jak ho to hluboko zevnitř užírá, kousek po kousku. Věděl, že ho to nakonec dostane. Tak či onak ho to časem zabije. Ale do té doby…, jestli všechno vyjde, snad nakonec smrt těch lidí nebude zbytečná. I když věděl, že duchů mrtvých se stejně nezbaví, dokonce ani potom ne.

26

BOSTON, MASSACHUSETTS

V štiplavém chladu časného rána se Matt krčil schovaný za vysokým živým plotem, vyčkával a vyhlížel ven, snažil se ujistit, že až vyleze z úkrytu a vejde do hotelu, nenarazí na žádné nepříjemné překvapení. Napjatý jako struna proklouzl kolem několika podnikatelů s kalnýma očima, kteří vnášeli do nudy v hotelové lobby zdání života, a pečlivě se vyhnul jakémukoli očnímu kontaktu. Vyjel výtahem do pátého patra a stáhl se do azylu svého pokoje.

Byl utahaný jako pes a zuřil.

Mustanga musel nechat pár bloků od Bellingerova bytu a to jen znásobilo jeho vztek. To auto pro něj znamenalo milník v jeho osobním životě – důležitý a obzvlášť uspokojivý krok na zpáteční cestě od okraje propasti. Na cestě, na kterou ho Danny nejen zavedl, ale kterou mu také zaplatil, když mu poskytl kapitál do začátku. A Matt byl nucen zanechat ten vůz opuštěný v tmavé uličce, a to všechno kvůli těm samým hajzlům, co odvlekli Dannyho.

Byl vzteky bez sebe.

Když odstavil mustanga, utíkal ve tmě přes několik bloků a potom na severním konci Broadwaye nastartoval pomocí drátů bezbranný, deset let starý Ford Taurus. Ujížděl na západ směrem z města, ale pak se zase vrátil obloukem na dálnici a rozhlížel se po modrobílých policejních autech. Zaparkoval v nenápadném koutě zadního parkoviště u malého nákupního centra, které bylo kousek od hotelu, a zbytek cesty došel pěšky.

Teď stál u okna svého pokoje a díval se, jak se město probouzí k životu. Začínal další zatažený mrazivý den, slunce se pokoušelo prorazit bledě šedou peřinou mračen. Natáhl se na postel, svaly a nervy zmožené napětím a únavou. Nespal a tělo volalo po odpočinku. Takový zápřah nezažil už roky. Věděl ale, že spaní bude muset počkat. Místo toho se rozhodl pro dlouhou horkou sprchu, aby se vzpamatoval a utřídil si myšlenky. Chytil díky tomu druhý dech, i když mu dlouho nevydrží. Za dvacet minut už zase seděl u počítače ve strohém byznys centru bez oken.

Na stránkách s telefonním seznamem si zpětně vyhledal číslo, které našel na Bellingerově záznamníku. Zavedlo ho k podivnému jménu Csaba Komlosy a domovní adrese v téže univerzitní čtvrti obývané premianty z Harvardu a MIT, kde žili i Bellinger a Danny. Ani ho to nepřekvapilo. Napadlo ho, že tomu Csabovi zavolá. Soudě podle jeho vzkazu, probírali s Bellingerem tu událost v Antarktidě těsně před tím, než se Bellinger sešel s Mattem. Matt měl pocit, že ten Csaba – nevěděl jistě, jak to jméno vyslovovat – může vyplnit některá bílá místa. Pak ale nápad s telefonátem odpískal. To úderné komando si zřejmě libuje v odposleších. A beztak bude lepší promluvit si osobně. Poznamenal si adresu – vypadala na byt v činžáku – a našel si ji na internetové mapě, aby si ujasnil přesnou polohu. A pak se rozhodl, že už musí přestat s uhýbáním, našel si internetové vydání listu Boston Globe a klikl na stránku aktuálních místních zpráv.

Bylo to hned nahoře.

Obličej se mu stáhl smutkem – a vzteky.

Zpráva nebyla dlouhá. Ubodání. Poblíž baru v jižním Bostonu, krátce po půlnoci. V mrtvém identifikovali Bellingera. Zpráva se krátce zmiňovala o hádce v nedalekém baru, ale to bylo všechno. Vyšetřování vraždy probíhá.

O Mattovi tam nic nestálo – prozatím. Věděl ale, že na téhle frontě ještě přijde útok.

O to se postarají.

Zhluboka vydechl, zamnul si obličej, aby se probral, a přečetl si článek ještě jednou. Při těch suchých, klinicky strohých slovech, která ho spalovala svou neodvolatelnosti, mu příval vzteku stoupl až do krku. Zaťal pěsti, až mu zbělely, a posbíral kdejaký pazbytek zdrženlivosti, aby nepraštil klávesnicí o stůl a nerozmlátil celou počítačovou sestavu na kusy.

Pro ty prevíty je to hračka. Prostě seberou někoho na ulici, rozkuchají ho, pohodí do sněhu a bez mrknutí oka se přesunou k další zakázce. Lidský život – život nevinného slušného člověka –, přeťatý v nejhezčích letech, a to všechno kvůli… telefonnímu hovoru? Nějakému nápadu?

V Mattovi se pěnila krev.

Nadechl se a pomalu vydechl, aby potlačil vztek, a zase se soustředil na obrazovku. Otevřel si domovskou stránku svého sledovacího zařízení a zadal přístupové heslo.

Chrysler už u jeho dílny nestál. Na podrobné mapě se pohyb auta zobrazoval ve třicetivteřinových intervalech. Matt se vrátil k prvnímu pohybu, který jeho GPS tracker zaznamenal, a viděl, že zabijáci vzdali číhanou – anebo možná jen předali štafetu další partě, pomyslel si – skoro před hodinou. Postřehl, že k tomu došlo poté, co utekl z Bellingerova bytu. Zajímalo by ho, jestli to znamená, že už vědí o jeho výletu do Cambridge. Jestli ano, tak koukají policii do karet buď odposloucháváním vysílaček, anebo díky někomu zevnitř. Zapsal si to do paměti a přiblížil si současnou polohu chrysleru.

Parkoval na nějaké ulici v Brightonu poblíž zdravotního centra svaté Alžběty a už třiadvacet minut se nepohnul z místa. Na webstránce sledovacího zařízení byl hyperlinkový odkaz na mapy Google. Matt klikl na volbu „Street View“, posunul drobounkou oranžovou ikonku k místu, kde stál chrysler, a znovu klikl. Objevil se širokoúhlý záběr ulice tak ostrý a zřetelný, jako by Matt stál přímo uprostřed vozovky – samozřejmě nikoli v reálném čase, ale v okamžiku, kdy tamtudy při své průzkumné jízdě projížděla dodávka Google s panoramatickou kamerou. Ale moc dávno to být nemohlo, protože tahle technologie rozhodně nepochází z časů studené války. Udělal si detailní obrázek, jak to místo vypadá. Zvětšil záběr na celou obrazovku, projel se virtuálně ulicí v obou směrech a pak stočil kameru, aby se podrobněji podíval na protější chodník.

Úzkou ulici v obytné čtvrti lemovala řada malých jednoposchoďových domků. Jako cíl se jevil – s přesností na tři metry od trackeru, pokud se dalo věřit ujišťování výmluvného prodejce, který mu to zařízení prodal – ošumělý, olověně šedý dům s balkónkem nad vchodovým přístřeškem a s vikýřovým oknem.

Potřeboval se na něj podívat zblízka. V reálu.

Dostat se tam takhle po ránu netrvalo dlouho, jelikož mířil proti směru dopravní špičky. Sněhový poprašek z minulé noci už většinou roztál a starý taurus…, no, vlastně jel celkem slušně. Zabočil na Beaconovu a mířil po ní na západ a přitom si v duchu představoval, k čemu všemu může dojít, až ty lidi najde. Snažil se udržet na uzdě základní instinkty. Ano, je to odporná krvežíznivá sebranka a bylo mu jasné, že jestli se mu naskytne šance, bude mít co dělat, aby z nich nevytřískal duši. Ale nemá cenu podnikat sebevražednou misi. Jestli tam budou, musí se o nich dozvědět víc – kdo jsou, oč jim jde, kdo si je najal.

Co vědí o Dannym.

Co se mu stalo.

Až se to všechno dozví…, no, pak už samozřejmě nebude důvod nechávat je naživu.

Ta myšlenka ho napadla úplně přirozeně a nijak jím neotřásla. Bylo to s podivem. Ještě nikdy nikoho nezabil. Jistě, měl na kontě pěkných pár rvaček. Než ho zavřeli i ve vězení. Během let několikrát schytal šeredný nářez, ale sám taky pár hlav rozbil. Nezačínal si schválně. Byl divoký a nezkrotný a hrál podle svých vlastních pravidel, ale nebyl žádný surovec a nikdy nikomu nechtěl úmyslně ublížit. A přestože ve vězení člověk ztvrdne tělesně i duševně, v zásadě se nezměnil. Stal se náchylnějším k tomu, aby podléhal prudkým výbuchům nálad, míň se zdráhal použít pěsti, ale nedělal to s gustem. Vždycky šlo o sebeobranu a nikdy nezašel dál, než bylo nutné, aby zneškodnil toho, kdo ho ohrožoval.

Tentokrát bylo všechno jinak. V tuhle chvíli si s tím hlavu nelámal. Que sera, sera. Nejdřív je ale musí najít.

Odbočil doprava na Washingtonovu a jel k severu. Jak se blížil k cíli, pulz se mu s každým domovním blokem zrychloval. Na velké křižovatce s Commonwealth Avenue zastavil na červenou, a zatímco seděl a čekal v závěsu za stejně otřískaným pick-upem, který zoufale potřeboval nové pístové kroužky, pohled mu přes něj sklouzl k agresivnímu zubatému úšklebku povědomé masky – masky Chrysleru 300C. Stál u světel v protisměru, čelem k němu, se zapnutým levým blinkrem.

Matt zamžikal, zaostřil pohled a snažil se zjistit, jestli jde opravdu o „ten jeho“ 300C; natahoval krk, aby na něj dohlédl přes zplodiny z čadivého vraku před sebou. Na protějších semaforech musela padnout zelená, protože chrysler projel křižovatkou těsně před pick-upem a hnal se nahoru po Commonwealth Avenue za houfem malých dovozových aut jako žralok za kořistí. Když projížděl kolem, Matt se naklonil přes sedadlo spolujezdce a podíval se na muže na předním sedadle. Jeho tvrdé rysy mu připadaly povědomé, ale jistý si nebyl. Zahlédl ty grázly jen letmo před barem a v dodávce a potom ve tmě před svou dílnou. Posledním hřebíčkem však byla poznávací značka chrysleru. Povedlo se mu zahlédnout poslední dvě čísla a ta odpovídala číslu na autě, které parkovalo u jeho dílny.

Byli to oni.

Tep se mu raketovou rychlostí zvýšil. Sledoval pohledem rychle se vzdalující vůz a přemítal, co dělat; musel se rozhodnout ve zlomku vteřiny. Otočil volantem, dupl na plyn a s pravými koly na chodníku se protáhl kolem pick-upu a zahnul za chryslerem na Commonwealth.

Byla to spíš instinktivní reakce než vědomý počin, ale jak ujížděl za svižným sedanem, rostlo v něm odhodlání. Nevěděl, jestli v místě, které zaznamenal tracker, mají ti parchanti svou základnu, anebo jestli to byla náhodná zastávka, kam se už nevrátí. Kromě toho byli v tom autě jen dva a to nebyla početní převaha, která by mu dělala těžkou hlavu. Rozhodně ne v náladě, kterou zrovna měl.

Jeli na východ po Commonwealth Avenue, pak uhnuli doleva na Harvardovu a přes most do Cambridge. Zamířili nahoru proti proudu řeky a Matta nepříjemně zamrazilo. Blížili se zpátky k oblasti Inman Square, odkud před hodinou či dvěma utekl. Neklid přerostl v čirou hrůzu, když spatřil jméno ulice a číslo domu, před kterým chrysler zastavil.

Mýlka nepřipadala v úvahu – byla to adresa, kterou si před chvílí vyhledal.

Zaparkovali přímo před bytem Csaby.

27

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

Matt objel zaparkovaný chrysler, a když ten výhružný vůz míjel, jakoby náhodou se odvrátil, aby muži uvnitř nezahlédli jeho tvář. Jel dál a zahnul do první ulice, na kterou narazil. Tam zastavil.

Vypadalo to pěkně nahnutě.

Zůstal sedět ve voze a lámal si hlavu, co to má znamenat. Že by s nimi ten Csaba táhl za jeden provaz? Poštval je na Bellingera, upozornil je, k čemu se chystá? Matt nevěděl, co si o tom má myslet, ale bůhvíproč se mu to nezdálo. Vzkaz, který Csaba Bellingerovi nechal, zněl naprosto upřímně. Probírali spolu ten úkaz a Bellinger – jak se zdálo – naráz uťal debatu.

Jestli s nimi Csaba nespolupracuje, pak sem přijeli ze stejného důvodu, z jakého šli po Bellingerovi. Což pro Csabu nevypadalo dvakrát růžově. Nemluvě o tom, že jestli po něm ti zabijáci jdou, určitě něco ví – něco, čím by se snad vysvětlilo, co se to komando tak úporně pokouší chránit. A třeba by se tím objasnilo i to, co se stalo Dannymu.

Co provedli Dannymu, připomněl si Matt.

Musí něco udělat.

Vystoupil z taurusu a připlížil se na roh. Opatrně vyhlédl na hlavní ulici. Chrysler stál na místě a ti dva byli pořád uvnitř.

Vyhlíželi ven. Čekali.

Sledují Csabu. Matt už o tom nepochyboval.

Musí se k němu dostat dřív.

Obhlédl si celý blok a hledal cestu, kudy ty zabijáky obejít. Žádnou neviděl. Csaba bydlel v moderním šesti – nebo sedmipatrovém činžáku. Chlapi v chrysleru měli přehled o celé ulici a přímý výhled na přístupovou cestu přes předzahrádku i na vstupní halu, čímž padlo jakékoli pomyšlení, že by se dostal dovnitř tudy. Na boku domu vedla dolů rampa, podle všeho sjezd do podzemní garáže. Problém byl, že ji taky měli v dohledu.

Couvl zpátky za roh a běžel boční ulicí opačným směrem, dokud nezahlédl úzkou uličku oddělující zadní trakty domů. Zahnul do ní a opatrně se vracel souběžně s hlavní ulicí k Csabovu činžáku – jenže brzy narazil na slepý konec v podobě půldruhametrového dřevěného plotu. Csabův dům se tyčil o kus dál za několika dalšími domy a ploty. Matt přelezl plot a razil si cestu dál. Za pár minut se ocitl u průchodu pro pěší, který vedl podél rampy zpátky na ulici.

Vykoukl z něj. Chrysler pořád stál tam co prve – Matt se ani teď nemohl dostat na rampu, aniž by ho viděli. A ze svého pozorovacího stanoviště postřehl další problém. Vjezd do garáže chránila klávesnice, a navíc ten typ, kde na tlačítkách nejsou číslice. Když příchozí naťukává kód, rozsvěcují se na nich číslice v náhodném pořadí, aby se nikdo cizí nedostal dovnitř tak, že správný sled odpozoruje a napodobí.

Vtom zaslechl Matt mechanické cvaknutí a po něm skřípavý rachot. Přestože neviděl, odkud vychází, bylo mu jasné, že se vrata garáže otevírají. Napjal se a ucouvl. Z garáže se vynořil čumák a střecha velkého černého Cadillacu Escalade. Mohutný SUV spálil nejmíň litr benzínu, než se vyhoupl po rampě a zastavil u výjezdu na ulici.

Na okamžik zablokoval chrysleru výhled.

Matt se chopil příležitosti. Vyrazil jako střela a přeskočil nízkou zídku kolem rampy. Dopadl tvrdě; ve všech kostech ho zabrnělo. Musely to být aspoň tři metry a k tomu ještě výška zídky. Odkulil se stranou, a zrovna když se zvedal do podřepu, uslyšel, jak se cadillac rozjíždí, zahýbá do ulice a odkrývá ho pohledům z chrysleru. V poslední chvíli proklouzl pod zavírajícími se vraty, schoval se po straně a jen doufal, že ho nezahlédli.

Opatrně vyhlédl ven, ale nezdálo se, že by v autě nastal nějaký pohyb.

Vypadalo to, že je v suchu.

Ve výtahu byla u knoflíků do jednotlivých pater uvedena čísla bytů. Vyjel do třetího patra, došel k Csabovým dveřím a chystal se zazvonit, když vtom si všiml, že je v nich kukátko. Ucouvl a rozhlédl se. Zul si botu, navlékl si ji na ruku a co nejtišeji rozbil několik žárovek. Chodba se ponořila do tmy. Matt se znova obul, zazvonil a bytem se rozlehlo drnčení zvonku. Vevnitř se ozvaly kroky, přiblížily se a pode dveřmi se objevil stín.

„Kdo je to?“ Byl to tentýž lehce podrážděný hlas jako na záznamníku.

„Vinceův přítel. Přítel Vince Bellingera.“ Matt koutkem oka ustaraně pozoroval výtah.

Za dveřmi se ozval šramot, jako by se o ně Csaba opřel ve snaze líp vidět kukátkem – v marné snaze, jelikož na chodbě byla tma jako v pytli.

„Vinceův přítel?“ Csabovi se třásl hlas. „Co… co po mně chcete?“

Matt se pokusil o seriózní, nevýbojný, ale přitom pevný tón. „Musíme si promluvit. Něco se mu stalo.“

Vteřinová pauza, další šramot a potom ze sebe Csaba vysoukal: „Vince je mrtvej, kámo.“

„Já vím. Otevřel byste mi, abychom si mohli promluvit?“

Csabova mluvidla jako by sevřela ochromující hrůza. „Koukejte, já… Je mrtvej, zavraždili ho a já nevím, co chcete, ale…“

„Poslouchejte,“ skočil mu Matt ostře do řeči. „Ti chlapi, co ho zabili, zrovna parkují venku před vaším domem. Včera večer vyslechli vaše telefonní rozhovory, vědí, o čem jste se bavili, a právě kvůli tomu ho oddělali. Takže jestli chcete, abych vám pomohl vyhnout se tomu, že skončíte jako on, otevřete sakra ty dveře.“

Na okamžik zavládlo stísněné ticho, ale pak Csaba zřejmě dospěl k rozhodnutí, protože cvakl zámek a dveře se otevřely. Mezerou vyhlédla široká chlapecká tvář orámovaná hustými střapatými vlasy – a pak se Csabovi strachy rozšířily oči při pohledu na Mattův obličej.

„Do prdele,“ vyhrkl a pokusil se přirazit dveře.

Matt mezi ně vrazil botu, opřel se do nich a vpadl dovnitř. Zabouchl za sebou a Csaba před ním couvl. Vrávoravě ustupoval do pokoje, ruce zdvižené v obranném gestu a div přitom nezakopl o vlastní nohy.

„Neubližujte mi, prosím vás, nezabíjejte mě, nic jsem neudělal, přísahám,“ drmolil a zuřivě mával rukama.

„Cože?“

„Nezabíjejte mě, člověče. Já nic nevím.“

„Uklidněte se,“ vyštěkl Matt. „Nechci vás zabít.“

Csaba na něj zíral oněmělý strachy, obličej celý zbrocený potem. Matt si ho měřil – ale vtom jeho pozornost upoutal záběr na televizní obrazovce za Csabovými zády.

Csaba si toho všiml a váhavě ustoupil stranou, aby Matt líp viděl. Běžel program jedné z nonstop zpravodajských stanic a přinášel záběry téhož zářivého znamení, které Matt viděl už dřív, jenomže tohle nebyla repríza. Nápadný běžící titulek na dolním okraji obrazovky hlásal: „Druhý nevysvětlitelný úkaz, tentokrát nad Grónskem.“

Matt popošel blíž a zmateně svraštil čelo. „To není totéž jako poprvé, že ne?“

Csabovi chvilku trvalo, než mu došlo, že mluví na něj. „Ne,“ vykoktal. „Tohle je v Arktidě.“

Matt se k němu zaraženě obrátil. Musel mít ve tváři vepsanou nerozhodnost, protože Csaba se rozklepal ještě víc.

„Co je s tebou?“ řekl Matt podrážděně.

„Nezabíjej mě, člověče. Vážně.“

Mattovi zřejmě něco unikalo. „Už toho nech, jo? Co jančíš?“

Csaba zaváhal a potom jakoby proti své vůli dutě prohlásil: „Já vím, že jsi zabil Vince.“

„Cože?“

Csabovy ruce znova vystřelily vzhůru. „Tvůj obličej… Ukazovali ho ve zprávách.“

Mattem projel úlek. „Můj obličej?“

Csaba přikývl, pořád ochromený strachy.

„Pusť mi to,“ poručil Matt.

28

KÁHIRA, EGYPT

Gracie spatřila muže v černé sutaně, s ustaraným výrazem na tváři, jak se snaží upoutat její pozornost v davech lidí proudících kolem prosklených stěn příletové haly na káhirském mezinárodním letišti. Váhavě mu zamávala. Bratr Amín jí nenápadným gestem odpověděl a začal se proplétat zástupem k ní.

Cesta do Egypta byla protivně dlouhá. Vrtulník je vysadil na antarktické základně Rothera a pak přeletěli turbovrtulovým letounem Dash 7 na Mount Pleasant, vojenské letiště na Falklandách. Tam nasedli do zastaralého Lockheedu RAF TriStar, který teď sloužil komerčním účelům, a podstoupili dlouhý let na letiště Wideawake Airfield na ostrově Ascension a odtamtud na leteckou základnu Britského královského letectva Brize Norton v Oxfordshire. Taxíkem se pak dopravili k poslední etapě letu z londýnského letiště Heathrow se společností EgyptAir.

Na Ascensionu zažili dramatický okamžik, když se jen tak tak vyhnuli britskému filmovému štábu mířícímu opačným směrem. Jinak využili cesty k tomu, aby si načetli co nejvíc o koptském náboženství a především o historii kláštera. Jakmile se ocitli zpátky v GSM světě, na každé zastávce si vybírali textové zprávy z mobilů, ale na zanechané vzkazy nereagovali. Doma ve Washingtonu nikdo s výjimkou ředitele celosvětového zpravodajství Ogilvyho – ke Graciinu, Daltonovu a Finchovu pobavení dokonce ani Roxberry – neměl tušení, že dali sbohem ledovému kontinentu a kam mají namířeno. Gracie a Ogilvy až příliš dobře věděli, že kolegové a konkurenti by se po nich vrhli jako hladová vlčí smečka. Mínili si střežit exkluzivitu zuby nehty.

Nový terminál, nablýskaná moderní stavba ze skla a oceli, udivil Gracii svou výkonností; vždyť Egypt obvykle předčí svým maňana přístupem kdekterou zemi v tomhle regionu, kde s otálením nikdo neotálí. Pasová kontrola probíhala rychle a zdvořile. Zavazadla se objevila na pohyblivém pásu skoro v téže chvíli, kdy k němu dorazili. A ještě víc ji udivilo, že lidé zřejmě dodržují nedávno zavedený zákaz kouření v letištních prostorách – v zemi, kde se obecně na zákony kašle a polovina mužské populace kouří prakticky od narození, to byla málem revoluce.

Naléhavější však bylo, že Gracie, Dalton a Finch už věděli o novém zjevení nad Grónskem. Sotva Boeing 777 přistál, jejich BlackBerry se naráz probraly k životu a zahrnuly je vzkazy z redakce i odjinud. Při té úžasné novině z nich rázem spadla únava a ožili novým elánem. Jakmile se usadili na zadním sedadle Júsufova vozu a začali se protloukat rušnou ranní dopravou k městu, zasypali zaskočeného bratra Amína hotovou salvou otázek.

Řekl jim, že to viděl také, ve zprávách, a potvrdil, že to bylo přesně stejné zjevení, jaké viděli oni nad ledovým šelfem – a stejný symbol jako ten na stěnách jeskyně otce Jeroma. Ten, který začal otec Jerome malovat před sedmi měsíci.

Gracie už nepochybovala, že udělala správně, když po telefonátu s tímhle mnichem vyrazila do Egypta. Navzdory přesunům z kontinentu na kontinent a s tím souvisejícími nepříjemnostmi si ani nepamatovala, kdy se naposled cítila takhle nabitá energií. Rozsah a význam toho, co se dělo, byly tak mimořádné, že prožívala ono vzácné a nádherné nadšení ze sólokapra daleko intenzivněji než jindy. Přesto zůstávala spousta nezodpovězených otázek. Především důvod jejich cesty, otec Jerome.

„Proč a jak sem vůbec přijel?“ zeptala se mnicha.

Bratr Amín zaváhal. „Po pravdě řečeno,“ ošil se, „nevíme to jistě.“

Gracie a Finch si vyměnili zvědavé pohledy. „Pracoval v Súdánu, že?“ zeptal se Finch.

„Ano. Pokud vím, v posledních letech mu hodně leželo na srdci to, co se děje v Dárfúru. Začátkem roku tam otevřel další sirotčinec, už čtvrtý, jen kousíček od egyptských hranic. A pak… prý to sám úplně nechápe. Jednou v noci sirotčinec opustil, sám a pěšky, bez jakýchkoli věcí, bez jídla a pití. Prostě jen tak odešel do pouště.“

„Jen tak? Vždyť byl po nemoci. Copak se nebál, že ho unesou nebo zabijí? Stavěl se hodně kriticky k tamějším kmenovým náčelníkům,“ připomněla Gracie. „Byl by pro ně skvělá kořist.“

„Těžce nesl ty boje, masakry v Dárfúru… Vzalo mu to hodně sil a vážně onemocněl. Byl to zázrak, že nezemřel.“ Mnich sám pro sebe přikývl a do jeho hlasu se vloudil smutek. „Tu noc, kdy odešel, oznámil několika svým pomocníkům, že potřebuje na čas odejít…, prý aby ‚našel Boha‘. Tak to formuloval. Řekl, že nejspíš bude nějakou dobu pryč, a požádal je, ať během jeho nepřítomnosti pracují dál stejně dobře jako jindy. A pak prostě odešel. O pět měsíců později ho beduíni našli zhrouceného v poušti, několik kilometrů odtud na jih. Měl na sobě obyčejný arabský oděv, potrhaný a špinavý. Bosá chodidla měl pořezaná a samý mozol; nevěděl o sobě, byl v deliriu a polomrtvý. Neměl u sebe žádné jídlo ani vodu, a přesto… Vypadalo to, že přešel poušť. Úplně sám. Pěšky.“

Gracie se zatvářila zmateně. „Ale odtud je to přece na hranice… kolik?… nějakých osm set, možná tisíc kilometrů, ne?“

„Ano,“ potvrdil bratr Amín neměnně klidným hlasem.

„Nemohl přece… za takových podmínek…“ Gracie hledala správná slova. „Není tam nic než poušť. Už jen to slunce… Musel být příšerně spálený. Jak to vůbec mohl přežít?“

Mnich rozhodil rukama a podíval se na ni s výrazem zrcadlícím její vlastní úžas, ale nic neřekl.

Gracii se kolečka v hlavě roztočila jako o závod. Šlo by to, možná…, jenže v tom příběhu zůstávalo příliš mnoho neznámých. „Co o tom řekl on sám? Netvrdil snad, že ušel pěšky celou tu cestu ze Súdánu?“

„Nepamatuje si, co se stalo,“ vysvětlil mnich. Zvedl ukazováček, povytáhl obočí a důrazně prohlásil: „Ale věří, že mu bylo souzeno přijít sem do našeho kláštera, do naší jeskyně. Věří, že k tomu byl povolán. Že je to součást Božího plánu.“ Odmlčel se a pak se zatvářil provinile. „Opravdu bych neměl mluvit za něj. Zeptejte se radši přímo jeho, až se s ním sejdete.“

Gracie zalétla pohledem k Finchovi. Nepatrně pohnul hlavou v gestu, ze kterého vysvítalo, že není zmatený o nic míň.

„Co ten dokumentární film?“ zeptala se. „Povězte nám o něm.“

„Co chcete vědět?“

„Jak k tomu natáčení došlo? Byl jste u toho, setkal jste se s těmi lidmi?“

Bratr Amín pokrčil rameny. „Není moc o čem mluvit. Kontaktovali nás. Prohlásili, že točí dokument a že se doslechli, že tu otec Jerome žije v jeskyni. Jestli by tam prý mohli zajet a nafilmovat ho. Opata to moc netěšilo, nikoho z nás. Nechováme v sobě touhu po zviditelnění, nejsme na takové věci zvyklí. Ale byli z velmi úctyhodné stanice a velmi zdvořilí a pořád se vyptávali a trvali na svém. Nakonec jsme souhlasili.“

„Naštěstí,“ utrousil Finch. „Jinak bychom tu nebyli.“

„Nevím, nevím,“ odvětil bratr Amín a v očích mu probleskl úsměv. „Bůh někdy volí záhadné cesty. Umím si představit, že by si našel jiný způsob, jak vás sem dovést, nemyslíte?“

29

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS

Csaba zaváhal a pak opatrně, aby zůstal čelem k Mattovi, odcouval dozadu ke svému stolu. Vršily se na něm haldy časopisů a různých papírů. Mezi nimi trčely jako strážní věže hrnky od kávy. Bylo vidět, že s Bellingerem mají hezky daleko ke dvojčatům, a to nejen zevnějškem. Nad tou záplavou se majestátně tyčil velký plochý monitor Apple. I na něm byla zář nad ledovcem. Csaba, těkaje očima mezi Mattem a bezdrátovou klávesnicí, otevřel jinou webovou stránku. Zadíval se na Matta s výrazem, který kolísal mezi strachem a rozpaky.

Matt došel ke stolu. Aktualita, kterou Csaba otevřel, byla krátká zpráva z černé kroniky. Bellingerovo tělo se našlo v zapadlé uličce poblíž baru. V článku se objevily černobílé záběry z bezpečnostní kamery v baru. Jeden byl širokoúhlý a zachycoval Matta a Vince uprostřed jejich třenice. Druhý byl detail Mattovy tváře zabraný z jiného úhlu.

Byl na něm dokonale k poznání.

Matt hltal očima text. Nikde nepadlo žádné jméno, ale věděl, že to dlouho nepotrvá. Článek zmiňoval několik svědků včetně „nejmenované ženy“, která tvrdila, že venku před barem viděla Matta, jak zuřivě pronásleduje Bellingera ulicí. Nic takového se nestalo – hned před barem je oba přepadli a odvezli. Zamračil se a zalétl v duchu k té ženě v dodávce. Vybavil si její profil osvětlený zezadu pouličními lampami a mikádo kolem jejího obličeje. Musela to být ona, tím si byl jistý. Představil si, jak k němu domů míří policie s příkazem k domovní prohlídce v ruce. Taky si představil, jak najdou vražednou zbraň, kterou tam dívka s mikádem a její kumpáni určitě nastražili.

Uvědomil si, že ho Csaba nervózně sleduje.

„Chápu, jak to vypadá,“ řekl mu Matt, „ale bylo to jinak. Ti chlapi šli po Vinceovi kvůli té věci v Antarktidě,“ rozzuřeně ukázal na televizi. „Domníval se, že mého bratra kvůli tomu zavraždili. To oni zabili Vince, ne já. Musíš mi věřit.“

Soudě podle Csabova zpanikařeného výrazu, chtěl toho po něm trochu moc.

„Ty a Vince… Bavili jste se o tom, než ti to položil, viď?“

Csaba váhavě přikývl.

Na nic víc Matt momentálně neměl čas. „Potřebuju, abys mi řekl, o čem jste spolu mluvili, ale to počká. Jsou venku. Musíme odtud vypadnout.“

„My?“ Csaba sebou trhl a zvedl telefon. „Hele, já nikam nejdu. Ty si dělej, co chceš. Já volám policii a…“

„Na to nemáme čas,“ vybuchl Matt, vyškubl mu telefon a praštil jím zpátky na stůl. „Jsou tady. Dole na ulici. Kvůli tomu vašemu vykecávání s Vincem. Chtějí s tebou udělat totéž co s ním. Jestli si chceš zachránit život, budeš mi muset věřit a jít se mnou.“ Zavrtal se do něj pohledem, ze kterého čišelo pevné odhodlání.

Csaba zaváhal. Zíral Mattovi do očí a rozčileně funěl… a konečně přikývl.

„Máš auto?“

„Ne.“

„Nevadí. Jdeme.“ Matt se rozběhl ke dveřím.

„Počkej,“ vyhrkl Csaba a gestem ho zarazil. Popadl z podlahy batoh a začal do něj házet věci.

„Musíme zmizet,“ naléhal Matt.

„Dej mi vteřinku,“ odsekl Csaba. Nacpal si do batohu laptop, baterii a iPhone, naposledy se rozhlédl po místnosti a vyrazil za Mattem ke dveřím.

Při pohledu na telefon blesklo Mattovi něco hlavou. „Tvůj mobil,“ křikl na Csabu. „Vypni ho.“

„Proč?“

„Můžou nás přes něj stopovat. To přece víš.“

Csabovi poklesla úžasem čelist, ale okamžitě mu to došlo. „Jo, to je fakt,“ řekl šokovaně a vzápětí zopakoval: „Máš pravdu.“ Vytáhl telefon a vypnul ho.

Matt se naposledy podíval na obrazovku – zářivé znamení tam stále bylo a záhadně ho přitahovalo – a vzápětí vyrazil ze dveří s Csabou v patách.

Sjeli výtahem dolů do garáže. Stálo tam nějakých deset aut. Matt se rozhlédl, ale moc toho na výběr nebylo, většinou samá Toyota Prius. S výjimkou toho Cadillaku Escalade Csabovi sousedé zřejmě holdovali japonským kompaktům. Rozhodl se pro aspoň trochu nadupanější Toyotu RAV4, u které si byl navíc jistý, že neodolá jeho přesvědčovacím schopnostem.

Jednal rychle. Strhl ze zdi hasicí přístroj a rozbil jím okénko u řidiče, hmátl dovnitř a otevřel dveře. „Nasedej,“ poručil Csabovi a smetl ze sedadla střípky.

Zavalitý Csaba ohromeně stál s pusou dokořán. „To je auto paní Joorisové,“ postěžoval si. „Strašně ji to dožere, kámo. Zbožňuje ho.“

„Je to jen okénko. Nasedej.“

Csaba se podvolil a vmáčkl se na sedadlo spolujezdce. Matt zvedl kapotu, vyřadil z činnosti imobilizér a naskočil do auta. Nastartoval, zařadil rychlost a vyrazil ke dveřím garáže. Neviditelný senzor okamžitě vydal příkaz k otevření vrat. Začala vyjíždět nahoru a před nimi se objevila rampa, volná a bez překážek, stáčející se doleva kolem budovy.

„Připoutej se,“ přikázal Matt.

Csaba po něm střelil pohledem a sjel očima ke svému sudovitému břichu. Úchyt pro sponu bezpečnostního pásu se mu ztrácel kdesi pod masitým stehnem. „Helfneš mi?“

„To těžko,“ ušklíbl se suše Matt. „Jen se snaž.“

Jakmile se vrata zvedla natolik, aby pod nimi projeli, sevřel pevně volant a vyrazil s RAV4 po rampě, nejdřív pomalu, protože nemělo cenu upozorňovat na sebe ty grázly dřív, než to bude nutné. Beztak je brzy zahlédnou. A taky že ano – zbystřili hned, jak se malý SUV vynořil na boku činžáku.

Matt se střetl pohledem s dvěma překvapenými muži naproti v chrysleru, a zatímco sešlapoval plynový pedál, snažil se vtisknout si za ten zlomek vteřiny jejich rysy co nejhlouběji do paměti. V duchu si celou akci předem přehrál. Vyrazí napříč ulicí přímo proti těm dvěma v zaparkovaném voze a levým předním nárazníkem toyoty vezme o přední kolo chrysleru v takovém úhlu a takovou silou, aby ohnul závěs a vyřadil auto z provozu. Sám bude moci pokračovat v jízdě, sice se zmačkaným nárazníkem, ale bez problémů. Byl to riskantní počin a zároveň nevyhnutelná sebeoběť. Připraví se o výhodu, kterou mu přinášelo sledování, protože začnou používat jiné auto, ale neměl na vybranou. Toyota nemohla s chryslerem soupeřit. Nedokázal by je setřást.

Už už se chystal sešlápnout pedál až k podlaze, když vtom si uvědomil pohyb napravo. Odtrhl oči od chrysleru a zjistil, že se ulicí blíží nějaké auto. Hlavou mu bleskl nápad. Vteřinu počkal, než vůz dojede blíž; Csaba tomu otálení nechápavě přihlížel a tiše, vyděšeně ho pobízel „jeď, kámo“, zabijáci v chrysleru na něj užasle zírali a nejspíš vytahovali zbraně z pouzder a ládovali do nich zásobníky –

– a vtom, když se přijíždějící auto ocitlo skoro na jeho úrovni, Matt dupl na plyn a vyřítil se na ulici těsně před ním a vjel mu do cesty. Vůz, rozhrkaný starý Chevrolet Caprice z dávno minulých časů, kdy benzín býval levný, byla ho spousta a lidstvo setrvávalo v blahé nevědomosti o devastaci planety, brnkl o toyotu a odrazil se od ní. Jeho řidič, nervní chlapík s ohonem a tlustými brýlemi, z pudu sebezáchovy strhl auto do protisměru a s kvílením brzd zastavil těsně vedle chrysleru. Matt dupl na plyn a odsvištěl ulicí v opačném směru, než kam byl otočen chrysler. Ve zpětném zrcátku pozoroval, jak řidič chevroletu vystupuje z auta a rozhořčeně huláká a jak ti dva zabijáci lezou ven, aby toho chudáka přiměli uhnout a mohli se otočit a pustit se do pronásledování.

Zahnul do první boční ulice, která se namanula, a hned zase strhl vůz doleva, ujížděl jednou prázdnou ulicí po druhé a ustavičně měnil směr, až se propletl z Cambridge na autostrádu. Celou dobu ostražitě pokukoval do zpětného zrcátka, jestli se v něm neobjeví chrysler.

Nebylo po něm ani památky.

Matt si trochu oddechl a ubral plyn. Zamířil s vypůjčeným SUV pryč z města, aby se dostal co nejdál od ulic, které se zdály odhodlány lapit ho do svých vražedných osidel.

Úkosem pohlédl na Csabu. Tlusťoch měl kulatou tvář zrudlou a zalitou potem, ale už seděl o něco méně napjatě a oplatil mu pohled s neochotným uznáním. „Až to paní Joorisová uvidí, trefí ji šlak,“ konstatoval.

„Mimochodem, jak se vyslovuje tvoje jméno?“ zeptal se Matt.

„Čaba. Ale klidně to vyslovuj po anglicku, jako ‚Jabba‘.“ Neznělo to nijak dotčeně. „Dělají to všichni.“

Matta to překvapilo. „Fakt?“

Csaba přikývl. „No jasně.“

„A tobě to nevadí?“

Csaba se zatvářil lehce udiveně. „Mělo by?“

Matt se nad tím zamyslel a pak pokrčil rameny. „No dobře. Teď tenhle auťák někde odstavíme a najdeme si bezpečnou zašívárnu, kde nás nenajdou. Pak budu potřebovat, abys mi co nejpřesněji zopakoval, o čem jste se s Vincem bavili, a pomohl mi zjistit, co se to sakra děje.“

30

KLÁŠTER DEIR AL-SURJAN, VÁDÍ NATRUN, EGYPT

Toyota Previa zanedlouho nechala poušť za sebou a probíjela se hustou dopravou do Káhiry. Nemohli se jízdě přes rozrůstající se město vyhnout, protože nové letiště se nacházelo na východ od něj, zatímco Vádí Natrun leželo na severozápadě. Schylovalo se k večeru a mdlé paprsky slunce visícího kousek nad obzorem prosakovaly oparem prachu a výfukových plynů, které dusily přelidněné zchátralé město.

„Ví už, co se děje?“ zeptala se Gracie bratra Amína. „Řekli jste mu o těch znameních?“

„Ne,“ odpověděl s politováním. „Ještě ne.“ Rozpačitě se po ní ohlédl a dal jí pohledem najevo, že ji vzápětí do čehosi zasvětí. „Vlastně ani neví, že přijíždíte. Opat taky ne.“

Gracie ho chtěla požádat o vysvětlení, ale předběhl ji. „Opat… neví, co si má počít. Nechce, aby se o té záležitosti dozvěděl svět.“

„Ale vy ano,“ poznamenal Finch.

Mnich přikývl. „Děje se něco zázračného. Nemůžeme si to nechat pro sebe. Nepatří to jenom nám.“

Gracie pohlédla na Finche. V podobné situaci se ocitli už dřív – stali se z nich nežádoucí hosté, kteří dorazili do dějiště konfliktů zpovídat neochotné lidi, jimž prvotní instinkt velel uzavřít se před vnějšími pozorovateli do sebe. Občas se Gracii a Finchovi podařilo jejich nevoli překonat, jindy narazili na bariéru. V tomhle případě ji zdolat musejí. Neletěli přece přes půl světa, jen aby se vrátili s prázdnou. Zvlášť když na vysvětlení čeká celý svět.

Vynořily se před nimi pyramidy v Gíze a prozradily Gracii, že jsou konečně z města venku. Viděla je už dřív, ale ten pohled pokaždé probouzí posvátný úžas i v nejcyničtějším návštěvníkovi. Tentokrát v ní vyvolaly ještě další dojem: ty majestátní kamenné jehlany vyčnívající z písku jí podivně připomněly nunataky – skály trčící ze sněhových polí, na které shlížela ještě před několika hodinami z okénka vrtulníku. Hlučná chaotická Káhira brzy ustoupila ospalejším shlukům roztroušených domků. Když minuli městečko Bir Hooker, poslední větší lidské osídlení, po kterém přijde už jen poušť a kláštery, ztratily jejich mobilní telefony signál. Mnich jim oznámil, že teď už budou odkázáni jen na satelitní spojení.

Od jejich prvního telefonického rozhovoru se Gracie marně pokoušela určit jeho přízvuk. „Mimochodem, odkud jste?“ zeptala se ho.

„Z Chorvatska,“ odpověděl. „Pocházím z jednoho městečka na severu, kousek od italských hranic.“

„Pak jste zřejmě římský katolík.“

„Ovšem,“ potvrdil.

„Takže Amín není vaše pravé jméno?“

„Není to moje rodné jméno,“ opravil ji s vlídným úsměvem. „Než jsem přišel sem, říkali mi otec Dario. Po vstupu do zdejšího kláštera všichni přijímáme koptská jména. Je to tradice.“

„Ale koptská církev je ortodoxní,“ namítla. Dávno před protestantskou reformací z šestnáctého století otřáslo křesťanským světem velké schizma ze století jedenáctého. Od nejranějších počátků křesťanství hnisalo vleklé soupeření a teologické spory mezi Římem a jeho východními protějšky v Alexandrii a Antiochii jako podebraný vřed. Hašteření naplno propuklo v roce 1054 a křesťanstvo se rozštěpilo na dvě církve – východní ortodoxní a římskou katolickou. Řecké slovo ortodoxní doslovně znamená „správnou víru“, což dokonale odráží přesvědčení východní církve, že právě ona je pravou udržovatelkou ohně a že právě její přívrženci zachovávají autentické, ničím nezkažené tradice a učení, jak je lidstvu předal Ježíš a jeho apoštolové.

„Ortodoxní ano, ale nikoli východní ortodoxní,“ upřesnil mnich. Graciin zmatený výraz ho očividně nepřekvapil, ostatně nebyla sama, kdo se tvářil popleteně. Přejel pohledem svoje tři návštěvníky a mávl rukou. „To je dlouhá historie,“ prohlásil. „Koptská církev je ze všech nejstarší, vymyká se věrouce východní ortodoxní církve. Založil ji apoštol Marek v polovině prvního století, necelých deset let po Ježíšově smrti. Ale vlastně je celé to dělení nesmysl; všichni křesťané jsou koneckonců následovníci Kristovi. Na ničem jiném nesejde. A zdejší kláštery to taky nerozlišují. Všichni křesťané jsou vítáni. Otec Jerome je katolík,“ připomněl jim.

Za chvíli objeli bližší klášter svatého Bišoje a na konci prašné neosvětlené silnice se objevil Deir al-Surjan. Vypadal jako archa plující v moři písku – a mnichy ten dojem odjakživa těšil, jelikož věřili, že klášter byl vybudován po vzoru archy Noemovy. Jak minivan přijížděl blíž, začaly se vynořovat detaily: dvě vysoké zvonice, hranatá přičáplá čtyřposchoďová věž – qasr – střežící vstupní bránu, malé kupole s velkými kříži nepravidelně roztroušené po různých kaplích a jiných budovách uvnitř obezděného komplexu a kolem toho všeho desetimetrová opevněná zeď.

Vystoupili z auta a bratr Amín je vedl kolem věže a přes vnitřní nádvoří, které momentálně zelo prázdnotou. Ohrazený prostor se zdál klamně velký. Gracie si všimla, že má zhruba délku a šířku fotbalového hřiště a je právě tak plochý. Každý vnější povrch – zdi stejně jako kupole – byl z hliněných vepřovic téže jednotvárné barvy, příjemné pískově béžové. Rohy a hrany byly jemně zaoblené, působily organicky. Ve stěnách věže se namísto oken otevíraly drobné nepravidelné otvory, aby dovnitř nepronikalo moc velké horko, a všemi myslitelnými směry vedla úzká schodiště. V teplé oranžové záři zapadajícího slunce vypadalo to ohrazené útočiště jako z jiného světa a příkře kontrastovalo se studenou chmurnou krajinou ledového kontinentu, jehož chlad cítila Gracie v kostech ještě teď. Nepřipadalo jí, že přeskočila z kontinentu na kontinent. Připadalo jí, jako by se rovnýma nohama ocitla na planetě Tatooine z Hvězdných válek.

Když se přiblížili ke vchodu do knihovny, vyšel z ní nějaký mnich. Při pohledu na ně se zarazil; nejdřív se na ně podíval zvědavě, ale pak se mu ve tváři objevil kyselý výraz. Gracie odhadla, že je to zřejmě opat.

„Počkejte tu, prosím,“ požádal ji a Finche bratr Amín. Vyšel vstříc zjevně rozhněvanému opatovi, zatímco oni zůstali stát stranou. Gracie udělala na Finche obličej a je to tady, ale oba se snažili přihlížet vzrušené debatě, aniž by dávali najevo přílišný zájem.

Za chvilku se bratr Amín vrátil a přivedl opata s sebou. Opat očividně nebyl rád, že je vidí, a ani se to nepokoušel zastírat.

„Jsem biskup Kyrillos, představený zdejšího kláštera,“ představil se odměřeně. „Obávám se, že bratr Amín překročil svou pravomoc, když vás sem pozval.“ Ani jim nepodal ruku.

„Otče,“ řekl Finch, „přijměte prosím naši omluvu, že jsme sem takhle vtrhli. Nevěděli jsme, že…,“ odmlčel se, jak hledal co nejdiplomatičtější vyjádření, „… že tu probíhá interní debata o tom, jak se k tomu všemu postavit. Rozhodně vás nechceme stavět do nepříjemné situace nebo si něco vynucovat. Jestli si přejete, abychom odjeli, stačí říct; vrátíme se domů a nikdo se o naší návštěvě nedozví. Ale prosím vás, abyste měl na zřeteli dvě věci: za prvé, nikdo neví, že tu jsme. Řekli jsme o tom jen jedinému člověku v našem ústředí – našemu nadřízenému. Takže si nedělejte obavy, že by se tu kvůli nám zničehonic strhl mediální cirkus. Nedopustíme to.“

Znovu se odmlčel a čekal, jestli jeho slova budou mít kýžený účinek. Nebyl si tím jistý, ale zdálo se mu, že opatův zamračený výraz nepatrně změkl.

„Za druhé,“ pokračoval, „jsme tu čistě jen proto, abychom vám a otci Jeromovi – ale zároveň i nám všem – pomohli pochopit ty výjimečné události, jichž jsme svědky. Nejspíš víte, že jsme u toho byli. V Antarktidě. Všechno se to odehrálo přímo před našima očima. A jestliže jsme teď tady, jsme tu především jakožto hodnověrní svědci. Bez vašeho svolení nic neodvysíláme. Všechno, co tu uvidíme a o čem se bude mluvit, zůstane jen mezi námi, dokud nám nedáte svolení, abychom to použili.“

Opat si ho zpytavě prohlížel, pak zalétl pohledem ke Gracii a Daltonovi, nevrle se zamračil na bratra Amína a znovu obrátil pozornost k Finchovi. Pomalu přikývl, jako by dospěl k verdiktu. „Chcete mluvit s otcem Jeromem,“ konstatoval.

„Ano,“ přitakal Finch. „Můžeme mu vyprávět, co jsme viděli. Ukázat mu to – ukázat mu, co jsme nafilmovali. Možná v tom najde nějaký smysl.“

Opat znovu přikývl. „Tak dobře. Ale mám vaše slovo, že nic z toho nezveřejníte, dokud si o tom nepromluvíme,“ zvedl přísně ukazováček.

„Máte moje slovo, otče,“ potvrdil s úsměvem Finch.

Opat na něj dál upíral pohled. „Pojďme,“ řekl nakonec.

Pozval je do nejnovější budovy komplexu – byla to prostá, tříposchoďová omítnutá stavba ze sedmdesátých let. Finch a Gracie kráčeli za ním, zatímco Dalton se rozběhl přes nádvoří k autu. Bratr Amín se jim prve zmínil, že v klášteře není televize, jenže oni dychtili zhlédnout záběry z Arktidy a zjistit, jakou reakci vyvolaly.

Gracie a Finch vděčně přijali sklenici vody a podnos se sýrem a čerstvými datlemi. Ještě si ani nestihli vyměnit běžné zdvořilosti, když Dalton strčil hlavu do dveří.

„Funguje to.“

Vyběhli ven. Dalton připojil svůj laptop ke skládací parabolické satelitní anténě a napojil se na stránku zpravodajské sítě. Gracie, Finch, opat i mnich se shlukli kolem a Dalton jim přehrál zpravodajský šot o úkazu nad Grónskem.

Podle mapky k němu došlo v lokalitě jménem fjord Carlsbad na východním pobřeží Grónska, zhruba šest set padesát kilometrů severně od polárního kruhu. Obrazový záznam vypadal znepokojivě povědomě. Záběry byly trhanější a zrnitější než ty jejich. Nenatáčel je profesionální štáb; úkaz zachytila na filmový pás skupina vědců, kteří mapovali účinky tání na ledovce onoho arktického ostrova. Zjevení je zaskočilo; roztřesený obraz prozrazoval jejich bezdechý úžas a horečnou aktivitu. Jednoho z nich, bělovousého glaciologa z Národního centra pro sběr údajů o sněhu a ledu v Boulderu v Coloradu, pak vyzpovídali v přímém přenosu. Očividně použili satelitní telefon s webkamerou, protože jeho obličej se v záběru rozpadal do jednotlivých pixelů a zachvíval se.

„Napřed v Antarktidě a teď tady,“ pronesl hlas moderátora mimo obraz. „Co se to podle vašeho názoru děje?“

Následovala dvouvteřinová prodleva, než otázka dorazila, kam měla, a pak na ni vědcův profesorský obličej zareagoval. „Podívejte, já… nevím, co to je ani odkud to pochází,“ odpověděl ochraptěle. „Ale jedno vím: nemůže být náhoda, že se tohle… tohle znamení objevuje nad místy, která se nedají popsat jinak než jako oblasti přírodní katastrofy. Chci tím říci, že ledový šelf v Antarktidě, který se rozpadá, a ten ledovec tady představují epicentrum pohromy. Studuji zdejší ledovce přes dvacet let.“ Obrátil se a rukou v rukavici se rozmáchl po nekonečné šedobílé pustině za sebou. „Kdysi jste se po téhle krajině rozhlíželi a bývala čistě bílá. Nic než sníh a led, jak je rok dlouhý. Podívejte se na ni dnes: je spíš modrá než bílá. Sníh a led tají tak rychle, že všude kolem jsou teď řeky a jezera a voda si razí cestu dolů ke skalnímu podloží a uvolňuje základny ledovců. Proto ledovce začínají klouzat do moře. Jestli to bude pokračovat,“ zdůraznil se vší vážností, „hladina světových moří se zvedne o metr. Dojde k nepředstavitelným společenským otřesům. Takže vy se mě ptáte, co se děje? Podle mého názoru je to úplně jasné: příroda nám dává výstražný signál a myslím, že bychom to varování měli brát vážně, dokud není příliš pozdě.“

Gracie oněměle stála, zatímco šot pokračoval sestřihem reakcí na druhé zjevení. Záběry braly dech. Na Times Square se shromáždily davy a pozorovaly výjev na obří obrazovce, na jejímž dolním okraji tučnými písmeny běžel doprovodný text. Podobné scény se odehrály v Londýně, Moskvě a dalších velkoměstech. Pokud jde o ohlas, první zjevení uvolnilo drobné kamínky, ale tohle druhé strhlo lavinu. Svět se postavil do pozoru a zbystřil.

Gracie se podívala na Daltona a Finche a pocítila příval vzrušení. Děje se cosi unikátního, cosi velkého, nádherného a děsivého naráz – a ona se ocitla přímo v epicentru dění.

Vtom zacinkal satelitní telefon. Škubla sebou a odtrhla pozornost od obrazovky. Byl to Ogilvy, volal ze svého mobilu, jak se předem dohodli.

„Zrovna mi telefonovali z Pentagonu,“ oznámil jí. „Na základně McMurdo přistáli dva agenti vojenské rozvědky DIA a zjistili, že jste vzali roha. Jsou parádně vytočení,“ zachechtal se.

Gracie se zamračila. „Cos jim řekl?“

„Nic. Žijeme ve svobodné zemi. Aspoň do jisté míry. Ale brzy vás vystopují na káhirské letiště, tedy pokud se jim to už nepovedlo. A pak… kdo ví. Radši si vypněte telefony.“

„Beztak tu není signál,“ ujistila ho. „Ale potřebujeme zůstat v kontaktu. Jsme tady totálně odříznutí.“

„Kontroluj si satelitní telefon každou hodinu; budu ti posílat textovky o všem, co se šustne.“ Udivoval ji svou chladnokrevností.

„Platí,“ potvrdila. „A pro všechny případy ti dám i pevnou linku do kláštera.“

„Dobře. Už jste se s ním setkali?“ Ogilvy nasadil pracovní tón.

„Ne, právě jsme dorazili.“

„Promluvte si s otcem Jeromem, Gracie. A rychle. Celý svět se dívá. Musíme si udržet předstih. Samo nám to spadlo do klína.“

Gracii se stáhlo hrdlo. Nejistě se ohlédla po mniších, poodešla stranou, otočila se k nim zády a ztlumila hlas. „Musíme postupovat opatrně, Hale. Nemůžeme s tím jen tak vyjít na veřejnost a nepodniknout potřebná opatření.“

„Jak to myslíš?“

„Tohle je muslimská země. Nejsem si jistá, jestli na událost, která tak trochu zavání Druhým příchodem Krista, zareagují zrovna vlídně – zvlášť když se odehrává u nich doma.“

„Tam k tomu došlo i poprvé,“ podotkl suše.

„Vážně, Hale,“ naléhala Gracie, „musíme jednat opatrně. Pokud sis toho nevšiml, tohle není nejtolerantnější kout světa. Nechci otce Jeroma přivést do nebezpečí.“

„Já taky nechci nikoho přivést do nebezpečí,“ odsekl lehce popuzeně Ogilvy. „Dáme si pozor. Aspoň si s ním promluv. Tím začneme.“

Gracii se moc neulevilo. „Zavolám ti po té schůzce,“ uzavřela, zaklapla telefon a otočila se k opatovi. Potřebovala odvalit z cesty ještě jeden balvan. „Ten dokumentární film, co Britové točili v jeskyni… Mohli bychom se na něj podívat?“

„Jistě. Poslali nám ho na DVD – ještě jsem ho neviděl, protože tu nemáme přehrávač.“

„Na tomhle laptopu to půjde,“ poklepal Dalton na svůj počítač.

Opat přikývl a odešel.

Dalton se ustaraně podíval na Gracii a Finche. „Co když ten záběr, který potřebujeme, vystřihli?“

Byla to tak skličující představa, že o ní radši vůbec nechtěli uvažovat, protože by to znamenalo, že budou muset kontaktovat filmaře a chtít po nich nesestříhaný materiál. Opat je naštěstí brzy vytrhl z obav svým návratem. Držel v ruce DVD. Dalton ho zasunul do laptopu a rychle převíjel dopředu, až se na obrazovce objevil malý filmový štáb šplhající se na vrchol hory a přicházející k čemusi, co vypadalo jako starobylý vchod vysekaný ve skále.

„Tam,“ vykřikl opat. „To je jeskyně otce Jeroma.“

Dalton spustil normální přehrávání a na obrazovce naskočil pohled z úhlu kameramana vstupujícího dovnitř. Gracie přihlížela se srdcem až v krku, jak kamera zabírá tmavou prostoru, zatímco hlasový doprovod v první osobě popisoval jeskyni a její skromné, prosté vybavení. Poskytl jí představu, co má čekat – a pak se kamera naklonila a plynule zabrala klenutý strop.

„Tamhleto,“ vyhrkla a píchla do monitoru prstem. „To je ono, viďte?“

Dalton zmáčkl tlačítko pauza, vrátil se o několik okének zpátky a pustil totéž ještě jednou, tentokrát zpomaleně. Všichni se naklonili blíž, aby lépe viděli. Byl to jen kratičký záběr, jen letmé zvědavé porozhlédnutí jeskyní, ale víc nepotřebovali. Dalton zastavil přehrávání na jednom z namalovaných symbolů. Byl to elegantní obrazec ze soustředných kruhů a úseček, které je protínaly a přesahovaly ven. Přes svou jednoduchost v nich dokázal překvapivě snadno a jasně oživit vzpomínku na to, co viděli nad ledovým šelfem a před chvílí na videu.

Omyl nepřipadal v úvahu.

Gracie se obrátila k opatovi. Všechno v ní hrálo napjatým očekáváním. „Kdy můžeme vyrazit za otcem Jeromem?“

Pohlédl na hodinky. „Připozdívá se. Brzy zapadne slunce. Co byste řekli zítřku, hned brzy ráno?“

Gracie se zamračila. Srdce rozbušené záběry na Daltonově monitoru se jí pořád ne a ne uklidnit. „Otče, prosím vás. Nechci vás obtěžovat, ale… vzhledem k tomu, co se děje, myslím, že to nepočká. Namouduši věřím, že si s ním musíme promluvit ještě dnes večer.“

Opat se jí chvíli díval do očí a pak ustoupil. „Tak dobře. Ale v tom případě bychom měli jet hned.“

Pod pískově zbarvenou maskovací sítí čtyři sta metrů na západ od klášterní brány se Lišák Dvě silným dalekohledem díval, jak Gracie, Finch a Dalton v doprovodu opata a dalšího mnicha nastupují do čekajícího auta.

Jeho satelitní telefon Iridium zavibroval. Vylovil ho a podíval se na displej. Textová zpráva oznamovala, že Lišák Jedna s týmem zrovna přistál. Přesně na čas. Podle očekávání.

Sklapl telefon, zastrčil si ho zpátky do kapsy a díval se, jak minivan odjíždí v oblaku zvířeného prachu.

Počkal, až poodjedou o tři čtvrtě kilometru dál, a teprve pak se zvedl na kolena. V podřepu opatrně složil síť, nacpal si ji do batohu a odplížil se, aby se přidal ke svým dvěma mužům čekajícím poblíž.

Hora jim kynula.

Opět.

31

WOBURN, MASSACHUSETTS

Motel byl špinavý a zchátralý, ale poskytl Mattovi a Jabbovi to hlavní – čtyři stěny, střechu nad hlavou a anonymitu při přihlašování v recepci obsluhované vyzáblým televizním maniakem, který dal stěží dohromady souvislou větu. A právě tohle teď potřebovali nejvíc. Úkryt a nenápadnost.

A nádavkem pár odpovědí.

Matt seděl na podlaze opřený o postel, s hlavou zakloněnou na hrbolaté matraci. Jabba na rozdíl od něj klidně sedět nevydržel. Přecházel sem a tam a v jednom kuse vykukoval z okna.

„Nemohl bys laskavě přestat?“ zavrčel Matt. „Sem si pro nás nikdo nepřijde. Aspoň zatím ne.“

Jabba neochotně couvl od tenké flekaté záclony a znova začal brázdit místnost.

„Sedni si už, sakra,“ vyjel Matt.

„Promiň, že dejchám,“ odsekl Jabba. „Nejsem na takovýhle věci zvyklej. Hele, to je úplně šílený, kámo. Proč tady vůbec jsme? Proč nemůžem prostě jít za poldama a vyklopit jim, co víme?“

„Protože vím starou belu ve srovnání s nima – tak by se na to dívali. A nemám chuť vysvětlovat si to s nima za mřížema. A teď laskavě udělej mně a tomu koberci službu a sedni si.“

Jabba na něj chvilku civěl a pak poslechl. Rozhlédl se kolem, zaškaredil se na rozviklanou židli, která vypadala, že se rozpadne při pouhém pomyšlení na to, že by si na ni někdo mohl sednout, a radši si dřepl na trochu bytelnější postel. Hrábl po dálkovém ovládání a přepínal kanály na malém televizním přijímači přišroubovaném ke zdi. Televizor ladil s pokojem – byl primitivní, opotřebovaný, ale funkční. Matt se zadíval na obrazovku. Obraz zrnil a zvuk zněl jako z plechovky, ale to nevadilo. Viděl, co potřeboval.

Zpráva o zjevení v Grónsku vybičovala média k ještě horečnější aktivitě. Tím, že zjevení následovalo tak brzy po události v Antarktidě, představovalo nezvratné potvrzení, které se nedalo ignorovat. Reportáže běžely na kdejakém kanále – nekonečné tlachy, které nenabízely žádné vysvětlení, jen se v nich pořád dokolečka opakovaly tytéž záběry a hledaly se souvislosti se záhadnými úkazy z dřívějška. Éterem kolovaly šoty o údajných předchozích zázračných zjeveních od Fatimy až po Medžugorje, ale ve srovnání s tím nynějším bledly. Tentokrát nešlo o partu dětí, které tvrdí, že na poli potkaly Panenku Marii.

Svět prostě žasl.

Matt znova zaklonil hlavu a unaveně vydechl. „Pověz mi, o čem jste se bavili s Vincem.“

„Mám ti říct, o čem jsme se bavili?“ zopakoval roztržitě Jabba. „O kdečem, kámo. Kde mám začít?“

„U včerejšího večera,“ upřesnil Matt podrážděně. „O čem jste se vy dva bavili včera večer?“

„Včera večer… Včera večer, aha,“ mumlal Jabba a mnul si kořen nosu. „Koukali jsme na tohleto,“ ukázal na obrazovku. „Teda na to první. Snažili jsme se vykoumat, jak by se to dalo udělat.“

Matt se napřímil. „Udělat? Ty myslíš, že je to podfuk?“

Jabba po něm střelil pohledem. „Ale no tak, kámo. Když se něco takovýho stane, ze všeho nejdřív tě napadne, že to musí bejt podfuk. Teda pokud nejsi z těch, co baštěj, že pravda je někde tam venku.“

„A k těm ty nepatříš?“

„Hele, já nad tím neohrnuju nos. Nepochybuju, že existujou různý divný věci, který zůstávají pod pokličkou. Jenže koluje taková spousta sraček, ať už je vypouštějí vlády nebo lidi, co si chtějí vydělat rychlý prachy, že se člověk cynickýmu pohledu neubrání. Instinkt velí nejdřív si klást otázky.“

Matt přikývl a snažil se udržet pozornost. „Takže ty a Vince jste probírali různé možnosti. Přišli jste na něco?“

„Ne, a v tom to vězí.“ Jabba se předklonil a hlas mu ožil. „Nic na to nesedí. Vůbec nic. Ani jsme se nedostali k probírání něčeho konkrétního. Jestli je ta věc podfuk, tak ten, kdo to dělá, musí používat nějakou technologii z nevadské Oblasti 51.“

Matt se zamračil. Něco mu nebylo jasné. „Čím se vy dva vlastně zabýváte? Jestli to je opravdu podvod, proč jste si s Vincem mysleli, že na něj zrovna vy přijdete?“

„Jsme elektroinženýři. Pracujeme na… Já a Vince jsme…,“ koktal Jabba rozpačitě. „Vyvíjíme počítačový obvody a mikročipy, prostě takový věci.“

Matt pochybovačně zalétl pohledem k obrazovce. „Nezdá se mi, že by to s tím bůhvíjak souviselo.“

„Jenže já nemluvím o amatérskejch radiostanicích, kámo. Ani o iPhonech. Je řeč o zařízeních na úrovni sci-fi. Třeba teď zrovna dáváme dohromady RFID, radiový identifikační mikročipy. Pamatuješ se na tu scénu z Minority Report? Jak Tom Cruise prochází obchodním centrem a všechny ty holografický panely poznají, že je to on, a začnou na něj mluvit a ukazovat mu reklamy šitý na míru?“

„Moc ne,“ pokrčil Matt rameny. „Během let jsem pěknejch pár filmů prošvihnul.“

„Škoda, člověče. Bezva film. Stejně dobrej jako Blade Runner, jediná další knížka Philipa Dicka, kterou Hollywood nezmršil.“ Mattův pohled ho vrátil do původních kolejí. „No, prostě takový věci už dneska umíme. Ne ty reklamy – mluvím o tý identifikaci. Mrňavý čipy, co se dají schovat přímo v látce tvý košile, takovýho něco.“

„Pořád mi to nevysvětluje, proč jste si mysleli, že na to přijdete.“

„To, co děláme…, to pro nás není jen práce,“ vysvětloval Jabba. „Je to poslání. Žiješ tím, dýcháš pro to, zdá se ti o tom. Věnuješ tomu celej život. Vlastně to je tvůj život. A k tomu patří, že se snažíš udržet krok se vším, co se kde děje – nejen s tím, co přímo souvisí s tvojí prací. Chceš vědět o všem, co dělají jinde, ať je to v NASA, Silicon Valley nebo nějaký laborce v Singapuru. Protože všechno souvisí se vším. Nějakej jejich objev se dá zkombinovat s tím, na čem děláš ty, způsobem, kterej ani jeden z vás nepředpokládal, a rázem se ti v mozku otevřou nový dvířka. Může ti to poskytnout přesně ten impulz, kterej jsi potřeboval, abys udělal kvalitativní skok a odpíchnul se k práci úplně novým směrem.“

„Fajn.“ Matt nezněl dvakrát přesvědčeně. „Takže ty a Vince jste pořád koutkem oka sledovali, o čem fantazírují další takoví maniaci.“

„Jo, přesně tak.“

Matta to pořád mátlo. „Když jste se ničeho nedobrali, proč by ta vaše debata byla pro někoho nebezpečná? Myslíš, že jste mohli bezděčně prohodit nějakou narážku?“

Jabba si rychle v duchu zopakoval rozhovor s Bellingerem. „Pochybuju. Mluvili jsme jen o tom, co se obecně ví – přinejmenším mezi lidma jako my, co jim říkáš maniaci. Kdyby něco z toho nějak souviselo s tím úkazem – a mně se to nezdá –, spojil by si to určitě i někdo další.“

„Tak proč po Vinceovi vyrukovali? A proč si Vince myslel, že se na tom nějak podílel můj bratr?“

Jabbu to překvapilo. „Tvůj bratr?“

„Vince tvrdil, že mého bratra kvůli tomu možná zabili.“

„Proč by si měl něco takovýho myslet?“

„Nevím. Vystartovali po nás.“

Na Jabbovi bylo vidět, že mu to nejde do hlavy. „Kdo byl tvůj bratr?“

„Danny. Danny Sherwood.“

To jméno uhodilo na správnou strunu, až to zadrnčelo. „Danny Sherwood byl tvůj bratr?“

Matt přikývl. „Znal jsi ho?“

„Věděl jsem o něm, jasně. Distribuovaný zpracování dat, že jo? Programátorskej svatej grál. Tvůj brácha měl v tom oboru pověst jako hrom.“ Melancholicky pokýval hlavou. „Vince ho měl hrozně rád, kámo. Tvrdil, že je to nejskvělejší programátor, jakýho kdy viděl.“ Jabba nechal ta slova doznít, jako by se snažil v duchu doplnit mezery a najít spojitost. „Co ti Vince přesně říkal?“

„Nic moc. Tvrdil, že člověk jménem Reece Dannyho najal, aby s ním na něčem pracoval. Slyšel jsi někdy o něm?“

„Dominic Reece. Všichni tehdy spadli s tím vrtulníkem, že jo? Je mi to líto, kámo.“ Jabba svraštil obličej. „Vince ti říkal, že si myslí, že je zavraždili? Všechny?“

„Možná. Možná že ne.“ Matt nechtěl ztratit nit. „Tvrdil, že pracovali na nějakém projektu, který se týkal určitého typu biosenzorů. Říká ti to něco?“

„Ne. Ale Vince a Danny byli kamarádi. Nejlepší kamarádi. Možná mu Danny něco prozradil přísně důvěrně. Něco, co se nemělo roznést. Třeba si ještě nezažádali o patent. V naší branži stačí jedno uřeknutí a přijdeš o miliardy.“

Matt si promnul oči, aby setřásl únavu. Na obrazovce se znovu objevilo znamení nad Grónskem a dráždilo ho. Ten výjev ho hypnotizoval, Matt od něj málem nedokázal odtrhnout zrak. „Ty a Vince, ten večer… Uťal tu debatu naráz, že jo?“

Jabba přikývl.

„Co bylo poslední, co říkal? Vzpomeneš si?“

Jabba se soustředil. „Jako poslední nemluvil on, ale já. Zrovna jsem říkal, že to vypadá, jako by se vznítil sám vzduch. Jako by hořely molekuly vzduchu. Až na to, že něco takovýho není možný.“

Matt studoval zrnitý výjev na obrazovce. „A co když ano?“

„Zapálit vzduch? To těžko.“

„Co laser, projekce… Něco, k čemu je potřeba zatraceně dobrých programátorských dovedností?“

Jabba zavrtěl hlavou. „Žádný zařízení, který znám, takovou věc nedokáže. Kdyby to někdo uměl, běžel by o něm pořad na kdejakým televizním kanálu.“

Matt zavřel oči a zklamaně se opřel. Dělalo mu potíže dostatečně se soustředit a srovnat si věci v hlavě, protože se cítil úplně na dně. Byl vyčerpaný tělesně i duševně. Pořádně se nevyspal už hodně přes čtyřiadvacet hodin – hodin, které nebyly žádná procházka růžovou zahradou. A nezdálo se, že osidla, která se kolem něj stahují, hned tak povolí.

„Měli nějaký důvod Vince zabít. A muselo to souviset s tím, co se stalo Dannymu a ostatním. Ať je to zatracené znamení skutečné nebo ne, někdo kuje nějaké pikle.“

Jabba zvadl. „A ty chceš zjistit kdo.“

„Jo.“

Jabba se na něj podíval pohledem děcka zírajícího na tříokou pandu v zoo. „Zcvoknul ses? To je blbej nápad, kámo. Dobrej nápad je, že se vypaříme, dokud s tím neskončej. Zdejchnem se, třeba odjedem do Kanady nebo tak něco, zašijem se tam a počkáme, až se to přežene.“

Matt se na něj díval, jako by se proměnil v mimozemšťana. „Myslíš?“

Jabba se zamračil; Mattův ironický tón ho trochu vyvedl z míry. „Ptal ses mě, proč jsme si s Vincem mysleli, že na to dokážem přijít. Proč si myslíš ty, že na to přijdeš? Co jsi vůbec zač, bejvalej polda, nebo co? Bejvalej agent FBI? Nebo drsňáckej machr, co byl u zvláštních jednotek SEAL?“

Matt zavrtěl hlavou. „Hledáš na špatný straně plotu.“

„Aha, no tak to je teda paráda,“ zaúpěl Jabba. Znova potřásl hlavou a zvážněl. „Kámo, beze srandy. Jsou to hajzlové. Zabíjejí lidi jako mouchy.“

Matt bloudil v myšlenkách jinde.

Jabba to na něm poznal. „Ty mě neposloucháš.“

Matt zavrtěl hlavou.

Jabbovi se zase nervózně stáhl obličej. „Lítáme v průseru, co?“

Matt tu otázku ignoroval. „Mohl bys zjistit, kdo další byl v tom vrtulníku? Jakou měli specializaci? A kdo je financoval?“

Jabba si povzdechl. „Copak mám na vybranou?“ Sáhl do batohu a vyndal svůj laptop.

Matt na něj ukázal. „Snad si nemyslíš, že v týhle díře schrastíš internet?“

„Dost pochybuju, že tu mají wi-fi, ale…,“ Jabba zvedl svůj iPhone a těstovitý obličej se mu spiklenecky rozzářil. Hned se ale zachmuřil. „Já zapomněl. Nemůžu ho použít. Sakra.“ Tučnými prsty si zamnul čelo, zamyslel se a pak vzhlédl. „Záleží na tom, co potřebuješ. Můžu ho zapnout maximálně na čtyřicet vteřin. Kdyby to bylo dýl, zjistili by, kde jsme.“

Matt se zašklebil. „To jsi pochytil při koukání na 24 hodin, anebo je to fakt?“

Jabba zvedl telefon. „Kámo, víš, co jsem udělal ze všeho nejdřív, když jsem si tuhle věcičku koupil? Rozebral jsem ji a hacknul. Jen abych dožral AT&T.“

„No a?“

„No a tím pádem jsem ji vysvobodil ze zajetí. Takže můžu využít její mobilní připojení pro laptop.“

„Fajn. Ale pro jistotu bychom měli zkusit, jestli nás ten chlap v recepci nechá použít jeho počítač.“

Jabba se zaškaredil. „Proč? Co ještě potřebuješ?“

„Malý update,“ odvětil Matt. „Zjistit, kde se poflakují naši kamarádi z toho chrysleru.“

32

HORY VE VÁDÍ NATRUN, EGYPT

Otec Jerome vypadal úplně jinak, než si Gracie představovala. Nepřekvapilo ji to. Ze zkušenosti se poučila, že v reálu lidé často vypadají jinak než na obrázcích nebo ve filmu. Občas bývá změna k lepšímu, ale většinou – a dnes častěji než dřív, vzhledem k množícím se počítačovým vylepšením – vede ke zklamání. V tomhle případě ji Gracie čekala už proto, že věděla, čím vším si otec Jerome od svého posledního vystoupení v médiích prošel. A taky že ano: Byl hubenější, vyzáblejší v obličeji a zdál se křehčí, než si ho pamatovala. Ale i tak ve světle tří plynových lamp a několika svíček rozestavěných v ponuře tmavé jeskyni působily jeho pronikavé šedozelené oči, které zářily z opálené tváře, mnohem podmanivěji než na obrazovce a popíraly veškerou křehkost způsobenou nedávnými útrapami.

„Takže vy si ze své pouti vůbec nic nepamatujete?“ zeptala se ho. „Trvala celé týdny, že?“

„Tři měsíce,“ odpověděl starý muž, aniž by jí přestal hledět do očí. Gracii, Finche a Daltona příjemně překvapilo, že se s nimi neodmítl sejít. Uvítal je naopak se vší srdečností. Nezdál se vyveden z míry, hlas měl pevný a uklidňující, vyjadřoval se jasně a mluvil pomalu. Jeho řeč slabounce podbarvoval španělský přízvuk. Gracii si okamžitě získal, i když v tom svou roli jistě sehrál i její předchozí vřelý obdiv k tomu muži a ke vší obětavosti a lidskosti, kterou probouzel v druhých.

„A místo nich máte… okno,“ doplnila ho.

„Nic podobného se mi nikdy dřív nestalo. Zbyla mi jen hrst matných vzpomínek, prchavých vjemů… Jdu, úplně sám. Vidím svoje nohy v sandálech, kráčejí pískem, kolem se rozprostírá krajina bez konce. Modré nebe, žhnoucí slunce, horko… Cítím žár na obličeji, rozpálený vzduch v plicích. Ale to je všechno. Útržky. Prchavé výjevy na jinak nepopsané tabuli.“ Nešťastně potřásl hlavou, jen maličko a sám pro sebe, jako by se za své selhání káral.

Ačkoli v jeskyni byl pohromadě celý štáb, Gracie se rozhodla, že tohle první setkání nebudou natáčet. Nedospěla k tomu rozhodnutí snadno. Cítila však, že nejlepší bude strávit s otcem Jeromem trochu víc času, poznat ho a počkat, až se v jejich společnosti začne cítit pohodlně. Navíc si nebyla jistá, jak zareaguje na záběry znamení na obloze. Připadalo by jí nefér vyrukovat na něj s tou novinou před zapnutou kamerou a měla by z toho mizerný pocit.

Vzhlédla ke stropu jeskyně. Bílé kružnice, zneklidňující ztvárnění onoho znamení, které na vlastní oči viděla nad ledovým šelfem, byly všude.

„Povězte mi o tomhletom,“ požádala ho a ukázala na strop.

Kněz zamyšleně zvedl zrak a zadíval se na symboly nad jejich hlavami. Chvíli o její žádosti uvažoval a pak na ní znova spočinul očima. „Krátce poté, co jsem sem přišel,“ řekl, „se ve mně rozhostilo jasné pochopení, jaké jsem nikdy dřív nezažil. Začal jsem všemu lépe rozumět. Bylo to, jako by se moje mysl náhle vyprostila ze všech zmatků, osvobodila se a uviděla život takový, jaký doopravdy je. Všechny myšlenky, všechny představy… začaly ke mně přicházet s nebývalou jasností a silou. Stačí mi zavřít oči a začnou mě zaplavovat. Nedokážu to ovládat. Sepisuji je, tadyhle.“ Ukázal na stůl. Na odřené desce leželo několik sešitů, další se kupily na římse u okna. „Jako věrný písař,“ dodal a pousmál se.

Když mluvil, Gracie od něj nedokázala odtrhnout oči. Nejzvláštnější bylo, jak pevný měl hlas a jak obyčejným tónem mluvil. Jako by popisoval nějaký naprosto všední zážitek. „A tyhle symboly?“ připomněla mu a znova ukázala nahoru. „Namaloval jste je přece vy.“

Pomalu přikývl a ve tváři se mu objevil náznak nejistoty. „Je to něco, co neumím úplně vysvětlit. Když ke mně ty myšlenky přicházejí, když slyším v hlavě jednotlivá slova stejně zřetelně, jako teď slyším vás, vídám také tohle,“ ukázal na strop. „Ten symbol je prostě tam, jasně vypálený v mém vědomí. A za chvíli se přistihnu, jak ho maluji, pořád a pořád znova. Nevím jistě, co má znamenat, ale… je tam, je v mé mysli. Vidím ho úplně jasně. A je… mnohem působivější než tohle,“ dodal skoro smutně a pokynul ke klenbě jeskyně. „Je zřetelnější. Hutnější. Zářivější. Je… životnější.“ Odvrátil se a váhal, jestli pokračovat. „Těžko se to vysvětluje. Odpusťte, jestli se vyjadřuji příliš neurčitě, ale… skutečně se to vymyká mému chápání. I kontrole.“

„Nemohlo by to být něco, co jste viděl ve snu?“

Otec Jerome zavrtěl hlavou a usmál se. „Ne. Je tam pořád. Stačí mi zavřít oči a vidím ho. Kdykoli.“

Gracii se zježily chloupky v zátylku. „Takže ve skutečnosti jste ho nikdy neviděl? Myslím na vlastní oči,“ upřesnila. Pečlivě vážila slova – a vtom jí bleskla hlavou myšlenka. „Nemůže to být něco, co jste zahlédl tam venku v poušti? Něco, co jste viděl, ale nepamatujete se na to?“

„Viděl? Kde?“ zeptal se.

Zaváhala a pak řekla: „Na nebi.“

Kněz zlehka schýlil hlavu a povytáhl obočí, jako by nad jejím nápadem přemítal. „Předpokládám, že je to možné,“ uzavřel nakonec. „Vzhledem k tomu, že ty týdny pro mě tonou v mlze, je možné cokoli.“

Gracie tázavě pohlédla na Finche a potom na opata. Neznatelně přikývli, zřejmě s jejím záměrem souhlasili. Otočila se k Daltonovi, který pochopil, co se po něm chce, a už vyťukával příkazy na klávesnici laptopu.

Se sevřeným hrdlem se přiměla k řeči. „Ráda bych vám něco ukázala, otče. Je to něco, co jsme nafilmovali – co jsme viděli v Antarktidě těsně před tím, než jsme sem přijeli za vámi. Mám trochu strach ukázat vám ten film takhle bez přípravy, ale určitě byste ho měl vidět. Souvisí se symbolem, který malujete.“ Odmlčela se a hledala, jestli v jeho výrazu nepostřehne známky nevole. Žádné nenašla. Ztěžka polkla a zeptala se: „Chcete se na něj podívat?“

Kněz na ni zpytavě pohlédl, ale stejně klidně jako předtím přisvědčil. „Prosím,“ vybídl ji gestem.

Dalton přenesl laptop před kněze na nízký stolek a natočil ho tak, aby všichni viděli na monitor. Zmáčkl klávesu pro přehrávání. Rozběhlo se video z Antarktidy, editovaná verze, kterou poslali svojí stanici. Gracie visela pohledem na otci Jeromovi, studovala, s jakým výrazem vstřebává výjevy, které se před ním odvíjejí. Byla napjatá jako struna; čekala některou z těch mnoha emotivních reakcí, které v lidech vyvolávaly – překvapení, úžas, obavy, nebo dokonce strach –, a doufala, že kněze příliš nerozruší. Nerozrušily. Zdálo se spíš, že ho matou. Viditelně strnul, naklonil se blíž, aby lépe viděl, a trochu pootevřel ústa a svraštil čelo.

Když video skončilo, obrátil se k nim a vypadal zaskočeně. „To jste natočili vy?“

Gracie přikývla.

Marně hledal slova. V očích se mu objevil polekaný bolestný výraz. „Co to má všechno znamenat?“

Gracie mu nedokázala poskytnout odpověď. A nikdo jiný taky ne, jak bylo poznat z ticha kolem. Celá nesvá mu oznámila: „Došlo k dalšímu podobnému úkazu. Tentokrát v Grónsku. Teprve před několika hodinami.“

„K dalšímu?“

„Ano,“ potvrdila.

Otec Jerome se vztyčil a došel k oknu. Pohlédl na stůl, nevěřícně potřásl hlavou a sáhl po jednom sešitu. Listoval jím, dokud nenašel, co hledal, a pak zůstal mlčky stát a zíral na rozevřené stránky. „Nerozumím tomu,“ mumlal. „Je to totéž, co vídám. A přece…“ Obrátil se čelem ke Gracii a ostatním s otevřeným sešitem v ruce. Gracie se po něm natáhla. Vložil jí ho do ruky s nepřítomným, vylekaným pohledem v očích. Zadívala se na stránky před sebou a prolistovala pár dalších. Byly jedna jako druhá, všechny hustě popsané elegantním rukopisem. Tu a tam na nich bylo to znamení v propracovanějším provedení. Vzhlédla k Finchovi a podala mu sešit. Prsty se jí lehce třásly u vědomí toho, o čem ty stránky vypovídají.

„Když to vidím,“ pokračoval starý kněz, „tak… to ke mně mluví. Zvláštním způsobem, jako by mi to vkládalo slova a myšlenky do hlavy.“ Soustředěně jim hleděl do tváří, v očích měl naléhavost, těkal pohledem od jednoho k druhému a hledal u nich útěchu. „Vy je neslyšíte?“

Gracie nevěděla, jak odpovědět. Cítila, že i ostatní jsou nesví a nevědí, co říci. Opat vstal a došel k otci Jeromovi. Konejšivě mu položil paži kolem ramen. „Asi bychom si měli dát malou přestávku,“ navrhl a kývl hlavou ke Gracii. „Dopřejme otci chvíli na uklidněnou. Je toho na něj hodně.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Gracie a věnovala otci Jeromovi srdečný, chápavý úsměv. „Počkáme venku.“

Filmaři nechali otce Jeroma s opatem a mladším mnichem uvnitř a všichni tři vyšli na malou plošinu před vchodem do jeskyně. Poslední zbytky dne, které je provázely při výstupu, už byly tytam. Kam oko dohlédlo, nikde nebylo ani památky po sebemenším světle a inkoustově černá klenba oblohy nad nimi působila přímo neskutečně, zářila třepotavými myriádami hvězd a skýtala úchvatnou, velkolepou podívanou, jakou Gracie vídala jen zřídka a vůči níž si připadala nepatrná.

Nikdo nic neříkal. Zdálo se, že všichni přemítají o tom, co říkal kněz, a pátrají po racionálním vysvětlení. Gracie se roztržitě podívala na hodinky a zjistila, že už uběhla skoro hodina. Najednou se rozpomněla, na čem se dohodli s Ogilvym. „Kde je satelitní telefon?“ zeptala se.

Finch ho vyndal z brašny, kterou nechal u vchodu do jeskyně, vložil do něj baterii a zapnul ho. Za pár vteřin zapípalo několik textových zpráv. Okamžitě mu padla do oka jedna od Ogilvyho. Nápadnými velkými písmeny křičela: JAKMILE TOHLE DOSTANEŠ, OKAMŽITĚ MI ZAVOLEJ. Finch podal telefon Gracii. „Něco se děje.“

Úsečnost vzkazu ji znepokojila. Zmáčkla tlačítko pro zpětné volání. Ogilvy to vzal po prvním zazvonění a vychrlil ze sebe salvu slov.

„V televizi zrovna běžely dokumentární záběry z jeskyně.“

Gracie ztuhla. „Cože?“

„Vysílají to,“ zopakoval Ogilvy naléhavě, skoro bez dechu. „Je to venku. Všechno je to venku. Otec Jerome, klášter, symbol, kterým pomaloval celou jeskyni… Zatímco spolu mluvíme, běží to na každé televizní obrazovce odtud až po Šanghaj.“ S tak pocuchanými nervy ho neznala; měl zřejmě co dělat, aby se ovládal. „Rozjelo se to na plné pecky, Gracie – a ty jsi přímo u zdroje.“

33

BOSTON, MASSACHUSETTS

Larry Rydell vykročil se svým hlavním reklamním stratégem a ředitelem interaktivního marketingu z výtahu. Jen stěží se soustředil na to, co mu říkají. Sledovat konverzaci mu dělalo potíže během celého oběda ve firemní kantýně, která by se měla nazývat mnohem honosněji vzhledem k báječnému suši a středomořské kuchyni, jež nabízela. Znal oba kolegy dobře. Patřili k řídícímu mozkovému trustu firmy – jeho firmy, té, kterou založil před třiadvaceti lety ještě před odchodem z univerzity v Berkeley. Dřív míval neformální společné schůzky rád. Mimo jiné i díky nim si firma zajistila mezinárodní úspěch a Rydell se z nich obvykle těšil s elánem zaměstnavatele odhodlaného dobýt svět. Poslední dobou se ale ostatním vzdaloval, soustředil se čím dál méně a dnes byl přítomen čistě jen fyzicky. Duchem byl úplně jinde, u událostí, které se odehrávaly na dalekém kontinentu.

Když se rozcházeli, roztržitě se na kolegy usmál, mávl jim na pozdrav a odkráčel širokou prosklenou chodbou ke svojí kanceláři. U sekretářského pultu vedle dveří spatřil Monu, svou spolehlivou hlavní osobní asistentku, a její tři pomocnice. Tísnily se v hloučku před nástěnnými LCD obrazovkami, které byly permanentně naladěny na hlavní mezinárodní zpravodajské kanály.

Ten pohled ho mírně udivil. Na úkaz v Grónsku se dívaly už ráno. Mona se ohlédla a zpozorovala ho. Gestem ho přivolala a ukázala na obrazovku. „Už jste to viděl?“ zeptala se. „Je to z dokumentárního filmu natočeného před šesti měsíci ve starém klášteře v Egyptě. Na to se musíte podívat.“

Probudil se v něm zájem. Popošel k monitoru, a když pochopil význam toho vysílání, zbledl jako stěna.

Povedlo se mu zamaskovat neklid a chvilku předstíral, že sdílí jejich vzrušení. Pak se stáhl do útočiště svojí kanceláře a podíval se na zprávy v soukromí. Otce Jeroma dobře znal, samozřejmě – kdo taky ne –, ale o klášteru nikdy neslyšel. Detailní záběry obrazců na stěnách jeskyně na něj zíraly odevšad a nepochybně šlo o ztvárnění onoho znamení. V Rydellově mysli se roztočila kolečka všemožnými krajně znepokojivými směry.

Horečně přepínal mezi televizními kanály a webovými stránkami a hledal něco – cokoli –, co by ho uklidnilo. Žádné spásy se nedočkal. Na obrazovkách soupeřily legie komentátorů nejrůznějších zpravodajských stanic a snažily se dopídit nějakého smyslu.

„Jestli je to pravda, jestli byl tenhleten filmový materiál skutečně pořízen tehdy, kdy jeho tvůrci říkají,“ pronášel jeden významný vědátor, „pak jednoznačně existuje spojitost mezi oním nevysvětlitelným úkazem a vysoce váženým představitelem víry – a to ne ledajaké víry, ale křesťanem,“ zdůraznil. „Křesťanem, který svým způsobem předpověděl události, jichž jsme nyní svědky, během svého pobytu v jednom z nejstarších míst křesťanských bohoslužeb…“

Dopad toho dokumentu byl jasný a neodvratný a už začal vyvolávat pořádný poprask. Evangelíci i obrození křesťané, farníci i kazatelé, ti všichni si jako jeden muž začali znamení přivlastňovat a přicházeli s nejrůznějšími proroctvími. Jak se dalo čekat, vyznavači jiných náboženství jejich nadšení nesdíleli a cítili se odstrčeni a ohroženi. Muslimští učenci vznesli řadu zuřivých obvinění. Další nevyhnutelně přijdou, a to i od jiných náboženství, o tom Rydell nepochyboval.

Tohle nebylo v plánu.

Nechal zprávy zprávami a pokusil se o nepředpojatou úvahu, co za tím může být. Věděl, že existuje řada jiných vysvětlení. Od začátku čekali, že si někteří lidé budou na to znamení činit nárok. Bylo jim jasné, že v kdekterém temném koutě planety vylezou ze svých nor šílenci a začnou chrlit všemožné nesmysly. Jenže tohle nebyl žádný blázen. Tohle byl otec Jerome. Ten otec Jerome.

Něco se nepěkně, velice nepěkně zvrtlo. Tím si byl jistý.

Už zase je špatně odhadl.

A ta možnost – ta jistota – mu projela žilami jako střípek ledu.

Silou vůle se snažil udržet na uzdě hněv. Sáhl po telefonu a zmáčkl rychlou volbu s Druckerovým číslem.

Keenan Drucker seděl pohodlně usazený ve své kanceláři na Connecticut Avenue a s živým zájmem sledoval televizní obrazovku. Žasl, jak svižně média reagují na nejčerstvější novinky a okamžitě je roznesou po celé planetě. Hladovějící bestii je potřeba předhodit kost a od chvíle, kdy se znamení poprvé objevilo, rozhodně měla hody.

S pocitem hlubokého uspokojení nad vývojem událostí plynule přejížděl pohledem mezi plazmovou obrazovkou na zdi a zarámovanou fotografií na pracovním stole. Zpoza tenkého skla se na něj usmíval Jackson, jeho syn – jeho zesnulý syn. Druckera bodl smutek jako pokaždé, kdy se na fotku podíval. Snažil se uchovat si Jacksona ve vzpomínkách takhle – živého, energického, hezkého, hrdého na svou důstojnickou vycházkovou uniformu, s očima zářícíma pýchou a odhodláním – a nedovolit, aby ten obrázek pokazily a zastínily děsivé výjevy z márnice. Ale nedokázal to. Dojmy z návštěvy na základně, kde jim s manželkou ukázali, co z jejich syna zbylo, se do jeho okoralé duše vtiskly navždy.

Napravím to, řekl v duchu Jacksonovi. Postarám se, aby se to už nikdy nestalo.

Odtrhl oči od synovy tváře a zvedl je k obrazovce. Vynechal běžné zpravodajské stanice a místo toho procházel křesťanské kanály. Výroky, které slyšel, zněly slibně. Záběry z jeskyně vyvolaly vlnu vzrušení, jak se dalo předpokládat. Lid v ulicích je přímo hltal. Kazatelé však zachovávali větší obezřetnost. Sledoval jednoho televizního evangelistu po druhém, jak se zdrženlivě vyjadřují k nejnovějšímu dění; zjevně si s nečekaným vetřelcem do jejich uspořádaného světa nevěděli rady.

To je pro ně typické, pomyslel si. Uvědomují si, že se ocitli ve vážném ohrožení, a pozorují se navzájem a čekají, kdo jako první skočí po hlavě do vody.

„Jestli je to s tím mužem pravda,“ slyšel jednoho odborníka hlásat do éteru, „kazatelé se brzy div nepřetrhnou, aby se s ním objali a přivlastnili si ho.“

Dojde na to, přemítal. Potřebují jen trochu popostrčit.

Nenápadně popostrčit, přesněji řečeno.

A v tom byl Keenan Drucker shodou okolností mistr nad mistry.

Zapípal mu BlackBerry. Odtrhl pozornost od monitoru a podíval se na telefon. Volal mu Rydell.

Jak se dalo čekat.

Zhluboka se nadechl na uklidněnou a přijal hovor. Rydell zněl – jak se také dalo čekat – krajně rozrušeně.

„Co se to sakra děje, Keenane?“

Nadešel čas odstraňování škod. Další obor, ve kterém vynikal.

„Po telefonu ne,“ prohlásil úsečně.

„Chci slyšet, že to není to, co si myslím.“

„Musíme si promluvit,“ řekl Drucker pomalu a důrazně. „Osobně.“

Rydell se na okamžik odmlčel, ale vzápětí se zase ozval. „Přiletím tam k vám hned ráno. Čekej mě na Reaganově letišti. V osm.“ A zavěsil.

Drucker si sám pro sebe přikývl. Rydellovu reakci předvídal; ten telefonát nespadl z čistého nebe. Prostě zákon příčiny a následku. Znamenalo to ale, že teď musí další následek vyvolat on.

Maddox vzal telefon po dvou zazvoněních.

„Kde jste?“ zeptal se ho Drucker. „Jak jsme na tom s tím Sherwoodovým bratrem?“

„Máme ho pod kontrolou,“ odpověděl Maddox. „Starám se o to osobně.“

Drucker se zamračil. Nepočítal, že se Kulka osobně vydá do terénu, pokud se jim něco nevymkne z ruky. Ale rozhodl se, že teď není pravá chvíle do toho šťourat. Měl pro něj naléhavější rozkaz a zformuloval ho třemi slovy.

„Sbalte tu holku,“ bylo všechno, co řekl. Pak zavěsil.

O tři tisíce dvě stě kilometrů dál se Rebecca Rydellová ještě pořád povalovala v posteli a vychutnávala si dlouhé ranní poležení. Podle běžných měřítek už bylo po obědě, ale na vilové městečko Costa Careyes se běžná měřítka nevztahovala. V Rydellově prostorné vile Casa Diva, podobně jako v jiných vilách a vilkách na tomhle prosluněném mexickém pobřeží, se život takovými všedními omezeními nezatěžoval.

Zůstala s přáteli vzhůru skoro celou noc. Dívali se na nejnovější zjevení na velké obrazovce v obývacím prostoru pod širým nebem, potom si odskočili na pláž a přemítali o něm u táboráku, u marinovaných syrových ryb, grilovaných garnatů a margarit, s perleťovým měsícem nad hlavou.

Zavrtěla se a v polospánku se jí matně vybavily útržky předchozího večera; její smysly pomalu probírala k životu jemná vůně bougainvillií a koktejlů Copa de oro, která se linula domem. Rebecca obvykle ráda spala s francouzskými dveřmi dokořán, hukot mořských vln a slaný vzduch jí byl milejší než klinický šum klimatizace, ale tenhle týden bylo mimořádně horko, mnohem tepleji, než si kdy pamatovala. Ospale si uvědomila, že ji vytrhlo ze spaní ještě něco dalšího. Šramot před ložnicí. Blížící se kroky.

Vtom se dveře prudce otevřely a Rebecca div nevyletěla z kůže leknutím, protože dovnitř vtrhli dva muži. Znala je, samozřejmě. Ben a Jon. Osobní strážci, na jejichž doprovodu otec trval, kdykoli odjela ze země. Zvlášť když jela do Mexika. Normálně se chovali diskrétně a drželi se mimo dohled, obzvlášť tady v ospalém odlehlém neškodném Careyes, daleko od centra Mexico City proslulého častými únosy a od drogových bitevních linií na severu. Znala ty dva už přes rok, měla je ráda a důvěřovala jim – a proto se teď zprudka posadila a popadl ji strach. Když jí takhle zčistajasna bez zaklepání vpadli do ložnice, muselo se stát něco velice, velice zlého.

„Oblečte se,“ řekl rázně Ben. „Musíme vás odtud dostat.“

Přitáhla si pokrývku k hrudi, vysoukala se výš a opřela se o pelest. Dech se jí zrychlil. „Co se děje?“

Benovi padl zrak na lehké květované šaty pohozené na stoličce u nohou postele. Sebral je a hodil jí je.

„Musíme vás odtud okamžitě dostat. Jdeme,“ nařídil.

Něco v jeho tónu a ve způsobu, jakým Jon těkal pohledem sem a tam, ji zneklidnilo. Natáhla ruku k nočnímu stolku a popadla mobil. „Kde je táta? Stalo se mu něco?“ zeptala se a začala mačkat tlačítka.

Ben k ní několika rychlými kroky došel a vyškubl jí ho z ruky. „Je v pořádku. Promluvíte si s ním později. Teď musíme jít.“ Strčil si její telefon do kapsy a významně se na ni podíval.

Pádnost těch slov ji přiměla poslechnout.

Váhavě přikývla a sáhla po šatech. Když se oblékala, oba muži se odvrátili, aby jí poskytli soukromí. Snažila se zachovat klid, potlačit hrůzu, která v ní rostla. Ti dva jsou profesionálové. Vědí, co dělají. Jsou pro tyhle případy vycvičeni. Neměla by se jich vyptávat. Věděla, že jí otec najal ty nejlepší z nejlepších. S nimi je v bezpečí. Setkala se dokonce i s jejich nadřízeným, mužem s granitovýma očima, který jí trochu naháněl strach. Jeho firma měla na starosti všechny bezpečnostní aspekty otcova podnikání a on sám nevypadal na člověka, který dělá věci polovičatě.

Všechno bude v pořádku, přesvědčovala se.

Vklouzla do sandálů. Vzápětí vyběhli z domu do čekajícího auta a to s nimi vyrazilo z vily po hrbolaté silnici dolů směrem k Manzanillu.

Všechno bude v pořádku, ujišťovala se znovu, i když hluboko uvnitř v koutku duše jí tenký hlásek našeptával, že se mýlí.

34

BRIGHTON, MASSACHUSETTS

Matt parkoval před cílovým domem u protějšího chodníku, o šest aut zpátky. Už tu seděl přes hodinu, nenápadně dům pozoroval a čekal. Zvažoval svoje možnosti. Ne že by se mu některá zamlouvala.

Zbavil se té RAV4 a sebral bílou Toyotu Camry vyrobenou před rokem 1989, a tudíž před érou transpondérů v klíčích. Asi nejnudnější auto, jaké kdy ukradl – dokonce ještě nudnější než ten taurus, což byl tedy výkon. Stejně ho zahryzalo svědomí, když ji pomocí drátků startoval. Hezkých pár lidí bude mít kvůli ukradeným autům opletačky s pojišťovnou, a to jen kvůli němu. Jenže neměl na vybranou. Věřil, že by to pochopili, kdyby věděli, čím si prochází.

Šedý domek, který pozoroval, byl právě tak fádní. Malý, sešlý, jednopatrový, pobitý překládanými prkny a se štítovou střechou. Asi si ho pronajali jménem nějaké společnosti, která existuje jen na papíře, a nájem zaplatili předem, takže jsou prakticky nevystopovatelní. Dům tu anonymně dřepěl, v šedi jeho prken se odráželo zachmuřené zimní nebe a vypadal ponuře a bez života stejně jako holé větve červených dubů, kterých byla tahle tichá čtvrť plná. Obtáčela ho krátká příjezdovka vedoucí dozadu ke kryté jednomístné garáži. Chrysler parkoval venku před ní a dodávka také – ta dodávka, kterou naposledy viděl odjíždět zasněženou ulicí poté, co z ní vyskočil.

Netrpělivostí a očekáváním ho brněl každý nerv. V tom domě se nejspíš skrývají odpovědi, po kterých tolik prahne, ale nemůže tam jen tak přikráčet a strčit si je do kapsy. Musí si počkat na vhodnou chvíli. Pozorovat. Studovat. A připravit si plán. Takový, který bude mít aspoň poloviční šanci na úspěch. Takový, který neskončí jeho smrtí.

Jeden už vymyslel, ještě v motelu, než sem přijel. Senzační plán, ze kterého byl u vytržení – přinejmenším chvíli.

Zavolá poldům. Poskytne jim „anonymní tip“ a prozradí, že Bellingerovi skuteční vrazi jsou v tomhle domě. Pošlou sem vůz, aby to prověřili. Policajti – možná ti samí, co se objevili ten večer u Bellingera doma – půjdou ke dveřím a zabuší. Někdo z těch grázlů – nejspíš to nebude ta holka s mikádem, protože ta je jedním z údajných svědků, co prý „viděli“ Matta, jak Bellingera honí – jim otevře. Mezi dveřmi proběhne malý výslech. Taneček kolem jistých otázek.

A potom Matt přitvrdí muziku.

Sebere z popelnice u příjezdovky pár prázdných lahví a kdejaký starý hadr, který najde. Koupí si u pumpy kanystr benzínu a zapalovač. Naplní láhve benzínem. Natrhá hadry na pruhy, ucpe jimi hrdla a nadělá z nich knoty. A zasype ten barák zápalnými bombami.

Nejradši zezadu. Nebo ze strany. Prostě se připlíží někam, kde na něj nebude vidět, a prohodí jednu dvě láhve oknem. A bude přihlížet. Zaskočí je to. Policajti se pohrnou dovnitř, aby pomohli hasit. Ta najatá parta jim v tom zřejmě bude bránit – nebude je chtít pustit do domu, kde se nejspíš všude na očích povaluje jejich vybavení. Určitě to bude působit divně, budou se chovat podezřele. V policajtech se probudí zvědavost, zvlášť vzhledem k důvodu, proč sem původně přišli. Asi přivolají posily. Situace se zkomplikuje a najaté komando bude mít hodně co vysvětlovat. Při vyšetřování nevysvětlitelného žhářského útoku najdou poldové v dodávce forenzní důkazy, které ji spojí s Bellingerovou vraždou. Zabijáky semelou mlýny procedur. Matt je bude mít z krku a při troše štěstí se zbaví i obvinění z vraždy ubodáním.

Snad.

Na druhou stranu se to ovšem může zvrtnout, policajti ho odbouchnou a bude po ptákách. Ať tak nebo tak, nepomůže si k tomu, o co stojí ze všeho nejvíc – nezjistí, co provedli s jeho bratrem.

A tak ten plán pustil k vodě. Rozhodl se pro opatrnější postup. Vezme pěkně jedno po druhém. Potřeboval by se ocitnout s některým z těch hajzlů v situaci jeden na jednoho a pro ten případ by se mu hodila zbraň. V dodávce – a v tom autě – se snad nějaká najde. Něco, čím by aspoň trochu vyrovnal jejich početní převahu. S trochou štěstí pak třeba některého chytí a vymáčkne z něj vytouženou odpověď.

Snad.

Za celou dobu, co tu seděl, do domu nikdo nevešel ani z něj nevyšel, ale auta a rozsvícená světla v pokoji v přízemí naznačovala, že ta parta je uvnitř. Vzpomínal, kolik jich bylo v té dodávce – měl dojem, že čtyři. To bylo dost špatné. Nevěděl, jestli mezi nimi byli i ti dva z chrysleru, anebo jestli jsou to dva další, což by znamenalo, že jich má proti sobě šest. To by bylo ještě horší.

Vedlejší dům se ve srovnání s tím jeho zdál tmavý a prázdný, nejevil sebemenší známky života kromě monotónně poblikávajícího vánočního stromku v předním okně. Mezi oběma domy se táhl metr a půl vysoký živý plot. Matt zvažoval, že počká do setmění, aby se mohl snáz krýt, ale neměl chuť potulovat se tak dlouho kolem a taky netušil, jak dlouho zůstanou uvnitř.

Rozhodl se, že to riskne.

Proplížil se podél živého plotu dozadu za dům. Přikrčil se za chryslerem a vykoukl. V zadním traktu domu se nic nehýbalo. Byl tmavý a tichý. Podíval se do chrysleru okénkem. Nic neviděl, ale vkládal naděje hlavně do palubní přihrádky a do kufru. Jenže jak se dalo čekat, dvířka auta byla zamčená – a tudíž pro něj nepoužitelná. Tohle byl špičkově vybavený nový vůz s pevnými zámky a standardním obvodovým i prostorovým alarmem, takže aby se dostal do kabiny, musel by se nejdřív nabourat pod kapotu a moc přitom auto nepoškodit. Vloupat se do takového vozu není hračka, zvlášť s primitivními nástroji, jaké má k dispozici.

Přikradl se k dodávce. Byla trochu starší a měla jednodušší zamykání, se kterým je snazší pořízení. Nakoukl dovnitř. V dohledu zase nic, ale až se dostane dovnitř, může být všechno jinak.

Klekl si ke dvířkům spolujezdce a zrovna se chystal vypáčit zámek, když vtom zaslechl, jak u domu zpomaluje nějaký vůz a zahýbá na příjezdovku. Skrčil se a oběhl dodávku dozadu. Přijíždějící auto, černý Mercedes S-Class, přibrzdilo a zastavilo souběžně s domem.

Matt se shýbl až k zemi a pozoroval ho pod dodávkou. Dvířka mercedesu se otevřela, vystoupil nějaký muž a přešel k zadním dveřím domu. Matt se vyklonil a riskl pohled zpoza levého nárazníku. Ten chlap měl dobrých sto osmdesát čísel a rázný odměřený krok. Kráčel cílevědomě. Měl oholenou hlavu a na sobě tmavý oblek, který mu byl trochu těsný, ale ne kvůli tloušťce. Matt si tohle držení těla pamatoval z časů, které strávil ve vězení. Nohy maličko rozkročené, ruce mírně od těla, údy vychýlené z přirozené polohy vypracovanými svaly. Tohle nejsou ohromné svaly, které bijí do očí, ale svaly to jsou. Tají se pod jinak štíhlou postavou, připraveny ublížit.

Muž se otočil a Matt postřehl chybějící ucho a pavučinovitou jizvu po spálenině, která se od něj táhla. To ošklivé zmrzačení ho překvapilo. Rád by věděl, jestli je ten chlap bývalý voják. Možná prošli armádou všichni. Podle chůze, obleku a auta nevypadal jen na nějakého dalšího čičmundu. Tohle byl jejich šéf. A jako na potvrzenou vrzly zadní dveře domu a muž v obleku k nim zamířil. Jeden z mizerů vyšel ven a instinktivně se rozhlédl. Tvrďák kolem něj bez pozdravu prošel a zmizel v domě. Ten druhý vzápětí zalezl za ním a dveře se zavřely.

Matt se přikrčil co nejníž a mozek se mu rozběhl na plné obrátky, jak rozebíral nové proměnné a přizpůsoboval jim svoje plány. Okamžitě mu vytanul na mysli nápad. Chopil se ho, připlížil se k chrysleru a vklouzl pod něj.

35

HORY VE VÁDÍ NATRUN, EGYPT

„Není tu bezpečno,“ řekla Gracie otci Jeromovi. „Musíme vás odtud dostat.“

Rychle třem mnichům zopakovala, co jí řekl Ogilvy. „Věřte mi,“ uzavřela, „vím, jak to chodí. V tuhle chvíli už se sem sjíždějí zpravodajské vozy a mají zajištěno satelitní spojení. Než ráno vyjde slunce, strhne se tu cirkus. V klášteře vás před světem ochrání aspoň čtyři stěny, dokud něco nevymyslíme.“

Nechtělo se jí zmiňovat další problém, daleko nebezpečnější než dotírání novinářů. Nacházejí se v převážně muslimské zemi v převážně muslimském regionu. Jistě, zhruba deset procent obyvatelstva tu tvoří křesťané – většinou koptského vyznání –, ale pořád zbývá nějakých sedmdesát milionů Egypťanů a nesčetně dalších lidí v sousedních muslimských státech, kterým se poslední vývoj událostí nemusí zamlouvat. Tohle je region, kde se dodnes věří, že přistání na Měsíci je podfuk, kterým chtějí Američané dokázat svou nadřazenost, region, kde se za vším hledá „křesťanské spiknutí“ a nad nímž dodnes visí dlouhý zlobný stín křížových výprav.

Otec Jerome se zatvářil znepokojeně, ale nic nenamítal. Byl svědkem zběsilostí, jimž se lidé ve zdejších končinách odjakživa navzájem vystavují, aniž by k nim měli jiný důvod než spory, co patří kterému kmeni a do kterého náboženství se kdo narodil. Ani opat a mladý mnich nezpochybňovali Graciin výklad situace. To, co navrhovala, se jevilo jako nejrozumnější možný postup.

„Měli bychom s sebou vzít všechno, co pobereme,“ řekla. Přejela pohledem spartánské vybavení jeskyně a ukázala na sešity. „Všechno, co jste sepsal, otče. A všechno ostatní, co pro vás má nějakou hodnotu. Nemám ponětí, v jakém stavu jeskyni najdete, až ji uvidíte příště.“ S neblahou předtuchou pohlédla na obrazce na stropě a přemítala, jak dlouho potrvá, než je někdo zničí. Požádala o svolení nafilmovat jejich odchod a dostala ho. Zatímco ostatní pomáhali otci Jeromovi balit, přikázala Daltonovi pořídit záběry jeskyně a stropu.

Zanedlouho byli zpátky pod hvězdami a mířili z hory dolů.

36

BRIGHTON, MASSACHUSETTS

Matt zrovna vyklouzl zpod velkého mercedesu, když se s vrznutím otevřely zadní dveře domu.

Skrčil se u dveří spolujezdce a zkameněl. Nemohl si dovolit vyhlédnout, ale vlastně to ani nepotřeboval. Pravděpodobně to byl ten chlap v obleku, ale Mattovi bylo jasné, že je v průšvihu bez ohledu na to, kdo z domu vychází. Mercedes blokoval výjezd chrysleru i dodávce; nemohly se hnout z místa, dokud neodjede. A stál na otevřeném prostranství. Před ním i za ním byly metry volného prostoru, nalevo roh boční a zadní stěny domu, napravo za Mattem metr a půl vysoký živý plot oddělující dům od sousedního. To znamenalo, že jestli chce kdokoli kamkoli jet, musí se mercedes pohnout z místa a Matt přijde o svou skrýš.

Byl v pasti. Od začátku věděl, že takové nebezpečí hrozí, ale šel do toho, protože usoudil, že mu to za to riziko stojí. Teď poslouchal blížící se kroky a trpce litoval, že se nerozhodl pro svůj původní plán se zápalnými bombami. Zpětně se mu zdál mnohem lepší, zvlášť když se teď ocitl přimáčknutý ke zdi – anebo v tomhle případě k hustému, neprostupnému půldruhametrovému živému plotu.

Kroky, které se ozývaly, nepatřily jen jednomu člověku – zdálo se, že přicházejí přinejmenším dva. Jestli míří k mercedesu, ocitne se během pár vteřin jednomu z nich tváří v tvář. Přitiskl se obličejem k zemi a snažil se zjistit, kolik jich je a kam jdou. Zadní dvůr se mírně svažoval. Přečkal napjatou chvíli, kdy nic neviděl, a pak se objevil pár bot – pevné černé polobotky, asi boty toho tvrďáka a hned za nimi další. Byli dva. Mířili k mercedesu. Tvrďák zřejmě odemkl dálkovým ovládáním, protože auto píplo a zámky s hlasitým cvaknutím vyskočily.

Matt neměl na vybranou.

Schoulil se a napjatě poslouchal přibližující se kroky. Slyšel klapnout otevírané dveře – dveře u řidiče… a pak se na boku vynořila postava obcházející vůz zepředu, chlap s vysokými lícními kostmi a sestřihem na ježka. Matt měl dojem, že si ho pamatuje z auta zaparkovaného před Jabbovým domem. Vyskočil těsně před tím, než chlap stačil zareagovat, využil momentu překvapení a vší silou ho praštil přes čelist. Ježkovi bezmocně odletěla hlava ke straně a z hrudi se mu vydralo hlasité vyheknutí. Byl houževnatý a nesložil se; pokusil se přejít do protiútoku, jenže Matt už ho měl dost blízko na to, aby si ho podal ještě důkladněji. Zasadil mu prudký zvedák, který Ježka vyvedl z rovnováhy, takže zavrávoral.

Matt zaslechl pohyb na protější straně auta a koutkem oka zahlédl tvrďáka v obleku, jak vystupuje a sahá pod sako. Ježek byl napůl omráčený a stěží se držel na nohou. Matt ho zezadu popadl, zahákoval ho levou paží pod krkem a pravačkou mu hrábl pod sako. Modlil se, aby nahmatal zbraň. Na druhé straně mercedesu už tvrďák tasil. V komoře cvakl náboj a hlaveň se stočila k Mattovi. Ježek se ocitl mezi nimi.

Vtom Matt narazil na poklad. Ježek měl opravdu pod sakem zbraň, v pouzdře na pravém boku. Matt ji popadl za pažbu a vyškubl. Zvedl ji a kolem ucha svého rukojmí namířil nataženou rukou na tvrďáka.

„Zpátky,“ křikl.

Ukročil doleva, aby se mezi nimi ocitlo auto. Tvrďák zvedl ruku v uklidňujícím gestu, ale dál mu mířil do obličeje.

„Klid, Matte,“ řekl. „Hlavně klid.“

„Co jste vy lidi sakra zač?“ zařval Matt a dál ustupoval ke straně. Neklidně rejdil očima nalevo napravo, jak se snažil hlídat boční i zadní stranu domu.

„Udělalo na mě dojem, žes sem přišel, Matte.“ Tvrďák by zřejmě rád zjistil, jak je Matt našel. „Vlastně na mě děláš dojem vším, už od začátku.“

Matt momentálně stál u zadního rohu mercedesu. Tvrďák necouval. Vlastně Matta naopak pronásledoval, plynule postupoval do strany a blíž k mercedesu, který je odděloval, a očima jako radarem kontroloval okolí. Měl v sobě cosi děsivého. Chybějící ucho, jizva, holá zašpičatělá lebka ve tvaru kulky – to všechno tvořilo pouhý kolorit k ryzímu zlu sálajícímu z tvrdých černých očí, které jako by bez mrknutí prošly peklem tam a zase zpátky. Tmavá, jakoby očními linkami obtažená víčka a výrazné obočí ďábelskou masku jen dotvářely.

„O co vlastně jde?“ zachrčel Matt. „Po čem sakra jdete? Co se stalo mému bratrovi?“

Tvrďák nasadil jiný výraz, blahosklonný, jako by říkal ale no tak, chlapečku. „Víš co, Matte? Zbytečně si lámeš hlavu minulostí. Měl bys radši myslet na budoucnost.“

Matt couvl o další krok. „Co jste provedli s mým bratrem?“ zařval znova. „Je ještě naživu?“

Tvrďákem nic nepohnulo. Zachovával stále stejný ledový klid, pohledem hodnotil Mattovu pozici a odhadoval, co od něj čekat. „Pleteš se do věcí, do kterých by ses plést neměl,“ řekl konečně. „Radím ti, nech to plavat. Najdi si nějakou pěknou hlubokou díru, zalez do ní a zapomeň, že se tohle všechno někdy stalo. Nebo jinak –“

– a najednou zmáčkl spoušť, zničehonic a zdánlivě bez pohybu, prostě se rozhodl a bez sebemenších emocí přešel k činu. Střela zasáhla muže, kterého si Matt tiskl k hrudi –

„– ti do ní pomůžu já.“

Matt cítil, jak sebou Ježek škubl, a palčivě ho zabolelo v boku pod levým žebrem, ale neměl čas podívat se tam. Měl co dělat, aby se udržel na nohou, protože se mu před očima všechno rozmazalo.

Ježkovi se podlomily nohy a začal se hroutit právě v okamžiku, kdy tvrďák vypálil další ránu a hned po ní druhou. Jedna střela zasáhla Ježka do ramene, kulka vylétla těsně vedle Mattovy sehnuté hlavy, hvízdla mu kolem ucha a postříkala mu obličej krví a úštěpky kostí. Matt se snažil udržet Ježka před sebou, využíval ho jako štít a oplácel tvrďákovi kryjícímu se za mercedesem palbu. Klopýtavě couval, pohledem přejížděl okolí a při každém kroku ho v levém boku čím dál víc pálilo. Tvrďák znovu vystřelil a zasáhl Mattova zajatce do stehna. Zezadu z domu se vyřítili další dva lidé se zbraněmi v rukou. Zahlédli Matta přikrčeného ve střelecké pozici, ale ocitli se ve volném prostoru a Matt jednoho z nich trefil do ramene. Vzápětí si uvědomil, že je to ta hnědovlasá dívka z dodávky z té noci, kdy je s Vincem Bellingerem unesli. Svalila se, jako by ji někdo podťal. Druhý střelec se vrhl za mercedes a připojil se k tvrďákovi. Matt pokračoval v cestě, dál využíval zkrvaveného a nejspíš už mrtvého Ježka jako štít a vláčel jeho těžké tělo zpátky k ulici, krok za krokem, píď za pídí, a pálil pokaždé, když zahlédl kus lidského těla. Hvízdlo kolem něj několik kulek a on sám se pomstil třemi vlastními, pak zásobník vyplivl poslední náboj a závěrka přeskočila do otevřené polohy.

Postřehl, že tvrďák a ten druhý si to uvědomili ve stejnou chvíli jako on, a bez obav se vynořili zpoza auta, za kterým se dosud kryli. Zběsile se rozhlédl kolem a zjistil, že už je sotva pár metrů od chodníku. Posbíral veškeré zbytky energie, popotáhl Ježkovu mrtvou váhu ještě kus a pak ho odhodil a vyřítil se na ulici.

Neohlížel se. Prostě jen běžel s vystřílenou zbraní v ruce, prokličkoval mezi zaparkovanými auty, přesprintoval vozovku a skočil na protější chodník, aby ho od palebné linie oddělila bariéra aut. Jen doufal, že si ho nenajde poslední kulka, ještě než se dostane ke své camry, a dumal, jak těžce je asi zraněný a jestli vůbec bude mít příležitost, aby to zjistil.

37

KLÁŠTER DEIR AL-SURJAN, VÁDÍ NATRUN, EGYPT

Jak Gracie předpověděla, jen o vlásek se jim podařilo uklouznout zpravodajským štábům a schovat se v bezpečí za klášterními zdmi. U brány se hromadilo čím dál víc aut. Mnichy – momentálně jich žilo v klášteře přes dvě stě – ten náhlý rozruch vylekal. Opat je šel uklidnit a poslal bratra Amína, ať promluví se žurnalisty. Mladý mnich oznámil zástupu u brány, že otec Jerome prozatím nemá žádný komentář, a požádal reportéry, aby respektovali jeho soukromí. Hlasitě protestovali, ale nebylo jim to nic platné.

Začalo obléhání.

Gracie znovu zprovoznila satelitní telefon. Už ztratilo smysl schovávat se před radarem. Právě naopak. Využili s Daltonem a Finchem skvělé příležitosti trumfnout všechny kolegy a získali monopol na všech hlavních zpravodajských kanálech, které se o překot dožadovaly plynulého zpravodajství a stálého přísunu živých vstupů. Měli exkluzivitu jako nikdy a už necelou půlhodinu po návratu odvysílali první živou reportáž ze střechy věže přiléhající k vstupní bráně kláštera.

Gracie stála na vrcholu velké, pískově zbarvené krychle, hleděla do čočky Daltonovy kamery a pečlivě vážila každé slovo.

„Otec Jerome ještě neučinil žádné prohlášení, Jacku. Jak si umíš představit, je ohromen tím, co se v posledních dnech děje. Mohu potvrdit jen to, že je v tuto chvíli skutečně s námi tady v klášteře.“

„Ale mluvilas s ním, že ano?“ zeptal se jí Roxberry do sluchátek.

„Ano, mluvila,“ potvrdila.

„Co říkal?“

Z Roxberryho přímo křičelo zklamání a Graciina vyhýbavá odpověď mu nijak neulevila. Zatajila mu, že otci Jeromovi ukázali záběry zjevení, a nepodělila se s ním ani o to, co jim v jeskyni vyprávěl. S Finchem pečlivě probrali, co má a nemá říkat. Dohodli se, že není na nich – přinejmenším prozatím ne –, aby sdělovali světu věci, které jim kněz prozradil soukromě. Nedokázali by zabránit tomu, aby je někdo vytrhl z kontextu a úmyslně překroutil. Bylo sice pekelně těžké nechávat si takového sólokapra pro sebe, ale usnesli se, že je správné dát otci Jeromovi možnost, aby svůj příběh vylíčil sám, až – a jestli – se k tomu rozhodne. Požádají ho o živé interview, až si odpočine a trochu se ze všeho vzpamatuje.

„Požádal nás, abychom respektovali, že potřebuje chvíli klidu, a my ho naprosto chápeme.“

Ve sluchátcích skoro cítila, jak Roxberrymu stoupá krevní tlak.

Probrali s Finchem i to, jestli mají použít materiál natočený uvnitř jeskyně. Gracie měla dojem, že se jim dostalo privilegia, když se tam směli podívat, a zveřejnění se jí příčilo, protože jí připadalo, že tím zradí knězovu důvěru. Ale Finch naléhal, že si nemohou dovolit nechat ho ležet ladem. Na to je příliš dobrý a přímo se vztahuje k současným událostem. Britští dokumentaristé ostatně také dostali povolení nafilmovat vnitřek jeskyně a záběry zveřejnit – a ty už oblétly celý svět. Argumentoval, že ničemu neuškodí, když je vlastně jenom potvrdí, a Gracie nakonec svolila.

Ukončila přímý vstup a čekala, že bude okamžitě následovat rozezlený telefonát ze zpravodajské redakce. Poodstoupila k okraji ploché střechy. Lemoval ji jen nizoučký, ani ne deseticentimetrový parapet a Gracie měla z hloubky pod sebou nepříjemný pocit. Když se zadívala na plochou holou krajinu kolem klášterních zdí, zmocnil se jí nepříjemný pocit jiného druhu. Poušť se mihotala roztroušenými poskakujícími reflektory a neustále jich přibývalo, jak se ke klášteru sjížděla další a další auta. Věděla o náboženství dost, aby jí bylo jasné, jak rychle se běh událostí vymkne z ruky, jak prudce a nečekaně vzplanou náboženské vášně a vystupňují se v krveprolití. Odtrhla oči od té přízračné světelné podívané a připojila se k Finchovi a Daltonovi, kteří se skláněli nad otevřeným laptopem a sledovali živé vysílání reportéra Al-Džazíry od brány.

„Divné, co?“ podotkla. Najednou na ni padla únava. Usadila se vedle nich se zkříženýma nohama. „Sedět tady za bránou a dívat se na sebe samotné zvenčí.“

„Jsme takoví rukojmí naruby,“ přitakal Dalton.

Gracie si všimla, že se ve dvířkách na střechu mihl stín, a vzápětí se z nich vynořila hlava bratra Amína. Nepatrně jim kývl na pozdrav, vyšplhal po rozviklaném žebříku nahoru a připojil se k nim.

„Jak se vede otci Jeromovi?“ zeptala se ho.

Unaveně pokrčil rameny. „Má toho plnou hlavu. Bojí se. Modlí se, aby se mu dostalo duchovního vedení.“

Gracie soucitně přikývla a mrzelo ji, že knězi nebyla s to poskytnout nějaké vysvětlení. Bylo jí jasné, jakému tlaku je vystaven, a to byl teprve začátek. Nepřetržitý proud zpráv na laptopu to jen potvrzoval. Ty z Káhiry a Alexandrie naháněly strach. Informace, že otec Jerome spolehlivě předpověděl dosud nevysvětlitelné znamení, vyvolala po celé zemi pozdvižení. Už teď, přestože ta událost byla úplně čerstvá, si názory naprosto protiřečily. Šoty vybrané do vysílání zachycovaly místní křesťany sice zmatené, ale vcelku příjemně překvapené tou novinou. Otce Jeroma už dlouho považovali za maják změn k lepšímu. Jeho role je těšila, inspirovala a toužili se dozvědět víc. Naproti tomu muslimové, s nimiž reportéři hovořili, se vůči němu stavěli s pohrdáním nebo zlobou. Gracii cynicky napadlo, že si je novináři nejspíš vybrali právě kvůli jejich plamenným, a tudíž mediálně atraktivním reakcím. Kněží otce Jeroma odsuzovali a naléhali na své věřící, aby nepodléhali tomu, co nazývali klamem.

Ohlédla se po mladém mnichovi. Měl obličej stažený napětím.

„Co se děje?“ zeptala se ho.

Ještě chvíli visel očima na obrazovce a pak se k ní otočil.

„Nechápu, co je zač ta věc, kterou jste všichni viděli. Nechápu ani vidění otce Jeroma, ani vztah mezi tím obojím. Ale jedno vím určitě. Egypt není bohatá země. Polovina zdejších lidí je prakticky bez vzdělání a žije za necelé dva dolary na den. Ani doktoři ve veřejných nemocnicích neberou víc. A zároveň jsme silně věřící země,“ pokračoval a sjel pohledem ke změti světel mihotajících se dole. „Lidé nacházejí v náboženství útěchu, protože v ničem jiném kolem sebe nespatřují naději. Nevěří politikům. Mají plné zuby houstnoucí dopravy a znečištění, rostoucích cen a klesajících platů i korupce. Nemají nikoho jiného, komu věřit, než Boha. V téhle části světa je to všude totéž. Příslušnost k náboženskému vyznání je pro lidi důležitější než občanství. A když dojde na rozdíly mezi sektami, pohybujeme se tady na ostří nože. Mluvit o tom je tabu, ale je to velký problém. Odehrála se tu spousta incidentů. Na naše bratry v klášteře Abú Fana loni dvakrát zaútočili. Při druhém útoku je zbili a zbičovali a donutili je plivat na kříž.“ Udělal odmlku a pak se zase otočil ke Gracii. „Mezi lidmi v téhle zemi existuje spousta napětí a spousta nedorozumění. A v dosahu hodinové jízdy odtud jich žijí milióny.“

Gracie pochopila. Nebyl to šťastný souběh okolností.

„Přivést otce Jeroma z jeskyně sem dolů bylo rozumné,“ dodal, „ale možná to nebude stačit.“

Už o tom přemýšlela také. Děsila ji představa, že se do sebe pustí ty dvě názorově protichůdné skupiny před bránou – koptští křesťané, kteří cestu sem považují za cosi jako pouť k otci Jeromovi, a muslimové, kteří sem přišli vyjádřit pobouření nad nejnovějším počínáním nevěřících.

Další nedobrý souběh okolností. Pokud nemáte v oblibě nitroglycerin.

„Kde vězí armáda?“ zeptala se. „Copak vláda neví, co se tu děje? Neměla by sem poslat vojáky, aby chránili klášter? A jeskyni? Vezme za své, jestli se tu strhne mela.“

„Ne armádu, ale oddíly vnitřní bezpečnosti,“ opravil ji mnich. „Mají dvakrát víc lidí než armáda, z čehož asi sama vidíte, v čem vláda spatřuje největší hrozbu. Ale obvykle je nenasazuje, dokud nejde do tuhého. A pokud je nasadí, všechno se většinou jenom zhorší. Neváhají použít sílu. Hrubou sílu.“

Gracii to sklíčilo. Obrátila se k Finchovi. „Nesehnal bys někoho z velvyslanectví? Možná by našli cestu, jak z toho ven.“

„Můžu to zkusit, ale… myslím, že bratr Amín má pravdu. Asi bude lepši vypadnout odtud, než se něco strhne. A platí to i pro otce Jeroma.“

Dalton kývl hlavou k zástupům dole. „Nebude to hračka.“

Gracie nakrabatila čelo. „Máme auto s řidičem. A venku je zatím klid. Měli bychom odjet hned za rozbřesku. Dokud to ještě jde.“ Znovu pohlédla na Finche. „Odvezeme otce Jeroma na velvyslanectví. Musíme jim dát vědět, že přijedeme. Zbytek vymyslíme tam.“

„Co když nebude chtít?“ zeptal se Finch.

Gracie pohlédla na bratra Amína. Nejistě pokrčil rameny. „Promluvím s ním, ale netuším, co řekne.“

„Půjdu s vámi. Musíme ho přesvědčit,“ trvala na svém a zamířila k dvířkům dolů. Bratr Amín přikývl a vykročil za ní. Gracie se ohlédla po Finchovi. „Hned za svítání, platí?“ Věnovala mu pohled plný odhodlání, chytila se postranic žebříku a zmizela v nitru věže.

38

HOUSTON, TEXAS

Právě když vysoký elegantní reverend Nelson Darby vystupoval ze svého Lincolnu Town Car s profesionálním řidičem za volantem, rozezvonil se mu mobil. Reverend byl v dobrém rozmaru; před chvílí přihlížel zkoušce vánočního vystoupení pětisetčlenného kostelního sboru. Když na displeji zjistil jméno volajícího, poslal asistentku mávnutím pryč. Zastavil se a převzal hovor na širokých schodech k půvabnému panskému sídlu, jež sloužilo jako hlavní stan jeho rozrůstající se říše „Křesťanských hodnot“ – říše, jejíž vlajkovou lodí byl skvostný megachrám, který Darby nechal postavit. Byl ze skla a oceli, měl sedadla pro sedmnáct tisíc lidí a patřil k nově vzniklým křesťanským svatostánkům, které se rozmáhaly ve vlně chrámové stavební horečky nemající ve světě obdobu od vzniku evropských katedrálních měst ve třináctém století.

„Jak se vede, reverende?“ zeptal se volající.

„Zdravím, Royi,“ odpověděl srdečně Darby, když uslyšel rozvážný hlas Roye Buscemy. Darby nedávno překročil čtyřicítku, byl v dobré tělesné kondici, měl hranatý obličej, hluboko posazené oči a tenké rty. Se svou dozadu sčesanou, dokonale upravenou uhlově černou hřívou a obleky od Brioniho vypadal spíš jako investiční bankéř na vzestupu než jako kazatel. Nebylo to nepřípadné přirovnání vzhledem k tomu, že obojí vyžaduje umět se otáčet v mnohamilionovém podnikání ve vysoce konkurenčním prostředí. „Rád tě slyším. Jak se máš?“

Buscema, novinář ze společenské rubriky listu Washington Post, se s pastorem seznámil před rokem, když ho pověřili, aby Darbyho představil čtenářům v obsáhlé reportáži pro nedělní časopiseckou přílohu. Díky Buscemovým bystrým postřehům a navýsost lichotivému vyznění článku vznikly mezi oběma muži sympatie, které časem přerostly v neformální vztah rádce a kmotra vůči chráněnci. Uplynulý rok spolu trávili celé hodiny strategickými debatami, koho má pastor podporovat během maratónu prezidentských primárek. Na pastora zapůsobilo, že Buscema dokázal bystře a správně odhadnout vývoj událostí, a získal od něj nejednu šikovnou zákulisní informaci. Byl jím uchvácen. Spatřoval v Buscemovi důvtipného analytika, který vidí lidem až do žaludku a umí si svoje odhady ověřit. A jelikož sám patřil mezi politické špičky Křesťanské pravice, bylo pro něj tohle přátelství přímo neocenitelné.

Hlavně teď, při všem, co se zrovna děje.

„Mám horší blázinec než kdy jindy,“ odpověděl Buscema. „Ale nestěžuju si. Od toho přece jsme. Poslyš, viděl jsi tu věc nad polárními oblastmi?“

„A kdo ne?“

„Co si o tom myslíš?“

„Abych pravdu řekl, jsem z toho úplně vedle, Royi,“ odvětil pastor s obvyklou odzbrojující upřímností. „Bůh je mi svědkem, že nemám páru.“

Buscema nasadil serióznější tón. „Myslím, že bychom si o tom měli promluvit. Zítra budu ve městě. Jestli máš čas, co kdybychom se sešli?“

„Prima,“ souhlasil Darby. „Přijeď ke mně. Jsem hrozně zvědavý, jaký na to máš názor.“

To bych se vsadil, pomyslel si Buscema, zatímco si domlouvali přesný čas. Rozloučil se a zavěsil. Pak zalistoval v seznamu kontaktů a uskutečnil druhý, skoro stejný hovor.

A brzy po něm třetí.

Zároveň proběhlo šest dalších, pečlivě koordinovaných telefonátů, kdy jeho dva spolubojovníci na téže frontě obvolávali jiné vlivné kazatele po celé zemi.

39

WOBURN, MASSACHUSETTS

Kulka nenapáchala tolik škody, jak se Matt bál. Vlétla mu do těla těsně pod nejspodnějším levým žebrem a provrtala ho asi dva centimetry od boku. Nebylo to sice jen pouhé škrábnutí, ale orgány vyvázly bez úhony. V těle mu však zůstaly dvě půldruhacentimetrové dírky. Dírky, které bylo potřeba zavřít. Neboli zašít. A jelikož jít do nemocnice nebo k doktorovi nepřipadalo v úvahu, nezbylo než spolehnout se na Jabbův krejčovský talent.

Jabba si vedl překvapivě dobře. Podařilo se mu nepozvracet se, když Matt vklopýtal do motelového pokoje v šatech prosáklých krví. Dokázal dojít do nejbližšího obchodu a nakoupit všechno, co mu Matt chvatně nadiktoval – jód na vyčištění rány, kdejakou znecitlivující mast, kterou sežene, šicí jehly a zapalovač, aby je mohli vysterilizovat, nějaké nylonové vlákno, prášky proti bolesti a obvazy.

A co víc, už se mu povedlo zavřít třemi stehy vstřel, aniž se mu obrátil žaludek, i když při prvním stehu k tomu měl zatraceně blízko. Při dalších si jakžtakž zvykl. Teď zbývalo ošetřit ránu, kudy kulka vyšla.

Vmáčkli se do koupelny, která měla k antiseptické čistotě víc než daleko. Matt byl jen v šortkách, zády se opíral o kachlíčkovou stěnu vany a skřípal zuby, jak mu Jabba propichoval kůži kolem zejícího kráteru otevřené rány. Bolelo to daleko hůř než ve chvíli, kdy ho postřelili; tehdy byla rána teplá a receptory bolesti ještě nevyslaly po páteři nahoru alarm. Snášel to utrpení díky tomu, že si pořád dokolečka opakoval, že brzy přejde. Jasně. Jen musí tohleto přetrpět. Pár ošklivých zranění schytal už dřív, a i když ho nikdy předtím nepostřehli, pokoušel se sám sebe přesvědčit, že to není o nic horší než pořádné šmiknutí. S tím už zkušenost měl. Jenže tenkrát ho sešíval opravdový doktor a používal normální anestetika, ne volně prodejnou mast, která se hodí spíš na hemoroidy a zklidnění po depilaci voskem.

Jehla projela skrz a Matt zamrkal, aby potlačil slzy.

„Připadá ti to dobrý?“ Jabba protáhl skrz i nit. Prsty se mu třásly.

Matt se nepodíval. Obličej zbrocený potem se mu svíral bolestí. „Jsi přece filmový fanoušek. Určitě jsi to už párkrát viděl, ne?“

„Obvykle přitom radši koukám jinam,“ zašklebil se Jabba, zatáhl ránu a uvázal na niti uzel. „A mimochodem, ve filmech si to občas šijou sami,“ dodal významně.

„Hm, ale pak jim zůstanou jizvy jak Frankensteinovi, kdežto v případě doktora Jabby…“

„… je frankensteinská vizáž zaručena,“ zavtipkoval Jabba a ustřihl konec niti. Neodvedl zvlášť elegantní krejčovskou práci, ale rána aspoň přestala krvácet. „Vidíš?“

Matt pokrčil rameny. „Kašli na to. Ženský prej na jizvy letí,“ utěšoval ho. „Až se mnou skončíš, nezašil bys mi ještě díru v saku? Je to moje nejmilejší.“

O sedm stehů a půl hodiny později měli hotovo.

Jabba uklízel krvavou spoušť, kterou po sobě nechali, a přitom Mattovi vykládal, co během jeho nepřítomnosti zjistil. Moc toho nebylo. Podstrčil línému recepčnímu deset dolarů, aby ho pustil k počítači. Přihlásil se na svůj účet u Skype, zavolal pár lidem a probrouzdal internet, aby se dozvěděl něco víc o týmu, který zahynul při havárii helikoptéry.

Podařilo se mu zjistit dvě další jména kromě Dannyho a Reece – na palubě tehdy byl chemický inženýr jménem Oliver Serres a biomolekulární inženýr Sunil Kumar.

„Oba byli uznávaný špičky ve svým oboru,“ řekl Mattovi. „Ale je to divný, kámo. Kumar byl biolog. Na seznamu máme prozatím jeho, chemika, Reece, kterej byl elektroinženýr a odborník přes počítače, a programátora Dannyho. Ty poslední tři chápu. Ale ten Kumar… Co tam dělal biomolekulární inženýr?“

Podobné nuance Mattovi unikaly odjakživa, natož v jeho momentálním stavu. „Jak to myslíš?“

„Nejde mi to do hlavy, kámo.“ Jabba byl viditelně nesvůj. „Ti borci, co se motají kolem biomolekul, se šťourají v DNA. Hrajou si se základníma stavebníma kamenama života. Rozebírají a přeskládávají atomy a molekuly, jako by to bylo lego. A to znamení na nebi…, při tom, jak vypadá organicky, skoro jako živý…, to je šedá zóna mezi biologií a chemií, mezi životnou a neživotnou formou, chápeš? Mám z toho blbej pocit. Možná se hrabali v něčem, co souvisí spíš s určitou formou života než s promítnutým obrazem.“

Matt se zamračil a snažil se nějak si to srovnat v hlavě. „Moc koukáš na Akta X.“

Jabba pokrčil rameny, jako by nechápal, co je na tom špatného. „Biotechnická parta je věčně pod palbou, že leze Pánubohu do kredence. Samotnýmu Pánubohu, člověče. Kdo ví, co tam našli.“

Nechal ta slova uvíznout ve vzduchu a pustil studenou vodu. Napil se a postříkal si obličej, pak natočil sklenici a podal ji Mattovi. Víc informací pro něj neměl. Nepovedlo se mu najít žádnou zmínku, kdo za Reeceovým projektem stál ani čeho se vlastně týkal.

Venku rychle padala tma, což Mattovi vyhovovalo. Dnes večer se nikam nechystal. Potřeboval si odpočinout. Jabba se znova vypravil ven, sehnal Mattovi čisté oblečení a přinesl jídlo a na zapití kolu v plechovkách. Hladově všechno zhltli a přitom se dívali na zprávy. Éter byl zaplaven záběry z egyptské jeskyně a ani teplá pizza, jakkoli vítaná, nedokázala zahnat podivný mrazivý pocit, který se jich obou zmocnil.

„Nabírá to grády,“ konstatoval Jabba pochmurně. „Je to čím dál promakanější.“

Matt přikývl. „Vědí, co dělají.“

„Tak to nemyslím.“

„A jak teda?“

„Ty lidi mají k ruce ohromný prostředky. Uvažuj o tom, co zmákli. Schrastili špičkový lidi a nechali je někde pracovat… jak dlouho?… dobře několik let. A pak je všechny odpravili.“ Postřehl na Mattově tváři náznak nesouhlasu a rychle dodal: „Anebo je možná šoupli někam pod zámek a předstírali jejich smrt, což by bylo ještě složitější. A zdá se, že nikdo nemá tušení, na čem ten vědeckej tým snů pracoval, a nikde neexistuje žádnej záznam pro koho. Jistě se ví jenom to, že jsou za tím hodně velký prachy. Danny, Reece a ti ostatní by se nenechali zatáhnout do něčeho, co by postrádalo solidní zázemí. A ten druh výzkumu, kterýmu se věnovali, není nic levnýho. Nemluvě o všem ostatním, o tomhletom,“ mávl rukou k televizi. „Rozhodně nemaj hluboko do kapsy, kámo.“

„Fajn, tak odkud ty peníze berou?“

Jabba se nad tím chvilku zamyslel. „Jsou dvě možnosti. Reece mohl sehnat ty peníze soukromě, i když ne od žádný veřejně činný firmy. Taková by se dala dohledat, kdyby se o to někdo po těch úmrtích snažil. Kdepak, musel by sehnat peníze z čistě soukromejch zdrojů. Pěkná fuška, vzhledem k jejich množství. A musely by bejt nevystopovatelný, když si údajně troufli celej realizační tým sprovodit ze světa.“

„Jaká je ta druhá možnost?“

„Že Reece dělal pro nějakou vládní agenturu. Přísně tajnej projekt. To mi připadá dost pravděpodobný.“

Matt se zatvářil zaraženě. Totéž už napadlo i jeho. „Máš nějakého kandidáta?“

Jabba pokrčil rameny. „DARPA. In-Q-Tel.“

Matt se na něj tázavě podíval.

„DARPA – Agentura pro pokročilé obranné výzkumné projekty. Spadá pod ministerstvo obrany. Financujou spousty výzkumů. Kdeco od mikrorobotů až po virtuální bojiště. Kdejakou technologii, která může pomoct vyhrát válku a porazit ty, kdo nenávidí naše svobody,“ dodal ironicky.

„A ta druhá?“

„In-Q-Tel. Investiční společnost, kterou si založila CIA. Investujou do novejch věcí, a když se nad tím zamyslíš, je to od nich pěkně mazaný. Jsou u všeho hned od začátku. Dozvědí se o každý užitečný technologii, když je ještě ve fázi snů. Jsou zaháčkovaný drápkem ve fůře technologickejch společností – a jsou mezi nima i starý známý velký internetový servery, který oba používáme den co den.“ Hodil po něm významným pohledem naznačujícím Velký bratr tě vidí.

Matt si jeho slova přebíral. „Takže vládní zakázka.“

„Je to jasný jak facka, nezdá se ti? Hele, jestli je to pravda, jestli to fakt nafixlovali, tak jsou na nejlepší cestě, aby kdekomu nabulíkovali že k nám hovoří Pánbůh. Třeba prostřednictvím hodnýho otce Jeroma. Kdo jinej by něco takovýho dokázal?“

Mattovi to dávalo smysl, ale přesto se mu něco nezdálo. Pochybovačně se ošil. „Asi máš pravdu, jenže… Já nevím. Ti chlapi v dodávce… Ten jejich barák v Brightonu…“

„Co je s nima?“

„Je to malá parta. Má k dispozici slušné zdroje, ale nijak závratné. Zakopali se v mrňavém domku v zastrčené čtvrti. Nevím… Jestli je to nějaká černota, tak to není jen běžně utajená akce, která se nedává do záznamů. Je to něco, co se záznamům na hony vyhýbá.“

„Anebo ještě hůř,“ doplnil rozčileně Jabba. „Oficiálně vůbec neexistujou. Ten, kdo je poslal, všechno zatluče. Můžou s náma udělat, co je napadne, a nikdo se jaktěživ nedozví, že tu vůbec byli.“ Upřel na Matta naléhavý pohled. „Měli bysme se vybodnout na otázky a zdejchnout se, kámo. Vážně. Hele, já chápu, že ti jde o bráchu a tak, ale… máme proti sobě přesilu.“

Matt uvažoval o jeho varování. Na to, aby mu to pořádně myslelo, měl nervy příliš otupělé vyčerpáním a obavami, ale jedna myšlenka se mu vytrvale vracela; jako pevný kýl mu držela hlavu nad vodou v bouři zmatku, která jím zmítala. Pohlédl na Jabbu a prostě řekl: „Co když je Danny ještě pořád naživu?“

Jabba se zhluboka nadechl. „Myslíš, že je to možný?“

Matt si vybavil tvrďákův výraz, když se ho na to zeptal. Z jeho neproniknutelného pokerového obličeje se nedalo nic vyčíst. „Nevím, ale… co když jo? Chceš po mně, abych se na něj vykašlal a vzal roha?“

Jabba chvíli čelil jeho pohledu a v očích se mu svářily emoce. Zdálo se, že jeho mozek zoufale hledá způsob, jak vymazat Mattova slova ze systému, a tragicky selhává. Nakonec přikývl.

„No tak fajn.“

Matt přijal jeho kapitulaci s povděkem. Chviličku mlčel a pak se ho zeptal, jestli by z recepčního nevymámil ještě chvíli na internetu a nezkontroloval stránku sledovacího zařízení.

Jabba odešel z pokoje a za chvíli se vrátil s hrstí vytištěných snímků z počítačového monitoru. Podal mu je. Matt odhadl, že se tracker dal do pohybu pár minut po jeho útěku od domu v Brightonu. To se dalo čekat. Sousedi jistě nahlásili střelbu. Během chvíle se určitě celé okolí hemžilo policajty.

Zřejmě vyklidili svůj brloh ve spěchu. Nahonem. V panice. Mattův zásah jim udělal čáru přes rozpočet. Zažehlo to v něm plamínek uspokojení.

Zkontroloval momentální polohu zařízení. Nehýbalo se, setrvávalo ve čtvrti Seaport. To znamená, že právě tam je auto, na které tracker připevnil – tvrďákův velký mercedes.

Sjel pohledem k pistoli na nočním stolku a zase položil hlavu na polštář. Víčka mu spadla a odblokovala vnější svět; poslední vidina, která mu proplula myslí, než se všechno vytratilo, byl tvrďákův obličej.

Ten chlap zná odpovědi, po kterých se Matt shání. Musí je z něj vymáčknout stůj co stůj.

40

KLÁŠTER DEIR AL-SURJAN, VÁDÍ NATRUN, EGYPT

Za úsvitu poušť kolem kláštera kypěla životem. Ve vyprahlé pustině za klášterními zdmi a podél úzké silnice k bráně parkovaly široko daleko desítky aut. U nich anebo v roztroušených skupinkách kolem postávali lidé – většinou muži. Byli napjatí a nervózní, vyčkávali.

Bylo načase vyrazit.

Gracie a Finch seděli každý z jedné strany po boku otce Jeroma v prostřední řadě sedadel v minivanu Toyota Previa. Vepředu se vedle Júsufa usadil Dalton v plné zbroji – s kamerou v pohotovosti – a vzadu bratr Amín.

Hluk doléhající zpoza hradeb zněl na tak velký zástup znepokojivě tlumeně. Ze zdánlivého klidu čišelo zlověstné napětí jako z prodlevy mezi bleskem a zahřměním. Tu a tam bylo vidět aktivitu. Od skupinek věřících, kteří s hlavou schýlenou k modlitbě notovali tradiční koptské chvalozpěvy, zalétaly dovnitř útržky melodií. Ale vpovzdáli, dál od klášterních zdí, nebyla nouze ani o ostrůvky neklidu. Několik kněží za ochotného přihlížení svých stoupenců zuřivě lálo; vztekle spílali otci Jeromovi i tomu znamení. Bezpečnostní složky nebyly nikde v dohledu, a i když se protichůdně naladěné skupiny do sebe prozatím nepustily, bylo jasné, že k výbuchu násilí může dojít každou chvíli.

Gracii svíraly obavy. Tohle dlouho nevydrží. Brzy si půjdou po krku. Proto otec Jerome souhlasil – byť zdráhavě –, že odjede. Představoval rozbušku. Když odjede, snad to bouři zažehná.

Opat zabouchl dvířka minivanu. Nahlédl dovnitř tmavě tónovaným sklem a zamával jim na rozloučenou, celý ustaraný. Otec Jerome mu pozdrav nepřítomně opětoval. Působil ještě osaměleji než v jeskyni.

Opat dal pokyn dvěma mnichům u brány. Přikývli a otevřeli obří vrata. Jakmile se cedrové veřeje pohnuly směrem dovnitř a jejich zrezivělé panty zavrzaly, rozezněla se sílící kakofonie hlasů – zástup venku si toho všiml a ožil.

Gracie slyšela, jak se kolem vzmáhá hluk, a tep se jí zrychlil. Neklidně poposedla a vyhlédla z okénka. Z kombinace silné klimatizace v autě a zatuchlé vůně kadidla linoucí se ze sutany otce Jeroma se jí točila hlava.

„Taneček začíná,“ konstatoval Dalton a stočil kameru od bočního okénka k přednímu.

Gracie ztěžka polkla.

Starý minivan se rozjel a vyrazil z brány. Rychle ujížděl podél klášterní zdi. Pláň se okamžitě zahemžila a lidé se k němu začali sbíhat. Když zahnul na silnici vedoucí od kláštera, zástup kolem narostl. Ze všech stran se natahovaly ruce a snažily se jim překazit útěk. Prostor před nimi se uzavřel a Júsuf byl nucen zpomalit. S rukou na klaksonu se mu povedlo prorazit si kolotajícím davem dalších třicet metrů, ale pak musel zastavit, protože mu cestu přehradila lidská zeď.

Gracie se předklonila a zadívala se přes Júsufa a Daltona panoramaticky zabírajícího kamerou okolí, aby zachytil vřavu kolem dodávky. K tónovaným okénkům vozu se tiskly vzrušené tváře, lidé křičeli jméno otce Jeroma a pokoušeli se zahlédnout, jestli je uvnitř, dožadovali se, aby k nim promluvil. Cloumali klikami dvířek, zápolili se zámky, obličeje zkřivené bolestí, jak je tlak davu mačkal k minivanu, zpocené špinavé dlaně přitisknuté k okénkům. Otec Jerome se zabořil hlouběji do sedadla a nervózně těkal pohledem zleva doprava po tvářích, které za tmavým sklem vypadaly čím dál výhrůžněji.

„Musíme se vrátit,“ křikl Finch na Júsufa. „Musíme zpátky do kláštera.“

„Nemůžeme,“ oznámila Gracie, když se ohlédla a uviděla masu těl přilepenou k autu ze všech stran; pěsti bušící na střechu a okna zněly jako válečné bubny. „Obklíčili nás.“

Na okraji zástupu na malé vyvýšenině u polorozpadlých zbytků staré zdi pozorovali rostoucí chaos tři muži v pick-upu s plátěnou střechou. Se soustředěným zájmem hleděli do okulárů vojenského pískově zbarveného silného dalekohledu.

Když Lišák Dvě uviděl, že minivan zmizel pod změtí těl, usoudil, že nadešel čas k akci.

Úsečným pohybem ruky dal svým mužům povel.

Jeden z nich poodtáhl roh plátěné střechy a odkryl tak bubínkovité zařízení na trojnožce. Druhý, který je obsluhoval, se podíval do zaměřovače a zacílil na shluk lidí natěsnaný zezadu za previí.

Dvakrát zkontroloval nastavení.

Pak zmáčkl spoušť.

Skrumáž lidí za minivanem na okamžik couvla, jakoby zasažena neviditelnou silou; tváře se jim zkřivily leknutím a bolestí, ruce jim vylétly k uším.

Účinek trval sotva vteřinu, ale Finch ho postřehl – stejně jako bratr Amín. Zástup se stáhl, za previí se otevřel trychtýřovitý prostor.

Bratr Amín zachytil Finchův pohled – oběma se ve tvářích odrážel zmatek. Ukázal horečně dozadu a křikl na Júsufa: „Zpátky!“

Řidič a Gracie se ohlédli a také spatřili mezeru.

„Zpátky! Jeď honem zpátky!“ zařval znovu bratr Amín.

Júsuf váhal.

„No tak, dělejte, honem zpátky,“ přidala se Gracie a taky zuřivě ukazovala dozadu.

Řidič rozpačitě přikývl, zařadil zpátečku a za vytrvalého troubení se pozpátku rozjel. Lidé překvapeně uskočili a mezera za previí se rozšířila.

„Jen tak dál,“ naléhala Gracie a rozhlížela se na všechny strany. „Dostaňte nás zpátky k bráně.“

Júsuf využil zaváhání davu a šlápl na plyn. Previa nabrala rychlost. Prosmýkli se zpátky zatáčkou ke klášteru. Jakmile se dostali k obvodové hradbě, jelo se jim snáz; řítili se pozpátku, pronásledováni rozzuřenými hordami. Mezi lidmi propukaly třenice – oháněli se a chňapali po sobě, jak se příznivci otce Jeroma snažili zabránit islámským zuřivcům, aby se dostali k minivanu. Previa ujížděla dál, kolem ní se míhaly pěsti a tekla krev. Konečně dorazila k bráně kláštera a ta se okamžitě otevřela. Júsuf zručně proklouzl dovnitř, vrata zapadla na místo a zablokovala rozdrážděným tlupám cestu.

Všichni se vypotáceli z vozu jako opilí, srdce jim bušilo a krev jim kolotala v žilách. Dalton ještě pořád filmoval, dokumentoval každý okamžik jejich pokusu o útěk.

„Pojďme nahoru,“ křikla Gracie na něj a na Finche a ukázala na věž u brány vystupující nad ohradní zeď. Finch přikývl. „Vezmeme si tam satelitní anténu,“ vytáhl ji z minivanu. „Odvysíláme to živě.“

Gracie se otočila k otci Jeromovi. „Běžte dovnitř, otče, prosím vás. Musíte zůstat někde v bezpečí, daleko od brány.“ Pohledem se dožadovala podpory u opata a ten vážně přikývl.

Zdálo se, že otce Jeroma nepřesvědčila.

Její slova šla mimo něj. Tvářil se nepřítomně, jako by myslel na něco jiného. Díval se kamsi za ni, dokonce i za bránu a lidi tisknoucí se k ní a vykřikující jeho jméno, a působil podivně klidně.

„Chci si s nimi promluvit,“ prohlásil nakonec pevným, odhodlaným tónem.

Pohlédl na ni a na opata. A pak, aniž by čekal na odpověď, vykročil od auta směrem k věži.

„Počkejte, otče!“ křikla Gracie a rozběhla se za ním s opatem a bratrem Amínem v patách.

„Musím k nim promluvit,“ trval na svém. Bez ohlédnutí došel k úzkým kamenným schodům a začal po nich stoupat.

Přešli za ním přes padací můstek v prvním patře do věže a vystoupali až nahoru do nejvyššího poschodí. Rozviklaný dřevěný žebřík stál pořád na svém místě v rohu kaple, horní konec trčel z malého poklopu. Chvíli nato stáli všichni na střeše.

Gracie, Finch a Dalton popošli dál, aby dohlédli na dav dole.

Byl to zneklidňující výjev. K bráně kláštera se tiskly stovky lidí; prozpěvovali nábožné zpěvy, hulákali, mávali rukama a bušili pěstmi do vzduchu ve snaze domoci se odezvy. Neklidně se ohlíželi přes rameno. Za nimi přibývalo půtek; ohniska násilí se šířila jako stepní požár a hrozilo, že zachvátí celou pláň.

Dalton se přes anténu připojoval k živému vysílání, zatímco Finch mluvil satelitním telefonem s Atlantou. Gracie se chopila sluchátek a mikrofonu a v duchu si procházela, co řekne divákům po celém světě. Přitom sledovala starého kněze, jak stojí u poklopu a zírá před sebe na okraj střechy o sedm metrů dál – na tu jedinou bariéru, která ho dělí od povykující masy dole. Z místa, kde stál, je slyšel, ale ještě na ně nedohlédl. Opat a mladý mnich na něj naléhali; přemlouvali ho, ať se nevystavuje nebezpečí, varovali ho, že někdo tam dole může mít zbraň a vystřelit po něm. Otec Jerome na ně nedbal. Smířeně zavrtěl hlavou. Vyzařovala z něj zvláštní směs odhodlání a strachu. Paže mu netečně visely podél těla, prsty měl uvolněné, nohy v sandálech pevné. Podíval se stranou a setkal se s Graciiným pohledem. Nepatrně, odevzdaně pokýval hlavou a vykročil.

Gracie se polekaně podívala na Finche a Daltona. Opírali se o malou kupoli zakončenou křížem, která zabírala roh jinak ploché střechy. Dalton držel kameru ve výšce a mírně přihrben filmoval kněze. Finch dal Gracii signál, že vysílají. Vykročila za knězem a zvedla mikrofon, ale připadalo jí, že ze sebe nedokáže vypravit ani slovo. Otec Jerome došel ke kraji.

Stál tam a shlížel dolů. Dav propukl ve změť halekání, jásotu a rozzuřených výkřiků a pohnul se kupředu. Lidé hulákali jeho jméno a mávali; nadšení věřících v popředí ještě víc popouzelo ty, kterým se jeho objevení nezamlouvalo, a boje vzadu nabývaly na prudkosti. Plání se nesly zlobné výkřiky „káfir“, nevěřící, a „la ilaha illa Allah“, není Boha kromě Alláha, a rozvášnění buřiči začali po věži házet kamením.

Otec Jerome shlížel na zuřící maelstrom pod sebou s tváří zbrocenou potem. Zvolna zvedl ruce a vztáhl je doširoka k nebi v pozdravném gestu. Jeho gesto, stejně jako to, že se vůbec objevil, ještě víc rozpoltilo dav a přiživilo boje.

„Prosím vás,“ zvolal arabsky se silným přízvukem. „Prosím vás, přestaňte. Přestaňte a poslouchejte mě.“ Přes vřavu dole bylo jeho prosby sotva slyšet a neměly žádný účinek. Věž dál zasypávalo kamení a svištělo všude kolem něj. Zůstal nehybně stát a zavřel oči; ve tváři měl hluboké soustředění, paže vztažené –

– a náhle dav šokovaně vydechl. Gracie viděla, jak lidé ukazují vzhůru – ne na kněze, ale výš, na nebe nad ním; zvrátila hlavu a uviděla, jak tam víří světelná koule přes šest metrů v průměru. Na okamžik utkvěla ve vzduchu, pak se přesunula přímo nad kněze a v tu chvíli se zvětšila a ještě víc se rozzářila a změnila se ve znamení, přesně totéž jako nad ledovým šelfem. Zářila jim nad hlavami, ohromný kulovitý kaleidoskop měnících se obrazců, spočívající svým dolním krajem necelých sedm metrů nad otcem Jeromem.

Dav dole zkameněl, jako by vrostl nohama do země, a zíral s otevřenými ústy, ohromen posvátnou hrůzou. Kameny přestaly létat. Rvačky ustaly. Výkřiky odumřely. Znamení viselo ve vzduchu, třpytivě se chvělo a pomaloučku se otáčelo, bylo téměř na dosah, blíž než tehdy k výzkumné lodi, a jeho obrysy a kružnice uhrančivě zářily.

Dalton vleže úplně na kraji střechy střídavě filmoval znamení a sjížděl dolů, aby zachytil reakce davu. Gracie se krčila u něj, asi pět metrů od otce Jeroma, který zakláněl hlavu a neschopen slova zíral na zářivý úkaz nad sebou. Kamera sjela níž a na okamžik se zastavila na Gracii. Gracie pohlédla do černé propasti čoček. Jazyk měla jako zdřevěnělý. Chtěla něco říci, cítila, jak se na ni celý svět usazený na krajíčku židle dívá a chce se dozvědět, jaké to je, být přímo u toho, ale nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku. Ta chvíle se prostě vymykala slovům. Vzhlížela k světelné kouli a vtom otec Jerome sklopil hlavu, a když to udělal, zachytila jeho pohled. Uviděla, že se chvěje a po tváři mu kanou slzy. Vypadal vyděšeně a zmateně, v napjatém výrazu měl vepsáno úzkostné děje se to vážně kvůli mně? a mlčky ji prosil o nějaké potvrzení, jako by nevěřil vlastním očím. Zmohla se na přikývnutí a povzbudivý úsměv – a vtom se jeho výraz změnil, jako by ho cosi napadlo. Zavřel oči, jako by se soustřeďoval, a vzápětí se obrátil čelem k zástupu. Chvíli na něj shlížel, pak doširoka rozhodil ruce a zaklonil hlavu ke znamení. Znovu zavřel oči a zhluboka se nadechl, slunil se v jeho záři a nasával jeho energii. Davy dole byly pořád paralyzovány a v šokovaném tichu zíraly nahoru s nataženýma rukama, jako by se snažily dotknout toho světelného glóbu.

Otec Jerome setrval asi minutu ve svém postoji, pak otevřel oči a zadíval se na zástup.

„Modlete se se mnou,“ vykřikl, hlas prodchnutý emocemi a paže vztažené k nebi. „Pomodleme se všichni společně.“

A oni poslechli.

Reakce postupovala jako vlny na stadiónu, odpředu dozadu, a lidé venku před klášterem – křesťanští věřící stejně jako muslimové – všichni do posledního klesli na kolena a předklonili se, všichni se dotkli čelem země a padli na ni v bojácném obdivu.

41

WASHINGTON, D. C.

„Co to sakra provádíš? Myslel jsem, že jsme uzavřeli dohodu.“ Rydell pěnil vzteky. Byl celou noc vzhůru a sledoval zprávy. Krátce po půlnoci zahltily obrazovky záběry z Egypta a z toho vizuálního šrapnelu se vzpamatovával ještě teď, kdy přecházel po palubě svého soukromého tryskového letounu u odlehlého hangáru na Reaganově letišti.

„Nedohodli jsme se, Larry,“ opáčil Drucker hladce ze svého pohodlného polstrovaného sedadla. „Tohle bys jakživ nepřipustil.“

„A tak ses do toho prostě dal a udělal to?“

„Oba jsme do té záležitosti hodně investovali. Nechtěl jsem ji ohrozit kvůli tvojí umíněnosti.“

„Umíněnosti?“ vzplanul Rydell. „Nevíš, co děláš, Keenane. Napadlo tě vůbec, kam až to může zajít?“

„Zabírá to, ne?“

„Zatím těžko říct.“

Drucker naklonil hlavu ke straně. „Řekni to na rovinu. Urazil ses.“

„Nevím, jestli to zabírá, ale –“

„Zabírá, Larry,“ skočil mu Drucker vášnivě do řeči. „Zabírá to, protože na tyhle věci lidi slyší. Slyší na ně už tisíce let.“

„Nebylo to nutné.“

„Ovšemže bylo. Cos čekal? Myslel sis snad, že až lidi to znamení uvidí, dojde jim to samo od sebe?“

„Ano. Kdybychom jim dali šanci.“

„To je naivní. Když lidi něčemu nerozumějí, prostě to vytěsní v mysli někam na okraj a tam to vybledne a upadne do zapomnění. Protože tak je to bezpečnější. Ba ne, lidi potřebují, aby jim někdo řekl, čemu mají věřit. Zabralo to už dřív, mnohokrát. A zabere to zas.“

„A co pak?“ vybuchl Rydell. „Co uděláš dál?“

Drucker se usmál. „Necháme ho, aby si vychoval stoupence. A šířil poselství.“

„Je to neudržitelné a ty to víš,“ zuřil Rydell. „Vytváříš představu, kterou nebude možné držet při životě.“

„Ale ano, když se naroubuje na existující strukturu. Na takovou, která má stálou moc. Která vydrží.“

Rydell zavrtěl hlavou. „Nechce se mi věřit, že něco takového tvrdíš. Ze všech lidí zrovna ty.“

Drucker se zasmál. „Měl by ses tou ironií bavit. Měl by ses válet smíchy, místo aby ses rozčiloval.“

„Na to nemám ani pomyšlení,“ rozhořčil se Rydell. „Ty to nechápeš, viď? Nemáš vůbec ponětí, jakou děláš chybu.“

„Ale jdi, Larry. Víš přece, jak to ve světě chodí. Jsou jen dva naprosto spolehlivé způsoby, jak lidi přimět, aby udělali, co po nich chceš. Buď si můžeš nasadit železnou rukavici a donutit je. Anebo jim můžeš tvrdit, že to po nich chce Bůh. Děj se vůle Páně,“ zaironizoval. „Na to slyší. A jelikož nám nevládne báťuška Stalin ani předseda Mao –“

„Právě o to jde,“ protestoval Rydell. „Měl si to přát Bůh. Bůh, ne jeho samozvaní, rádoby svatí zástupci.“

„To by nefungovalo, Larry. Je to příliš vágní. Příliš otevřené různým výkladům. Chceš po lidech, aby si poselství sami rozšifrovali, a to po nich chceš trochu moc. Nikdy se to nepovedlo. Nejsou zvyklí sami si věci domýšlet. Rádi někoho následují, dávají se vést. Potřebují vedení. Posla. Proroka. Vždycky ho měli. A vždycky ho mít budou.“

„A tak připravuješ… Co vlastně? Druhý příchod Páně?“

„Ne tak úplně, ale přihořívá. A proč ne? Většina planety na něco takového čeká. Všechny ty řeči o Konci věků a Armageddonu… Je to jedinečná příležitost.“

„Co ostatní náboženství? Víš doufám, že existují i jiná… Jak si myslíš, že přijmou tvého uměle vyrobeného mesiáše?“

„Nebude jen pro jedny. S tím se počítalo. Jeho poselství vyjde vstříc každému.“

„Všechny obejme a vyzve je, ať následují Ježíše?“ zavtipkoval hořce Rydell.

„No,“ Drucker se uličnicky ušklíbl, „nebude to sice hlavní poselství, se kterým přijde, ale počítám, že by to klidně mohl být druhotný efekt jeho kázání.“

„Senzace,“ obořil se na něj Rydell zuřivě. „A vůbec ti nevadí, že podpoříš masovou iluzi, které jsme se za celá tisíciletí nedokázali zbavit? Umíš si představit, o jakou žeň se postaráš kazatelům? Umíš si představit, kolik moci svěříš všem těm sebestředným egomaniakům? Z kdejakého obrozeného politika a teleevangelisty uděláš neomylného světce. Než se rozkoukáš, zakážou potratovou pilulku a z knih jako Ponecháni napospas se stane povinná četba, zatímco Harry Potter bude hořet na hranicích, děti budou po škole odříkávat zdrávasy a v každém městě bude kreacionistické muzeum. Jestli to má dopadnout takhle, tak to radši zůstanu u globálního oteplování.“

„Nemusí to tak skončit. Zapomínáš na jedno,“ zdůraznil Drucker a předklonil se. Obličej mu ožil. „Máme posla pod kontrolou. Přemýšlej o tom, Larry. Máme šanci stvořit svého vlastního proroka. Svého vlastního mesiáše. Představ si ty možnosti. Představ si, k čemu můžeme lidi přimět.“

Studoval Rydella studenýma vypočítavýma očima.

„Víš, že mám pravdu,“ pokračoval. „Tohle byla jediná možnost. Ti lidé nečtou noviny. Nehledají informace na internetu. Poslouchají, co jim řeknou jejich kazatelé – a věří jim. Slepě. Nezpochybňují, co od nich slyší. Neobtěžují se porovnávat žvásty, které vyslechnou v megachrámech, s fakty. Klidně všechno spolknou i s navijákem, i když je to sebepitomější, a ani celá armáda myslitelů s Pulitzerovou cenou v kapse a laureátů Nobelovy ceny, ani všechen zdravý rozum a všechny vědecké důkazy světa je nepřesvědčí. Každého oponenta prostě zavrhnou jako vyslance ďáblova; to se je pokouší obloudit Satan. Známe ty kazatelské tlučhuby. Potřebujeme je, aby nám pomohli šířit naše poselství. A jak jinak je získáme na svou stranu, než když jim dodáme jejich vlastního, nového proroka, aby ho předhodili svým stádečkům?“

Rydella Druckerova slova popouzela. „A co zbytek světa? Mluvíš, jako bychom jediný problém představovali my tady.“

„Jsme největší znečišťovatelé, tak začneme u nás. Zbytek světa se přidá.“ Drucker se odmlčel a chvíli si Rydella pevně měřil. „Na našem cíli se nic nezměnilo. Důvody, proč jsme se do toho dali, platí dál. Pořád jde o naše přežití. Pořád jde o největší hrozbu, které planeta čelí. Pořád jde o to, jak svést lidi z nebezpečné cesty, po které kráčejí.“

„Tím, že je vrátíme do středověku? Že bláhovým troubům, o kterých jsi mluvil, poskytneme přesvědčivý důvod, aby věřili těm svým pověrám z doby kamenné?“

„Vidíš?“ ušklíbl se Drucker. „Už ti ta ironie dochází.“ Zkoumavě se na Rydella zadíval a dodal: „Ať je to dobře nebo špatně, z ekologického hnutí se stala náboženská záležitost, Larry. A ty to víš. Je to pořád ta samá stará vesta, tentýž klasický mýtus, který máme naprogramovaný v mozku, a tentokrát sedí jak ušitý na míru. Starý dobrý příběh o spasení, nemám pravdu? Jsme hříšníci. Všichni jsme hříšníci. Vzali jsme dokonalou rajskou zahradu, kterou nám odkázal Bůh, a znesvětili ji spotřebními orgiemi. A teď za to musíme pykat. Musíme podstoupit obrovské oběti a kát se tím, že budeme řídit menší auta a využívat míň energie, že omezíme létání a další luxus, který považujeme za zaručený, a že přidusíme svoje ekonomiky na hranici kolapsu, abychom dosáhli nápravy. Musíme porazit Antikrista, kterým je znečištění, a hledat spásu trvale udržitelného života. Zachránit se, než nás převálcuje soudný den a vyhladí nás apokalypsa náhlých klimatických změn. Tak je to rozehrané, Larry. A rozehráli jsme to tak proto, že lidé mají náboženské mýty rádi. Vyžívají se v nich. Dřív nebo později všechno obrátí v křížovou výpravu. A naše křížová výprava potřebuje proroka, nejen znamení, aby poselství padlo na úrodnou půdu.“

Rydell zavrtěl hlavou a odvrátil se. Pořád se mu nechtělo věřit, že tahle debata doopravdy probíhá. Že poté, co spolu všechny tyhle věci probrali už před mnoha měsíci a uložili je k ledu – anebo si to aspoň myslel –, tady dneska skutečně sedí a čelí jim ve vší jejich zkázonosné velkoleposti. „Ostatní… jsou s tebou zajedno?“

„Absolutně.“

„Kam to chceš dovést?“ zahájil Rydell protiútok. „Opravdu si myslíš, že dokážeš otce Jeroma usměrňovat napořád? Opravdu si myslíš, že můžeš tu lež udržovat při životě donekonečna? Dřív nebo později na to někdo přijde. Něco kiksne, někomu ujede jazyk a všechno praskne. Co pak?“

Drucker pokrčil rameny. „Máme pevnou loď a disciplinovanou posádku.“

„I nejlepší plány občas pohoří. Dobře to víš. Myslel jsem, že to byl jeden z hlavních důvodů, proč jsi souhlasil, že se touhle cestou nevydáme.“

Druckerem to nepohnulo. „Budeme se jí držet, dokud to půjde.“

„A potom?“

Drucker se zamyslel a pak to odbyl jako otravnou maličkost. „Najdeme nějakou elegantní ústupovou cestu.“

Rydell nad jeho slovy bezmocně potřásl hlavou. Paralyzován šokem bloudil pohledem v dálce, jako by mu zrovna řekli, že mu zbývá jenom týden života. „Ne,“ řekl konečně Druckerovi a z jeho hlasu čišel strach. „Je to špatné. Je to hrozná chyba.“

Druckerovi se zúžily oči. „Dopřej si čas na rozmyšlenou, Larry. Uvidíš, že mám pravdu.“

Na Rydella to nezapůsobilo. Na mysli mu znovu vytanul výjev z Egypta – kněz stojící na střeše kláštera, nad ním znamení a na zemi před ním stovky ležících lidí pohroužených v modlitbě. „Ani při sebelepších úmyslech, ani při všem, o co se snažíme…, na tomhle se podílet nebudu. Nebudu ti pomáhat dělat ten… ten virus ještě silnějším, než už je.“

„Budeš muset. Oba jsme vsadili do banku příliš,“ připomněl mu Drucker suše.

„Je to špinavost,“ vzplanul Rydell. „Měli jsme v plánu postrašit je, Keenane. Donutit je, aby se zarazili a zapřemýšleli nad tím, co dělají. Nic víc. Několik pečlivě vybraných zjevení, a konec. Ponechat to bez vysvětlení. Aby to zůstalo záhadné, matoucí, zneklidňující. Vždyť jsme se na tom dohodli, sakra! Dohodli jsme se, že bude dobře, když lidé nebudou vědět, odkud se to vzalo, a dospějí k domněnce, že je to dílo čehosi mimozemského, nějaké vyšší inteligence stojící kdesi nad námi. Krása celého plánu spočívala v tom, že kromě podnětu k přemýšlení by je to taky mohlo odvést od jejich dětinského pojímání Boha – od personifikovaného Boha, toho starého pána s plnovousem, který vyslechne každou jejich ubohoučkou prosbu a stanovuje jim podivná pravidla, co mají jíst a pít, jak se oblékat a komu se klanět. Mohlo to v nich pěstovat představu, že Bůh, pokud vůbec existuje, je cosi neuchopitelného a nevysvětlitelného –“

„– a pošťouchnout je, aby se stali přitroublým stádem agnostiků,“ poškleboval se Drucker.

„Vlastně ano. Vždyť je to krok správným směrem, ne?“

Drucker zachovával klid. Zavrtěl hlavou. „Vznešená myšlenka, Larry, jenže… tohle byl jediný způsob, jak to může fungovat. Svět není připraven vzdát se své posedlosti náboženstvím. Právě naopak. Je den ze dne fundamentalističtější. A nejde jen o naše nepřátele, platí to i o nás samotných. Podívej, co se v naší zemi děje. Nemáme jediného kongresmana nebo senátora, který by připustil, že je ateista. Ani jednoho jediného. Loni jsme měli na pódiu deset prezidentských kandidátů a žádný si netroufl zvednout ruku a prohlásit, že věří v evoluci.“

„A ty napomáháš tomu, aby bylo ještě hůř.“

„Něco za něco. Je to poselství, kterému porozumějí.“

Rydell znovu zavrtěl hlavou. „Ba ne. Je to špatnost. Nebylo to nutné. Zbavíš svět jednoho zla, ale přiživíš jiné, o nic lepší. Takové, které všem rozumným lidem udělá ze života peklo.“ Obličej mu potemněl odhodláním a tvrdě si Druckera měřil. „Musíme najít způsob, jak z toho ven. Musíme to zarazit, než to neúnosně nabobtná.“

„Viděl jsi, co se zrovna odehrálo v Egyptě. Už je pozdě.“

„Musíme to zarazit, Keenane,“ stál si Rydell na svém.

Drucker pokrčil rameny. „Pojďme se shodnout, že se neshodneme.“

„Ještě do toho mám co mluvit.“

„Rozumnou měrou. Jenže teď se rozumně nechováš.“

Rydell se na chvíli zamyslel a pak zaútočil: „Potřebuješ mě kvůli inteligentnímu prachu.“

„To ano,“ přikývl Drucker s klidem.

„Bez něj to nedokážeš.“

„Já vím.“

Rydella zaskočilo, že nedává najevo sebemenší rozčilení. „Takže?“

„Takže…“ Drucker zkřivil tvář, jako by ho něco zabolelo. „Budu se muset uchýlit k určité pojistce.“

Rydell si ho měřil a nejdřív nechápal, jak to myslí – až pak mu to došlo. „Cože?“ zasyčel. „Cos provedl? Cos provedl, ty hajzle?“

Drucker ho chvilku nechal dusit ve vlastní šťávě a pak řekl jen: „Rebecca.“

To jméno Rydella bodlo jako čepel. Sklouzl očima k šálkům na stole, popadl telefon a zmáčkl rychlou volbu. Po dvou zazvoněních se ozval hlas. Ne Rebečin. Mužský hlas. Rydell ho okamžitě poznal, byl to hlas Rebečina osobního strážce.

„Bene, kde je Becca?“

„V bezpečí, pane Rydelle.“

Rydellovi poskočilo srdce úlevou. Střelil po Druckerovi vítězoslavným pohledem.

Drucker zachovával neotřesitelně klidný výraz.

Rydellem znovu projel strach. „Dejte mi ji,“ nařídil bodyguardovi a doufal, že neuslyší to, co podvědomě čekal.

„Nesmím, pane Rydelle.“

Při těch slovech se Rydellovi sevřel žaludek, až ho to zabolelo. „Dejte mi ji,“ zavrčel.

Bodyguardův hlas nezakolísal. „Jedině když mi to přikáže pan Drucker.“

Rydell praštil telefonem o zem a skočil po Druckerovi. „Kde je?“ zařval.

Drucker vyskočil ze židle a odrazil jeho útok – chytil ho za ruku a za loket a vykroutil mu paži. Zároveň mu podrazil nohy. Rydell ztěžka dopadl na zem a uhodil se o křeslo. Drucker ho chviličku pozoroval a potom o pár kroků ucouvl.

„Je v pořádku,“ ujistil ho a narovnal si sako. Nepatrně zrudl a dech mu zdrsněl. Nadechl se, aby se uklidnil, a dodal: „A v pořádku taky zůstane, pokud neuděláš nějakou pitomost. Rozumíme si?“

42

KLÁŠTER DEIR AL-SURJAN, VÁDÍ NATRUN, EGYPT

Schováni za polorozpadlou zdí čtyři sta metrů západně od kláštera a zahaleni pouštní maskovací sítí pozorovali Lišák Dvě a jeho dva muži silnými dalekohledy vřavu a mlčky čekali.

Vedle nich pod plátěnou střechou auta pokojně spočívalo LRAD, akustické zařízení dalekého dosahu, přichystané znovu použít svou neviditelnou moc. Když se připravovali na svou misi, natřeli je matnou pískově béžovou barvou – odstínem, který dokonale splýval s terénem kolem kláštera i se vzdálenějším okolím a vrcholkem hory nad jeskyní. Směrový mikrofon protentokrát nechali v pouzdře. Dnešní akce byla naplánována jako přísně jednosměrná konverzace, na rozdíl od všech těch dlouhých hodin během uplynulých týdnů a měsíců, kdy se otec Jerome na hoře příležitostně zmohl na jednu dvě otázky.

Lišák Dvě sledoval rozbouřený zástup. Prozatím se mu bez potíží dařilo vždycky zmáčknout správný knoflík a vyvolat odezvu, jakou potřeboval. Když se nad střechou kláštera objevilo znamení, zareagoval otec Jerome na jeho jemnou pobídku podle očekávání; aby ne, však si ho patřičně předpřipravili, aby reagoval, jak má. Také pár šeptaných slov zacílených na nejnápadnější ohniska neklidu v té lůze spustilo kýženou davovou reakci – vyprovokovalo zuřivost při pohledu na prchající vůz. Vysokofrekvenční pulz o mimořádné intenzitě v režimu na ovládání davu pak bezpečně ztlumil vášně, když už jich nebylo zapotřebí, a přiměl zástup, aby se stáhl a nechal auto uniknout.

Úžasné, říkal si v duchu dodnes, přestože teď používal LRAD tak často, že se pro něj jeho fungování stalo druhou přirozeností. Byl to vlastně docela jednoduchý koncept: soustředit zvuk do tenkého paprsku podobně, jako filmový projektor zesiluje a zaměřuje paprsek světelný, takže ho uslyší jen lidé, kteří se ocitnou v nitkovém kříži zaměřovače – anebo jen jediný člověk, protože tahle technika byla přesná jako odstřelovačská puška. Dokonce i na takhle velkou vzdálenost. A buď zvuk nechat, aby se v hlavě cílového objektu rozezněl jako čísi živý či reprodukovaný hlas, anebo – s využitím režimu ovládání davu – vyslat dotyčnému do uší nesnesitelně hlasitý pulz, který v nejvyšším bodě přivodí nevolnost až mdloby a ochromí i nejtvrdšího protivníka.

Jednoduché, ale nesmírně účinné.

Hlas jeho pána, pomyslel si Lišák Dvě.

V tomhle případě zabírala sugesce zvlášť dobře; vybraní jedinci v davu před klášterem už beztak hořeli touhou udělat, co se po nich chtělo, a otec Jerome měl za sebou týdny cílené indoktrinace. Elektrošoky, spánková deprivace střídaná s koktejly methohexitalu na otupění. Transkraniální magnetická stimulace. Úplné psycho-chemické zhroucení. Zpřeházeli mu spínače v mozku, totálně je odzbrojili a pak je vystavili psychologickému bombardování. Implantovali mu vize, myšlenky, pocity. Zařídili, aby jeho mozek přijal virtuální realitu – aby akceptoval, že slýchá hlas Boží, překonal skromnost a přizpůsobil se představě, že je Vyvoleným.

Lišák Dvě přejížděl dalekohledem poušť na západ od jejich stanoviště. Přestože věděl, co vyhlíží, trvalo mu dobrou minutu, než Lišáka Jedna a jeho jednotku našel. Ti čtyři se svým vybavením byli také prakticky neviditelní, schovaní pod kamuflážní sítí v písečných dunách o několik set metrů dál. Podle očekávání splnili svůj úkol bez chyby. Efekt byl ohromující. Lišák Dvě ho viděl už dřív, na videonahrávce testu v poušti. Ale ne takhle. Ne naživo. Před nic netušícím obecenstvem.

Vyrazilo mu to dech. I bitvami zoceleného cynika jako on to na okamžik ohromilo. Ozvěna těch událostí se roznese celým světem.

Lišák Dvě zaměřil pozornost zpátky na hordy u klášterní brány. S jistým uspokojením si pomyslel, že už brzy dá téhle žumpě navždycky sbohem. Byla to příšerná zakázka. Žít ve skrytu, od rána do večera v pohotovosti, šplhat na tu horu a zase zpátky, vláčet se s vybavením, jak je den dlouhý. Už byl tady v poušti příliš dlouho. Chyběl mu dotek ženské pleti a vůně dobrého barbecue, ale ze všeho nejvíc postrádal život mezi lidmi.

Už brzy, pomyslel si.

Ale nejdřív se musí postarat, aby mise skončila stejně hladce, jako začala.

43

WOBURN, MASSACHUSETTS

Do Mattovy mysli pronikla vůně čerstvé kávy a vylákala ho z bezesného spánku. Všechno kolem jako by tonulo v mlze. Pokusil se posadit, ale udělal to příliš rychle; zatmělo se mu před očima, div neomdlel. Zkusil to ještě jednou, tentokrát pomaleji. S pocitem, že má mozek obalený vatou, začal vnímat okolí a pozvolna se vzpamatovával.

V pokoji hrála televize, i když nepoznal, co zrovna běží. Zamrkal, aby rozehnal mlhu před očima. U stolku u okna seděl Jabba a díval se na televizi. Otočil se po Mattovi a zašklebil se. V jedné ruce držel kouřící hrnek kávy – venti nebo grande nebo jak dnes různé kavárenské řetězce typu Starbucks bombasticky a rádoby originálně nazývají to, čemu se dřív docela obyčejně říkalo velká káva – a v druhé napůl snědenou koblihu s polevou… anebo že by snad s glazé? Mávl ke dvěma dalším maxihrnkům a sáčku s koblihami na stole.

„Snídaně,“ ohlásil mezi dvěma sousty.

Matt mu poděkoval unaveným úsměvem. Uvědomil si, že se dovnitř line denní světlo.

„Jak dlouho jsem byl mimo? Kolik je hodin?“

„Skoro jedenáct. Což znamená, že jsi byl mimo…,“ Jabba v duchu rychle počítal, „… asi tak šestnáct hodin.“

Matt to namouduši potřeboval.

Zatraceně moc.

Zaregistroval hromádku novin na stole. Křičely z nich neobyčejně velké titulky; takový font se používá jen pro mimořádné události.

Čtvrtinu přední stránky zaujímaly barevné fotografie zjevení spolu s archivními snímky otce Jeroma.

Matt pohlédl na Jabbu. Jabba přikývl a z jeho výrazu bylo zřejmé, že se v duchu přenesl od jídla do mnohem nepříjemnějších sfér. „Dějou se věci,“ konstatoval ponuře a namířil napůl snědenou koblihou na televizi.

Matt mlčky sledoval reportáž z Egypta a nevěřil vlastním očím. Z celého světa se o překot hrnuly čerstvé zprávy o výbušných reakcích na dění v klášteře.

Na Svatopetrském náměstí ve Vatikánu se shromáždily desetitisíce lidí a dychtivě vyhlížely papeže, aby jim poradil, jak se ke zjevení postavit. Na náměstí Praça de Sé v São Paulu se ze všech stran sbíhaly davy nadšených Brazilců, do posledního centimetru zaplnily katedrálu a čekaly na vysvětlení. Nálada se různila podle náboženství převládajícího v dotyčném koutě planety a podle míry zalíbení v nadpřirozených jevech. V ohniscích křesťanství od Mexika až po Filipíny se opakovaly výjevy s bouřlivě jásajícími davy u kostelů a na náměstích velkoměst, ale taková atmosféra nepanovala všude. Na Dálném východě byla reakce mnohem tlumenější. V Číně, Thajsku a Japonsku se sice také scházely na ulicích zástupy, ale chovaly se daleko spořádaněji a neklid propukal jen zřídka. Zato na horké půdě Jeruzaléma vládlo třeskuté napětí a mezi skupinami věřících to začínalo varovně jiskřit. Křesťané, muslimové i židé vyrazili do ulic hledat odpovědi; zmítali se v rozporech a nejistotě, jak naložit s tím, co mnozí považovali za nadpřirozený úkaz a zázrak, avšak takový, který nebyl předpovězen v žádné z jejich svatých knih. Totéž probíhalo jinde v islámském světě. Zaskočení věřící obsadili centra měst, náměstí a mešity po celé Arábii i dál na východ v Pákistánu, Bangladéši a Indonésii. Hlasy umírněných kněží zřejmě jako obvykle utonuly anebo byly překřičeny radikálnějšími. Z řady měst dorazily zprávy o drobnějších rozmíškách a střetech mezi stoupenci různých náboženství i mezi zastánci téže víry.

Oficiální reakce na úkaz teprve začínaly přicházet, ale vlády i náboženští představitelé se zatím zdržovali veřejných prohlášení – až na několik vášnivých projevů hrstky fundamentalistických buřičů, kteří si nebrali servítky.

Všude byla tvář otce Jeroma. Objevovala se na předních stránkách novin po celé zemi, ne-li po celém světě. Shlížela z každého televizního kanálu a z křehkého kněze se stala megahvězda. Událost opanovala veškeré zpravodajské relace. Moderátoři a komentátoři mluvící nejrůznějšími jazyky se usilovně krotili, aby to nepřeháněli se superlativy – a selhávali na celé čáře. Nevysvětlitelným jevem byl uchvácen celý svět.

Zatímco Matt jedl a pil a díval se na televizi, Jabba mu odvyprávěl, co se dělo v noci. Kofein a cukr i tentokrát udělaly svoje a napumpovaly Mattovi do žil aspoň jakýs takýs životní elán. A kobercový nálet záběrů z Egypta a ostatního světa prorazil i tam, kam se kofein nedostal. Při každé další zprávě, při každé další videoreportáži Matta čím dál víc mrazilo. Situace vypadala čím dál nebezpečněji a jemu zároveň docházelo, do jak velké věci se zapletl.

Když koblihy došly, stáhl Jabba zvuk a poinformoval Matta o tom, co udělal on. Nezahálel. Když Matt odpadl, zašel znova do recepce, podstrčil vychrtlému recepčnímu další desetidolarovku a pracoval dlouho do noci a dnes ráno před snídaní zas.

Opatřil poslední informace o poloze trackeru a přinesl je vytištěné Mattovi. Ukázalo se, že mercedes předchozího večera před desátou odjel ze Seaportu, kde ho zaznamenali naposled. Jel do centra a tam se signál ztratil – nejspíš ho odclonily betonové zdi hlubokého podzemního parkoviště pod nějakou budovou. Znovu se vynořil krátce po sedmé ráno a vrátil se zpátky na původní místo do Seaportu; od té doby se nepohnul.

Jabba pak strávil většinu času snahou doplnit hrubý náčrt tragického osudu výzkumného týmu a jeho tajného projektu. Obvolal další známé z oboru a tvrdě zapřáhl do práce vyhledávací algoritmy Googlu a Cuilu. Přestože moc nových informací nezískal, ledacos se dozvěděl i z toho, co nenašel.

Sám sice neměl přímou zkušenost s projekty týkajícími se národní obrany, ale i jeho vlastní práci a práci jeho kolegů často obestíralo utajování, které si s vojenským nijak nezadalo. Ačkoli obranné projekty byly přísně střeženy, často se o nich něco proslechlo, unikl nějaký náznak, prosákl skulinami a poskytl určitou, byť jen matnou představu, čeho se projekt týká. Nejúzkostlivěji se chránily informace o způsobech, jakými má být dosaženo cíle; cíl sám o sobě byl většinou aspoň zhruba známý, zvlášť v technických kruzích s dobrými styky. Jenomže v tomhle případě nikdo nic nevěděl. Projekt se zrodil a zemřel v naprostém, absolutním utajení. Jabbovi to prozradilo, že se lišil od všeho, s čím se kdy setkal. A také to vypovídalo o zdrojích a odhodlání lidí, kteří za ním stáli. Tím míň se mu zamlouvalo jít proti nim – pokud to vůbec připadalo v úvahu.

Podařilo se mu však vydolovat opravdový poklad a ten si nechal nakonec.

„Vystopoval jsem manželku Dominika Reece,“ oznámil Mattovi a jeho ustaraným výrazem problesklo uspokojení. „Třeba tuší, co její manžel a Danny v Namibii podnikali.“

„Kde bydlí?“ zeptal se Matt.

„V Nahantu, kousek nahoru po pobřeží,“ odpověděl Jabba a podal mu útržek papíru s telefonním číslem. „Dojedem tam za půl hodiny.“

Matt se chvilku zamyslel a pak přikývl. „To zní dobře. Ale nejdřív se mrkneme, co nám poví ten tracker v Seaportu.“

44

KLÁŠTER DEIR AL-SURJAN, VÁDÍ NATRUN, EGYPT

Od toho vypjatého momentu na střeše kláštera vysílala Gracie jeden živý vstup za druhým. S pohledem upřeným do čočky Daltonovy kamery sytila každou půlhodinu neukojitelný celosvětový hlad po nových informacích bez ohledu na to, kolik – přesněji řečeno jak málo – novinek ve skutečnosti měla. Úplně z toho ochraptěla a nervy jí jen hrály, nohy měla jako z gumy, ale neměnila by ani za nic. Celý svět seděl a naslouchal, vrhal se po kdejaké nové maličkosti, kterou vykutali. Událost se objevovala ve všech zpravodajských relacích. A ona byla přímo v srdci dění; to jí patřila tvář a hlas, které hltala celá planeta.

A přesto pořád nemohla uvěřit, že se to doopravdy děje, nebyla s to pochopit, že je vážně tady a prožívá tu epochální událost po boku muže, který je dost možná vyslancem Božím.

Odvedli otce Jeroma ze střechy, aby byl v bezpečí před davem dole u brány. Od rozbřesku, kdy se objevilo znamení, se zástup zdesateronásobil a ze všech stran se hrnuli další a další lidé. Opat a bratr Amín doprovodili otce Jeroma do útrob kláštera. Byl svým zážitkem zaskočen a vypadal vyčerpaně. Potřeboval si odpočinout a vyrovnat se s tím, co se přihodilo. Dalton, Finch a Gracie ještě několikrát vyšli nahoru na střechu, Dalton se připlížil až ke kraji a filmoval vřavu u klášterních zdí. Hrozně rád by použil skycam, ale Gracie s Finchem ho přemluvili, že by to vzhledem k proměnlivé náladě davu nebylo nejrozumnější.

Znamení ráno nad otcem Jeromem zářilo asi čtvrt hodiny a pak vybledlo. Od té doby vládl klid, i když ve vzduchu viselo napětí. Násilí už znovu nevzplanulo, ale zástup se roztříštil na několik oddělených částí a jednotlivé tábory se nevraživě pozorovaly: křesťané, kteří se tu shromáždili ze zbožné úcty a teď se modlili; muslimové ohromení zázrakem, jehož byli svědky, a k modlitbám se přidali, třebaže nevěděli, jak si mají znamení nad knězovou hlavou vykládat, a rozdrážděné skupiny fundamentalističtějších muslimů, kteří jednoznačně odmítali, že by mohlo jít o nového proroka, a již pouhou svou přítomností zaháněli přístupnější a umírněnější souvěrce na ústup.

Mezi živými vstupy do vysílání si Gracie, Finch a Dalton procházeli zprávy valící se z celého světa a opatřovali si nejčerstvější novinky od svých žurnalistických kontaktů v Káhiře. Prvním významným náboženským představitelem, který přišel s oficiálním komentářem, byl patriarcha Konstantinopole. Na rozdíl od papeže, jenž je nezpochybnitelným vůdcem římských katolíků a je pokládán za neomylného, má patriarcha v roztříštěném prostředí východní ortodoxní církve jen nepatrné pravomoci. Přesto se tím nedal odradit a využil svého historicky významného postavení, aby vyjádřil obavu o životní prostředí a označil ji za sdílenou duchovní odpovědnost. V té souvislosti učinil prohlášení, že žádá lidi po celém světě, aby věnovali současným událostem patřičnou pozornost, a vyjádřil zájem sejít se s otcem Jeromem, aby jim sám lépe porozuměl.

Když teď Gracie pozorovala rozbouřenou pláň pod sebou, zmocňoval se jí čím dál větší neklid. Ve vzduchu vládlo napjaté, tíživé ticho. Nebezpečí další, ještě větší erupce se dalo téměř nahmatat. Vděčně přijala čerstvou limonádu, kterou jí přinesl jeden mnich, a usadila se se zkříženýma nohama na vzdálenějším konci střechy, zády k filmařskému nádobíčku. Dalton a Finch se sklenicemi v rukou přišli za ní.

Chvilku jen tak mlčky seděli, nechávali mozek přejít do pomalejších obrátek a zklidnit pulz.

„Je to k nevíře, co?“ prohodil Finch. Díval se do dálky přes nepravidelné klenuté střechy klášterního komplexu. „Stačí vteřina a všechno je rázem jinak.“

„Je vůbec možný, že jsme ještě včera div nezmrzli na jižním pólu?“ přisadil si Dalton unaveně a nevěřícně. „K čemu jsme se to namanuli?“

„K největšímu trháku našeho života, k čemu asi,“ utrousila Gracie.

„To teda jo.“ Dalton potřásl hlavou a sarkasticky se ušklíbl.

Všimla si toho. „Co je?“

„Zvláštní, jak taková věc člověka potká, nezdá se vám? Zajímalo by mě, jak byste to nazvali. Je to náhoda? Osud?“

„Jak to myslíš?“

„Mohli jsme to hrozně snadno prošvihnout. Jen uvažte… Stačilo by, kdybys nevzala ten hovor od bratra Amína tam na lodi. Anebo kdyby tě nedokázal přesvědčit, ať přijedeme. Kdyby tu před náma nebyli ti dokumentaristi a nenafilmovali nástěnný malby otce Jeroma. Prošvihli bysme to, ne?“ Přejížděl očima od Gracie k Finchovi a zase zpátky. „Nebyli bysme teď tady a nic by se možná neudálo.“

Gracie o tom chvilku přemýšlela a pak pokrčila rameny. „Byl by tu někdo jiný. Byl by to trhák někoho jiného.“

„Vážně? Představ si, že by neexistoval ten dokument. Že by se tu nikdo neobjevil, aby si s otcem Jeromem zašel promluvit. Ten dav by tu dneska nebyl. Otec Jerome by nestál tady na střeše. Neobjevilo by se tu znamení.“ Nabádavě povytáhl obočí a nasadil výraz přemýšlejte o tom. „Člověk se chtě nechtě musí ptát, jestli je otec Jerome fakt první, anebo jestli před ním byli i jiní.“

„Jiní?“ podivila se Gracie.

„Znáš přece různý magory. Blázny, co slýchají v hlavě hlasy, malujou po zdech divný klikyháky a zasypávají časopisy tunou svejch nesmyslů. Co když mezi nima byli i takoví, co si nevymejšleli? Jenže to nikdo neví.“ Sám pro sebe přikývl a jeho mysl se rozběhla po té koleji dál. „A co načasování?“ pokračoval. „Proč zrovna teď? Byly přece i jiný chvíle, kdy by se nám nějaký znamení, nějaký poselství šiklo. Proč ne těsně před Hirošimou? Nebo během kubánský krize?“

„Vždycky po limonádě takhle perlíš?“ zeptala se ho Gracie.

„Přijde na to, co do ní starý dobrý mniši zrovna šoupnou,“ uculil se a povytáhl obočí.

V tu chvíli vystrčil poklopem hlavu bratr Amín. Vypadal ustaraně. „Pojďte se mnou, prosím. Tohle byste si měli poslechnout.“

„Kam?“ zeptala se Gracie a vstala.

„Dolů. K autu. Pojďte hned.“

Sešli z věže a zamířili za ním k minivanu, který ještě pořád parkoval u brány. Zároveň s nimi dorazil opat. Dvířka auta byla otevřená a kolem nich se shlukl houf mnichů s Júsufem; se svěšenými hlavami soustředěně poslouchali arabské vysílání, které se linulo z rádia. Tvářili se zděšeně.

Z rádia se neslo prohlášení dalšího náboženského vůdce, jenže tentokrát ne tak duchovně laděné jako to předchozí. Gracie obsahu nerozuměla, ale nebylo těžké rozeznat tón mluvčího. Znělo to jako další zuřivě zanícená tiráda, jakých už v arabském světě vyslechla nespočet. Pochopila, co se děje, ještě než jí to bratr Amín prozradil.

„To je imám v Káhiře,“ vysvětloval lehce roztřeseným hlasem. „Jeden z nejhorkokrevnějších kněží v zemi.“

„Nezní zrovna spokojeně,“ poznamenal Dalton.

„To tedy ne,“ potvrdil bratr Amín. „Nabádá svoje souvěrce, aby se nenechali oklamat tím, co vidí. Tvrdí, že otec Jerome je buď híla – podvodník, výtvor Velkého satana, jak se tu říká Americe –, anebo rovnou vyslanec samotného šajtána, ďáblův agent. Tak či onak ho mají považovat za falešného proroka, který byl vyslán, aby mezi pravými věřícími zaséval zmatek a strach.“ Poslouchal dál a doplnil: „Říká jim, ať jako dobří muslimové konají svou povinnost a mají na paměti učení jediné pravé víry.“

„A co tím míní?“ zeptal se Finch.

„Žádá hlavu otce Jeroma,“ odpověděl bratr Amín. „Doslova.“

45

RIVER OAKS, HOUSTON, TEXAS

„Teda, řeknu ti, že jsem z toho namouduši vedle,“ zamumlal pastor a odložil sklenici bourbonu. „Co se to tam kruci děje? Takhle se to stát nemělo.“

„Co se takhle stát nemělo?“

„Druhý příchod Krista, Royi,“ zněla odpověď. „Konec věků. Vykoupení.“

Seděli proti sobě ve velkém skleníku, stavbě, která by oproti většině rodinných domků působila jako obr proti trpaslíkovi, ale ve srovnání se zbytkem pastorova rozsáhlého sídla vypadala jako pastouška. Za šikmými skleněnými stěnami se rozkládal oválný bazén zakrytý lesklou nepromokavou plachtou a čekal na teplejší počasí. Mezi řadou topolů lemujících parcelu nalevo prokmitával plot pastorova tenisového kurtu.

I když se během uplynulého roku spolu sešli nesčetněkrát, Roy Buscema stále pohlížel na muže před sebou s fascinací antropologa objevujícího nový živočišný druh. Reverend Nelson Darby byl zajímavý exemplář. Moderní ve všem, co souviselo s technologiemi a obchodními praktikami, ale neměnné středověký, jakmile došlo na Písmo svaté. Odměřený a kultivovaný, ale přitom zuřivý pravičák a zatvrzelý hlasatel intolerance. Při každém jejich setkání se nicméně Darby choval jako vlídný, přirozený a srdečný hostitel a ničím nepřipomínal bombastického kazatele dštícího oheň a síru, v něhož se měnil na pódiu. Vždycky byl bezvadně upravený – elegán se zálibou ve zjemnělém životě. Naštěstí pro něj Bůh – podle neomylného Písma, jež nám odkázal – rád vidí, když se jeho služebníci těší dostatku, a pastor byl služebník více než oddaný.

I dům odrážel Darbyho vybraný vkus. Uhnízdil se v River Oaks na konci silnice lemované listnatými stromy, na privilegovaném pozemku shlížejícím na golfové hřiště venkovského klubu. Byl to panský dům s bílým sloupovím, pocházející z dvacátých let 19. století – sice velký a pohodlný, ale vkusný a uměřený, žádný vulgární svatostánek hnutí teologie prosperity. Na svůj skleník byl Darby nesmírně pyšný. Nechal si ho zvlášť navrhnout jedním z předních londýnských dodavatelů zahradních domků a postavila mu ho čtyřčlenná parta, kterou dodavatel speciálně za tím účelem vyslal letadlem z Londýna. Darby v něm rád pořádal schůzky. Nacházel se bezpečně mimo dohled i doslech malé armády zaměstnanectva, které se lopotilo v přibývajících kancelářích v areálu megachrámu. Byla to šikovná příležitost předvést se a zapůsobit na návštěvníky. A samozřejmě i zdroj inspirace. Připadalo mu, že skleník v sobě soustřeďuje sluneční paprsky a jako bílá díra vstřebává sebemenší záchvěv světla i v těch nejpochmurnějších dnech. Obvykle mu pomáhal tříbit myšlenky a povznášet je do ještě vyšších sfér. Právě tady si nachystal svá nejplamennější kázání, ta, v nichž brojil proti homosexuálům, potratům – i v případech obětí znásilnění a incestu –, kondomům, evoluci, výzkumu kmenových buněk a prezidentským kandidátům z řad elitistických skoromuslimů; právě tady zplodil svoje bombastické sžíravé tirády proti skautkám, které pokládal za agentky feminismu, proti hře Dungeons & Dragons, a dokonce i proti kreslené postavičce-houbičce SpongeBob SquarePants z televizního seriálu. Právě tady sepsal kázání vyhrazená pro zvláštní příležitosti, jako jsou třeba Vánoce, které zrovna byly za dveřmi.

Dnes však byl s inspirací na štíru, protože na něj dotíraly matoucí myšlenky.

„Třeba to není Konec věků,“ nadhodil Buscema.

„To teda určitě není,“ přitakal pastor nakvašeně. „Nemůže být. Ještě ne. Vždyť se ještě nenaplnilo proroctví Písma.“ Předklonil se, v očích se mu objevil bojovný zápal a na zdůraznění svých slov sekal oběma rukama shora dolů, jako by zasahoval karatistické údery, stejně jako to míval ve zvyku na kazatelně. „Bible nám praví, že Mesiáš se vrátí teprve poté, co v Izraeli proběhne bitva mezi dětmi Božími a vojsky Antikrista. Teprve poté se dočkáme Vykoupení.“ Zavrtěl hlavou. „Takhle to není správně. Vždyť ještě pořád čekáme, až Izraelci rozbombardují Irán a všechno to nastartují.“

„Bůh nám sesílá vzkaz, Nelsone,“ opáčil Buscema zamyšleně. „Seslal nám nad polárním ledovcem znamení – hned dvakrát. A sesílá nám posla.“

Darby se ušklíbl. „Araba. A navíc katolíka, copak ti to jde do hlavy?“

„Není Arab. Je Španěl.“

Darby nad tím mávl rukou. „To nehraje roli. Pořád je to katolík.“

„Na tom přece nezáleží. Kdo podle tebe asi tak bude mesiáš při Druhém příchodu? Luterán?“

„Nevím, ale… zrovna katolík?“ zasténal Darby.

„To je momentálně vedlejší. Je křesťan. A co víc, náhodou je to jeden z nejsvatějších lidí na zemi. Strávil posledních několik měsíců v ústraní v jeskyni u jednoho kláštera v Egyptě. Egypt je součást Svaté země. V tom samém údolí se skrýval dokonce i sám Ježíš, když ho pronásledovali Římané.“

„A co ty řeči o Koptech?“

„Klášter, kde žije, je koptský, ale on sám Kopt není. Kolik toho vlastně o Koptech víš?“

„Nic moc,“ připustil Darby neochotně.

„Je to egyptská odnož křesťanství. Hlásí se k ní asi deset procent obyvatelstva, ale právě Koptové jsou nejstaršími obyvateli země. Žili tam dávno před arabskou invazí v sedmém století. Vlastně tam žijí od prvopočátku. Nepřetržitě. Jsou to nejryzejší, nejstarší, nejpůvodnější křesťané, jaké si umíš představit, Nelsone,“ trval na svém Buscema. Udělal pauzu, aby jeho slova patřičně vyzněla, a pokračoval: „Víš přece, kdo založil koptskou církev?“

„Ne,“ přiznal Darby.

„Marek. Ten ze čtveřice evangelistů Matouš, Marek, Lukáš a Jan. Právě ten. Přišel do těch končin šířit evangelium třicet let po Ježíšově smrti. Nedalo mu moc práce tamní lidi získat. V život věčný už věřili, už celé tisíce let. Rozdíl byl v tom, že Marek je ujistil, že není jen pro faraóny. Nemusejí se nechávat mumifikovat a ukládat do obřích pyramid a mít kněze, kteří nad nimi provedou všemožné rituály, aby se jim věčného života dostalo. Každý má nárok vstoupit na nebesa, uvěří-li v jediného Boha a požádá ho o odpuštění svých hříchů. Jistě si umíš představit, že to jejich uším znělo jako rajská hudba. A tam to všechno začalo, tam křesťanství poprvé získalo svou podobu. Symboliku, obřady. Pochází jich odtamtud spousta. Vezmi si třeba anch – je to starobylý egyptský symbol věčného života, a přitom kříž. Zamysli se nad egyptským bohem Ra – bohem slunce – a naší nedělí, dnem, který se v řadě jazyků včetně angličtiny jmenuje po slunci. A to údolí, kam se otec Jerome stáhl do ústraní? Je svatější, než si myslíš. Tamní kláštery jsou nejstarší na světě. Uchovávají se v nich některé z nejstarších svatých knih vůbec. Evangelia ze čtvrtého a pátého století. Rukopisy nevyčíslitelné hodnoty. Jsou jich tam celé hromady, prostě tam jen tak leží. Některé z nich se teprve překládají. Kdo ví, co se v nich najde? Je to hluboce zbožné místo, Nelsone. Hluboce zbožné, křesťanské místo. A otec Jerome…, nu, vždyť ho přece znáš. Víš, kolik je za ním práce. Dílo Boží. Víš, jak pomáhal šířit víru. Jestli si Bůh chtěl někoho vybrat, otec Jerome byl podle mého názoru hodně šikovná volba.“

Darby pokýval hlavou a zdráhavě se nad kázáním svého poradce zadumal. „Ale proč zrovna teď? A proč ta znamení nad póly?“

Buscema rozpačitě povytáhl obočí. „Možná nás nabádá, abychom se měli na pozoru. Možná si přeje, abychom se po téhle planetě ještě nějaký čásek potloukali. Ale kdo ví?“ usmál se. „Třeba se ukáže, že lidé přece jen dávají přednost poselství o předpovězeném Konci věků, které jim přinášíš ty. Bez ohledu na to, jestli se na něj těší, nebo ne.“ V duchu se při tom závěrečném rýpnutí pousmál.

Darbymu to neuniklo. Zúžil oči, ale nechal to být. „Takový je náš úděl, Royi. Stojí to v bibli. Právě tak ti z nás, kdo přijali Ježíše Krista za svého Spasitele, dojdou spásy. Než nastane Armageddon. Než bude země sežehnuta. Mimochodem, nevěříš přece, že nás sprovodí ze světa skleníkové plyny se všemi těmi přílivovými vlnami a novou dobou ledovou, o kterých se v jednom kuse mele?“

Buscema nezávazně pokrčil rameny. „Nepřísahal bych, že je to vyloučeno.“

„Žvásty,“ vyjel Darby. „Konec věků přivodí válka, Royi. Jaderná válka mezi silami dobra a zla. Ne globální oteplování.“ Povzdychl a opřel se. „Tuto zemi stvořil Hospodin. A vzpomeň si, co stojí v Genesis: Bůh viděl, že to je dobré. Byl se svým dílem spokojen. Země je dílem Božím. A on je přece Všemohoucí. Copak myslíš, že by ji stvořil tak, aby ji titěrný človíček dokázal zničit jen tím, že se bude prohánět v těžkých autech a pustí si klimatizaci naplno? Že by svůj božský výtvor nechal tak snadno zlikvidovat? Kdepak. To by nedopustil. Tímhle způsobem ne.“

„Říkám jen tolik,“ oponoval s klidem Buscema, „že nad místy nejkatastrofálnějších projevů klimatických změn se ukazují znamení. A znamení to jsou, Nelsone. Viděl jsem taky výsledky prvních průzkumů veřejného mínění,“ dodal.

To zapojilo v Darbyho hlavě úplně jiná mozková centra. Zbystřil a ve tváři se mu objevil dychtivý zájem. „Co říkají?“

„Lidi to zajímá. Pozorně to sledují.“

Darby otráveně vydechl. „Sázím se, že to stádo oslů, co tahá do náboženství ekologii, slintá blahem.“

„Hospodinova je země se vším, co je na ní,“ ocitoval zlehka Buscema.

Darby se zaškaredil. „Díky, že mi to připomínáš.“

„Stojí to v bibli. Hospodin Bůh postavil člověka do zahrady v Edenu, aby ji obdělával a střežil. Střežil,“ zdůraznil znovu Buscema. „Lidem dělá starost, do jakého světa vyrostou jejich děti. Je to horké téma.“

„Je zavádějící a nebezpečné. Musíme se mít na pozoru, Royi. Kam ta debata spěje? K tvrzení, že země je posvátná? Že se od nás čeká, že se budeme klanět přírodě? Ocitáme se na tenkém ledu. Nemůžeme přece vykráčet do ulic a nakazovat lidem, ať milují Matku Zemi a opečovávají ji. V to věřili leda indiáni.“

Buscema se usmál. Ten člověk má finesy víry v malíčku. A je pěkně prohnaný. Puncovaný odborník a zároveň strhující řečník, který dobře ví, jak uhranout obecenstvo. To je důvod, proč se tisíce lidí každé nedělní ráno trýzní v dopravních zácpách, jen aby si poslechli jeho rozvášněná kázání. Proč milióny jiných chytají jeho vyhrocené projevy v rádiu a televizi. Má primitivní, bigotní názory plné donebevolajících pitomostí, jako je svalování viny za 11. září na gaye, ale přesto si díky nim vybudoval říši, do níž spadá přes padesát farností a deset tisíc kostelů, škola a univerzita, konferenční centrum, třiadvacet rozhlasových stanic a několik tuctů časopisů.

„Nemusí to tak dopadnout,“ prohlásil Buscema. „Podívej se na to spíš z hlediska hříšných pokušení, která člověka ustavičně svádějí na scestí. Lidstvo potřebuje najít cestu ke spáse. A je na tobě vzít ho za ruku a ukázat mu směr.“ Pozoroval pastora a pak se předklonil, aby dodal svým slovům na důrazu. „Jsi přece zastánce práva na život, nemám pravdu?“ Schválně ho dráždil tím, že nechal tu otázku chvilku viset ve vzduchu. Odjakživa ho udivovalo – a krajně nepříjemně –, že odpůrci potratů zaměřují svůj zápal pouze na nepatrný shluk buněk, třeba i poškozený nebo počatý za tragických okolností, ale ne na jiné živočišné druhy nebo prostředí, které všichni sdílíme. „O tom přece zachování planety je, nebo snad ne? O zachování života.“

Darby mohutně odfoukl; tahle debata se mu očividně nezamlouvala. Zamnul si palci bradu.

„Proč žádný z těch chlapů ve Washingtonu nic neřekne?“

„Však oni řeknou,“ ujistil ho Buscema a nasadil výraz, který měl Darbymu naznačit, že ví daleko víc, než dává najevo.

Darby mu na to skočil. „Něco se ti doneslo?“

„Otec Jerome nelže, Nelsone. A oni to vědí. Jen si mapují, jak se k tomu nejlíp postavit.“

Darby se zamračil. Kolem očí mu naskočilo pár vrásek, kterým se podařilo zdolat účinek botoxové kúry. „Dělá jim starost totéž co mně. Člověk tohle všechno vybuduje,“ rozhodil rukama, „vyškrábe se až na vrchol, stane se králem ve svém hradu… a pak se objeví někdo jiný a prohlásí se tam za pána.“

„Už se stalo. Nic na tom nezměníme. Je to tak, a hotovo. Já jenom nechci, aby ti ujel vlak, to je všechno.“

„Proč myslíš, že to hrozí?“ zeptal se Darby.

Buscema chvilku mlčel a pak prohlásil: „Přivěs se za něj. Dokud můžeš.“

„Chceš po mně, abych ho podpořil?“

Buscema přikývl. „Uvažují o tom i jiní.“

„Kdo?“

Buscema se mu chvíli díval do očí a pak prozradil: „Schaeffer, Scofield. A spousta dalších.“ Věděl, že zmínit jména dvou Darbyho největších konkurentů ve spasitelských dostizích je sázka na jistotu. Jeden z nich se dokonce dopustil té urážky, že měl svůj megachrám ve stejném městě jako Darby.

Soudě podle Darbyho výrazu, jména zasáhla přesně to citlivé místo, na které mířil.

„Víš to jistě?“ zeptal se pastor.

Buscema tajuplně přikývl.

Aby ne, pomyslel si. Vždyť jsem s nimi mluvil, než jsem přijel za tebou.

„Ten chlap je zpropadenej katolík, Royi,“ zavrčel Darby a v očích se mu mihla panika.

„To je jedno,“ konstatoval Buscema suše. „Musíš ho podpořit – a vydatně. Se vší vervou a pěkně nahlas. Koukej, už začínáš zaostávat. Ti, co se přede dvěma lety přihlásili k iniciativě proti globálnímu oteplování, už do toho vlaku naskočili.“ Buscema poukazoval na osmdesát pět křesťanských vůdců, kteří se přes silný odpor mnoha souvěrců přidali k výzvě nazvané Evangelická klimatická iniciativa. Někteří prominentní církevní představitelé, například prezident Národní asociace evangelíků, se sice k iniciativě nehlásili navenek, ale soukromě ji podporovali. „Naskytla se ti šance předehnat je a převzít vedení.“

Darby se zamračil. „Ale co to znamení, co se pořád objevuje? Co to vlastně je? Kdyby to byl kříž nebo něco čistě křesťanského, tak fajn…, jenže ono není.“

„Nezáleží na tom, co to je. Záleží na tom, že existuje. Kdekdo na něm visí očima a chce být u toho.“ Buscema se předklonil, zaklínil se do Darbyho pohledem a přesvědčeně prohlásil: „Uniká ti podstata, Nelsone. Katolík, protestant, baptista, presbyterián nebo kvaker – nebo třeba mormon, žid, muslim, buddhista a klidně i scientolog, když na to přijde – to je úplně jedno. Máš pravdu, že to znamení není kříž. Ale není to ani hvězda Davidova, půlměsíc nebo cokoli jiného, co by bylo spojeno s některým velkým náboženstvím. Mění se pravidla hry. Vzniká nové paradigma. Možná jde o začátek něčeho mnohem většího, než kdy lidstvo zažilo, něčeho nového, celosvětového. A jak nás poučila historie, v takových případech se pokaždé rodí velké organizace. V tuhle chvíli zatím žádná neexistuje. Ani nic podobného. Jen jeden muž a znamení na obloze. Ale proudí k němu davy. A ty se musíš rozhodnout, jestli se na tom chceš podílet. Máš šanci předhonit ostatní tím, že se s ním dáš do tandemu dřív než oni. Všechno se změnilo… naráz, v okamžiku, kdy se ozvala polnice,“ neodolal parafrázi na První list Korintským. „Protože i když to znamení není vyloženě křesťanské, pokud ho nepodpoříš, a všichni ostatní ano, můžeš skončit sám uprostřed prázdných kostelních lavic,“ zdůraznil. „A to by se ti asi moc nelíbilo.“ Pracně odolal pokušení utrousit cosi o Konci věků a dodal co nejklidněji: „Nechceš přece zůstat pozadu, viď, že ne?“

„Vzal to?“ zeptal se Buscemy Drucker.

„Že se ptáš,“ odfoukl si žurnalista tak pohrdavě, že to bylo slyšet i v telefonu. „Baští to, až to bolí.“

„Půjdeš znova za Schaefferem?“

„Od našeho posledního rozhovoru mi už dvakrát nechával vzkaz,“ ujistil ho Buscema. „Scofield zrovna tak. Nechám je ještě chvíli podusit ve vlastní šťávě a pak jim znova zavolám.“

Kabrňák, pomyslel si Drucker. Jak to tak vypadalo, chytila se jim na udičku štika jako hrom. Při troše štěstí se mohou těšit na kapitální úlovek.

46

BOSTON, MASSACHUSETTS

Matt a Jabba seděli v zakrvácené Toyotě Camry zaparkované před moderní šestipatrovou kancelářskou budovou v Seaportu.

Mattovi stínil obličej kšilt baseballové čapky a vyhrnutý límec. Seděl na sedadle spolujezdce a s tichou zuřivostí pozoroval budovu. Byla to neslaná nemastná, architektonicky zpotvořená krabice ze skla a dlaždic, s velkým venkovním parkovištěm. U vchodu nebylo vidět žádné firemní cedule – zřejmě si tam pronajímali prostory různí nájemci a přistěhovávali se a zase vystěhovávali podle toho, jak jim zrovna obchod vynášel. Asfalt a holé větve stromů roztroušených po parkovišti se bělaly sněhovým popraškem z ranní přeháňky.

Stáli tu už půl hodiny a za tu dobu dovnitř nikdo nevešel. Po tvrďákovi nebylo ani vidu ani slechu.

Analgetika otupila bolest v Mattově ráně, ale přesto ho zabolelo při každém pohybu. Pořád mu připadalo, že má lehkou hlavu, a připisoval to ztrátě krve. Tělo se doprošovalo, aby mu dal čas vykurýrovat se, ale zůstával vůči jeho prosbám hluchý. Chodit zvládl a to musí prozatím stačit.

„Půjdu se tam porozhlédnout,“ řekl Jabbovi. Vzal za kliku dvířek a zkřivil obličej.

Jabba se po něm natáhl, aby ho zarazil. „To není dobrej nápad, kámo. Vůbec bys tady neměl bejt. Koukni se na sebe.“

„Jen se rychle mrknu,“ opáčil Matt, ale když otevřel, Jabba ho chytil za rameno.

„Půjdu já,“ prohlásil.

Matt se na něj podíval.

„Půjdu já,“ stál Jabba tvrdohlavě na svém. Hlas mu vyjel o stupínek výš a v očích se mu kmitl strach. „Jestli se do pěti minut nevrátím, zavolej poldy,“ dodal a strčil Mattovi do ruky svůj iPhone. Pak se otřepal a ušklíbl. „Páni, ani ve snu by mě nenapadlo, že někdy řeknu něco takovýho.“

Matt na to nereagoval. „Hlavně to nepřeháněj se zvědavostí,“ varoval ho důrazně.

Jabba se na něj vyčítavě podíval. „Jako bys mě neznal,“ zavtipkoval a vylezl z auta.

Rozhlédl se nalevo napravo a vykročil. Loudal se přes parkoviště a až moc přeháněl ledabylou chůzi, ale kolem nebyl nikdo, kdo by si toho všiml. Matt se za ním díval, jak mizí ve vstupní hale budovy.

Ani ne za minutu se znova objevil.

„Tak co?“ zeptal se Matt.

Jabba dal úsměvem najevo, že to byla brnkačka, ale jeho tělo mluvilo jinou řečí. Zrychleně dýchal a na čele mu vyvstávaly krůpěje potu, které tam předtím neměl.

„Žádná recepční. Na rozpisu pater pět jmen, u každýho poschodí jedno. Třetí se zdá neobsazený, anebo se s psaním jména nenamáhají,“ informoval Matta mezi dvojím zafuněním. „Ale myslím, že vím, který je to naše. Jen se musím mrknout na internet, abych si to ověřil.“

Matt o tom pouvažoval. „Dobře. Udělej to odtud.“

Jabba zůstal zírat. „Cože? Ty chceš, abych použil telefon?“

„Jo,“ potvrdil Matt pevně.

„Kámo, můžou nás vystopovat. Můj iPhone má A-GPS – to áčko znamená asistenci. Usnadní jim to práci.“

„Fajn. Dej se do toho. A zůstaň připojený dost dlouho, aby se jim to povedlo.“

Jabba na něj zíral, jako by spadl z višně. „Ty jim chceš dát vědět, že tady jsme?“

Matt přikývl. „Jo.“

Teď se na něj Jabba podíval, jako by mu z uší vyjely malé zelené anténky. „Proč?“

„Chci je vytočit. Dát jim ťafku. Vyvést je z konceptu.“

„Je to můj telefon, kámo,“ připomněl Jabba. „Dozvědí se natuty jedině to, že jsem tady já.“

„Nevadí. Však ono jim bude jasný, že jsme spolu.“

Na Jabbovi bylo vidět, že má na jazyku další námitky, ale spolkl je. Rozhodil ruce, jako že se vzdává, a zapnul mobil. Podíval se na hodinky, pustil svůj MacBook a připojil ho k telefonu, aby mohl použít mobilní internet. Matt sledoval, jak mu prsty tancují po klávesnici. Tu a tam se dotkl touchpadu. Pak natočil laptop tak, aby Matt viděl na monitor.

Byla na něm domovská stránka společnosti jménem Centurion. Profesionálně zhotovená slideshow ukazovala ropnou rafinerii někde v poušti při západu slunce, pak cosi, co vypadalo na bránu uzavřeného areálu kdesi na Blízkém východě, a konvoj vozidel, zase v té slunné a prašné krajině. Na posledním obrázku byl drsný muž v bezvadné paravojenské výstroji, s černými rukavicemi a tmavými brýlemi v surfařském stylu. Pózoval za kulometem velké ráže. U každého obrázku se objevil nějaký slogan; na tom posledním stálo motto společnosti: „Zajišťujeme lepší budoucnost.“

Matt a Jabba si pročetli odstavec „O nás“, který popisoval Centurion jako „společnost podnikající v oboru managementu bezpečnosti a rizik, která má pobočky ve Spojených státech, Evropě a na Blízkém východě“ a „zajišťuje bezpečnostní opatření pro vládu Spojených států a je aktivním smluvním partnerem OSN“. Jabba klikl na stránku „Vedení společnosti“. Vyskočila na ně černobílá fotografie tvrďáka. Jmenoval se Maddox a byl zakladatelem firmy a jejím výkonným ředitelem. Doprovodný text popisoval jeho dlouhou, hvězdnou kariéru u námořní pěchoty a jeho úspěchy v oboru „bezpečnostních konzultací“.

„A jéje,“ zaúpěl Jabba při pohledu na Maddoxův nesmiřitelný výraz nahánějící strach. Nervózně se rozhlédl; z pomyšlení, že si zahrávají s takovým chlapem, mu naskakovala husí kůže. Znova se podíval na hodinky a zvedl telefon. „Pětaosmdesát vteřin. Nemohli bysme to laskavě vypnout a vzít roha?“

Matt ještě mlčky vstřebával každé slovo z Maddoxova životopisu. „Jasně,“ přitakal.

Nastartoval auto a vyjel.

Jabba vypnul telefon a podíval se na Matta. „Co ty na to?“

Matt si pro sebe pokýval hlavou. V očích měl nepřítomný pohled a tvářil se zavile. „Teď víme, s kým máme co do činění.“

„Kámo, ten chlap má soukromou armádu,“ žebronil Jabba ustaranou fistulí. „My máme malou bílou toyotu a prázdnou pistolku bez nábojů.“

„Takže máme co dohánět,“ opáčil Matt. „Ale nejdřív se podíváme, co nám poví Reeceova žena.“

„Víš to určitě?“

Maddox nekřičel. Jeho hlas zněl naopak nepřirozeně klidně vzhledem k novince, kterou si právě vyslechl. Ale nelibost z něj stejně čišela a nenechala jeho kontakt ve Fort Meade na pochybách.

„Stoprocentně,“ přišla odpověď. „Ale Komlosyho signál naskočil v síti jen na něco málo přes minutu, pak to zase vypnul.“

Maddox došel k oknu svojí kanceláře a podíval se dolů. Neviděl nic neobvyklého. Na parkovišti i v ulici za ním vládl mrtvý klid.

Byl vzteky bez sebe. Sherwood se nečekaně objevil už dvakrát ve dvou dnech. Podruhé v bezprostřední blízkosti jeho kanceláře.

Ten chlap je dobrý.

Až moc dobrý na Maddoxův vkus.

„Kdy to bylo?“ zeptal se.

„Zrovna se odpojil.“

Maddox tiše zuřil. „Nemůžete ho vystopovat přes vypnutý mobil?“

„Z jeho smlouvy se zdá, že má iPhone, typ 3G,“ oznámil agent monitorovací služby NSA. „Jestli ho nechá běžet dost dlouho, můžu mu do něj na dálku nainstalovat software, přes který ho vystopuju, i když si ho vypne.“

„Potřebuju něco jistějšího,“ naléhal Maddox.

„Jednu věc už jsme rozjeli. Zaměřování by se teď mělo při každém zapnutí lepšit. Sledovací software si před ním udrží náskok – bude doplňovat data okamžitě, jak se mobil zapne. Nebudeme potřebovat tolik času, abychom ho našli.“

„Dobře. Až příště použije telefon, dejte mi okamžitě vědět,“ nařídil Kulka. „A při první příležitosti mu nainstalujte i toho brouka.“ S těmi slovy zavěsil, zastrčil si mobil do kapsy, podíval se na hodinky a znovu vyhlédl z okna.

47

KLÁŠTER DEIR AL-SURJAN, VADÍ NATRUN, EGYPT

„Copak neseženeme nikoho, kdo by se sem dostal dřív?“ čertil se Dalton. „Kde trčí ta naše slavná Šestá flotila, když ji člověk potřebuje?“

Neklidně postávali u paty věže – Gracie, Finch, Dalton, bratr Amín a opat. Plání za tlustými zdmi kláštera se šířil vzrušený hukot. Z rádia v minivanu kousek od nich burácel nenávistný hlas imáma, rozzuřené vytrvalé volání do zbraně, které se vracelo ozvěnou z nesčetných rádií venku za zdí. „Jo, to by bylo fakt terno,“ utrousil sarkasticky Finch. „Americké oddíly přicházejí zachránit svatého muže křesťanstva zprostřed moře rozezlených muslimů. V tu ránu bychom měli na krku bitvu srdcí a myslí,“ udělal trpkou narážku na slavný výrok Lyndona Johnsona o válce ve Vietnamu.

„Musíme odtud otce Jeroma dostat,“ prohlásila Gracie.

„Souhlasím,“ řekl Finch. „Jenže jak?“

„Co kdybychom pro něj sehnali vrtulník?“ zeptala se.

„Kde přistane?“ namítl. „Nikde tu není dost místa; přinejmenším tady v klášterním areálu ne.“

Gracie ukázala na věž. „Co tam nahoře?“

Finch zavrtěl hlavou. „Střecha není dost pevná. Je stará stovky let. Takovou váhu neunese. A vytáhnout ho na palubu by taky nešlo. Je na takovou akrobacii příliš starý, a i kdyby ne, někdo by po něm mohl střelit.“

Dalton se nervózně ohlédl po věži. „Tak co si počneme? Připravíme se na obléhání?“ Ukázal na padací můstek v prvním patře. „Funguje ta věc ještě?“ zeptal se opata a ani to tak úplně nemyslel jako vtip. Opevněná věž se zásobami potravin, studnou, knihovnou a kaplí v nejhořejším patře sice kdysi v dobách nájezdů sloužívala jako útočiště, ale naposledy čelila obléhání před tisícem let.

„Ne, ale… měli bychom tu prostě zůstat a počkat, až dorazí bezpečnostní složky. Teď už je budou muset vyslat. Navíc tam venku nejsou jen samí muslimové,“ utěšoval je opat. „Hodně z nich jsou naši lidé. Křesťané. Když to bude nutné, budou otce Jeroma bránit.“

„Asi ano, ale o to nejde,“ stála na svém Gracie. „Bylo by lepší dostat ho odtud, než se strhne mela. Abychom jí předešli.“

„Možná existuje cesta ven,“ nadhodil bratr Amín.

Všechny oči se k němu obrátily. „Jaká?“ zeptala se Gracie.

„Podzemní chodba,“ odpověděl a zalétl tázavým pohledem k opatovi.

„Tady je podzemní chodba? Kam vede?“ Gracie z Amína nespouštěla oči.

„Do sousedního kláštera – do toho, kolem kterého jsme sem jeli.“

„Do kláštera svatého Bišoje,“ potvrdil opat.

„Cože? Do tamtoho?“ Gracie mávla rukou zhruba k severovýchodu. Snažila se vybavit si v paměti, kde přesně klášter zahlédla, když se naposledy dívala ze střechy qasru.

Opat přikývl. „Ano. Podzemní chodba je starší než náš klášter. Ten totiž vznikl na místě někdejší poustevny mnicha Bišoje, u jeskyně, kam se uchyloval. Tenkrát ustavičně hrozily nájezdy, a tak se mniši z kláštera svatého Bišoje rozhodli vybudovat si únikovou cestu a pro vyústění si vybrali jeho starou jeskyni. Když po mnoha letech nebezpečí pominulo, vztyčili nad jeskyní malou kapli a z ní časem vznikl náš klášter.“

„Myslíte, že je ta chodba průchozí dodnes?“ zeptal se Finch.

„Naposled se tamtudy šlo před lety a tehdy volná byla. Nevím, proč by neměla být i teď,“ ujistil ho opat. „Neměli jsme tu žádná zemětřesení ani nic podobného.“

Gracie se na Finche podívala hodně nejistě, jenže jinou možnost neměli.

„Jestli se do toho sousedního kláštera dostaneme, seženeme tam auto, aby nás odvezlo? Ve vší tajnosti?“ zeptala se.

Opat se nad tím zamyslel a pak zalétl pohledem k řidiči previe ve skupince lidí, kteří opodál nervózně pokuřovali a poslouchali rádio. Došel k němu a arabsky ho oslovil. Júsuf mu odpověděl a opat se vrátil ke Gracii. „Júsufův švagr jezdí podobným autem jako on. Kdybyste mu půjčila telefon, zavolal by mu, aby vás v Bišoji vyzvedl.“

„No dobře, ale co dál? Kam pojedeme pak?“ zeptal se Dalton. „Na velvyslanectví?“

„Tam to bude stejné jako tady,“ varoval Amín. „Možná ještě horší. Bezpečnější bude dopravit ho ze země letadlem.“

Finch svraštil obočí a zamyslel se, jak to zorganizovat. „To se snáz řekne, než udělá. Má otec Jerome pas?“

„Musíme ho ven propašovat pokud možno nenápadně,“ namítla Gracie. „Kdyby ho někdo poznal, měli bychom na krku komplikace.“

„Půjčím mu svůj,“ nabídl se opat. „Když na sobě bude mít sutanu a nasadí si kapuci, nebudou si ho u pasové kontroly nijak důkladně prohlížet. A Amín půjde s vámi. Kdyby se vyskytly dotěrné otázky, odpoví na ně.“

Gracie hledala pohledem u Finche souhlas. Rychle pouvažoval a přikývl. „Dobře, za pokus to stojí. Zavolám do Washingtonu a uvidíme, jak rychle nám dokážou opatřit letadlo.“ Obrátil se k mnichům. „Jak dlouhá je asi ta chodba? Nějakého půl kilometru?“

„Nevím jistě,“ odvětil opat. „Možná o něco víc.“

Finch se zamračil. „Se vším vybavením se tamtudy vláčet nemůžeme.“ Podíval se na Daltona. „Pojďme snést všechno dolů. Pobereme, co se dá.“

Proslov z rádia nabral na rozvzteklenosti; mluvčí se rozkřičel. Gracii se živě vybavily násilné momenty z nedávné historie bouřlivého regionu, všechny rozdmýchané náboženskou zuřivostí – útok na americkou ambasádu v Teheránu, kamenování a vypálení dánského vyslanectví v Bejrútu, popravy stínáním v Iráku a Afghánistánu. Nerada by k nim přidala další ze stejného soudku.

„Radši bychom si měli pospíšit,“ obrátila se k mnichovi a opatovi. „Musíte si promluvit s otcem Jeromem.“

Amín přisvědčil. „Jdu to udělat hned.“ Zmizel ve dveřích a opat ho vzápětí následoval.

„Pokoušejí se ho dostat pryč,“ informoval Buscema Darbyho.

„Už? Kdo?“

„Volal mi známý ze zpravodajské sítě. Je tam s otcem Jeromem jejich štáb a nebudou čekat na oficiální zásah. Berou si to na starost sami.“

„Aby ne,“ zachechtal se Darby. „Stoupne jim sledovanost. Jak to chtějí provést?“

„Nevím jistě. Snaží se pro něj poslat co nejdřív letadlo.“

„Kam ho chtějí dopravit?“ zeptal se Darby.

„Nemám ponětí. A myslím, že oni taky ne. Jen ho odtamtud chtějí dostat pryč, než ho ta pakáž roztrhá na kusy.“

Reverend ztichl. Za chvilku zvolna vydechl, jako by dospěl k nějakému rozhodnutí, a prohlásil: „Dopravíme ho sem.“

„Sem?“

„No jasně, kruci. Vždyť jsme země Boží!“ zaburácel Darby.

„To nebude snadné. Chce ho kdekdo,“ provokoval Buscema. „Viděls to srocení v Římě?“

„Papež svůj postoj ještě nevyhlásil, ne?“ Darbymu se do hlasu vetřel nezvyklý nádech paniky.

„Ne. Vatikán se nevyznačuje zrovna pohotovými reakcemi.“

„Kam jinam by letěl? Do Francie?“ vyštěkl Darby.

„Možná do Španělska. Odtamtud pochází. Taky Britové obvykle vítají nešťastníky v nesnázích s otevřenou náručí.“

„Nepřipadá v úvahu. Musíme ho dostat sem. Kromě toho v průzkumech veřejného mínění láme rekordy, jak jsi říkal,“ doplnil Darby. „Zdejší lidé si ho touží vyslechnout.“

„Vláda ještě nepřišla s oficiálním prohlášením.“

„Tím líp,“ škodolibě se zaradoval Darby. „Aspoň mám možnost jednat sám a zachránit ho před těmi pohany na východě.“

A je to, pomyslel si Buscema. „Ty to chceš zařídit sám?“ řekl s hraným překvapením.

„Bůh nám sesílá vzkaz,“ potvrdil Darby. „A já se postarám, aby se dostal ke každému, a jaksepatří nahlas.“

Buscema chvilku mlčel a pak upozornil: „Jakmile dá ministerstvo zahraničí ambasádě zelenou – a ono ji dá –, spadne klec. Jestli je chceš předběhnout, musíš sebou hodit.“

Reverendův tón prořízl ticho jako žiletka. „Budeš zírat.“

Gracie, Dalton a Finch snesli zbytek svého filmařského vybavení ze střechy věže a teď ho ve stínu u vchodu do knihovny přebírali. Podzemní chodba je dlouhá a tmavá, budou se muset protahovat úzkými místy plnými prachu, a tak si nedělali iluze, že s sebou budou moci vzít všechno. Rozhodli se pro kameru, věci nezbytné k živému vysílání a tolik zápisků otce Jeroma, kolik poberou. Daltonova automatická vzdušná kamera skycam i s příslušenstvím málem padla nucenému třídění za oběť, ale pak opat zavolal několik mnichů, aby je doprovodili a pomohli jim věci přenést.

Finch si promluvil s Ogilvym a ten začal narychlo shánět tryskové letadlo, které by je přepravilo bez zbytečného vyptávání. Na letišti se sice nevyhnou bezpečnostním kontrolám, ale Finchovi bylo jasné, že u soukromého letu budou mnohem méně přísné než u letů komerčních. Budou to na celníky muset nafilmovat – v duchu se při té bezděčné slovní hříčce usmál –, ale hlavu si s tím nedělal. Už vyvázli z horších situací.

Zatímco si zapínal krosnu, vrtal mu hlavou Daltonův předchozí postřeh. I jemu připadalo ledacos divné. Jak Dalton poznamenal, všechno stálo a padalo s existencí toho britského dokumentu. Bez něj by k současným událostem vůbec nedošlo a oni by sem nepřicestovali. A ještě něco se mu nezdálo. To, jak se dav za jejich autem rozestoupil a uvolnil jim cestu zpátky do bezpečí v klášteře. Nedokázal by přesně poukázat na okamžik, který mu připadal podivný – všechny zuřivé výbuchy násilí mu splynuly v jeden –, ale něco mu na tom nehrálo.

Znovu ho napadlo, že zavolá vedoucímu výrobního štábu toho britského dokumentu a zjistí, jak se to všechno seběhlo. Podíval se na hodinky a chystal se sáhnout po telefonu, když vtom přiběhl Dalton. Netrpělivě se rozhlížel. „Kde se zasekli? Musíme jít.“

„Myslím, že opat a bratr Amín šli pro otce Jeroma,“ odpověděl Finch.

„Zkusím je najít,“ nabídla se Gracie.

Odběhla přes dvůr do malé budovy, ve které byly cely mnichů. Finch se za ní díval. Setřel si z čela pot a chvilku se jen tak procházel, ale pak se rozhodl využít čekání a konečně zavolat tomu produkčnímu. Znova se podíval na hodinky a v duchu si spočítal časový rozdíl mezi Egyptem a Anglií, kde produkční bydlí, aby se ujistil, že ho neprobudí v nekřesťanskou hodinu. Popadl satelitní telefon a zašátral v kapsách po mobilu, jenže marně.

„Neviděls můj BlackBerry?“

Dalton se rozhlédl. „Ne, proč?“

Finch prohledal krosnu. „Přemýšlel jsem o tom, cos povídal. Říkal jsem si, že brnknu těm dokumentaristům.“

„Tak jim zavolej přes satelit. Nezapomeň, že ti tu telefon stejně nefunguje.“

„Mám v něm seznam kontaktů, ty vrtáku,“ zaťukal si Finch na čelo.

Dalton se zamyslel. „Naposled jsem ho u tebe viděl tam nahoře,“ ukázal na qasr. „Než jsi vzal ten satelitní hovor.“

Finch zvedl oči k věži tyčící se nad ohrazeným klášterním dvorem a zamračil se. „Asi jsem ho tam při balení zapomněl. Skočím si pro něj. Hned jsem zpátky.“

Nechal Daltona stát, přeběhl přes dvůr, vyběhl po schůdcích k padacímu můstku a zmizel ve věži.

Jako vždycky, když do ní vcházel, se na moment zastavil, aby se jeho oči přizpůsobily přechodu z prudkého egyptského slunce do zaprášeného šera uvnitř, v prostorách s nízkými stropy a bez oken. Došel chodbičkou k úzkým schodům a pustil se po nich nahoru.

Věž byla opuštěná. Některé místnosti se používaly jako skladiště, jelikož díky tmě a silným stěnám bylo uvnitř poměrně chladno; jiné ležely ladem už celá léta, ne-li staletí. Stropy byly nizoučké a místo oken zely v tlustých zdech jen úzké štěrbiny; nebylo to zrovna nejútulnější prostředí k práci nebo spánku, ale věž nestavěli k těmhle účelům. Finch vyšel o tři patra výš, až nahoru k plošince, odkud vedl dřevěný žebřík na střechu.

BlackBerry ležel v prachu za malým komínkem. Finch ho zvedl. Zauvažoval, že popojde ke kraji a ještě jednou se podívá na rozhemženou pláň, ale rozmyslel si to. Radši našel číslo na produkčního, vytáhl satelitní telefon a zavolal mu.

Vedoucí výrobního štábu Gareth Willoughby byl uznávaný a zcestovalý filmař a v životopisu měl působivý výčet kvalitních dokumentů na nejrůznější témata. Finch se dostal jen do jeho hlasové schránky. Nechal mu krátký vzkaz, ve kterém objasnil, oč jde, a poprosil ho, aby mu zavolal zpátky.

Naposledy přelétl pohledem poušť a zamířil dolů. Když pokládal nohu na nejdolejší příčel žebříku, zaslechl nějaký hlas – tlumená slova přicházející z kterési zastrčené komůrky za kaplí. Byl to mužský hlas a těch slov bylo jen pár, ale stísněným prostorem podobným králíkárně se nesla jako dunění hromu. Něčím ho přiměla, aby se zaposlouchal. Tiše sestoupil z žebříku a šel úzkou chodbou po hlase. Nerozeznal, co ten člověk říká, ale udivilo ho, že zřejmě mluví anglicky.

Došel k dveřnímu otvoru, zastavil se u něj a nakoukl dovnitř. Ten muž byl v místnůstce sám. Byl to mnich. Stejně jako ostatní měl na sobě tradiční černou sutanu s nápadně vyšívanou kapuci, staženou do čela. Byl k Finchovi otočen zády. Finch zůstal užasle stát, protože mu došlo, že mnich mluví do mobilu. Anglicky.

„Za deset, patnáct minut bychom měli odejít,“ říkal ten muž. „Nejpozději za dvacet minut dorazíme na druhý konec.“ Odmlčel se, pak řekl „Dobře,“ a zavěsil.

Finch ten hlas poznal a zkameněl. Asi přitom šoupl nohou, jen o pár centimetrů, možná ani to ne, jenom docela nepatrně – ale stačilo to, aby mnich vytušil jeho přítomnost a otočil se.

Byl to bratr Amín.

Zavládlo ošklivé ticho. Finch sjel pohledem k telefonu – bylo na něm cosi zvláštního, ale byl tak zaskočen, že mu nedocházelo co – a pak se zadíval mnichovi přímo do očí, rychle se vzpamatoval a nasadil obvyklý, trochu rozpačitý úsměv.

„Já jsem…, ehm…,“ zakoktal se a ukázal na střechu. „Zapomněl jsem si nahoře telefon.“

Bratr Amín neodpověděl. Neoplatil mu úsměv. Jen tam mlčky stál.

Finch postřehl, že se celý napjal. Znovu zalétl očima k jeho telefonu a došlo mu, co prve podvědomě zaregistroval: nebyl to obyčejný mobil. Ty tady nefungovaly. Byl to satelitní aparát s typickou mohutnou vyklápěcí anténou. A nejen to; k podstavci měl připevněnu krabičku, v níž Finch poznal kódovací zařízení.

48

NAHANT, MASSACHUSETTS

„Dom žil hlavně pro svou práci,“ vysvětlovala Jenna Reeceová Mattovi a Jabbovi. „I když s námi ještě bydlely děti, málokdy se dostal domů, a pokud se sem za námi vypravil, vlastně se to ani nepoznalo. Stejně zůstal myšlenkami v laboratoři.“

Seděli v místnosti, která byla kombinací obývacího pokoje a ateliéru, v jejím domě v Nahantu, městečku uhnízděném na malém srpkovitém poloostrově necelých pětadvacet kilometrů na sever od Bostonu. O několik kilometrů dál spojovala poloostrov s pevninou tenká pupeční šňůra písečné pláže. Reeceův dům, plně zmodernizovaná stavba v holandském koloniálním stylu, shlížel na oceán na západní straně města. Jenna jim prozradila, že ho kdysi s Dominikem využívali jako letní sídlo, ale po manželově smrti jejich bostonský dům prodala a přestěhovala se sem natrvalo. Z obývacího pokoje o výši dvou poschodí si udělala dílnu a vrhla se na sochařství.

„Váš bratr byl nejspíš stejný případ, ne?“ zeptala se Matta. „Práce je všechny pohlcovala.“ Posmutněle pokrčila rameny, shýbla se a pohladila svého psa, zlatého retrívra, který jí polehával u nohou. V rohu u vysokých dveří na terasu poblikával malý vánoční stromeček. „A podívejte, jak dopadli.“

Matt opětoval její pohled a vážně přikývl. „Co víte o projektu, na kterém před smrtí pracovali?“

Jenna Reeceová se ušklíbla. „Hrozně málo. Dom se se mnou o svojí práci skoro vůbec nebavil. Se svojí přitroublou ženou…,“ zasmála se bez hořkosti. „Já opravdu nejsem žádný vědátor, a tak jsem se o ni normálně moc nezajímala. To byl jeho svět. A jistě víte, jak byli všichni přímo posedlí tím, aby nikdo nezjistil, na čem pracují, dokud s tím sami nevyjdou na světlo a nesklidí slávu. Odjakživa mi to připadalo trochu paranoidní… Tohle přece nejsou věci, ke kterým se stočí řeč někde nad kávou v bistru, viďte?“ usmála se.

Matt poposedl a podepřel si bradu dlaněmi. Dotaz, ke kterému se chystal, ho uváděl do rozpaků. „Paní Reeceová…“

„Pro vás Jenna, Matte,“ opravila ho jemně.

„Jenno,“ zkusil to znovu, „musím se vás na něco zeptat. Asi se vám to bude zdát trochu divné a…“ Hlas se mu vytratil. Pohledem u ní hledal povzbuzení.

„Tvrdil jste, že se mnou musíte mluvit, a vláčel jste se kvůli tomu až sem, takže je to nejspíš důležité.“ Zpříma na něj pohlédla. „Jen se ptejte.“

„Dobře,“ přikývl vděčně. „Rád bych věděl… Viděla jste na vlastní oči manželovo tělo?“

Jenna Reeceová zamžikala, odvrátila se a sklopila oči. Zase se shýbla a pohladila psa. Ta vzpomínka jí otřásla. Venku bušily do skal pod dřevěnou terasou zpěněné prosincové vlny a jako metronom odtikávaly chvíle napjatého ticha. „Ne,“ řekla po chvilce. „Celé tělo ne. Ale vždyť víte, jak zahynuli…, za jakých okolností…“

„Vím,“ připustil Matt a snažil se nevyvolávat další bolestné představy. „Ale jste si jistá, že to byl on?“

Upírala oči na jeho tvář, ale dívala se skrz něj, kamsi daleko za stěny pokoje a za město. „Přivezli mi jen jeho ruku,“ řekla. Slova jí zadrhla v krku a na okamžik zavřela oči. Když je zase otevřela, vlhce se jí leskly. „Ale byla jeho. Levá. Ještě pořád na ní měl snubní prsten. Vůbec jsem nebyla na pochybách.“

„Víte to jistě?“ zkusil to Matt ještě jednou, navzdory obavám.

Jenna Reeceová přikývla. „Měl hrozně krásné, jemné ruce. Jako pianista. Všimla jsem si jich hned, když jsme se poprvé setkali. Samozřejmě byla…“ Setřásla bolestnou vzpomínku a napřímila se. „Vím, že byla jeho.“ Přes slzy se na Matta usmála. „Proč se ptáte?“

„Z mého bratra nic nezůstalo, a tak mě zajímalo, jestli… Doufal jsem, že třeba došlo k omylu,“ rozmlžil odpověď.

„Doufáte, že váš bratr může být ještě naživu?“

Zaskočilo ho, jak přesně vystihla jádro jeho myšlenek, a bezděčně přikývl.

Vlídně se na něj usmála. „Moc ráda bych vám pomohla, aby se to vyjasnilo, ať tak, nebo onak. Můžu vám ale říct jedině to, co vím o svém Domovi.“

Matt pokýval hlavou. Byl jí vděčný, že se nemusí pouštět do vysvětlování. Vrátil se k hlavnímu účelu návštěvy. „Nevíte, pro koho Dom pracoval?“

„Nesvěřil se mi,“ řekla zamyšleně. „Byl z toho celý u vytržení, ale stejně jako ostatní držel jazyk za zuby. Beztak bych si od něj vyslechla jen to, co jindy – obvyklé řeči o tom, že jeho objevy mají potenciál od základu změnit celý život lidstva. Všichni to tak viděli, právě o to všichni usilovali. A některé vynálezy koneckonců náš život doopravdy mění, třeba mobily, internet nebo auta na elektřinu.“ Předklonila se a soustředěně se zamračila, jako by se v duchu propracovávala složitým spletencem myšlenek. „Jenže tenhle projekt… byl jiný. Jak říkám, Dom o svojí práci moc nemluvil ani za nejpříznivějších okolností, ale tentokrát byl obzvlášť uzavřený. Poznala jsem, že se ten projekt od ostatních liší. Tohle bylo něco velkého. Sice se to hrozně snažil tutlat, ale celý hořel nadšením a optimismem… Měl pocit, že opravdu dosáhne nějaké zásadní změny. Párkrát jsem se z něj pokusila vytáhnout, o co jde, ale řekl mi jen: ‚Počkej, a uvidíš.‘ Ten den, kdy dostalo financování zelenou… Obvykle to pro nás býval velký den a pořádně jsme ho oslavili v nějaké vyhlášené restauraci, ale tentokrát ne. Nevykládejte si to špatně; Dom měl radost, to ano. Ale bylo v tom něco víc. Jako by vstoupil do nové životní fáze. Jako by vykročil za nějakým posláním. A choval se tajnůstkářštěji než kdy jindy. Od té doby jsem se s ním skoro neviděla. Až…“ Odvrátila se a snažila se zahnat vzpomínky.

„Netušila jste aspoň trochu, kdo za tím stojí? Určitě se musel o někom zmínit,“ naléhal Matt.

Jenna se po něm váhavě podívala. „Nevím jistě, jestli vám to mám prozradit.“

„Jenno, prosím vás.“ Matt k ní vztáhl ruce. „Opravdu to potřebuju vědět. Týká se to mého bratra.“

Jenna ho zkoumavě pozorovala, pak si povzdechla a přikývla. „No dobře… Hned od začátku jsem tušila, že peníze pocházejí od některého z velkých investorů do moderních technologií, se kterými se znal, anebo možná od vlády. Jednou mu to uklouzlo, čistě náhodou.“

„Co?“ zeptal se Matt tiše.

„Od koho má peníze. Dostal je od Rydella.“

Matt se na ni nechápavě podíval. Řeč převzal Jabba. „Od Larryho Rydella?“

„Ano,“ potvrdila. „Mělo to zůstat v tajnosti. Nevím proč, ale přáli si to. Rydell je na veřejnosti hodně známý a možná se bál o hodnotu svých akcií. Přesto jsem byla překvapená – a upřímně řečeno, taky pořádně naštvaná –, když se ani neukázal na Domově pohřbu. Nemám si nač stěžovat, postarali se o mě dobře, lidé od pojišťovny mi nedělali vůbec žádné potíže, ale stejně…“

Jabba významně pohlédl na Matta. Matt Rydellovo jméno znal – jako skoro každý –, ale zřejmě mu naplno nedošel význam, který v něm spatřoval Jabba.

„Víte to jistě?“ vyzvídal Jabba.

„Ano,“ odpověděla Jenna Reeceová.

Jabba se podíval na Matta s výrazem, který napovídal, že nic víc už slyšet nepotřebují.

49

KLÁŠTER DEIR AL-SURJAN, VÁDÍ NATRUN, EGYPT

„Takže… vy máte satelitní telefon?“ vymáčkl ze sebe Finch v rozpacích zbytečnou otázku.

Bratr Amín neodpověděl ani slovem, ani gestem.

„Myslel jsem, že v klášteře žádný nemáte,“ dodal Finch. Snažil se, aby to neznělo ani v nejmenším podezíravě.

Mnich stále nic neříkal. Jen na Finche upíral bezvýrazný pohled.

„To jsou věci,“ drmolil dál Finch. „Já myslel, že klášter je hlavně od toho, aby se člověk izoloval od světa a mohl se soustředit na Boha a tak…, a vy přesto máte satelitní telefon,“ zopakoval a znovu sklouzl pohledem k přístroji v mnichově ruce a pak zpátky k jeho očím.

Nucený úsměv se mu vytratil z obličeje. Jeho slabý odraz se vzápětí objevil na tváři bratra Amína.

„Mám,“ řekl konečně mnich, skoro lítostivě. „A s kódovacím zařízením.“

Zachytil Finchův zkoumavý pohled. Finch se sice snažil tvářit že tu poznámku jen tak přešel, ale mnich mu na to neskočil.

„Vím, že jste to poznal, hned jak jste se na něj podíval,“ dodal. „Z vašeho výrazu to bylo jasné. Vzhledem k tomu, čím se živíte a na jaká místa jezdíte, jste taková zařízení nejspíš viděl už dřív.“

„Jo, jenže…“ Finch s hranou ležérností mávl rukou. „Poslední dobou má kódování kdekdo. Je to bezpečnější, viďte? Při všech těch skenerech a…“ Hlas mu odumřel, jak se mu myšlenky samovolně rozeběhly zpátky ke všem těm událostem, které vyústily v jeho přítomnost tady, v téhle malé stísněné komůrce, a osvítil ho příval netušených odhalení. A v té chvíli mu došlo, že je ve vážném nebezpečí; byla to podivná, instinktivní reakce, kterou úplně nechápal, ale přiměla ho váhavě ucouvnout.

Mnich zrcadlově postoupil o krok kupředu.

Finch se zamračil. „Co to děláte?“

„Je mi líto,“ řekl bratr Amín a popošel k němu o další krok.

Finchovy instinkty spustily poplach nejvyššího stupně – uskočil a obrátil se ke schodům, ale mnich byl u něj, než stihl překročit práh. Pohyboval se rychle jako blesk, mrštil jím o zeď a zároveň ho kopl kolenem do slabin. Finch se zkroutil a zalapal po dechu. Brýle mu odletěly; otočil se a zvedl ruce v naději, že odrazí další úder. Na zlomek vteřiny zahlédl mnichovu pěst. Bez brýlí ji viděl rozmazaně, ale zdálo se, že ji mnich svírá pevně zaťatou, s prostředním kloubem trochu povystrčeným; stáhla se kousek dozadu a pak se proti němu vymrštila jako útočící chřestýš. Ocelově tvrdý kloub mu narazil ze strany do krku těsně pod uchem a silou kladiva ho uhodil přes karotidu. Finch cítil, jak se mu pod tím úderem napjalo celé tělo; vzápětí nad ním ztratil veškerou kontrolu a zhroutil se na zem.

Byl to hrozně divný pocit – že se nemůže pohnout, že vůbec neovládá svoje svaly, že je jako hrouda želé pohozená na podlahu. Přes mlhu před očima viděl, jak se nad ním mnich sklání, jak se na moment odvrací a zase se na něj dívá, kratičce přemýšlí a pak se shýbá, chytá ho za paži, zvedá ho a háže si ho přes rameno.

„Kde může být?“ rozhlížela se Gracie po klášterním dvoře.

Stáli tam s Daltonem, připraveni k odchodu. Už se k nim připojil opat, otec Jerome i další mniši, kteří jim pomohou odstěhovat vybavení.

Dalton zvedl hlavu k vrcholku věže, dal si dlaně k ústům jako megafon a zahulákal: „Finchi! Už všichni čekáme. Je čas vyrazit, kamaráde.“

Žádná odpověď.

Gracie se rozhlédla. „Víš určitě, že šel nahoru?“

Dalton přikývl. „Nemělo by mu to tak dlouho trvat. Jen si tam odskočil pro svůj BlackBerry.“

Gracie se ještě jednou netrpělivě rozhlédla a zamračila se. „Půjdu se mrknout, co ho zdrželo,“ prohlásila a vykročila k věži.

Už došla skoro ke vchodu, když ji cosi přimělo vzhlédnout – stěží postřehnutelný zvuk nebo závan vzduchu, či snad nepatrný tmavý stín na zemi napravo – a zvedla oči právě včas, aby viděla, jak se Finchovo tělo řítí k zemi a dopadá do tvrdého písku stěží pár metrů od ní.

50

PŘEDMĚSTÍ BOSTONU, MASSACHUSETTS

„Dává to smysl,“ uzavřel Jabba vzrušeně. Pusa mu jen jela. „Má peníze. Má dost technickejch znalostí, aby něco takovýho zmáknul. A je to velkej, fakt velkej environmentalista.“ Pokýval hlavou, obličej svraštělý soustředěním. „Otázka je, jak to dělá.“

„To je fuk,“ opáčil Matt.

Už byli zpátky na pevnině a ujížděli po Salem Turnpike k městu. Jabba Mattovi vykládal, co ví o Rydellovi – že po celém světě prosazuje projekty zaměřené na alternativní energie, že vehementně lobbuje ve Washingtonu, aby vláda brala vážně klimatické změny, že podporuje politiky a uskupení, která svádějí předem prohrané bitvy s necitlivým a pohrdavým postojem státní administrativy k životnímu prostředí. Každé slovo přidalo další pixel k představě formující se v Mattově mysli: jak stane Rydellovi tváří v tvář a dozví se, co udělali Dannymu, přímo od pramene.

„Jak to, že toho o Rydellovi tolik víš?“ zeptal se Jabby.

Jabba se po něm úkosem podíval. „To se ptáš vážně, kámo? Kde to žiješ?“

Matt pokrčil rameny. „Doopravdy věří, že takhle zavede nové ‚zelené‘ náboženství? O to mu jde?“

Jabba se ušklíbl. „Jsme naprogramovaný, abysme mu skočili na špek, kámo. Valí se to na nás už od narození. Nedá se před tím utýct. A lidi spolknou kdejakou kravinu. Koukni, jak je zblbne kdejakej autor podřadný sci-fi, i když všichni vědí, že mu jde jen o to, aby si nahrabal. Rydell…, to je úplně jinej kalibr. Má k dispozici nejpokročilejší technologie a peněz, kolik si vzpomene. A není žádnej pitomec. To je třeskutá kombinace.“

Matt pokýval hlavou. „A celou tu věc zorganizoval, aby zachránil planetu?“

„Planetu ne. Nás. Jak prohlašuje v telce George Carlin, planeta je v pohodě. Přečkala daleko horší věci než ty, kterejm ji vystavujem. Byla tu dávno před náma a bude tu dlouho po nás. To my potřebujem zachránit.“

Matt nevěřícně zavrtěl hlavou a podíval se z okénka. Provoz na dálnici v obou směrech viditelně houstl; předvánoční úprk domů začínal národu ucpávat tepny.

„Myslíš, že věděli, na čem ve skutečnosti pracují?“ zeptal se Jabby. „Danny a ti ostatní… Myslíš, že jim to Reece a Rydell řekli?“

„Nemám páru… Určitě jim ale muselo bejt jasný, jakou moc bude mít ta věc, kterou dávají dohromady.“ Koutkem oka se podíval po Mattovi. „Nejde o to, jestli jim to řekli, nebo ne. Jde o to, jestli to věděli hned od prvního dne. Jestli na tom celou dobu dělali a přitom věděli, čemu to má sloužit.“

Matt znovu odmítavě zavrtěl hlavou.

„Byl to tvůj brácha, kámo,“ dodal Jabba váhavě. „Jak to vidíš ty? Podílel by se na něčem takovým?“

Matt se nad tím zamyslel. „Na podvodu tohohle druhu? Ušít boudu na milióny lidí?“ Znova zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne.“

„Ani kdyby se domníval, že to poslouží dobrý věci?“

Na to se těžko odpovídalo. Danny navzdory veškerým snahám rodičů nevěřil v Boha o nic víc než Matt, takže záležitost víry to pro něj nebyla. A přestože byl charakterní a měl rozhled, Matt se nepamatoval, že by se bůhvíjak trápil kvůli ekologickým problémům planety – určitě o nic víc než většina rozumných sečtělých lidí. Rozhodně v tom ohledu netrpěl spasitelským komplexem. Jenže díky Mattovým výletům za mříže prožili spoustu času každý jinde, a když se to tak vezme, jak dobře vlastně může člověk znát druhého?

Jabba si ho zkoumavě měřil; váhal, zda pokračovat. Matt si toho všiml.

„Co je?“ zeptal se.

„Hele, kámo, nerad to říkám, ale vypadá to nahnutě. Už utekly dva roky. Jestli Danny nenahrál svoje zmizení schválně a nejede v tom s nima, těžko by ho mohli tak dlouho držet zavřenýho a s pusou na zámek. Našel by si způsob, jak někoho kontaktovat, a prásknul by to, nezdá se ti?“

„Kdyby si dali na hlídání záležet, tak ne.“

„Jsou to dva roky, člověče,“ zdůraznil Jabba.

Matt se zamračeně díval před sebe. Všechno se v něm svíralo. Nevěděl, co je lepší – jestli zjistit, že Danny už je skutečně dávno mrtvý, anebo že se na tom podfuku vědomě podílel. Že se podílel na něčem, co stálo jeho nejlepšího kamaráda život a kvůli čemu jeho bratra obvinili z vraždy.

„Kdepak,“ prohlásil nakonec. „V něčem takovém by nejel. Rozhodně ne, pokud by věděl, o co ve skutečnosti jde.“

„Když říkáš,“ pronesl smířlivě Jabba a odvrátil se.

Když ujeli další dva kilometry, Matt se ozval: „Mrkni se zas na polohu Maddoxova auta, jo?“

„Jak chceš, ale radši bysme ten telefon neměli používat,“ varoval Jabba, zatímco vytahoval svůj iPhone.

„Nech ho zapnutý jen tak dlouho, dokud je to bezpečné. Zvládneš to za necelých čtyřicet vteřin, ne?“

„Stáhnem čas na třicet.“ Jabba našel webovou stránku trackeru. Jeho číslo zadávat nemusel – už ho měl uloženo jako cookie. Počkal na pípnutí signalizující odezvu a přiblížil zobrazenou mapu.

„Nehejbá se. Stojí na místě, který se jmenuje Hanscom Field,“ oznámil Mattovi. „Moment.“ Otevřel jinou stránku a zadal dotaz. Chvilku čekal na výsledek. „Je to mrňavý letiště mezi Bedfordem a Concordem. A už to radši vypínám, aby nás nevystopovali.“ Umrtvil telefon, podíval se na hodinky – celkem dvacet šest vteřin – a tázavě pohlédl na Matta.

Matt si ty informace v duchu rychle přebíral. Malé letiště. Zajímalo by ho, co tam Maddox dělá. Taky se mu zamlouvala představa, že ho třeba zaskočí a dostane se mu na kobylku, aby si s ním vyřídil účty.

Podíval se na hodiny na palubce. Dojedou tam za chvilku, dokonce i v houstnoucím svátečním provozu. Za půl hodiny, nanejvýš za čtyřicet minut. „To letiště je hned u pětadevadesátky, že jo?“

Jabba zvadl. „Jo,“ ošil se.

„Za čtvrt hodiny znova zkontroluj polohu, prosím tě. Ať máme jistotu, že tam ten chlap pořád je.“

Jabba sklíčeně přikývl a zabořil se do sedadla; zhluboka se nadechl a připravoval se na nejhorší.

Maddox ukončil hovor se svým kontaktem v NSA a zamračil se. Automaticky vyhlížel na nebi přilétající tryskáč, ale duchem byl jinde.

Právě absolvoval tři telefonáty v rychlém sledu. První byl celkem neškodný: sledovací software splnil očekávání a identifikoval cílový objekt na sever od města, v pohybu směrem do centra. Druhý hovor mu prozradil, že cíl změnil směr a míří po Concord Turnpike na západ, což ho – zpětně vzato – mělo přimět, aby zbystřil, ale nestalo se. Zato třetí hovor signalizoval pořádné potíže. Jakmile cíl dorazil na silnici I-95, odbočil k severu a momentálně se nacházel necelých osm kilometrů od letiště.

Pořádné potíže v tom spatřoval z toho prostého důvodu, že ve slepou náhodu nevěřil o nic víc než ve shodu okolností. A bylo to už potřetí, co ho Matt dokázal vystopovat. Takže buď má nadpřirozené schopnosti, anebo nějakou výhodu, o které Maddox neví.

Ledaže by…

Přehodil tok myšlenek do protisměru a pročesal celé spektrum událostí, které se seběhly od jeho prvního setkání s Mattem Sherwoodem. Vytřídil detaily, které mu připadaly podružné, soustředil se na hledání možných příčinných souvislostí mezi tím prvním setkáním a nynější situací a posoudil je ve světle toho, co věděl o Mattových schopnostech.

Jednotlivé kousky do sebe zapadly a nasměrovaly jeho pozornost k autu.

Maddox k němu popošel o půl kroku blíž, zadíval se na něj a instinktem operativce odhadoval, kde může být zrada.

Závěr, ke kterému dospěl, se mu vůbec nelíbil.

Nemá čas dát vůz prohlédnout. Tím pádem ho tady musí prozatím nechat. Popadl ho ještě větší vztek. Měl to auto hrozně rád. Podíval se na hodinky. Tryskáč měl přiletět každým okamžikem.

Rozhlédl se kolem. Letiště bylo jako obvykle tiché. To bylo dobře. Rozhodl se, že je načase skoncovat s Sherwoodovými nečekanými vpády, a to jednou provždy. Mávnutím přivolal dva své muže čekající poblíž.

„Myslím, že budeme mít společnost,“ oznámil jim.

A pak jim vysvětlil, co s tím míní udělat.

51

KLÁŠTER DEIR AL-SURJAN, VÁDÍ NATRUN, EGYPT

„Finchi!“

Graciin výkřik se odrazil od stěn věže. Klekla si k němu na zem. Třásla se jako osika. Z obličeje se jí vytratila krev a ruce si tiskla k ústům. Přímo před ní leželo v pouštním písku Finchovo tělo. Spočíval na břiše, nehýbal se a oblak prachu rozvířený jeho dopadem se pomalu snášel dolů a usazoval se na něm.

Gracie spustila ruce a sklonila se k němu; netroufala si na něj sáhnout. Ostatní v čele s Daltonem se k ní seběhli.

„Je…?“ Dalton to nedokázal doříct.

Na těle nebylo vidět žádné tržné rány, nikde žádnou krev. Ale tomu pohledu to na hrůzyplnosti nijak neubralo. Finch zřejmě dopadl na zem hlavou napřed – měl ji vytočenou ke straně v nepřirozeném úhlu. Jednu paži měl vyvrácenou dozadu a jeho oči mrtvě zíraly do vyprahlé půdy.

„Proboha, Finchi,“ rozvzlykala se Gracie. Civěla na něj a nevěděla, co dělat. Konečně se ho odhodlala dotknout, přitiskla mu jemně prsty ke krku a hledala pulz nebo nějakou známku života, i když věděla, že marně.

Přes slzy pohlédla na Daltona a zavrtěla hlavou.

Dalton se také celý třásl a zíral na nehybné přítelovo tělo jako uhranutý. Objal Gracii kolem ramen. Mniši váhavě postávající za zády opata a otce Jeroma začali mumlat modlitby. Po chvilce Gracie odtáhla ruce z Finchova krku, jemně mu odhrnula z čela rozházené pramínky vlasů a pohladila ho po tváři; ráda by mu zatlačila víčka, ale neodhodlala se. Vytušila za sebou pohyb, ohlédla se a spatřila, jak se k ní zvolna blíží otec Jerome, s očima upřenýma na Finche. Popošel ještě pár kroků a zůstal stát a pak vedle ní jemně poklekl, plně soustředěn na mrtvého.

Gracií projelo očekávání. Co to dělá? Zaujatě přihlížela, jak se nad něj naklonil, vztáhl ruce a s tichou modlitbou mu zatlačil oči. Na prchavý okamžik se jí zmocnila divoká naděje, bláhová, absurdní naděje, že se stane svědkem zázraku – že se otec Jerome chystá přimluvit na nebesích a přivést jejího přítele zpátky k životu. Se srdcem až v krku tam seděla paralyzovaná hrůzou i očekáváním a držela se té bláznivé představy, seč se dalo; vybavovala si všechny ostatní nemožné věci, které za několik posledních dní zažila, a snažila se přesvědčit samu sebe, že je možné úplně všechno; lpěla na tom se zběsilou touhou, i když ta naděje pominula stejně rychle, jako přišla, zahnána na útěk pohledem na Finchovo pokroucené, mrtvé tělo a chladnou logikou, kterou se Gracie řídila odjakživa. Znovu se vrátil zdrcující žal a celou ji ochromil.

Pohlédla na otce Jeroma. Otevřel oči a udělal nad Finchovou hlavou kříž. Otočil se ke Gracii a s výrazem hlubokého žalu vzal její ruce do svých.

„Je mi to líto,“ řekl prostě.

Gracie v jeho tváři postřehla výčitky svědomí. Mlčky přikývla. Otec Jerome vstal a odšoural se zpátky ke svým spolubratřím. Opat a bratr Amín stáli opodál. Když k nim otec Jerome došel, opat mu soucitně položil ruku na rameno a on i mladý mnich prohodili pár tichých slov. Gracie vzhlédla k vrcholku věže. Její pískově zbarvený okraj příkře kontrastoval se zářivě modrou oblohou. Svými pastelovými barvami a rozčilující dokonalostí připomínala snímky z pohlednic nebo obrazových publikací – příliš krásné prostředí pro tak ošklivou smrt.

„Jak jen…,“ zamumlala. „Jak mohl takhle spadnout?“

Dalton, stále ještě v šoku, zavrtěl hlavou. „Nevím.“ Najednou vytřeštil oči. „Myslíš, že po něm někdo zvenčí střelil? Zastřelili ho?“

Gracie na něj pohlédla s náhlou hrůzou. Znovu se shýbla k mrtvému a Dalton vedle ní také. Zaváhala, roztřesenýma rukama narovnala Finchovi paže a nohy a pomalu ho převrátila. Prohlížela si jeho tělo zepředu, ale otvor po kulce neviděla.

„Zdá se, že ne,“ řekla. „Žádnou střelnou ránu nevidím, ty ano?“

„Taky ne.“ Dalton se tvářil udiveně. Vyjel pohledem k hořejšku věže. „Okraj střechy je nizoučký. Možná se vyklonil, aby na nás zavolal, že ten telefon našel, a přitom…“ Hlas se mu vytratil.

Gracie se rozhlédla kolem po zemi. Satelitní telefon se blýskal ve slunci o kus dál, napůl zapadlý do písku, ale ten nehledala. Rozhlédla se po širším okolí. A uviděla ho. Malou černou krabičku válející se u paty věže. Finchův BlackBerry. Vstala, sebrala satelitní telefon a došla ke zdi. Zvedla BlackBerry a zadívala se na něj, setřela z něj písek a v duchu si představovala Finchovy poslední okamžiky: jak ho našel na střeše a popošel ke kraji… proč? Aby se naposledy podíval? Zamával? Přála si vrátit čas a zastavit Finche, aby tam nahoru nechodil a nepřišel v jediném krutém, nečekaném okamžiku o život. Jenže čas se vrátit nedá. Věděla to. Viděla už za svůj život hodně mrtvých a dávno se poučila, že se s neodvolatelnosti smrti musí smířit.

„Co uděláme?“ zeptala se. Očima plnýma slz zalétla přes Daltona k otci Jeromovi, opatovi a bratru Amínovi a k celému tomu pochmurnému kontingentu mnichů v pozadí.

„Musíme jít,“ odpověděl Dalton dutě.

„A co Finch? Přece ho tu takhle nenecháme.“

„S sebou ho vzít nemůžeme,“ připomněl jí jemně. „Nejde to.“

Po chvilce přikývla; pořád váhala, ale pomalu se jí vracelo jasné uvažování. „Máš pravdu,“ řekla. Podívala se na opata. „Mohl byste…“

Ušetřil ji nutnosti doříci myšlenku a vážně přikývl. „Samozřejmě. Postaráme se o něj, dokud ho nebudeme moci poslat domů…, jak se sluší a patří.“ Odmlčel se, jako by se chtěl ujistit, že to tak Gracii vyhovuje, a pak sjel zrakem k minivanu a skupince mužů u něj. Sledovala jeho pohled. Rádio pořád hřímalo zlověstné výhrůžky.

„Měli byste hned jít,“ dodal. „Dodržet plán.“

Gracie a Dalton snesli svoje věci na hromadu a pak přihlíželi, jak mniši za pomoci řidiče zvedají Finchovo tělo na improvizovaná nosítka – staré dveře vysazené z pantů – a odnášejí ho do hlavní kaple. Čtyři další posbírali vybavení zpravodajského štábu a malý oddíl společně vykročil za opatem ze sluncem zalitého dvora do chladného přítmí kláštera.

Vešli do kostela Nejsvětější Panny, prošli refektářem a dorazili ke starobylému neosvětlenému schodišti.

„Dál budete potřebovat lampy,“ upozornil opat. Mniši rozsvítili několik malých plynových tábornických svítilen a v jejich studeném bílém světle se objevila kamenná chodba. Pomalu sestoupili po úzkých schodech a zvířili přitom oblak jemného štiplavého prachu. Ocitli se v další chodbě, která je vedla kolem několika sklípků s uskladněným olivovým olejem, kde se v polovině 18. století našly některé z nejstarších dochovaných knih na světě – přinesli je sem do kláštera v osmém století mniši prchající před náboženským pronásledováním ze Sýrie a Bagdádu. Pak došli ke vchodu do jeskyně svatého Bišoje.

Opat se opřel do polorozpadlých dřevěných dveří a zavedl je dovnitř. Jeskyně byla temná a úzká, ne větší než malá ložnice. Gracie zvedla svítilnu do výšky, aby se lépe podívala. Podlaha byla z udusané hlíny, stropní klenba z hrubě otesaných kamenů. Nikde nic, co by podpořilo legendu, kterou si přečetla ve volných chvilkách během cesty do Egypta: legendu o tom, že Bišoj byl tak oddán své víře, že se přivazoval za vlasy k řetězu visícímu od stropu, aby měl jistotu, že neusne během těch dlouhých dnů, kdy se v jeskyni nepřetržitě modlil, aby se mu dostalo osvícení a spatřil Krista.

„Tudy,“ ukázal opat.

Gracie stočila světlo tím směrem. V rohu jeskyně nalevo ode dveří se krčila další poloshnilá dvířka, ještě menší než ta ve vchodu. Dva mniši je pomohli opatovi otevřít a stísněným prostorem se rozvířil další dusivý oblak prachu. Gracie popošla blíž a uviděla začátek úzké nízké chodby. Měla stěží sto padesát centimetrů na výšku a devadesát na šířku; její černé ústí pohltilo slabou zář plynových svítilen, takže dovnitř skoro žádná nedopadala.

„Bůh s tebou,“ rozloučil se opat s otcem Jeromem. Jeden po druhém sklonili hlavu a vkročili do úzkého průchodu, Gracie jako poslední. Na okamžik zaváhala; stále ji tížilo pomyšlení, že opouštějí Finche, ale pak se na opata pousmála a kývla mu na rozloučenou, odevzdaně zaťala zuby a zmizela v ponuré temnotě chodby.

52

BEDFORD, MASSACHUSETTS

Lesy po obou stranách dvouproudové silnice ustoupily zasněženému trávníku, za kterým bylo vidět několik nízkých budov. Matt za volantem Toyoty Camry okamžitě zpomalil.

Koutkem oka se podíval po Jabbovi. „Teď bacha,“ utrousil a pátravě si prohlížel okolí.

Po silnici nejela žádná další auta a všude vládl poklid. Minuli vjezd na malou zastrčenou leteckou základnu krčící se nalevo. U tenké červenobílé závory se nudil osamělý hlídač. Základna sdílela ranvej s přilehlým civilním letištěm, ale to bylo všechno, co měly společného. Podle toho, co ze základny viděli, se zdála primitivní a zastaralá; příkře kontrastovala s dvěma luxusními provozními budovami vzdálenějšího letiště pro zámožnou klientelu, která se svými soukromými tryskáči raději létala z Hanscom Field, aby se vyhnula ustavičným zpožděním a přísným bezpečnostním kontrolám na Loganově letišti v Bostonu – těm neblahým typickým rysům letecké přepravy na počátku jedenadvacátého století.

Příjezdová silnice vedla k terminálu, který také nijak nehýřil životem. Pak se ostře stáčela doleva a obloukem se vracela do protisměru, takže obkružovala neúměrně velké lichoběžníkové vyasfaltované prostranství uprostřed, sloužící jako parkoviště pro návštěvníky. Matt na něm napočítal stěží tucet aut a žádné mu nebylo povědomé.

Hangáry a letadla se nacházely napravo za smyčkou silnice – z parkoviště se k nim muselo přes vozovku. Zpoza jedné ze dvou hlavních budov bylo slyšet vytí rolujícího tryskového letadla. V dnešním světě po 11. září udivovala pozoruhodně nízká úroveň zabezpečení: silnici dělil od manipulační plochy všehovšudy úplně obyčejný drátěný plot, něco málo přes dva metry vysoký, a nad ním dalších třicet centimetrů pletiva vykloněných směrem ven. Skrz ten plot se málem dalo dotknout letadel postávajících u hangárů. Když se Matt vracel po silnici ve zpátečním směru, všiml se dvou vjezdů na letištní plochu. I ty byly překvapivě jednoduché – posuvná vrata z drátěného pletiva na malých kovových kolečkách, široká na dva vozy vedle sebe. Žádné strážní budky. Žádní hlídači. Jen čtečka karet a interkom pro ty, kdo nepatří k pravidelným návštěvníkům.

„Zapni to ještě jednou,“ řekl Jabbovi. „Potřebujem zjistit přesnější polohu toho parchanta.“

„Moc se mi to nelíbí, kámo,“ namítl Jabba ustaraně. „Jsme moc blízko.“

„Stačí, když dodržíš čtyřicetivteřinový pravidlo, a všechno je v pohodě, ne?“

Jabba se po něm nakysle podíval. „Nenapadlo tě náhodou, že právě tenhle tvůj bujarej optimismus ti třeba zajistil expresní jízdenku do basy?“

„Houby. Jen jsem si tenkrát nedával dost bacha,“ ušklíbl se Matt.

„Že sis to radši nenechal od cesty,“ zasténal Jabba, ale to už zapínal laptop a telefon. Přiblížil si mapu Google a okamžitě přerušil spojení. Tracker se nacházel asi čtyři sta metrů před nimi na opačném konci manipulační plochy, hned u řady stromů za druhým hangárem a čímsi, co vyhlíželo jako nějaká pomocná budova.

„Co tam ten chlap dělá?“ zeptal se Jabba.

„Buď sem někoho vezl, anebo – a to spíš – čeká na někoho, kdo má přiletět.“ Matt se rozhlédl kolem dokola. Mezerou mezi hangáry zahlédl vzadu popojíždět malé soukromé tryskové letadlo. Rolovalo směrem, kde se nacházel tracker.

Mattovi se rozbušilo srdce. Instinkt mu napovídal, že se tam musí dostat – a honem. V duchu si bleskurychle prolétl svoje možnosti a zaškaredil se na bližší bránu; a v tu chvíli uviděl, že se ta druhá, dál od něj a blíž k trackeru, právě otevírá. Strnul napětím. Jenže auto, které se chystalo vyjet, nebyl mercedes ani Chrysler 300C; u otevírajících se vrat vyčkával jen stříbrný minivan Chrysler Town and Country.

Matt šlápl na plyn a popohnal camry kupředu, až jí pneumatiky zmučeně zakvílely. Hnal se po okružní silnici s letištním plotem po pravé straně. Když se vrata odsunula natolik, že se z nich vynořil čumák minivanu, byl od nich osmdesát metrů. Když minivan vyjel ven a zahnul doprava, bylo to šedesát. Když se vrata s cvaknutím zastavila a začala se zase sunout zpátky, čtyřicet. A když už byla napůl zavřená, chybělo mu ještě pořád dvacet metrů – a vrata se zavírala dál. Takže mu bylo jasné, že při jejich šířce na dvě auta matematika nemluví v jeho prospěch.

Přesto nezpomalil. Patnáct metrů od brány strhl volant prudce doleva, takže auto sebou smýklo, a hned zase ostře doprava a přitom vší silou dupl na plyn. Slabé tlumiče camry div nedostaly infarkt – zadní konec vozu opsal zběsilý oblouk a autíčko se nebezpečně naklonilo doleva, jak odstředivá síla přenesla všechnu jeho váhu na obě levá kola, ale Matt dosáhl svého. Vůz se ocitl kolmo proti zmenšujícímu se otvoru v bráně a hnal se přímo do něj. Matt se s nohou na plynu protáhl těsně kolem pevného sloupku; okraj zasouvajících se vrat poškrábal toyotě pravý bok.

Byli uvnitř.

Kulka pozorně sledoval, jak Cessna Citation X zahýbá na široké letištní ploše doleva a zastavuje mezi pomocnou budovou a řadou stromů u zaparkovaného mercedesu a chrysleru.

Tahle cessna byla mistrovský kousek techniky. Díky turbodmychadlovým motorům Rolls-Royce se dostala jen o chloupek pod hranici rychlosti zvuku, takže dokázala přepravit dvanáct pasažérů z New Yorku do Los Angeles za necelé čtyři hodiny, a to v dokonalém pohodlí. Není divu, říkal si v duchu Maddox, že se stala módou mezi velkými zvířaty z Forbesova miliardářského seznamu – mezi těmi šťastlivci, co nemají potuchy o probíhající úvěrové krizi, mezi největšími hollywoodskými hvězdami, rozhazovačnými ruskými magnáty… a teleevangelisty. Mezi pokornými služebníky Páně, jako byli Kenneth a Gloria Copelandovi, kteří vyždímali z armády oddaných věřících ve svých megachrámech dvacet miliónů dolarů za to, že jim údajně pomohou následovat příkazy Boží a účinněji šířit Boží poselství.

Kulka využíval tohle místo už dřív; bylo odstrčené na vzdáleném konci letištní plochy, daleko od zvědavých očí. Skvěle se hodilo k nenápadné přepravě jistých klientů, kteří se obávali objektivů kamer – obvykle celebrit zotavujících se z nějaké operace či skandálu anebo ředitelů zeměkoule osnujících choulostivé transakce.

Tentokrát to bylo jiné.

Sotva motory letadla ztichly, zapraskal mu ve sluchátkách hlas.

„Jižní bránou se zrovna proháčkovala bílá Toyota Camry,“ nahlásil mu agent. „Myslím, že to jsou naši mládenci.“

Maddox si zvedl k ústům límec, na kterém měl připnutý mikrofon: „Rozumím. Nespouštějte je z očí. A jakmile bude náklad v autě, zlikvidujte je.“

Popošel k letadlu, jehož dvířka se rozletěla dokořán, a nenápadně se rozhlížel. Nikde neviděl nic podezřelého, a tak upřel pozornost zpátky k cessně, z níž scházela po schůdcích Rebecca Rydellová se svými dvěma bodyguardy.

Matt zahnul doleva a objel zezadu první hangár. Na rohu přibrzdil a krokem se sunul dál s očima na stopkách. Stáhl si okénko a zpovzdáli uslyšel hukot utichajících motorů, ale letadlo neviděl. Znovu tedy jemně přidal plyn a dojel k druhému hangáru. Podle mapy načtené na monitoru laptopu nebylo dál mezi hangárem a trackerem nic než otevřený prostor.

Popojížděl kupředu. Nějakých sto metrů před sebou měl pomocnou budovu, nízkou betonovou stavbu bez oken. Zpoza ní vykukoval ocas tryskáče a zadní dveře černého Dodge Durango. Mezi pomocnou budovou a hangárem lelkovalo několik dalších soukromých tryskáčů a pár menších vrtulových letadel. Do jisté míry mu poskytovaly krytí – a to potřeboval, pokud se měli dostat blíž, aniž je někdo zahlédne.

Rozhodl se dojet k pomocné budově a dostat se za ni. Odtamtud uvidí, co se děje – a bude-li to možné, podnikne výpad. Vytáhl pistoli a položil si ji na klín. Jabba se po něm ustaraně podíval.

„Uvědomuješ si, že není nabitá?“ zeptal se.

„Oni to nevědí,“ opáčil Matt. „Krom toho neplánuju, že na ni dojde.“

Soudě z Jabbova výrazu, moc ho to neuklidnilo.

„Můžeš vystoupit a počkat na mě tady, jestli chceš,“ řekl mu Matt.

Jabba se rozhlédl na obě strany, podíval se na opuštěný prostor za hangárem a pak se otočil zpátky k Mattovi. „Radši zůstanu s tebou. Tohleto není nádraží na Manhattanu, jestli chápeš, jak to myslím.“

Matt přikývl, posunul si pistoli na klíně a rozjel se dál.

Těsně objeli zaparkované letadlo a zastavili za pomocnou budovou. Byla to trafostanice ohrazená nízkým kovovým plotem. Matt ještě kousíček popojel – jen tolik, aby dohlédli na letadlo, aniž z nich bude vidět víc než přední sloupek.

Dva muži doprovázeli z letadla mladou opálenou blondýnku.

Jabba se předklonil a úžasem mu spadla čelist. „Páni!“

Matt si ho vyčítavě změřil. „Nech toho, ty kanče…“

„Jsi vedle, kámo,“ skočil mu Jabba do řeči. „To je Rydellova dcera.“

Matt se na ni podíval s větším zájmem. Sestoupila ze schůdků, a zatímco ji ti dva odváděli k Maddoxovi, nejistě se rozhlížela. Maddox s ní prohodil pár slov a vykročil napřed k čekajícímu durangu. Otevřel zadní dvířka, zalétl pohledem přes letištní plochu k Mattovi a jejich oči se setkaly. Matt sebou trochu škubl, kdežto Maddox ne. Vlastně vůbec nevypadal překvapeně. Jelikož je zpozoroval, mohlo to znamenat jednu jedinou věc.

Tvrdá ocelová hlaveň, která Matta vzápětí zastudila těsně nad uchem, ji potvrzovala.

53

KLÁŠTER DEIR AL-ANBA BIŠOJ, VÁDÍ NATRUN, EGYPT

Půl hodiny poté, co sestoupili do chodby, se Gracie, Dalton, otec Jerome, bratr Amín a jejich čtyři černě odění šerpové vynořili v zatuchlém starém sklepení sousedního kláštera. Už na ně čekalo několik ustaraných mnichů v čele se zdejším opatem, aby je přivítali.

Gracie si odložila batoh, oprášila se a protáhla si záda. Opat se ujal otce Jeroma. Tvářil se znepokojeně. Byl to podsaditý postarší muž jménem Antonius a zdálo se, že se zmítá mezi úctou k zázračnému mnichovi a obavami z vývoje událostí – přesně jak se dalo čekat. Když tiskl otci Jeromovi ruku, Gracie si všimla, že se mu seschlé prsty třesou. „Chválabohu, že jste v pořádku,“ oddechl si a odváděl je po kamenném schodišti nahoru do klášterního refektáře. Cestou nervózně mlel páté přes deváté.

Napili se čerstvé vody a chvilku nabírali dech, než vykročí do přívětivého denního světla. Laděním do béžova a celkovou atmosférou připomínal klášter planetu Tatooine stejně jako ten, který právě opustili. Byl sice menší, ale neméně úctyhodný. Jako mniši tu zahájili svou církevní dráhu mnozí koptští papežové včetně toho současného, Šenudy III. Klášter figuroval i v legendách. V zapečetěné dřevěné schráně ukryté pod průhledným plastem se tu uchovávalo tělo samotného svatého Bišoje, jehož jméno v koptštině znamená vznešený. Věřilo se, že uvnitř spočívá neporušené a dodnes nedotčené časem; bylo to těžko ověřitelné tvrzení, jelikož schrána byla uzamčena v sarkofágu. Věřící líčili historky o tom, že zevnitř natahuje paži a potřásá si s nimi rukama, aniž by se nechal omezovat fyzikálními zákonitostmi. Podobná kouzla ostatně neovládal jen on. Poblíž ležely stejně zapečetěné ostatky jiného mnicha, jménem Pavel; byl to také asketa a vyprávělo se o něm, že úspěšně spáchal sebevraždu – sedmkrát.

Došli k taxíku Júsufova bratra, opotřebovanému bílému kombíku Volkswagen Sharan. Čekal na ně ve stínu malé stavby s několika kupolemi, která sloužila jako příležitostný azyl papeži Šenudovi.

„Víte jistě, že je venku bezpečno?“ zeptala se Gracie opata.

„Vládne tu klid,“ ubezpečil ji Antonius. „Nezajímáme je.“ Nuceně se pousmál. „Pojďte se podívat.“

Nechali řidiče a mnichy nakládat věci do auta a společně zamířili přes dvůr a vyšplhali po spleti úzkých venkovních schodišť nahoru na ohradní zeď.

„Podívejte se,“ ukázal opat. „Ale pro všechny případy na sebe moc neupozorňujte.“

Gracie a Dalton se pomalu napřímili. Pláň mezi oběma kláštery pokrýval povědomý koberec aut a náklaďáků, ale s jedním podstatným rozdílem. Veškerá pozornost se zaměřovala pryč od nich, směrem ke klášteru, který právě opustili. Měli rozumnou šanci nepozorovaně se vytratit.

Sešli zpátky dolů, poděkovali opatovi a nasedli do auta. Tentokrát se vedle otce Jeroma usadili ze stran Dalton a Gracie, zatímco bratr Amín si sedl dopředu na místo spolujezdce. Brána se skřípavě otevřela a na Gracii padl strach. Napřímila se a v duchu se připravovala na to, co je čeká. Řidič pomalu přidal plyn a sharan vyrazil do pouště.

Po obou stranách prašné cesty vedoucí z kláštera parkovaly tu a tam shluky aut a náklaďáků. U každého postávalo několik mužů, klábosili, pokuřovali a čekali. Když se sharan blížil k prvnímu hloučku, Gracie nasadila otci Jeromovi kapuci a stáhla mu ji do čela. Júsufův švagr zachoval klid a co nejnenápadněji pomalu projel kolem. Přitáhli jen pár zběžných pohledů.

Gracie vydechla úlevou. Před nimi už skoro žádná auta nebyla; zadoufala, že za pár minut budou volní a v bezpečí. Necelých sto metrů od klášterní brány, u polorozpadlé staré zdi a shluku palem, silnice zahýbala doleva. Za zatáčkou stálo několik dalších vozů a o zeď se opírala skupinka mužů zřejmě odolných vůči slunečnímu žáru. V Gracii znovu zatrnulo. Řidič zpomalil, opatrně se propletl mezi chaoticky zaparkovanými auty a povedlo se mu projet bez škrábnutí – jen aby vzápětí vjel do širokého výmolu přes cestu. Po silnici proti nim přicházel jakýsi osamělý muž, mířil ke stromům. Gracie ho zahlédla a napjala se. Snažila se příliš se po něm nedívat. Řidič ještě víc zpomalil, takže se jen ploužili. Už měli výmol zpoloviny za sebou, když ten muž – přesně jak se Gracie bála – došel až k nim, a právě když se podíval dovnitř, pootočil otec Jerome hlavu ke straně a letmo pohlédl jeho směrem. To stačilo.

Muž zareagoval, jako by dostal ránu. Uvolněný výraz se mu z tváře vytratil; překvapeně se zamračil, přimáčkl ruce na postranní okénko a naklonil se až ke sklu, aby líp viděl dovnitř. Šel podél auta s nimi.

„Poznal nás,“ křikla Gracie. „Pryč odtud – rychle!“

Řidič se ohlédl, zpozoroval muže jdoucího podél auta a šlápl na plyn. Motor sharanu zaburácel, zadní kola se vyhrabala z prohlubně a zabrala. Muž se s nimi snažil udržet tempo, ale nestačil jim a brzy zaostal. Gracie se po něm ohlížela, jak se s přibývající vzdáleností zmenšuje, ale bylo jí jasné, že nebezpečí ještě nepominulo. Taky že ne – viděla ho, jak se otočil, běží k mužům pod stromy a horečně gestikuluje, aby upoutal jejich pozornost. A vtom najednou zmizel. Nebylo jí jasné, co se stalo, protože jí výhled clonilo filmařské vybavení naskládané vzadu a prach za autem, ale jednu chvíli tam byl, utíkal, mával rukama a hulákal a pak byl najednou pryč. Připadalo jí, že zahlédla, jak si přitiskl ruce k hlavě a upadl na zem, jako by ho znenadání ochromily křeče, ale jistá si nebyla. Ani je nenapadlo zastavit a zjišťovat to. Řidič tiskl plynový pedál k podlaze a o čtvrt hodiny později už byli na dálnici a zdálo se, že mají cestu k letišti volnou.

Vtom zazvonil Gracii satelitní telefon.

V duchu se už dost dlouho odhodlávala zavolat Ogilvymu a říci mu o Finchovi, a tak ji napadlo, že ji asi předběhl. Když však vzala přístroj do ruky, uviděla na displeji neznámé číslo. Poznala jen předvolbu americké mobilní sítě.

„Haló?“ ozvala se zvědavě.

„Je to slečna Loganová?“ zaburácel jí do ucha mužský hlas. „Ještě se neznáme, ale jmenuji se Darby. Reverend Nelson Darby. A myslím, že vám mohu vytrhnout trn z paty.“

Lišák Dvě chvíli pozoroval bílé kombi uhánějící pryč pouštní silnicí a pak stočil dalekohled zpátky k zasaženému muži. Ten ještě pořád ležel na zemi a s rukama přitisknutýma k uším se svíjel bolestí. Z Lišáka Dvě trochu opadlo napětí.

Bylo to o chloupek – naštěstí byli ve střehu.

Věděl, že ten chlap je prozatím ze hry. Pro jistotu mu uštědřili pořádnou dávku. Divil se, že neztratil vědomí, ale to se ještě může stát. Hlavní je, že nikam nepůjde a nebude nic vykládat. Aspoň nějakou dobu. Víc nepotřebovali.

Zakroužením zvednutého ukazováčku dal svým lidem znamení, že je čas zmizet. Tiše a hbitě odpojili LRAD a přikryli ho a pak nastartovali a odjeli stejně nenápadně, jako přijeli. V bezpečné vzdálenosti se pověsili na paty kombíku a těšili se, že konečně pojedou domů.

54

BEDFORD, MASSACHUSETTS

Muž tiskl Mattovi pistoli ke spánku.

„Klid.“ Mluvil chladnokrevně a měl pevnou ruku. Levičkou hrábl Mattovi do klína, sebral mu pistoli a zastrčil si ji za opasek. Matt v duchu zaklel. Tak se soustředil na pozorování letadla a Maddoxe, že si nevšiml, jak se k němu ten chlap zezadu plíží. Další chlap – podobného vzezření, v tmavém obleku a bílé košili bez kravaty a v černých brýlích – se vynořil před nimi zpoza trafostanice a šel k Jabbově straně auta. Také měl vytaženou pistoli a také s ní mířil Mattovi na hlavu. Velkou pistoli. Para-Ordnance P14. Zdála se pěkně těžká. Vypadala, že by dokázala na fleku zastavit útočícího nosorožce. A taky že by to dokázala.

Matt provedl bleskovou inventuru plusů a minusů. Maddoxovi pohůnci je nemohou zlikvidovat hned tady na místě, jelikož letištní úřady určitě zaznamenaly jejich přítomnost; kolem jsou určitě průmyslové kamery a zachytily je. Z toho by koukaly komplikace, bylo by to příliš riskantní – aspoň v to doufal. Tohle se dá každopádně započítat na stranu plusů. Jenomže ti dva mají fůru jiných možností. Hlavně je potřebují v tichosti dostat pryč z letiště. Buď je odvedou ke svým autům, anebo – ta možnost byla jednodušší a nabízela se víc – jeden či oba nastoupí do camry a namířenými pistolemi je s Jabbou donutí odjet na nějaké pěkné odlehlé místečko. Tam do nich napumpují olovo a nechají tam jejich tělesné schránky hnít, dokud na ně nenarazí nějaký nešťastný táborník. Tohle rozhodně patřilo k minusům. Mattovi bylo jasné, že jestli jednomu nebo oběma dovolí nastoupit do auta, nejspíš už jaktěživ nebude mít šanci, aby si třídění na plusy a minusy procvičil. Ne že by zrovna tuhle činnost tak postrádal, ale rád by si ještě někdy dopřál nějaké jiné, ne tak životu nebezpečné kratochvíle.

Je to jednoduché jako facka. Nesmí je nechat vlézt do auta.

Takže mu zbývá jen pár vteřin, aby s tím něco udělal.

Jeho ruce a nohy se mihly jako blesk. Vystřelil levičkou, chňapl toho chlapa za pravé zápěstí – za ruku s pistolí – a praštil jí o dveřní sloupek před sebou. Z pistole vyšel výstřel. Ani ne půl metru od Mattova obličeje zaburácela vnitřkem auta ohlušující exploze. Měl pocit, jako by sebou po hlavě plácnul do bazénu. Do obou uší naráz ho jako železná pěst udeřila zvuková vlna a ohlušila ho, takže se ponořil do bezzvučného, rozčilujícího ticha, a v tomtéž zlomku vteřiny náboj z pětačtyřicítky zlikvidoval zpětné zrcátko a prosvištěl čelním sklem; byl to čistý zásah nadzvukovou rychlostí, který sklo neroztříštil, ale zanechal za sebou pavučinu prasklin kolem oválného otvůrku, kudy vyletěla kulka.

Mattovi připadalo, že zaslechl Jabbu vykřiknout, ale jistě to nevěděl. Měl pocit, že je pořád ještě pod vodou, a krom toho se nesoustředil na něj. Víc ho zajímal ten druhý chlap. A tak ve stejném okamžiku, kdy přirazil prvnímu střelci ruku k přednímu sloupku, dupl na plynový pedál a pravičkou strhl volant doprava. Auto vyrazilo kupředu a smýklo sebou – přímo na toho druhého. Chlap nalevo se snažil vyškubnout, jenže Matt mu zaklínil loket a přišpendlil mu ruku s pistolí ke sloupku na dost dlouho, aby auto urazilo ty tři metry k druhému střelci a narazilo do něj, než stihne vypálit. Přimáčklo ho k nízkému kovovému plůtku na boku trafostanice a rozdrtilo mu břicho. Chlap vytřeštil oči a zaječel bolestí, ale pak mu příval krve zalil hlasivky a vytryskl mu proudem z úst na panensky bílou kapotu toyoty.

Mattovi zbývalo vypořádat se s tím prvním. Tomu na okamžik ztuhla tvář šokem nad kolegovou popravou, avšak vzápětí mu v ní prokmitlo nové odhodlání, vzepřel se Mattovu sevření a snažil se na něj zamířit. Práskl další výstřel – zase jen pouhé centimetry od Mattova obličeje, zase ohlušující, ochromující jako úder baseballovou pálkou přes uši – a střela hvízdla Jabbovi kolem hlavy a vylétla otevřeným okénkem. Matt zpozoroval, že ten chlap sjíždí volnou rukou – levou – dolů, aby vytáhl zpoza opasku pistoli, kterou mu prve sebral, a tak škubl volantem doprava – jednou, dvakrát, nadoraz, to všechno jen jednou rukou –, pak sevřel řadicí páku, zařadil zpátečku a znovu dupl na plyn. Auto se rozjelo nazpátek. Díky plnému rejdu doprava se předek prudce smýkl do strany a střelce srazil. Odhodilo ho to, a jak měl ruku dál přimáčknutou ke dvířkům, zakopl si o vlastní nohy a upadl – a vůz pokračoval ve smyku. Zadkem narazil na betonovou zeď trafostanice právě ve chvíli, kdy jeho levé přední kolo přejelo ležícímu střelci kotníky a rozdrtilo mu kosti i chrupavky. Muž zavyl. Pistole mu vypadla z prstů a skutálela se Mattovi k nohám. Matt zařadil normální rychlost a vyrazil pryč, až pneumatiky zakvílely.

Vrhl pohled po letadle – ti dva bodyguardi, kteří byli s Rydellovou dcerou, se k němu hnali s tasenými zbraněmi. S plynem sešlápnutým až k podlaze se řítil přes letištní plochu pryč, našel vrata, kterými se sem vetřel – byla zavřená –, prorazil je a ujížděl po Hanscom Drive pod ochranu stromořadí.

„Věděli, že sem přijedeme,“ zařval na Jabbu.

„Cože? Jak to?“

„Věděli to. Maddox věděl, že přijíždíme. Čekali nás.“

„Ale…“ Jabba marně hledal slova, byl ještě pořád v šoku z kulek, které mu prve hvízdaly kolem uší.

„Tvůj telefon – sledují ho,“ vyštěkl Matt.

„Ani náhodou,“ ohradil se Jabba. „Nezůstal jsem připojený dost dlouho…“

„Říkám ti, že ho zaměřili,“ odsekl vztekle Matt.

„Nepřipadá v úvahu, kámo.“ Jabba si podržel iPhone před obličejem a zamyšleně se na něj díval. „Nemůžou se na něj nalepit tak rychle a nenechal jsem ho zapnutej dost dlouho, aby do něj mohli natáhnout nějakej spyware, a…“

Matt mu přístroj vyškubl a chystal se ho vyhodit z okénka, ale Jabba ho popadl oběma rukama.

„Ne!“ zařval. „Nedělej to!“

Matt se na něj rozezleně podíval.

Jabba mu vydoloval iPhone z prstů. „Mám v něm celej svůj život, člověče. Nemůžeš ho prostě jen tak zahodit. Dopřej mi chvilinku.“

Rozhlédl se, prohlédl postranní kapsy v autě a popelník a potom otevřel palubní přihrádku a přehraboval se v ní. Našel nějaké doklady zastrčené v igelitovém obalu – technický průkaz a účtenky ze servisu – sepnuté přesně tím, co hledal, spínátkem. Sundal ho, narovnal a jedním koncem zašťoural v maličkém otvůrku na horním okraji telefonu. Vysunula se SIM karta. Vytáhl ji a ukázal Mattovi.

„Žádná SIM karta – žádnej signál. Telefon je ve všem všudy kaput. Stačí?“

Matt se na něj zamračil, ale pak pokrčil rameny a přikývl. „Stačí.“ Pulz se mu pomalu vracel k normálu. Zrovna odrovnal dva lidi. Měl by z toho mít mizerný pocit, ale kupodivu neměl. V duchu se ubezpečil, že to bylo kdo s koho – zabij, nebo zabijou oni tebe. Uvědomoval si však, že bude muset být opatrnější, pokud nechce příště skončit na špatné straně té rovnice, až na ni zase dojde.

Jabba chvilku jen mlčel a zíral před sebe. Pak se zeptal: „Co uděláme teď?“

„Co bys asi tak myslel?“ zavrčel Matt.

Jabba se na něj zpytavě podíval a nakonec odevzdaně pokýval hlavou. „Rydell?“

„Rydell,“ potvrdil stručně Matt.

55

VÁDÍ NATRUN, EGYPT

„Vyrozuměl jsem, že hledáte způsob, jak se odtamtud co nejrychleji dostat,“ řekl Darby ležérně.

Gracii to překvapilo. „Prosím?“

Dalton se k ní naklonil a pohybem rtů naznačil otázku, kdo volá. Grimasou mu odpověděla, že neví.

„Potřebujete odvoz, slečno Loganová,“ konstatoval Darby poněkud samolibě. „A já volám, abych vám ho nabídl.“

Úporně za tím telefonátem hledala nějakou logiku. Darbyho jméno znala, samozřejmě. Ne že by patřila k pastorovým fanynkám. Po pravdě řečeno, právě naopak, i když na tom teď nezáleželo. Pořád ale nevěděla to, co chtěla. „Jak jste se…?“ vykoktala. „Kdo vám dal moje číslo?“

„Mám hodně přátel, slečno Loganová. Přátel s dobrými styky. Jistě je vám to známo. Ale to je momentálně vedlejší, protože teď hlavně potřebujete spolu s mým nejdražším bratrem v Kristu vyváznout z nebezpečí. A já vám mohu pomoci. Máte zájem?“

Pokusila se na chviličku odsunout jeho nabídku stranou a urovnat si v mysli rozporuplné útržky důležitých faktů, aby si ujasnila, jak na tom vlastně jsou. Finch volal Ogilvymu. Ředitel zpravodajství jim měl obstarat letadlo, ale zatím se neozval. Sakra, vždyť mu ještě ani neoznámila Finchovu smrt! Nevěděla, co přesně Ogilvy Finchovi říkal – jestli jim to letadlo sežene, nebo ne, a pokud ano, tak kdy. Dokonce ani nevěděla, kam jedou. Na velvyslanectví v Káhiře? Na letiště? Neměli žádný konkrétní cíl – ani v Egyptě, ani nikde jinde. Vedla je jen snaha dostat se co nejdál od rozvášněného davu u kláštera. Dál neuvažovali. Všechno se to seběhlo příliš rychle a krom toho bylo plánování Finchova doména, a Finch už tu nebyl, aby situaci vyřešil.

Potřebovala se dozvědět víc. „Co přesně máte na mysli?“

Reverend se do telefonu zasmál. „Napřed to hlavní. Otec Jerome je tam s vámi, že?“

„Ovšem,“ odpověděla. Bylo jí jasné, že to je to jediné, oč se Darby zajímá.

„Dokážete se bezpečně dostat z kláštera?“

Gracie se rozhodla, že ani ona nebude informacemi plýtvat.

„Ano,“ odvětila stroze. „Máme jistou ústupovou cestu.“

„Fajn, to je dobře. Potřebuji, abyste se dostali na letiště do Alexandrie.“

„Proč do Alexandrie?“ vyzvídala Gracie.

Dalton na ni znovu upřel užaslý pohled. Počkej, naznačila mu rychlým gestem.

„Jste od ní stejně daleko jako od Káhiry, ale je tam klidněji,“ odpověděl Darby. „Zvládnete to snáz. Za necelé dvě hodiny tam přistane moje letadlo. Jak rychle se tam dostanete?“

Gracie to uvážila. Alexandrie je logická volba. Menší letiště, mimo vyšlapané cestičky, daleko méně komerčních letů, daleko menší pravděpodobnost, že si jich někdo všimne. „Nemělo by nám to dlouho trvat,“ ujistila ho. „Během těch dvou hodin tam dorazíme.“

„Perfektní,“ zaradoval se Darby. „Dám vám svoje číslo. Zavolejte mi, až budete na cestě.“

„Kam nás chcete tím letadlem dopravit?“ zeptala se. Nepříjemně v ní zatrnulo při představě, že ztratí kontrolu nad děním a vydá se i s otcem Jeromem reverendovi do rukou.

„Kampak asi, slečno Loganová?“ zaburácel v telefonu jeho hlas. „Na jediné místo, o kterém víme, že tam otec Jerome bude v bezpečí.“ Po dramatické pauze hrdě oznámil: „Domů. Poletíte domů, slečno Loganová. Do pravé vlasti Boží. A věřte mi, zdejší lidé budou radostí bez sebe.“

56

BROOKLINE, MASSACHUSETTS

Když Matt zpomalil a zastavil na kraji silnice, už padal netrpělivý soumrak a zaháněl nízké zimní slunce k obzoru.

Krajina byla hustě zalesněná a skoro nic tu nejezdilo. Kus před nimi označovaly dva metrové kamenné patníky vjezd do brooklinského domu technických služeb, který se uhnízdil mezi lesnatým Dane Parkem a dubovými houštinami kolem golfového hřiště Putterham Meadows. Z místa, kde stáli, Matt dohlédl až k nízké nevzhledné budově připomínající skladiště a ke garáži za ní. Byla kus od silnice a příjezdovku lemovala po obou stranách parkující auta a záplaty špinavého sněhu. Bylo tu jak po vymření a přesně to Mattovi vyhovovalo.

Nepřijeli sem z Hanscom Field rovnou. Ze všeho nejdřív se museli zbavit potlučené zakrvácené camry. Nedalo jim to moc práce. Zajeli k nákupnímu centru, zastavili v zastrčeném koutě parkoviště a vyměnili vůz za stejně obyčejný, deset let starý tmavozelený Pontiac Bonneville, který vypadal, že už beztak mele z posledního.

Matt si nutně potřeboval opatřit pár věcí, hlavně další náboje do pistole, kterou sebral střelci na letišti. Moc možností neměl. Nemohl jen tak přikráčet do obchodu se zbraněmi, jelikož ho vedli na seznamu hledaných osob a byl samá modřina. A nemohl pro ně poslat Jabbu, protože ten neměl povolení nosit zbraň. A tak si odskočili do Quincy a poprosili o službičku notně vyděšeného Sandžaje. Nešli za ním do krámu, ale k němu domů. Přinesl Mattovi dvě krabice nábojů Pow’RBall, čerstvé obvazy na rány a nějakou hotovost. Matt ho chtěl původně požádat ještě o jednu pistoli anebo možná o pušku – Sandžaj totiž míval pod pultem nabitou remingtonku 870 Breecher. Mattovi by se vzhledem k jeho úmyslům hodila. Věděl ale, že to nemůže po příteli chtít, přinejmenším za těchhle okolností.

Na Sandžajově počítači si vyhledali Rydellovu domácí adresu – bydlel ve velkém sídle v Brookline a svou žádostí o stavební povolení k přístavbě vyvolal v sousedství menší poprask. Matt si zároveň oživil v paměti, jak Rydell vypadá. Pak odjeli s Jabbou do Brookline, omrkli si dům služeb i okolí Rydellova domu a nakonec zakotvili u samotného sídla.

Nemuseli čekat dlouho.

Krátce po páté na úzkou silničku k sídlu a několika dalším domům zahnul Rydellův lexus se šoférem. Matta napadlo, že spustí akci okamžitě, ale hned si to zase rozmyslel. Pontiac Bonneville sice nebyl tak krotký jako camry, ale k pořádnému bouráku měl daleko. A Rydellův bodyguard s těžkotonážním kolegou na sedadle spolujezdce by na ně byli při Mattově současné kondici trochu moc.

Chvíli budovu pozorovali, aby se ujistili, že Rydell už nikam nepojede, pak Jabba vystoupil a šel hlídkovat a Matt se přesunul za volant.

„Nezapomeň,“ kladl Jabbovi na srdce, „jestli se něco podělá, ne abys upaloval na policii. Nikomu nevěř. Udělej to, co ti připadalo nejrozumnější hned od začátku, pamatuješ?“

„Myslíš navlíct si záchrannou vestu a skočit přes palubu?“

„Jo.“

Jabba po něm střelil pohledem. „Radši dej bacha, aby se nic nepodělalo, jo? Už takhle jsem přišel o ledacos, na čem mi záleží.“

Matt se usmál. „Počítám, že se za chvíli zas uvidíme.“

S těmi slovy Jabbu opustil a oklikou se vrátil k domu služeb, na místo, kde teď parkoval.

Dvakrát si zkontroloval pistoli a zasunul si ji pod kabát. Vysypal si do kapsy jednu krabici s náboji, pohledem přes čelní sklo a do zpětného zrcátka si ověřil, že je na silnici prázdno, vystoupil a vykročil po příjezdovce k domu služeb.

Měl v sobě hrst utišujících prášků a ty mu otupily bolest v boku, takže byl schopen jakžtakž slušně jít, aniž z jeho chůze na dálku křičelo pozor, jde raněný. Kráčel po zatáčející příjezdovce kolem zaparkovaných aut, kolem vchodu do recepce a kanceláří a kolem vchodu pro zaměstnance. Zevnitř se vyhrnula skupinka lidí, kterým skončila pracovní doba a teď měli namířeno domů; na jejich lhostejný pohled odpověděl kývnutím na pozdrav a nezřetelným „brý den“ a dostalo se mu stejné odezvy. Aniž zvolnil krok, zašel dozadu do garáží.

Stálo tam vedle sebe několik popelářských aut – písmena na maskách jejich chladičů hlásala, že jsou značky Mack. Matt se rozhlédl. Na náklaďáku asi třicet metrů od něj pracovala parta mechaniků. Jeden z nich zvedl oči od práce. Matt mu zlehka zamával a kývl hlavou, jako by to, že je tady, byla nejpřirozenější věc na světě, a co nejcílevědoměji odpochodoval k zadní stěně garáže, aby nikoho ani nenapadlo, že nemá uvnitř co pohledávat. Koutkem oka se ujistil, že se mechanik vrátil k práci. Podíval se na stěnu a uviděl bílou tabuli s rozpisy služeb a vedle přišroubovanou kovovou krabici, v jaké bývají klíče. Ani ho nepřekvapilo, že není zamčená – popelářské náklaďáky obvykle nefigurují na seznamech kradených vozů nijak vysoko, což nejspíš souvisí s tím, že jsou to prostě… popelářské vozy.

Rychle porovnal číslo na přívěsku u jednoho svazku s posledními třemi číslicemi na poznávací značce jednoho náklaďáku a kradmo sundal klíčky z háčku. Vyšplhal se do vysoké kabiny vozu, znova přelétl pohledem okolí a nastartoval. Kabina se rozvibrovala. Vyšlápl těžkou spojku, dlouhou řadicí pákou zařadil rychlost a jemně přidal plyn. Hydraulické brzdy hlasitě zasyčely a auto se rozjelo. Tentýž mechanik znovu vzhlédl a ve tváři se mu objevila nejistota. Matt přibrzdil, aby na něj přátelsky kývl, ale pak změnil rozhodnutí a vyklonil se z okénka.

„Už to budete mít hotový? Steve říkal, že ho zlobí řazení, prej mu tam nejde trojka,“ zaimprovizoval a využil jména, kterého si všiml na rozpisu služeb.

Chlápek se na něj podíval trochu udiveně, ale než stačil cokoli říct, Matt dodal: „Chtělo by to mrknout se na spojku. Vrátím se kolem desátý.“ Mávl na pozdrav a odjel.

Když vyjížděl z garáže, podíval se do zpětného zrcátka. Mechanik se za ním chvilku díval, ale nakonec pokrčil rameny a zase se zabral do práce.

Za moment už Matt vyjížděl na hlavní a rachotil s oranžovým monstrem směrem k luxusní obytné zóně kolem vodní nádrže Sargent Pond.

Larry Rydell seděl doma ve studovně obložené knihami, zíral do sklenice skotské a tiše zuřil. Připadal si nemohoucí.

Ti parchanti, běsnil při pomyšlení, co všechno by se jeho dceři mohlo stát. Jestli jí zkřiví jenom vlásek, pěnil, až se mu krev vařila v žilách…, ale bylo mu jasné, že je to marné, že s tím nic nenadělá.

Zabořil se do křesla a civěl na sklenici. Ještě nikdy v životě necítil takovou bezmoc.

Při svém bohatství a vlivu mohl bez oka mrknutí násilně převzít kdekterý agresivní hedgeový fond či vyvolat vzpouru akcionářů – a také to nejednou udělal. Svedl v Senátu urputné bitvy, aniž se nechal sebenepatrněji vyvést z míry. Dosáhl stupně, kdy se cítil nezranitelný. Ale teď byl dočista bezmocný, když se měl vypořádat s těmi… gaunery. Přesně to totiž jsou, do puntíku. Gauneři. Zmrzačili jeho vizi, zmocnili se jeho nápadu, překroutili ho k nepoznání a použili… k čemu vlastně?

Nedávalo to smysl.

Ať si přebíral Druckerova slova jak chtěl, nedávalo to smysl. Všichni přece věří v totéž, všichni do jednoho. Dívají se na svět stejnýma očima. Stejně posuzují rizika, jimž planeta i Amerika čelí. Sdílejí tutéž frustraci z jistých hluboce zakořeněných způsobů myšlení ve světě i ve své zemi.

A přesto provádějí tohle? Vytvořili falešného mesiáše? Vyslance Božího? Takového, jenž svým objevením dá za pravdu masové iluzi, kterou trpí většina světa, a posílí ji?

Nedává to smysl, pomyslel si znovu. A přesto to dělají.

Viděl to.

Drucker mu to potvrdil.

Skutečně to dělají.

Ti zákeřní parchanti mu vrazili nůž do zad.

V mysli mu znovu vyvstala Rebečina tvář, když ji viděl naposledy, krátce před jejím neblahým výletem na Costa Careyes. Chystal se tam za ní na svátky. Nikdy spolu netrávili moc času, protože toho bylo hrozně moc, čeho chtěl v životě dosáhnout, a teď toho trpce litoval. Ani tentokrát za ní nakonec nejel. Nešlo to, když zrovna byla v běhu nejdůležitější akce jeho života. A Rebecca zaplaťpánbůh nedala nijak najevo zklamání. Nikdy ho nedávala. Zvykla si, že má legendárního otce v dobrém i špatném slova smyslu. Teď si umiňoval, že to musí napravit…, jestli ještě bude mít příležitost.

Musí Rebeccu najít.

Musí jim ji vyrvat, dostat ji z jejich spárů, dopravit ji někam do bezpečí. Na ničem jiném nezáleží. I záchrana planety ztratila svou naléhavost. Musí Rebeccu zachránit. Potom – ale teprve potom – se jim pokusí tohle všechno zatrhnout. Musí najít způsob, jak to utnout, jak to zarazit, než to zajde příliš daleko.

Ale jak? Neměl se na koho obrátit. Ve svém rolodexu neměl vizitku žádného Ramba. Celá léta svěřoval všechna bezpečnostní opatření, soukromá i pracovní, tomu křiváku Maddoxovi. Ostrahu „dohlížející na jeho bezpečí“ v jeho vlastním domě. Výběr řidiče a tělesného strážce v jedné osobě. Prověření jeho pilota, posádky na jeho jachtě. Firemní ostrahu všech jeho společností. E-maily, telefony. Všechno zajišťovala jediná firma. Ta Maddoxova. Na Druckerovo doporučení. „Drž všechno pod jednou střechou,“ tak zněla Druckerova rada. „Svěř to někomu, komu se dá věřit. Jednomu z nás,“ tak to říkal.

Jistě, Maddox pro Druckera byl „jedním z nás“ – na rozdíl od něj samotného.

Připadal si jako pitomec.

Všechno si pojistili.

Podváděli ho. Od samého začátku.

Rozlíceně zíral na těžkou sklenici a pak s ní mrštil o zeď vedle ohromného kamenného krbu. Roztříštila se a střepy se rozletěly po koberci. A vtom jeho sluch zaregistroval zesilující vytí, zvuk silného motoru kvílejícího ve vysokých otáčkách. Zvědavě došel k oknu a vyhlédl ven na příjezdovou cestu, která se obloukem stáčela k bráně jeho sídla.

Matt Jabbu zahlédl, když se blížil k odbočce do Sargent Lane. Jabba mu zvednutým palcem naznačil, že vzduch je čistý, a znovu zmizel mezi stromy. Matt přikývl, zahnul na odbočku a šlápl na plyn.

Tři sta koní pod kapotou mohutného Macku zaburácelo a vůz vyrazil kupředu; s každým přibývajícím kilometrem na tachometru víc a víc sténal námahou. Brzy se před ním objevil hlavní vjezd. Matt nepřeřadil na vyšší stupeň, aby snížil otáčky. Nedalo se říci, že uhání s větrem o závod, ale to bylo jedno. O rychlost mu nešlo.

Šlo o velikost a hmotu.

Dojel k bráně, oběma rukama stočil obrovský, skoro vodorovný volant doleva a vzepřel se proti bočnímu tahu. Plyn neubral. Auto zakvílelo a naklonilo se ke straně; pak patnáct tun pevné oceli narazilo do vrat a nadělalo z nich párátka.

Náklaďák se řítil po příjezdovce, od těžkých pneumatik se mu rozletoval štěrk a za sebou nechával zdvojenou brázdu. Mezi kmeny majestátních stromů zahlédl Matt upravenou zahradní vyvýšeninu a na jejím vrcholku dům. Bylo to sídlo v novogeorgiánském slohu, z hlavní budovy vybíhala samostatná křídla a na boku se rýsovala garáž pro několik aut. Štěrková příjezdovka se před hlavním vchodem stáčela do kruhu. Lexus ani ty svalovce nebylo nikde vidět. Prozatím.

Na plný plyn namířil s náklaďákem přímo do vchodu. Zrovna když k němu dojel, vyřítil se ven jeden z těch vazounů; Mattovi se zdálo, že v něm poznává toho, co seděl v Rydellově lexusu na místě spolujezdce. Při pohledu na útočící popelářský vůz vytřeštil oči a hrábl do podpažního pouzdra pro pistoli.

Matt se nenamáhal s kroužením po příjezdovce. Namířil si to rovnou za nosem přímo do dveří. Náklaďák to vzal přes záhon uprostřed smyčky a srazil bodyguarda dřív, než stihl vypálit jedinou ránu. Muž se rozpleskl na širokém předním skle a pocákal ho krví. Pak ho vůz přimáčkl ke dveřím a prorazil jimi do domu.

Prostornou vstupní halu zasypala exploze cihel, dřeva a skleněných střepů. Mack přihřměl dovnitř a zastavil. Matt nechal motor běžet, vytáhl pistoli a seskočil z kabiny právě ve chvíli, kdy se z postranní místnosti vynořil s pistolí v ruce ten druhý svalovec, oněmělý šokem. Matt využil momentu překvapení a skolil ho dvěma ranami do hrudi. Odskočil od náklaďáku, pohledem zhodnotil paseku, kterou nadělal ve vstupní hale, a zařval: „Rydelle!“

Jako vražedná smršť se hnal domem, pistoli v ruce jako proutkařskou virguli při honbě za zlatou žílou. Nakoukl do hlavního obývacího pokoje a do mediálního centra vedle a právě mířil do čehosi, co vypadalo jako kuchyňská zóna, když se otevřely velké dvojité dveře napravo a v nich se objevila Rydellova hlava.

Tvářil se naprosto šokovaně. Matt ho okamžitě poznal. Zdál se sice hubenější než na internetových záběrech, které Mattovi ukázal Jabba, ale byl to určitě on.

Matt zacílil pistoli, přiřítil se k němu a popadl ho za rameno.

„Jdeme.“

Zapíchl mu hlaveň do zad a odvedl ho zpátky k náklaďáku. Rydellovi poklesla spodní čelist, když uviděl, že se mu do vstupní haly nastěhoval popelářský vůz, zavalil ji troskami a do průčelí domu vykousl díru čtyři krát čtyři metry. Matt ho pošťouchl, ať jde dál. Vtom uslyšel blížící se kroky, otočil se a uviděl dalšího hlídače. Tou dobou už zvládl první příval adrenalinu a jel na autopilota v režimu zostřeného vnímání. Stočil hlaveň od Rydella, namířil, vypálil a srazil toho muže k zemi.

„Víc jich nemáš?“ vyjel zuřivě na Rydella. „Na nic lepšího ses nezmohl?“

Než ze sebe otřesený Rydell vypravil odpověď, Matt ho popadl pod krkem, odvlekl ho za náklaďák a přirazil ho k němu zády. Zavile si ho změřil a ukázal na nakládací plošinu.

„Padej dovnitř,“ nařídil mu.

Rydell na něj zíral ochromen děsem. „Tam dovnitř?“

„Dělej,“ zařval Matt a vrazil mu pistoli skoro do obličeje.

Rydell si ho kratičce změřil a pak vyšplhal nahoru a skrčil se na plošině. Matt se na něj zaškaredil a zmáčkl tlačítko nakládání. Hydraulika se probrala k životu, rampa se začala zdvíhat a vyklopila Rydella do útrob popelářského auta.

Matt znova zmáčkl vypínač, zablokoval rampu v uzavřené poloze a zajistil ji pákou. Přebrodil se troskami zpátky ke kabině a vyšplhal dovnitř. V té chvíli se objevil další muž, další poskok v tmavém obleku s mohutnou pistolí namířenou Mattovi do obličeje. Vystřelil, čelním sklem prolétly kulky a odrazily se od zadní stěny kabiny za Mattovou hlavou. Matt se přikrčil, zařadil zpátečku a dupl na plyn. Náklaďák se vymanil z trosek a vycouval zpátky na štěrkovou příjezdovku. Muž se hnal za ním a nepřestával střílet – do silné kostry popelářského auta bubnovaly kulky. Moc škody nenapáchaly; vzhledem ke konstrukci vozu to bylo jako snažit se zastavit nosorožce foukačkou. Matt natočil oranžové monstrum do správného směru a zařadil jedničku. Z výfuku se vyvalil zuřivý oblak černého kouře – motor patrně takovou zkoušku odolnosti nikdy nezažil – a vůz odrachotil příjezdovkou zpátky na úzkou silnici.

Byl asi v polovině cesty na hlavní, když se proti němu objevilo první z pohotovostních vozidel, žlutý SUV s vyjící sirénou a řadou otáčejících se majáčků na střeše. Silnička nebyla pro oba vozy dost široká a řidič to věděl. Neriskoval. Strhl řízení, jenže neměl kam uhnout. Náklaďák narazil do boku SUV a odpinkl ho z cesty mezi stromy jako hokejový puk. Ani druhému pohotovostnímu vozu se nevedlo o nic lépe. Matt se s ním setkal těsně před křižovatkou s hlavní silnicí a ťukl do něj; auto se roztočilo jako čamrda, od pneumatik se mu zakouřilo a tvrdě přistálo v příkopu.

U výjezdu na hlavní Matt zpomalil, vyzvedl Jabbu a odjel nabitý elánem. Měl Rydella, což bylo dobře, a přežil to, což bylo dokonce ještě líp.

57

WASHINGTON, D. C.

Škoda, pomyslel si Keenan Drucker.

Měl Rydella rád. Ten člověk byl po všech stránkách terno. Bez něj by se nic z toho všeho neuskutečnilo. Slovo vizionář se nadužívá, ale k Rydellovi sedělo.

V duchu se zatoulal zpátky do doby, kdy to všechno začalo.

Bylo to v Davosu, ve Švýcarsku.

Na večeři pro smetánku, kde stůl přijde na dvě stě tisíc dolarů. Hovězí z aberdeenského skotu, růžové šampaňské. Další ze setkání nejslavnějších a nejbohatších lidí planety, všemocné elity aspirující na to, že dokáže vyřešit nejtěžší světové krize. Setkání vnitřně nejistých egoistů a dobrem posedlých filantropů, kteří se nescházejí proto, aby utišili špatné svědomí peněžní pomocí pár tisícovkám nejchudších, ale z přesvědčení, že jimi nastartované změny zachrání životy miliónům.

Rydell a Drucker spolu vysedávali dlouho do noci a rozebírali narůstající horu údajů o globálním oteplování. Na čínské silnice vyráží dennodenně čtrnáct tisíc nových aut. Kvůli bouřlivému rozvoji průmyslu se otvírá v Číně a Indii týden co týden další tepelná elektrárna. Rozvojový svět víc než kdy dřív holduje laciné energii ze spalování uhlí. Kongres uděluje ropným a plynařským společnostem jednu daňovou úlevu za druhou. Dezinformační kampaně energetických společností pomáhají lidem strkat hlavu do písku a vyhýbat se nepříjemným rozhodnutím. Nové studie s železnou pravidelností dokazují, že to, co vypadalo špatně, je ve skutečnosti ještě daleko horší.

Oba se shodli: planeta se řítí k bodu, za nímž už není návratu. Žijeme v období, kdy se rozhoduje o pokračování naší existence na této zemi, a ignorujeme to.

Otázka je, co s tím udělat.

Drucker se celou dobu nedokázal ubránit dojmu, že ho Rydell zkouší. Že sonduje jeho názory. A odhaduje, kam až může zajít.

V duchu se usmál, když si vzpomněl, jak Rydell konečně vyšel s barvou ven.

Drucker tehdy prohlásil: „Tohle všechno,“ zahrnul rozmáchlým gestem okázalé prostředí kolem, „je spousta pompy, která je k ničemu. Vlády, obří korporace…, nikdo nemá zájem podřezávat ziskům větev. Voliči a cena akcií – na ničem jiném jim nezáleží. Hospodářský růst. Lidi ve skutečnosti změnu nechtějí, zvlášť když by pro ni měli něco obětovat. Cena ropy za poslední století vzrostla na čtyřnásobek, a nic se nezměnilo. Nikoho to nezajímá. Jediné, co lidi doopravdy chtějí slyšet, je poselství, které do nich hustí palivová lobby: ‚hoď starosti za hlavu, všechno jsou to plané strachy‘. Jako by jim ten slogan seslalo samo nebe.“

„Možná by jim nebe mělo seslat jiný vzkaz,“ opáčil Rydell s vědoucnou – a vizionářskou – září v oku.

A pak vybalil to ostatní.

Nejdřív se zdálo, že mluví čistě teoreticky. Jenže z teorie se brzy vyklubala možnost. Z možnosti reálná možnost. A v tu ránu to byla jiná písnička.

Druckera napadala celá plejáda případných využití. To, co Rydell a jeho lidé vymysleli, se dalo různými a velmi spektakulárními způsoby nasadit jako zbraň proti všemožným druhům ohrožení. Potíž byla, že Rydell by na to nekývl. Podle něj stála před lidstvem jen jedna hlavní hrozba.

V tom s ním Drucker nesouhlasil.

Existovaly i jiné hrozby. Daleko naléhavější, daleko nebezpečnější. Ty vyžadovaly pozornost mnohem akutněji. Protože i když se Drucker považoval za zodpovědného občana planety Země, byl především vlastenec.

Muslimský svět nabíral na troufalosti i zuřivosti. Bylo ho potřeba zkrotit. Drucker nevěřil, že se někdy podaří přimět tuhle část světa ke konverzi, odvrátit tamní lidi od jejich náboženství. Ale Rydellova technologie nabízela jiné možnosti. Pohrával si například s nápadem využít ji k vyvolání vyhlazovací války mezi sunnity a šíity. Taky Čína mu dělala čím dál větší starost – ne snad vojensky, ale ekonomicky, a to bylo ještě horší. Duchovní poselství by mohlo přivodit žádoucí zvrat. A existovaly záležitosti, kvůli kterým se trápil dokonce ještě víc. Záležitosti osobnějšího rázu. Trápil se kvůli tomu, co stálo jeho jediného syna život. Ale začít s poselstvím zaměřeným na globální oteplování bylo šikovné. Takové poselství nikoho neohrožuje. Týká se každého a přesahuje rasy i náboženství. Získá si podporu lidí od samého začátku. Ten další vzkaz – ten, o který jde především – se propašuje zadními vrátky.

Musel si pečlivě naplánovat strategii. Vzhledem k charakteru svojí vlasti měl počáteční výhodu. Sedmdesát procent Američanů věří na anděly, nebesa, posmrtný život – a na zázraky. A co víc: plných dvaadevadesát procent Američanů věří v personifikovaného Boha a berou ho jako bytost, která se zajímá o jejich osobní dramata a k níž se mohou obracet o pomoc. Měl tudíž k dispozici solidní základy. Znal i práce vysoce uznávaných psychologů a antropologů, kteří studovali vnitřní strukturu náboženského přesvědčení. To, co měl v plánu, vycházelo z jejich zjištění. Za prvé, ten klam musí pokud možno odpovídat očekáváním. Musí být natolik podivuhodný, aby získal všeobecnou pozornost a vryl se lidem do paměti, ale ne zase příliš zvláštní, aby ho nezavrhli. Studie dokazovaly, že přesvědčivost náboženství tkví v přesně té správné míře nadpřirozena. A mají-li jeho projevy vyvolávat víru, musejí probouzet emoce. Světová náboženství využívají ke vzbuzování emocí propracované rituály – vznosné potemnělé katedrály zalité světlem svící, náboženské hymny a zpěvy, sborové poklekání či úklony. V tomto kontextu představuje environmentální hnutí, které pomalu získává téměř náboženský přídech, ideální platformu. Nestaví nám před oči pouze naši vlastní smrtelnost – jde o celou planetu.

Načasování je taky šikovné. Planeta zažívá období, ze kterého jde v mnoha směrech strach. Zhoršující se životní prostředí.

Ekonomický pokles. Terorismus a hrozba jaderných zbraní. Ptačí chřipka. Nanotechnologie. Obří urychlovač částic. Zdá se, že se kdeco vymyká kontrole a hrozí nás vyhubit. Sama podstata naší existence se ocitá v každodenním ohrožení. To přímo volá po spasiteli, po nějakém mesiáši, který se objeví se svým proroctvím, vše vyřeší a uvede lidstvo do tisíciletého království. A nejedná se pouze o křesťanský fenomén. Všechna větší náboženství mají svou vlastní verzi popisující příchod takového velkého učitele a to, jak zachrání svět před katastrofou. Druckera však zajímala jen jedna jediná.

Jenže pořád narážel na možný kámen úrazu: bál se, že se v jisté fázi něco pokazí. Nedokážou klamat všechny lidi pořád. Někomu ujede pusa. Prozradí technologii. Něco se docela určitě zvrtne. Proto se rozhodl počítat s možným průšvihem od samého začátku a odvíjet od toho svou strategii.

Ukázalo se to jako mistrovský tah.

Všechno dal do kupy. Sehnal si správné partnery, aby mu pomohli celou věc rozjet. Zbývalo jen čekat na správnou událost – na něco velkého, s patřičným emocionálním dopadem. Věděl, že dříve nebo později se nějaká naskytne. Zeměkoule je ve varu, kypí hněvem. Všude se odehrává čím dál víc přírodních katastrof. A tu, kterou si nakonec vybral, mu snad seslali darem sami bohové. Nejlepší na tom všem bylo, jakou roli sehrají média. Bez váhání na ten klam skočí. Je omračující, velkolepý a týká se – přinejmenším ve své klíčové úvodní fázi – záchrany planety, která novinářům leží na srdci.

Škoda, pomyslel si Drucker znovu, rty opřené o stříšku z prstů. Raději by býval měl Rydella na své straně. Přál si, aby se na tom Rydell podílel. Snažil se ho přesvědčit, že je potřeba přidat k ostatním aspektům také posla, proroka. Dlouze o tom diskutovali. Jenže Rydell na něj nedal. Druckerovi se nezamlouvalo ani to, co museli provést s Rebeccou. Znal ji celé roky, pozoroval ji, jak vyrůstá v hezkou svobodomyslnou dívku. Jenže jinak to nešlo. Rydell se příliš rozzuřil. Jeho temperament a zaujetí pro věc se spojily s tvrdohlavou neústupností. Nikdy by nekývl na kompromis. A beztak ho nemohou zasvětit do všeho. Počítá se s ním v zakončení hry. Sehraje roli figurky určené k obětování, aby se dostavil konečný úspěch.

Druckerovi zatrylkoval telefon. Podíval se na displej – svítilo na něm Kulkovo jméno. Muž, díky jehož pěšákům se tohle všechno děje. Zjizvený zmrzačený mariňák, který býval Jacksonovým velícím důstojníkem. Muž, který ztratil polovinu obličeje v týchž iráckých jatkách, které rozcupovaly Druckerova syna na kusy.

Drucker přijal hovor.

Novinky ho nepotěšily.

58

BROOKLINE, MASSACHUSETTS

Hydraulické otevírání se pištivě rozeběhlo. Z útrob popelářského vozu se vyvalil kyselý zápach, i když uvnitř žádné odpadky nebyly. Matt nechal poklop otevřít ze dvou třetin a pak ho zastavil. Těžká nakládací rampa zůstala trčet ve vzduchu a odkryla páchnoucí útroby náklaďáku.

Matt se naklonil dovnitř. „Polez ven,“ houkl.

Rydell se vypotácel a chránil si oči před denním jasem.

Náklaďák stál vzadu za uzavřenou videopůjčovnou Blockbuster v opuštěné úzké uličce, která se táhla souběžně s rušnější obchodní třídou lemovanou několikaposchoďovými domy. K domu služeb, kde ho Matt ukradl, to odtud bylo šest bloků. Poblíž parkoval zelený Pontiac Bonneville. Matt, Jabba a Rydell stáli mimo dohled u ústí úzkého průchodu, zacloněni před auty, která by tudy snad projížděla, trupem popelářského vozu.

Rydell páchl. Šaty měl potrhané, byl potlučený a samá modřina, jak to s ním v prázdné kovové korbě házelo. Dýchal namáhavě a trhaně. Přes levou tvář se mu táhl ošklivý krvácející šrám. Třásl se jako sulc a nohy se mu podlamovaly tak, že si musel sednout a opřít se o vůz. Ztěžka lapal po dechu, se zavřenýma očima se pokoušel dát trochu dohromady a zřejmě ho stálo velké úsilí, aby se nepozvracel.

Matt mu dopřál pár vteřin na vzpamatování, pak zvedl velkou stříbrnou pistoli, kterou ztratil střelec na letišti, a vrazil mu ji do obličeje.

„Co jste udělali s mým bratrem?“

Rydell k němu zvedl oči. Měl prázdný pohled, v němž se odrážela jen bolest a šok. Podíval se na Matta, pak na Jabbu nervózně přešlapujícího opodál, ale hlava se mu ještě příliš točila a nebyl plně při smyslech. Víčka se mu zavírala a padala mu hlava. Zvedl ruce a promnul si spánky.

„Co jste udělali s mým bratrem?“ zavrčel znovu Matt.

Rydell toporně zvedl ruku a gestem ho požádal o chvilku strpení. Po chvíli znova vzhlédl. Tentokrát už vypadal natolik příčetně, aby se z jeho tváře dalo vyčíst, že nemá sebemenší ponětí, co jsou Matt s Jabbou zač a na co se ho Matt ptá.

„S vaším bratrem…?“ zamumlal.

„S Dannym Sherwoodem. Co se s ním stalo?“

To jméno Rydella probralo. Oči mu ožily, jako když se na stadiónu rozzáří reflektory. Ošil se a očividně se mu nechtělo do odpovědi.

„Pokud vím, je v pořádku,“ řekl dutě. „Ale naposledy jsem ho viděl před několika týdny.“

Matt sebou škubl. „Říkáte, že je naživu?“

Rydell se setkal s jeho pohledem a přikývl. „Ano.“

Matt se podíval po Jabbovi. Tomu se podařilo překonat nervozitu a zmohl se na kývnutí, kterým mu pogratuloval.

„Mrzí mě to,“ pokračoval Rydell. „Neměli jsme na vybranou.“

„Ovšemže měli,“ odsekl Matt. „Říká se tomu svobodná volba.“ Novinka mu teprve pomalu docházela. „Takže to znamení…, to všechno… Jste za tím vy?“

Rydell přikývl. „Byl jsem.“

„Byl? V minulém čase?“

„Ostatní… moji partneři… v tom teď pokračují po svém,“ povzdechl si Rydell a bylo na něm znát, že pečlivě zvažuje slova. „Odstavili mě na vedlejší kolej.“

„Co se ve skutečnosti stalo? Myslím v Namibii. Byl tam vůbec Danny?“

Rydell znovu pomalu přikývl. „Ano. Prováděli jsme tam poslední testy. Ale k žádné havárii helikoptéry nedošlo. Byla fingovaná.“

„Takže Reece a ti ostatní jsou taky pořád naživu?“

„Ne.“ Rydell zaváhal. „Podívejte, já nic takového nechtěl. Není to můj styl. Ale byli tam jiní, kteří… zareagovali přehnaně.“

„Kdo?“ zeptal se Matt.

„Lidi z ostrahy.“

„Maddox?“ napůl hádal Matt.

Rydell na něj zaraženě pohlédl; očividně ho překvapilo, že Matt to jméno zná.

„Zbavil se jich, jakmile jste je přestali potřebovat, co?“

„Tak to nebylo,“ odmítl Rydell. „Nikdo z nich nevěděl, co ve skutečnosti plánujeme. Ani Reece, ani váš bratr. A když jsme to pak Reeceovi konečně řekli, nechtěl o tom ani slyšet. Věřil jsem, že ho přemluvím. Potřeboval jsem jen trochu času… Byl by se k nám přidal. A ostatní také. Jenže jsem nedostal šanci. Maddoxe prostě popadl amok a… bylo to příšerné. Prostě začal střílet. Nemohl jsem ho zastavit.“

„A Danny?“

„Utekl,“ odpověděl Rydell.

„Ale pryč se nedostal.“

Rydell sklesle zavrtěl hlavou.

„A vy ho celou dobu držíte někde zavřeného.“

Rydell přitakal. „Danny vytvořil počítačové rozhraní. Funguje skvěle, ale je hrozně citlivé na sebemenší odchylky v hustotě vzduchu, teplotě nebo…“ Zarazil se, jako by mu došlo, že jde zbytečně do detailů. „Bylo jistější mít ho po ruce.“

„Takže celou tu dobu… jste ho nechávali naživu, abyste ho teď mohli využít.“

Rydell znovu přikývl.

„Proč by celou dobu dělal, co po něm chcete? Vždyť musí vědět, že jakmile bude po všem, zabijete ho.“ Matt upíral na Rydella oči a v hloubi duše doufal, že neuslyší odpověď, které se hrozil. „Nedělá to přece z vlastní vůle, že ne?“

„Ne,“ ujistil ho Rydell. „My jsme…, oni mu vyhrožovali.“

„Čím?“

„Vašimi rodiči,“ řekl Rydell a dodal: „A vámi.“ Chvíli čelil Mattovu pohledu, ale pak sklopil oči. „Vyhrožovali mu, že vám ublíží. Hodně. Že vás dostanou zpátky do vězení a zařídí, abyste tam měl ze života peklo.“ Na chvilku ztichl a dodal: „To Danny nechtěl.“

Matt cítil, jak v něm doutná vztek. „Moji rodiče jsou mrtví.“

Na Rydellovi bylo znát špatné svědomí. „Danny to neví.“

Matt se otočil a poodešel stranou. Zamračil se a zahleděl se do dálky. Rydellova slova ťala do živého. Jeho malý bráška. Dva roky prožívá peklo, žije v cele odříznutý od světa, je nucen využívat svou inteligenci ve prospěch věci, která se mu příčí…, a to všechno proto, aby ho chránil. Aby mu zajistil bezpečí.

Po všem, co pro něj udělal už dřív.

Matt si vzpomněl na rodiče, na to, jak byli zdrceni zprávou o havárii Dannyho helikoptéry a jak se užírali smutkem. Pohlédl na Rydella a měl sto chutí vrazit mu pěst až do krku a zaživa mu vyrvat srdce z těla.

Jabbu při pohledu na Mattův vnitřní zápas bolelo u srdce, ale nechtěl se mu se svým soucitem vnucovat. Místo toho váhavě popošel k Rydellovi.

Nedokázal se ubránit zvědavosti. „Jak to děláte?“ zeptal se uctivě, jako by nemohl uvěřit, že stojí tváří v tvář jednomu ze svých bohů, byť padlému, zbitému a zkrvavenému.

Rydell se k němu pootočil, pak zavrtěl hlavou a odvrátil se.

„Odpovězte mu,“ vyštěkl Matt.

Rydell se podíval na něj a zpátky na Jabbu. Po chvilce prostě odpověděl: „Inteligentní prach.“

„Inteligentní prach? Ale to není… Chci říct…, já myslel…,“ zakoktal se Jabba a nevěřícně potřásl hlavou. Přemílal si v hlavě Rydellovu odpověď a napadala ho záplava otázek. „Jak malý?“

Rydell mlčel, nechtělo se mu zasvětit Jabbu do věci, ale nakonec pokrčil rameny. „Třetina krychlového milimetru.“

Jabbovi poklesla čelist. Podle všeho, co o inteligentním prachu četl a slyšel, něco takového nebylo možné. Ani zdaleka. A přesto to Rydell tvrdí.

Inteligentní prach – miniaturní elektromechanické senzory vyvinuté k tomu, aby sledovaly a přenášely informace o okolním prostředí, zatímco doslova plují vzduchem – se dosud považoval za vědecký sen. S konceptem i názvem přišli koncem devadesátých let elektroinženýři a výzkumníci v oboru informačních technologií na Kalifornské univerzitě v Berkeley. Jejich myšlenka byla prostá: nepatrná křemíková zrnka vybavená důmyslnými senzory, počítačovými procesory a bezdrátovými komunikátory, natolik malá, aby byla prakticky neviditelná, a natolik lehká, aby vydržela rozptýlená ve vzduchu po celé hodiny, budou v reálném čase shromaždovat a přenášet údaje – a to nepozorovaně. O nápad se okamžitě začala zajímat armáda. Představa, že by bylo možno nad bojištěm rozptýlit senzory o velikosti smítek, a tak zjišťovat a sledovat pohyb bojových oddílů, ji nesmírně lákala. A právě tak možnost rozprášit je třeba v metru, aby detekovala chemické či biologické ohrožení, anebo nad davem demonstrantů, aby bylo možno na dálku sledovat jejich počínání. Třebaže se přímo nabízelo využití k různým civilním a medicínským účelům, ty pochybnější byly daleko atraktivnější, a tak hlavní zdroje financování poskytla DARPA. Jenže financování nevede pokaždé k úspěchu.

Myšlenka sama o sobě byla nosná. Přelomové objevy v oblasti nanotechnologií přiblížily sen realitě. Zhotovit inteligentní prach bylo teoreticky možné. K praktickému využití ale ještě kus cesty chyběl. Vyrobit dost malé senzory nebyl problém. K dispozici byly i procesory k analýze údajů, komunikační zařízení, které odvysílá data na základnu, a zdroje napájení celé té miniaturní věcičky – obvykle nějaký druh maličké lithiové baterie. Jenže když se tohle všechno spojilo dohromady, ze zrnka prachu se stalo cosi jako golfový míček a zařízení rázem mělo k neviditelnosti daleko.

Rydellovu týmu se očividně podařilo tyto překážky zdolat a dosáhnout nových sfér v oblasti miniaturizace.

Tajně.

Jabbovi se v hlavě líhlo tolik otázek, že mu dělalo potíž rozumně je uspořádat. „Na tu práci si vás najala DARPA, viďte?“

„Reece ano. Nápadů na využití inteligentního prachu bylo nekonečně, ale nikdo nepřišel na to, jak ho vyrobit. Až on. Že se mu to podařilo, řekl dřív mně než jim. Jednou večer jsme dlouho do noci seděli a představovali si, k čemu všemu se to dá využít.“ Odmlčel se, jak se mu ten večer vybavil v paměti. „Zvlášť jeden nápad nás zaujal.“

„A co ty řeči o biosenzorech?“ zeptal se Jabba.

Rydell zavrtěl hlavou. „Byla to jen kouřová clona.“

„Ale… jak to děláte? Jak dostáváte ten prach nahoru? Shazujete ho z bezpilotních letadel nebo…?“ Hlas se mu vytratil; neuměl si to představit.

„Používáme kanystry,“ vysvětlil Rydell. „Vystřelujeme ho k nebi jako při ohňostroji.“

„Ale vždyť se neozývá žádný hluk, žádná exploze,“ namítl Jabba. „Anebo jo?“

„Máme odpalovací zařízení na stlačený vzduch. Podobné, jako funguje v Disneylandu. Žádná exploze – žádný hluk.“

Otázky na Jabbu dotíraly jedna přes druhou. „Ta smítka…, jak to, že se rozzáří? A jak jste dokázali usměrnit výkon energetického zdroje na zvladatelnou úroveň? Co používáte, solární panely? Anebo atom?“

Sbírat, třídit a přenášet údaje je energeticky náročné. Jednou z možností, kterými se vědci zabývají, je rozprašovat smítka pomocí radioaktivního izotopu, který by každému z nich dodal jeho vlastní dlouhodobý zdroj energie.

Rydell zavrtěl hlavou. „Ne. Nepotřebují mít zdroj energie přímo v sobě.“

„Tak co je pohání?“

„V tom spočívala genialita Reeceova nápadu. Napájejí se jedno od druhého. Rozzáříme je elektromagnetickým signálem ze země. Smítka ho přemění v energii a rozptýlí ji mezi sebou na místa, kde je jí zrovna zapotřebí.“

Ta odpověď vyvolala novou palbu otázek. „Ale jak je přimějete, aby se rozzářila?“

Rydell pokrčil rameny. „Chemická reakce. Jsou to janusovské částice. Hybridy. Rozsvěcejí se a zhasínají podle potřeby, aby nabraly tvar, jaký chceme – jako parašutisti při vzdušné show. Vyhoří asi po patnácti minutách, ale to stačí.“

Jabbovi zjevně dělalo potíže dosadit si informace na správné místo a doplnit skládanku. Hlas mu nevěřícně vyjel do výšky. „Ale vždyť jsou v ustavičném pohybu. Musí být! Rozvíří je přece i sebemenší vánek. Jenže to znamení se nehýbá.“ Sám si odvodil odpověď a oči se mu rozšířily. „Řídí se ta smítka sama?“ Zdálo se, že žasne nad vlastními slovy.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Rydell. Zalétl pohledem k Mattovi a v očích mu prokmitl provinilý záblesk; svěsil ramena a odvrátil se. „Tady přišla řada na Dannyho. Na jeho program distribuovaného zpracování dat…, vlastně spíš jakési hromadně distribuované inteligence. Vytvořil ho. Přišel s úžasným optickým systémem založeným na koutových odrážecích. Dovoluje částicím velmi důmyslně komunikovat navzájem, a přitom nespotřebovávají téměř žádnou energii. Doslova je probouzí k životu.“ Stísněně si povzdechl a pak pokračoval: „Potřebovali jsme, aby ten tvar – to znamení – zůstalo na místě. Jenže máte pravdu, ta zrnka jsou tak drobounká a lehoučká, že poletují ve vzduchu jako chmýří pampelišek. A tak jsme potřebovali, aby se spolu dokázala navzájem domluvit. Několiksettisíckrát za vteřinu. Jakmile rozsvícené zrnko odpluje z obrazce pryč, zhasne se a místo něj se rozzáří to, které připlulo nejblíž, a zaujme jeho místo. A tak se znamení zdá nehybné, přestože si prachové částečky neustále vyměňují pozice. Když si uvědomíte, že jsme chtěli, aby se tvar znamení ustavičně měnil, aby se zdálo, že je živé, a… Na zařízení o velikosti smítka prachu to vyžaduje zatraceně velký výkon.“ Znovu zvedl provinilý pohled k Mattovi. „Bez Dannyho bychom to nezvládli.“

„No, v tom případě jste udělali moc dobře, že jste si ho celou dobu hlídali pod zámkem,“ vyjel Matt.

„Myslíte, že mi bylo lehko u srdce?“ odsekl Rydell. „Myslíte si snad, že jsem podlehl nějakému chvilkovému rozmaru? I já sám kvůli tomu riskuju všechno. A jak to tak vypadá, nejspíš mě to bude stát život.“

„Nedá se to vyloučit,“ potvrdil Matt suše.

„Neměl jsem na vybranou. Něco se přece dělat musí. Hrozí katastrofa, a všem je to jedno.“

„Myslíte globální oteplování?“ zeptal se Jabba. „O to vám jde, viďte?“

„O co jiného?“ vybuchl Rydell a vyskočil na nohy. „Jenže vám to zřejmě nedochází. Lidé nemají ani potuchy, jak je to vážné. Neuvědomují si, že kdykoli nasednou do auta, pomalu vraždí planetu. Vraždí vlastní vnoučata.“ Zapáleně gestikuloval. „Nic si nenalhávejte – blížíme se bodu bez návratu. A až k němu dospějeme, bude už příliš pozdě něco s tím dělat. Počasí se dramaticky změní a to bude náš konec. Hrozba roste mnohem rychleji, než si myslíte. Musíme něco podniknout – dlužíme to našim dětem a dětem jejich dětí. Jinak v příštích staletích budou lidé žít na krajně nevlídné planetě a budou žasnout, jak je vůbec možné, že se s tím v minulosti nic nedělalo. Navzdory všem varováním, kterých se nám dostává. No, já se aspoň o něco snažím. Je to povinností každého, kdo je v postavení, kdy může něco ovlivnit. Nečinnost je zločin.“

„A tak jste se rozhodl vyrazit do terénu a pozabíjet partu slušných lidí, abyste získal pozornost veřejnosti,“ zaútočil Matt.

„Už jsem vám říkal, že to jsem v plánu neměl,“ vyštěkl Rydell.

„Ale smířil jste se s tím.“

Matt se zřejmě trefil do černého, protože Rydellovi chvíli trvalo, než se zmohl na odpověď. „A co byste čekal? Že všechno vzdám a půjdu Maddoxe a jeho lidi udat? Že promarním všechno, na čem jsme celá léta pracovali, a zahodím plán, který může přivodit změnu?“

Mattem to nepohnulo. „Ani na vteřinu vás to nenapadlo?“

Rydell se nad tím zamyslel a zavrtěl hlavou.

Matt sžíravě pokývl hlavou. Rydellovi se vytratilo z tváře zaujetí. Nasadil bezvýraznou masku a odvrátil se.

„Co otec Jerome?“ zeptal se Jabba. „Ten v tom doufám nejede.“

„Nevím. V původním plánu se s ním nepočítalo,“ odpověděl Rydell. „Tohle je čistě jejich výmysl. Budete se muset zeptat jich.“

„Nemůže v tom jet,“ protestoval Jabba. „Člověk jako on ne.“

„Na tom nezáleží,“ vpadl mu Matt rázně do řeči. „Chci zachránit Dannyho,“ obrátil se k Rydellovi. „Kde je?“

„Nevím,“ prohlásil Rydell. „Říkám vám, že mě vyšachovali.“

Matt zvedl velkou pistoli a zamířil Rydellovi doprostřed čela. „Máte ještě jeden pokus.“

„Vždyť vám říkám, že to nevím – teď už ne,“ vykřikl Rydell. „Ale až se to znamení příště objeví, najdete ho zřejmě někde poblíž.“

„Cože?“ vyhrkl Matt, ohromen jeho odpovědí.

„Proto ho potřebovali nechat naživu,“ zdůraznil Rydell. „Aby dolaďoval, co je potřeba. Přímo na místě.“

„Přímo na místě?“ zeptal se Jabba. „Musí být u toho? Nemůže to dělat na dálku?“

„Mohl by, ale přenos dat na dlouhé vzdálenosti nefunguje bez vady a sebemenší časová prodleva může nadělat paseku. Je bezpečnější mít ho na místě, zvlášť když má znamení dělat něco víc než se jen na pár vteřin objevit.“

„Takže on byl u toho?“ žasl Matt. „V Antarktidě? A v Egyptě?“

„V Antarktidě byl,“ potvrdil Rydell. „Jak to probíhalo v Egyptě, nevím. Znova opakuju, že nic takového nebylo v plánu. Ale z toho, co jsem viděl v televizi, usuzuji, že tam byl taky. Musí být od znamení nanejvýš tři čtvrtě kilometru – takový dosah má vysílač.“

Nablízku se rozječela siréna. Matt strnul. Na druhém konci průchodu, na hlavní třídě, která lemovala nízkou komerční zástavbu z opačné strany než jejich ulička, zahlédl blikání projíždějícího policejního vozu.

Bylo načase zmizet.

Otočil se k Jabbovi. „Musíme sebou hodit.“ Mávl pistolí k Rydellovi, aby ho popohnal. „Jdeme!“

„Kam?“ zeptal se Rydell.

„Ještě nevím, ale jdete s námi.“

„Nemůžu,“ protestoval Rydell. „Oni –“

„Jdete s námi,“ přerušil ho Matt. „Oni mají Dannyho, já mám vás. Z toho kouká slušný výměnný obchod.“

„Nevymění ho za mě. Potřebují ho. Daleko víc než mě. Mě by nejradši viděli mrtvého.“

„Když vás nezabili, je vidět, že vás z nějakého důvodu ještě potřebují,“ upozornil Matt.

Soudě z Rydellova překvapeného výrazu, asi se strefil. Ale Rydell se okamžitě znovu zatvrdil. „Nemůžu s vámi. Vězní moji dceru.“

„Ale jděte,“ vysmál se mu Matt. Rydell byl zřejmě prohnaný lhář. A tím pádem se i všechno ostatní, co jim navykládal, najednou jevilo v pochybnějším světle.

„Říkám vám, že mají mou dceru…“

„Kecy. Jdeme,“ popostrčil ho Matt, i když ho cosi v napjatém tónu Rydellova hlasu a v jeho očích zaráželo. Že by mu něco uniklo? Vztek tu myšlenku přehlušil a Matt popohnal Rydella kupředu. „Hoďte sebou.“

„Poslouchejte mě přece! Unesli ji. V Mexiku. Nalepili se na ni jako její osobní stráž, aby se pojistili, že je nepodrazím. Nesmějí se dozvědět, že jsem s vámi mluvil. Jinak ji zabijí.“

Matt zaváhal, znejistěl – a Jabba popošel blíž.

„Možná nelže, kámo.“ Obrátil se k Rydellovi. „Je tady.“

Rydell sebou škubl a zpozorněl. „Tady?“

„Viděli jsme ji,“ oznámil mu Jabba. „Před pár hodinami. Maddox a jeho komando ji vysadili z letadla na mrňavým letišti u Bedfordu. Mysleli jsme, že jsou to její bodyguardi.“

Rydellův výraz potemněl.

„Unesli vám dceru, a vy tvrdíte, že vás jenom odsunuli na vedlejší kolej?“ Z Mattova výrazu čišelo pohrdání. „Ale jděte, člověče. Pro mě je to jasný důkaz, že stojíte proti sobě jako nepřátelé.“

Rydell se na něj vytřeštěně podíval. Mattova slova na něj dopadla vahou balvanu.

Matt posměšně potřásl hlavou. „No tak, jdeme.“ Popostrčil Rydella pistolí.

Rydellovu tvář zastřela nerozhodnost. Zavrtěl hlavou, v odmítavém gestu zvedl ruce dlaněmi ven a ucouvl. „Nemůžu.“ Couvl o další krok a ještě o jeden. „Zabili by ji.“

V Mattovi vzplál hněv. „Na to jste měl myslet, než jste se rozhodl zavřít oči nad tím, že povraždili vaše lidi.“

„Stalo se to proti mojí vůli. Kolikrát vám to mám říkat?“ vybuchl Rydell. Odevzdaně potřásl hlavou. „I kdybych vám chtěl pomoct, nemůžu. Dokud ji mají, tak ne. Dělejte si co chcete, ale já s vámi nikam nejdu.“

Matt na něj namířil pistolí, ale Rydell se nezarazil. Dál couval se zvednutýma rukama a těkal očima po okolí.

„Stát! Myslím to vážně,“ poručil Matt.

Rydell zavrtěl hlavou a ustupoval dál. Už byl u ústí průchodu skoro na hlavní třídě.

Matt zaváhal a Rydell to postřehl. Nepatrně pokrčil rameny, chápavě a téměř omluvně, a rozběhl se pryč.

„Do prdele!“ vyhrkl Matt. „Rydelle,“ zařval a vystartoval za ním s Jabbou v patách. Jeho výkřik se odrazil od stěn úzkého cihlového kaňonu. Během pár vteřin se vyřítili na hlavní třídu. Matt se zastavil. Na širokém chodníku strnulo uprostřed pohybu několik kolemjdoucích a zůstali na něj zírat, vyděšeni jeho náhlým objevením a pistolí. Vzadu za nimi couval Rydell s rukama roztaženýma v uklidňujícím gestu.

Na Mattovi viselo příliš mnoho očí. Rydell mu uklouzl a on tomu nemůže nijak zabránit.

„Mizíme odtud,“ křikl na Jabbu, otočil se a rozběhl se průchodem zpátky k autu. Přišel o Rydella, ale Danny je naživu a na ničem jiném momentálně nezáleží.

59

ALEXANDRIE, EGYPT

Rozhodnutí vyhnout se káhirskému letišti se ukázalo jako prozíravé, i když zpočátku to tak nevypadalo. Gracii naskakovala husí kůže při pomyšlení, že se musí ujmout věcí, o které se normálně staral Finch – v tomhle případě propašovat otce Jeroma přes egyptského pasového úředníka, který bude buď přehnaně puntičkářský, nebo sexistický, nebo protiamerický, případně všechno dohromady.

Když dorazili do Alexandrie, letadlo už na ně čekalo. Darby splnil slib. Zamířili ke kanceláři civilního letectví, aby se dostali na letištní plochu jinudy než přes hlavní terminál a udrželi otce Jeroma pokud možno mimo dohled. Bylo jim jasné, že kdyby ho někdo třeba jen koutkem oka zahlédl, strhl by se nezadržitelný poprask. Byl příliš snadno k poznání – nosil momentálně nejznámější tvář planety. Naštěstí se ukázalo, že úředník v malé kancelářičce je Kopt – v Egyptě šance jedna ku deseti –, a to Kopt velmi zbožný. Stačil mu jediný pohled na sutanu bratra Amína. Za pár minut prošli s orazítkovanými pasy turniketem u brány a nastoupili po přistavených schůdcích do letadla. Řidič podle plánu čekal v autě, dokud nebude jisté, že letadlo nepozorovaně odletělo. Pak opata uvědomí, že může s čistým svědomím oznámit, že kněz už v klášteře není. Doufali, že neklidný dav obléhající areál kláštera se postupně rozejde.

Když se štíhlý čtrnáctimístný Gulfstream 450 odlepil od ranveje a začal šplhat vzhůru ke své obvyklé letové hladině, Gracie se konečně uklidnila. Úleva však neměla dlouhého trvání. Znovu se totiž uvolnil prostor chmurnějším myšlenkám. Myšlenkám na Finche. Vzpomínce na to, jak ležel v písku. Mrtvý.

Padl na ni smutek. „Kéž bychom ho tam nemuseli nechat,“ řekla Daltonovi. Seděl na protějším sedadle, proti směru letu. „Je to hrozný pocit. My jsme tady, zatímco on…,“ nedořekla.

„Neměli jsme na vybranou,“ konejšil ji Dalton. „Sám by to taky tak chtěl.“

„Nejhorší je pomyšlení, že se zabil při natáčení největšího životního trháku,“ potřásla hlavou a zatoulala se do vzpomínek. „Po všem, čím si prošel, po všech těch válkách a katastrofách… umřít takhle.“

Dalton přikývl a oba se uzavřeli do mlčení, zdrceni ztrátou přítele. „Musíme o tom říct lidem doma,“ ozval se po chvíli Dalton.

Gracie mlčky přikývla.

„Taky musíme dát Ogilvymu vědět, kdy přiletíme,“ dodal. „Půjdu si promluvit s pilotem. Uvidíme, jestli nás pustí do kabiny.“

Začal se zvedat, ale Gracie natáhla ruku a zadržela ho. „Ještě ne, prosím tě. Dopřejeme si pár minut klidu, ano?“

„Jak chceš.“ Ohlédl se do uličky a řekl: „Podívám se, jestli mají čerstvý kafe. Dáš si?“

„Díky,“ přikývla a dodala: „Kdyby ho náhodou neměli, panák skotské by mi taky neuškodil.“

Falešný mnich, který se rozhodl říkat si bratr Amín, pozoroval, jak Dalton vstává ze sedadla proti Gracii a jde jeho směrem. Když ho cestou do kuchyňky míjel, Amín mu přátelsky kývl na pozdrav, pak se odvrátil a zadíval se z okénka.

Poprvé někoho zabil při plnění úkolu, i když předtím zabíjel mnohokrát. Válka v jeho domovině byla brutální. Hodně mladých Chorvatů, jako byl on, změnila v bezcitné zabijáky. Když skončila, někteří dokázali setřást vliv minulosti a znovu se stát obyčejnými příjemnými lidmi. Jiným se však to, co v sobě odhalili, zalíbilo. A někteří z nich, jako právě Dario Arapovič, navíc zjistili, že o talent, který uplatňovali na místech jako Vukovar a při vojenských operacích typu ofenzívy Otkos 10, je obrovský zájem. Na Balkánu dál vládla nestabilita. Boje pokračovaly a každé zklidnění představovalo jen krátkou přestávku ve velké hře. Ve hře, na níž se aktivně podíleli lidé jako Maddox, ve hře, která prahla po nadání, jaké měl Dario – a štědře ho odměňovala. Dariovi se jeho rozhodnutí bohatě vyplatilo, protože i když byl velice hrdý na roli, kterou tajně sehrál při formování budoucnosti svojí země, mnohem větší uspokojení našel v tom, že si ho Maddox vybral pro klíčovou úlohu v daleko důležitější akci.

Byl by býval mnohem raději, kdyby nemusel produkčního zabít. Riziko odhalení bylo vysoké. Zároveň hrozilo, že se naruší dosud hladce fungující plán. Zpravodajský štáb udělal všechno, co se od něj čekalo. Lepší práci by neodvedli, ani kdyby patřili přímo k tajné jednotce. Byli to profesionálové a jakožto profesionálové chápali, co se od nich očekává – že budou dodržovat procedury a přitom se řídit zdravým rozumem. Velkou zásluhu na tom měl právě Finch. Když teď byl po smrti, ocitl se Amín na neznámé půdě. Finche nahradí někdo jiný. Nový produkční. Může to být nějaký paličák, se kterým nebude tak snadné pořízení.

Jenže neměl na vybranou. Jiné řešení neexistovalo. Bylo mu jasné, že mu Finch neskočí na žádné narychlo vymyšlené vysvětlení, proč má satelitní telefon a navíc vybavený kódovacím zařízením.

Ohlédl se po Gracii. Seděla teď o samotě, ramena svěšená, a dívala se z okénka. Věděl, že kvůli Finchovi svou práci nevzdá. Je také profesionálka. A jako všichni profesionálové má tah na branku. Ctižádost. A chladnou, racionální schopnost odsunout tragédie, jako byla smrt produkčního, na patřičné místo a pokračovat dál.

To je dobře.

Ještě musí sehrát svou roli. A důležitou.

Půl hodiny poté, co gulfstream odstartoval, se z alexandrijského letiště vznesl další letoun a teď ho v odstupu několika set kilometrů sledoval a mířil tímtéž západním směrem.

Tenhle letoun, Boeing 737, byl mnohem větší a starší. Za pětadvacet let provozu u různých aerolinií si odsloužil svoje, ale nikdy nezažil nic tak neobvyklého, jako byla dnešní akce.

V jeho nákladovém prostoru se skrývala vybraná kolekce nejmodernějších technologií. Zahrnovala akustické zařízení dalekého dosahu, kanystry s inteligentním prachem vyrobeným pomocí nanotechnologií a ultratiché odpalovací zařízení na stlačený vzduch. Byly tam naskládány i některé daleko méně sofistikované, ale právě tak účinné pomůcky – odstřelovačské pušky, pistole s tlumiči, taktické nože, vybavení pro kamufláž. Stejně pozoruhodné bylo i osazenstvo kabiny – sedm mužů, jejichž činy uvedly lidstvo v úžas. Šest z nich byli vysoce trénovaní profesionálové: tříčlenný tým, který strávil přes rok v poušti, a další, který snášel extrémní počasí po celé planetě. Sedmý člověk mezi nimi představoval cizorodý prvek. Neprošel tréninkem a nesdílel jejich cílevědomost.

Danny Sherwood s nimi byl jen proto, že se bál.

Už téměř dva roky byl jejich vězněm. Dva roky drobného dolaďování programu, testování a opakovaného testování a čekání. Dva roky starostí, vymýšlení spletitých, komplikovaných plánů na útěk, fantazírování o nich a jejich zavrhování. A pak se věci konečně daly do pohybu. Kvůli tomuhle ho nechávali naživu. Kvůli tomuhle ho potřebovali. Teď se to rozjelo.

Neznal jejich plány a nevěděl, jak to všechno skončí. Z jejich řečí pochytil jen útržky. Věřil, že tuší, oč jim jde, ale jistý si tím nebyl. Uvažoval o sabotáži – že jim jejich plány překazí, že si pohraje se softwarem tak, aby se místo mystického znamení objevilo obří logo Coca-Coly nebo emblém Red Sox. Věděl ale, že ho pozorně sledují a patrně by ho odhalili, ještě než by se dostal k činu. A také věděl, že takový pokus by znamenal rozsudek smrti nejen pro něj, ale nejspíš i pro Matta a rodiče. A tak o tom přemýšlel, v duchu svůj nápad rozebíral a těšil se z prchavého uspokojení, které mu ta představa skýtala, ale bylo mu jasné, že se k činu neodhodlá. Nebyl bojovník. Nebyl tvrdý chlap.

Kdyby unesli Matta, vypadalo by všechno jinak. Jenomže Matt tu nebyl; byl tu on.

Občas si přál, aby v něm v té chvíli, kdy se džíp přehoupl přes okraj kaňonu, nepřevládl pud sebezáchovy. Přál si, aby neškubl dvířky a neotevřel je. Přál si, aby nevyskočil z džípu přesně ve vteřině, kdy přední kola opustila pevnou půdu. Přál si, aby tehdy na kraji propasti, když zíral na kroužícího dravce chystajícího se přistát a odnést ho pryč, tolik nelpěl na životě.

Jenže to udělal. A tak tady teď seděl, přikurtován k sedadlu, mířil do nějakého dalšího kouta planety a dumal, jestli tahle noční můra vůbec někdy skončí.

60

FRAMINGHAM, MASSACHUSETTS

Hamburgery byly velké, šťavnaté a správně propečené, žemle měkká a nedrolila se, salát čerstvý a křupavý, hranolky pěkně silné, zvnějšku osmažené a uvnitř tak akorát měkké, kola – ze skleněných lahví, ne z plechovek – dokonale vychlazená a naservírovali ji ve vysokých tlustých sklenicích s ledovými kostičkami, které nijak nespěchaly s táním. Po tom dni, který měli Matt a Jabba za sebou, to pro ně byl přímo balzám – vydatné příjemné jídlo, které dá člověku zapomenout na trable a přenese ho v duchu do lepších časů, jídlo, které člověka vtáhne do vlastního přívětivého světa a odsune nepříjemné myšlenky a rozhovory na neurčito.

Seděli proti sobě v boxu v malé jídelničce ve Framinghamu, nějakých pětadvacet kilometrů na západ od Brookline. Díky té vzdálenosti a ruchu kolem se cítili poměrně v bezpečí. Naládovali se hamburgery a během jídla prohodili stěží deset slov. Hodně se toho událo. Měli za sebou náročný den, mizerný den kráčející v patách stejně mizernému včerejšku. Viděli člověka přeraženého vejpůl a dalšího s nohama rozdrcenýma japonským autem. Kulky jim hvízdaly pár centimetrů od obličeje. Matt postřelil několik lidí a možná – pravděpodobně – nejmíň jednoho, ne-li víc, zabil. Nikdy dřív nic podobného neudělal. Ani zdaleka.

Když o tom tak přemýšlel a v duchu si všechny ty výjevy vybavil, skoro se mu nechtělo věřit, že je to pravda. Že to opravdu udělal. Nepoznával se. Připadalo mu to neskutečné, jako by sám sebe pozoroval zvenčí. Ale hned se zase přenesl do reality, při pomyšlení na tu neuvěřitelnou, báječnou věc, která zastiňovala všechno ostatní – jeho mladší bráška ještě pořád žije.

Seděli ponořeni do ticha. Malý televizor přišroubovaný ke zdi nad pokladnou měl stažený zvuk. Byl nastavený na místní kanál a na obrazovce běžela repríza jedné staré epizody Simpsonových, kterou znal Jabba nazpaměť a Matta ani za mák nezajímala. Konečně závěrečné titulky uvolnily prostor nepředstavitelně nudným reklamám a vzápětí je vystřídaly večerní zprávy s nejčerstvějšími novinkami z Egypta. Pro Matta byl ten náraz reality jako úder palicí.

Televize hrála příliš tiše, takže doprovodný text neslyšel, ale než stačil přivolat servírku, obraz sám o sobě zapůsobil jako bomba. Tučný titulek na dolním okraji informoval, že otce Jeroma od chvíle, kdy se nad ním objevilo znamení, nikdo nespatřil. Další doplňoval, že podle nepotvrzených zpráv odjel z kláštera neznámo kam. Reportéři a zpravodajové po celém světě se pokoušeli zjistit, kam se poděl. Dohadovali se, jestli zamířil do Jeruzaléma, do Vatikánu, anebo se vrátil domů do Španělska.

Všude ve světě se ještě pořád tísnily obrovské davy – na Svatopetrském náměstí, v São Paulu a teď už i v mnoha dalších městech. Držely stráž a modlily se. Svět tajil dech a čekal, až se otec Jerome znovu objeví. V Pákistánu, Izraeli a Egyptě propukalo násilí, kdekoli se muži a ženy nejrůznějších náboženství, kteří vyšli do ulic vyjádřit svou důvěru v otce Jeroma, srazili s masami skalních věřících, kteří lpěli na strnulých dogmatech svatých knih. Do terénu vyrazila pořádková policie, vzplála auta i obchody a docházelo k obětem na životech.

Matt chvíli zíral na obrazovku a nakonec prohlásil: „Kde je ten kněz, tam je i Danny.“

„Ty chceš jet do Egypta?“

Matt pokrčil rameny. „Jestli tam ještě je, tak jo.“

Jabba schlípl. Dožvýkal poslední sousto a odšoupl talíř. Otřel si pusu, rozhlédl se po jídelně a zadíval se zpátky na Matta. Jejich osudy se beznadějně propletly. Sice se s Mattem znal jen maloučko, ale tenhle jeho výraz už poznával – vzdálený, přimračený, podrážděný pohled, jako kdyby ho někde svědilo a nemohl se podrbat. Chvilku ho zpytavě pozoroval a pak ho pobídl otázkou: „Copak je, kámo?“

Matt si sám pro sebe nepatrně přikývl. Bylo přímo vidět, jak se mu v hlavě protáčejí kolečka. „Potřebujeme Rydella,“ řekl po chvilce mlčení. „Podrazili ho. Vězní jeho dceru. Momentálně na ně zuří. A tak počítám, že nám třeba pomůže vysvobodit Dannyho.“

„Dokud budou mít jeho dceru pod palcem, tak ne,“ připomněl mu Jabba.

„Tak s tím něco uděláme.“

„Kámo, neblázni!“ protestoval Jabba.

„Přimotala se do té záležitosti nechtěně, zrovna jako my,“ namítl Matt. „Ne vlastní vinou. Myslíš si snad, že to s ní dobře dopadne? Že se její táta s těmi chlapy usmíří a padne si s nimi do náručí? Vězní ji, aby ho donutili držet basu. Jakmile bude po všem, oba je odpraví.“

Jabba po něm střelil pohledem.

Matt mu to oplatil. „Líbí se ti představa, jak ji Maddox a jeho parta stormtrooperů drží pod zámkem?“

Jabba se proti svojí vůli usmál. „Hele, jestli myslíš, že mě ukecáš, když utrousíš pojem z Hvězdnejch válek…“

„Vážně,“ přerušil ho Matt. „Musíme jí pomoct. Kromě toho třeba vězní na tom samém místě i Dannyho.“

Jabba pochybovačně naklonil hlavu ke straně. „Tomu přece nevěříš, že ne?“

„Moc ne,“ připustil Matt. Lehce se ušklíbl. „Máš snad lepší nápad, co dál?“

Jabba uznal porážku. „I kdyby jo, tohle bude tutově daleko větší psina.“

Přesně o tři hodiny později přijal Maddox další telefonát od svého kontaktu v NSA, toho večera už druhý.

„Zrovna jsem zachytil další připojení,“ ohlásil mu muž ve Fort Meade. „Velice krátké. Necelých dvacet vteřin.“

„Vědí, že se je pokoušíme sledovat.“

„Určitě ano. Dávají si velký pozor. Ale ne dost velký.“

„Lokalizace?“

„Pořád na jenom místě,“ odpověděl volající. „Podle GPS se ten iPhone pořád nachází v obchodní zóně na okraji Framinghamu.“

„Dobře. Jakmile bude něco nového, podejte mi zprávu. Okamžitě. Jsme v pohybu.“

Maddox zavěsil a stiskl tlačítko rychlé volby. Jeho člověk na druhém konci přijal hovor, ještě než skončilo první zazvonění.

„Jak to probíhá?“ zeptal se Maddox.

„Měli bychom tam dorazit ani ne za deset minut,“ odpověděl operativec.

„Dobře,“ odpověděl Maddox. „Právě jsme je znovu zachytili. Tatáž lokalizace. Jsou nejspíš v hotelu nebo motelu někde v tom bloku. Dejte mi vědět, co jste našli.“

61

BOSTON, MASSACHUSETTS

Prezidentské apartmá v šestém poschodí hotelu Four Seasons bylo to nejpohodlnější, co se dalo ve městě i kdekoli jinde na světě sehnat, ale pokud šlo o Rydella, mohl by stejně dobře sedět v ošumělém motelu s nefunkční vibrační postelí na mince. Momentálně okolí vůbec nevnímal. Byl duchem jinde, toulal se v úplně jiných sférách. Vyrovnával se s novou situací.

Když utekl Mattovi, vrátil se domů. Hemžilo se to tam policisty a příslušníky ozbrojených pohotovostních jednotek – a byl tam i Maddox. Přiměl Rydella, aby policistům nalhal, že se ho někdo neznámý pokusil unést. Rydell jim řekl, že netuší, kdo za akcí stojí, a že pachatelé měli na hlavách kukly. Prohlásil, že se mu podařilo pláchnout, když se ho únosci snažili přemístit z popelářského vozu do jiného auta a nezvládli manipulaci s nakládací rampou. Při tom zůstalo. Aby se vyhnul dotěrným paparazziům, ubytoval se v hotelu Four Seasons. Zbytek nechal na právnících.

Maddox postavil před dveře jeho apartmá dva ze svých mužů. Rydella to rozzuřilo, ale dokud mají v rukou jeho dceru, nemohl nic podniknout. Zaměstnával se radši tím, že si v duchu znovu přehrával schůzku s Druckerem, Mattův vpád a všechno, co ti dva povídali.

Když vás nezabili, je vidět, že vás z nějakého důvodu ještě potřebují, řekl mu Matt. Byl v tom kus pravdy. Znepokojivé pravdy. Jenže k čemu by ho mohli potřebovat? Když Druckerovi vyhrožoval, že to bez něj nezvládnou, Drucker sice přitakal, ale pravda to nebyla. Aspoň ne úplně. Rydell skočil na svůj vlastní klam. Teď si s rostoucí hrůzou uvědomoval, že se bez něj obejdou. Už to dokázali. Mají potřebnou technologii. Vědí, kde se vyrábí a skladuje inteligentní prach. Snadno si pomohou k potřebnému vybavení. A mají Dannyho.

Nepotřebují ho, aby dosáhli svého. Už ne.

A přesto neposlali Maddoxe, aby ho prostřílel jako řešeto.

Když si to uvědomil, ožily v něm pochybnosti, co vlastně Drucker zamýšlí. Pustili se do téhle věci společně, bratři ve zbrani spojení vědomím závažného poslání. Platí to ještě pořád? Najednou si uvědomil, že nejspíš už ne. Ostatní sledují jiný cíl. A využili příležitosti, aby vytvořili posla, který jejich vzkaz zprostředkuje. Tím potlačili a zastínili původní záměr. Přesun mediální pozornosti jeho obavy jen potvrzoval.

Už to není příběh o varování shůry. Je to příběh posla Božího.

Takovou chybu by Drucker nedopustil. Pokud ovšem nemá úplně jiné záměry.

Představ si, k čemu můžeme lidi přimět, řekl mu. Rydellovi se ta věta znovu vybavila.

Závěr, k němuž dospěl, potvrzoval jeho nejhorší obavy. I ten se zrodil z Mattových slov.

Pro mě je to jasný důkaz, že stojíte proti sobě jako nepřátelé. Tak to Matt povídal. A Rydellovi zčistajasna došlo, že měl pravdu. Tohle nemůže dobře dopadnout. Ani pro něj osobně, ani pro jeho prokleté spojenectví s těmi parchanty. Mají v rukou Rebeccu. Nemá smysl něco si nalhávat, namlouvat si, že jde jen o přechodný nesoulad v názorech. Cesta zpátky nevede. Tohle už se nedá zachránit. Je po všem.

Stali se z nich nepřátelé.

Vtom mu zazvonil mobil. Byl to Drucker. Přešel rovnou k tomu hlavnímu.

„Co jsi mu vyklopil?“

„Zajímalo ho jen, co se stalo s jeho bratrem,“ odpověděl Rydell neurčitě.

„A?“

„Řekl jsem mu, že ještě žije. A že nevím, kde je. Pak jsem utekl.“

Drucker chvilku mlčel. Pak se znovu ozval. „Nic víc?“

„Neboj se, je mu jedno, za čím jdeš,“ zalhal Rydell. „Vlastně o tvojí existenci vůbec neví, i když jsem se mu o tobě možná měl zmínit.“

„To by Rebecce nesvědčilo,“ připomněl mu Drucker chladně. Odmlčel se, dopřál si čas k uvážení novinek. „No dobře. Zůstaň v hotelu a pokud možno se vyhýbej tisku. Nejspíš ti najdeme nějaké diskrétnější místo pobytu na dobu, než se budeš moci vrátit domů.“

Rydell zavěsil a znovu si vzpomněl na Rebeccu. V mysli mu rezonovala Mattova slova.

Měl pravdu. Jsou teď nepřátelé.

A Matt je zřejmě jediný, na koho se může obrátit s prosbou o pomoc.

62

NEBE NAD VÝCHODNÍM STŘEDOMOŘÍM

Moře se táhlo, kam až Gracie dohlédla; kobaltově modrá pokrývka pevně zasoukaná pod okraje planety. Vepředu kousek nalevo koketovalo slunce s obzorem. Naklonila se až k okénku a vpíjela do sebe ten mírumilovný výjev. Třebaže přesedala z letadla do letadla stejně často jako jiní lidé cestují metrem, vyhlídka ve velké výšce jí pokaždé připadala jako zázrak. Byl to téměř mystický zážitek – shlížet na planetu, mraky, slunce, na nekonečný vnější prostor táhnoucí se, kam oko dohlédne. Nikdy se toho nenabažila. Vždycky jen tak seděla a dívala se, nechávala mysl volně bloumat a kochala se pomíjivým pocitem blažené izolace, než ji nějaké vyrušení stáhne zpátky k přízemní realitě.

Tentokrát se nevítaným vetřelcem stala otázka pronesená melodickým hlasem otce Jeroma. „Jak se cítíte?“

Vzhlédla k němu. Připadalo jí to neskutečné. Být tady a mluvit s ním, po všem, co viděla. Při vší nejistotě, kým ten muž vlastně je.

Zmohla se na pousmání a lehké pokrčení ramen. „Upřímně řečeno…, vykolejilo mě to. Na takový pocit nejsem zvyklá.“

„Tak to máte štěstí,“ poznamenal. Vypadal nesvůj a trochu se hrbil, i když kabina byla skoro sto devadesát centimetrů vysoká a on nebyl nijak velký.

Gracie si toho všimla. Pokynula k Daltonově prázdnému sedadlu. „Neposadíte se?“

Přikývl. Zrovna když si sedal, vrátil se uličkou Dalton.

„Promiňte, zasedl jsem vám místo,“ omlouval se kněz.

„To nic,“ odvětil Dalton zvesela a podal Gracii kávu. „Stejně si musím promluvit s pilotem. Zjistit, co máme v plánu.“ Zalétl pohledem ke Gracii, jestli souhlasí, a zamířil ke kokpitu.

Gracie se za ním dívala, jak odchází, a pak se vrátila k tomu, o čem s knězem mluvili. „Proč myslíte, že mám štěstí?“

„Vím, jaké to je, když si člověk připadá vykolejený. Nejsem ve své kůži od chvíle, kdy jsem opustil Súdán. Nevím jistě, kde jsem byl, co jsem dělal. Je to… těžké,“ dodal neurčitě. „A teď tohle…“ Zmohl se na slabý úsměv. „Mate mě to čím dál víc.“ Mávl rukou nad svými nesouvislými myšlenkami a obrátil se ke Gracii celou tváří.

Upřeně se na něj zadívala. „Tam nahoře na střeše…,“ začala. „Jak jste se při tom cítil?“ Pamatovala se na jeho uhranutý pohled, když se přímo nad ním ve vzduchu objevilo znamení. „Mohl jste nějak ovlivnit, co se děje?“

Mírně zavrtěl hlavou. „Je to pro mě stejná záhada jako pro vás a všechny ostatní,“ řekl. „Vím jistě jenom jednu věc.“

„Jakou?“

„Pokud mám to štěstí, že jsem byl vyvolen, musím překonat pochybnosti a přijmout Boží vůli a důvěru. Nesmím před nimi uhýbat a popírat je. Děje se to z nějakého důvodu. Jinak to přece není možné.“ Postřehl její reakci a zeptal se: „A co vy, jak se na to díváte?“

„Nevím. Ale je to zvláštní… Myslím prožívat to,“ dovysvětlila. „Být přímo u toho, vidět, jak se to děje, jak to jde do živého vysílání po celém světě. Zdokumentovat nevysvětlitelný úkaz, vlastně zázrak. Dokázat ho nejen pomocí…,“ zaváhala, jaká slova použít, „… pochybných spisů starých tisíce let.“

Otec Jerome zvědavě svraštil obočí a nachýlil hlavu ke straně. „Pochybných?“

Gracie na vteřinu odvrátila pohled, než se mu zase podívala do očí. „Budu k vám upřímná, otče. Já v Boha nevěřím. A nemyslím jen bibli a církev,“ dodala trochu plaše, jako by tím tónem chtěla utlumit kacířskost svého prohlášení. „I když o těch to platí tím spíš.“

Netvářil se dotčeně a nevyvedlo ho to z míry. „Proč?“

„Asi kvůli rodičům. Nebyli nábožensky založení, a tak mi víru nevnucovali. Tam bývá obvykle začátek, že?“

Přikývl.

„Jde o to, že – bez urážky, otče – při těch zřídkavých příležitostech, kdy jsem zašla do kostela, jsem nikdy nenarazila na kazatele, kterému bych mohla důvěřovat. U žádného jsem neměla pocit, že ho k jeho práci přivedly správné důvody, a žádný mi nikdy nedal upřímnou, inteligentní a přesvědčivou odpověď ani na ty nejprostší otázky, které jsem mu položila.“

„Jako například?“

„Kolik že máme času?“ zažertovala. S úsměvem ji vybídl, ať pokračuje. „No, prostě když jsem dospěla natolik, abych měla svůj vlastní rozum, přijala jsem přesvědčení svých rodičů a jejich názor na celou tu záležitost. Nerada bych se vás dotkla, otče, ale z historického hlediska… Vždyť to neobstojí. Buďme k sobě upřímní. Všechny ty příběhy, od rajské zahrady až po zmrtvýchvstání, jsou jen mýty. Archetypální, chytré a působivé, ale pořád mýty. Já se snažila, namouduši. Chtěla jsem věřit. Toužila jsem po tom pohodlí, po té berličce, kterou víra poskytuje. Ale čím víc jsem si toho přečetla a nastudovala, tím víc jsem si uvědomovala, že je to všechno jen primitivní maškaráda. Došlo mi, že podstatou náboženství, které všude kolem sebe vidím, je všehovšudy hrstka starých bájí, jak ji před tisíciletími poskládali dohromady důvtipní lidé ve snaze změnit svět plný pověr v lepší místo – a v takové, které se dá snáz ovládat. Tehdejší společenství byla vyloženě primitivní. Ještě o půldruhého tisíce let později docházelo k upalování čarodějnic. Věřit tenkrát, to byla jedna věc. Ale dnes? Při všem, co víme? Když jsme zmapovali lidský genom a vysíláme vesmírné sondy na samý okraj sluneční soustavy?“ S povzdechem dodala: „A pak se najednou stane tohle a já si přestávám být jistá.“ Pohlédla na něj s pokorným, odevzdaným výrazem.

Otec Jerome zamyšleně přikývl a v duchu se důkladně probíral jejími slovy. „Nevěřit v to či ono náboženství je naprosto pochopitelné,“ prohlásil. „Zvlášť u vzdělané ženy, jako jste vy. Ostatně nemohou mít pravdu všechna naráz, že?“ Rozhodil rukama a usmál se, ale hned zase zvážněl. „Jenže vy tvrdíte něco úplně jiného. Něco mnohem podstatnějšího. Vy tvrdíte, že nevěříte v Boha.“

Gracie čelila jeho pohledu a přikývla. „Nevěřím. Nikdy jsem nevěřila. Anebo přinejmenším až do těch několika posledních dní. Teď nevím, čemu věřit. Anebo naopak nevěřit.“

„Ale i předtím – proč nevěřit v Boha mimo náboženství? V představu čehosi zázračného a nepoznatelného? A neodsunout stranou všechny asociace, které slovo Bůh vyvolává u věřících?“

„Kvůli logice. Dá se to zjednodušit na starou známou otázku, co bylo dřív – jestli slepice, nebo vejce. Jediný důvod, proč věřit v Boha, je najít vysvětlení, odkud všechno vzešlo, nemám pravdu? Odkud pocházíme. Kam směřujeme. Jenže ono to nefunguje. Kdyby existoval stvořitel, tvůrce všehomíra, pak by musel existovat i stvořitel toho stvořitele, ne? A další, který stvořil jeho. A tak dál. Je to neudržitelné.“ Odmlčela se, jak se jí vybavil jiný, citovější důvod. Nitro jí zaplavil dávný smutek. „A kromě toho smrt mojí matky… Bylo mi tehdy třináct. Měla rakovinu prsu. Byla v pořádku pět let, pak se jí nemoc vrátila a během deseti dnů ji zabila. Bylo to… kruté. A já nechápala, proč by někdo stvořil takové zlo a vzal mi někoho tak báječného.“ Dokonce i po všech těch letech jí při té vzpomínce zvlhly oči.

„To je mi líto.“

„Už je to dávno.“ Zadívala se na něj a zaváhala, jako by si nebyla jistá, jestli má pokračovat, ale pak se rozhodla, že ano. „Tam v klášteře, víte…, když jste se skláněl nad Finchem… Na moment jsem…“

„Doufala jste, že ho přivedu zpátky?“

Zaskočilo ji, jak do ní vidí. „Ano.“

Přikývl sám pro sebe, jako by ho to napadlo také. „Musím přiznat, že já sám jsem si nebyl jistý, co se stane. Čeho jsem schopen.“ Vzhlédl k ní se zmatkem v očích.

„Právě o to mi jde,“ řekla. „Právě tomu nerozumím. Jednu chvíli nám cosi nepochopitelného – možná to, čemu říkáme Bůh – sešle jakýsi vzkaz, ukáže se nám to, je to vtělením naděje, inspirace, krásy… A vzápětí, hned v příští minutě, přijde o život skrznaskrz dobrý člověk. Pro nic za nic.“ Z jejího výrazu čišel hluboký nesouhlas. „Je to stejné, jako když mi umřela matka. Na celé zeměkouli nebylo lepšího, laskavějšího člověka. A nechápu, že by něco takového dopustila nějaká vyšší bytost, která na nás dohlíží. Nedá se to ničím ospravedlnit. Kdysi jsem o tom mluvila s několika pastory, jenže upřímně řečeno, to jejich Bůh nás zkouší a podobné banality mi připadají jako snůška totálních nesmyslů. To neberu.“

Otec Jerome zadumaně přikývl. „Váš kazatel vám nedokázal pomoci, protože je sám zmaten. Používá stejné argumenty, jakými kněží konejšili lidi před pěti sty lety. Jenže na ně jsme dnes příliš vyspělí.“ Odmlčel se, jako by mu jeho vlastní slova působila bolest. „V tom spočívá problém soudobého náboženství. Nevyvíjí se. Místo aby se otevřelo a hledalo způsoby, jak oslovit dnešní svět, stáhlo se do sebe a brání se, uchýlilo se k pokleslým frázím a fundamentalismu.“

„Jenže při dnešní úrovni vědeckého poznání se náboženství s moderním životem sloučit nedá,“ namítla Gracie. „Dovolte mi otázku: Věříte v evoluci? Anebo si myslíte, že před šesti tisíci lety se po naší planetě společně procházeli dinosauři i lidé… poté, co byla stvořena za šest dní?“

Otec Jerome se usmál. „Žil jsem celá léta v Africe, slečno Loganová…“

„Říkejte mi Gracie, prosím vás,“ vpadla mu do řeči.

Přikývl. „Byl jsem na vykopávkách, viděl jsem fosilie, studoval přírodní vědy. Jistěže věřím v evoluci. Člověk by musel být hlupák s klapkami na očích, aby nevěřil.“ Všiml si, jak užasle se zatvářila. „Překvapuje vás to?“

„Dá se to tak říct,“ rozesmála se zaskočeně.

Pokrčil rameny. „Nemělo by. Ve vaší zemi se náboženství tolik soustředilo na boj s vědou a pádnými ateistickými argumenty, že vaši kněží zapomněli, o čem vlastně je. V naší církvi – té východní a ve východních náboženstvích, jako je buddhismus a hinduismus, po něm nechceme, aby nabízelo teorie a vysvětlení. Akceptujeme, že to, co je božské, je nepoznatelné. Ale vy a mnoho dalších, racionálně zaměřených lidí máte pocit, že si musíte vybrat jedno, nebo druhé. Fakta, anebo víru. Vědu, anebo náboženství.“ Odmlčel se a dodal: „Neměla byste mezi nimi volit.“

„Ale vždyť nejdou dohromady,“ stála si na svém Gracie.

„Ovšemže jdou. Neměly by spolu soupeřit. Potíž je ve vašich kazatelích – a vašich vědcích. Dupou si navzájem na nohy. V těžkých okovaných botách. Nechápou, že náboženství a věda existují, aby sloužily odlišným účelům. Vědu potřebujeme, abychom porozuměli běhu života na této planetě i mimo ni – sobě, přírodě, všemu kolem nás. To je fakt, nikdo s mozkem v hlavě to nemůže zpochybňovat.

Potřebujeme však i náboženství. Ne kvůli vymýšlení absurdních, vědecky neprokazatelných antiteorií. Potřebujeme je kvůli něčemu jinému. Naplňuje úplně odlišnou potřebu. Potřebu najít smysl všeho kolem nás. Je to základní potřeba, kterou my lidé máme. A přesahuje říši vědy. Vaši vědci nechápou, že ji nedokážou naplnit, ani kdyby postavili sebevíc obřích urychlovačů částic a Hubbleových teleskopů. A vaši kazatelé zase nechápou, že jejich úkolem je pomáhat ostatním objevovat osobní, hlubší smysl života. Chovají se jako tlupa zélótů posedlých obracením světa na své rigidní, dogmatické přesvědčení, jak se má správně žít. Ve vaší zemi a v muslimských státech se z náboženství stalo politické hnutí namísto duchovního. Máme Boha na své straně – to je to jediné, co slýchám z vašich kostelů. Jenže to by se kázat nemělo.“

„Jižanům to v občanské válce moc nepomohlo, že?“ zažertovala Gracie.

„Je to velice účinný slogan, když se mají zburcovat masy. A vyhrát volby,“ povzdechl si otec Jerome. „Na Boha dříve či později vznáší nárok kdekdo.“

„Stejně jako teď na vás,“ zdůraznila.

„Ano?“ zeptal se udiveně.

„Proto jsme přece tady.“

Zdálo se, že ho její poznámka zasáhla. Otec Jerome se zamyslel.

„Dočkají se pořádného překvapení,“ navázala. „Já jsem překvapená taky. Jste mnohem méně dogmatický, než jsem čekala. Daleko svobodomyslnější. Vlastně až neuvěřitelně svobodomyslný.“

Kněz se zasmál. „Hodně jsem toho zažil. Viděl jsem dobré, laskavé, velkomyslné lidi činit ty nejušlechtilejší skutky. A viděl jsem jiné páchat hrůzy, jaké si vůbec neumíte představit. Právě to nás polidšťuje – máme dar volby. Činíme svá vlastní rozhodnutí a chováme se podle nich. Utváříme svoje životy tím, jak se chováme vůči ostatním. A právě v tom se projevuje Bůh, ať už to slovo znamená cokoli. Cítíme jeho přítomnost pokaždé, když se rozhodujeme. Je v našem nitru. Všechno ostatní je jen… blud.“

„Ale vždyť jste příslušníkem církve. Nosíte tohle,“ ukázala na kříž, který mu visel na koženém řemínku kolem krku. „Jak můžete tvrdit něco takového?“

Zdálo se jí, že v něm zachytila záchvěv neklidu, jakousi nejistotu, jako by ho to také tížilo. Zamyšleně se na ni podíval a zeptal se: „Když se to znamení zjevilo…, viděla jste na nebi kříž?“

Gracie nechápala, proč se jí na to ptá. „Ne.“

Usmál se, trochu nuceně, povytáhl obočí a rozevřel dlaně v němém gestu, kterým naznačoval no tak vidíte.

63

FRAMINGHAM, MASSACHUSETTS

Zhruba o půlnoci zajel Chrysler 300C na parkoviště před hotelem Comfort Inn. Vystoupili z něj dva muži v tmavých oblecích a bílých košilích bez kravaty. Štíhlí tvrdí muži s bezvýrazným pohledem a cílevědomou chůzí. Třetí zůstal v autě za volantem. Nechal motor běžet. Neměli v úmyslu zdržet se tu dlouho.

Ti dva vešli do strohé vstupní haly. Jak předpokládali, byla prázdná. Framingham nebyl zrovna centrum bujarého nočního života. Kráčeli rovnou k recepčnímu pultu. Za ním se na židli v rohu osaměle hrbil muž hispánského původu, už poměrně v letech, a sledoval na rozostřené obrazovce fotbalový zápas. První z příchozích ho přivolal. Jeho tmavý oblek, nevlídný výraz a ostrý tón recepčního okamžitě postavily do pozoru. Příchozí sáhl do náprsní kapsy a rozložil na pult před recepčního tři věci – fotografie Matta a Jabby a padesátidolarovou bankovku.

Recepční je pohledem prozkoumal, vzhlédl k tomu muži, znovu sklopil hlavu a přikývl. Pak se natáhl a třesoucí se rukou shrábl bankovku a strčil si ji do kapsy. Načež se tomu muži dostalo odpovědi, i když jiné, než by si byl přál. Přihlásili se v podvečer. Vzali si pokoj. Zůstali v něm několik hodin. Pak zaplatili a odjeli. Recepční usuzoval na záležitost sexuální povahy a představa, jakou si o ní udělal, mu očividně nebyla po chuti.

O vlas se s nimi minuli.

Muž z chrysleru se zamračil. Chviličku se na recepčního díval, pak usoudil, že se od něj už nic víc nedozví, a otočil se k odchodu.

Matt s Jabbou zaplatili, což znamenalo, že se už nevrátí. Bylo mu to divné. Proč by si brali pokoj jen na pár hodin? Usoudil, že je k odchodu přimělo něco nečekaného. Něco, co neprošlo mobilním telefonem toho tlouštíka. To nebyla dobrá zpráva. Znamenala, že mají ještě jiný nástroj pro spojení s vnějším světem, o kterém jeho strana neví.

Vyšel se svým společníkem ven, zastavil u auta a instinktivně se ještě jednou rozhlédl po parkovišti. Nikde nezpozoroval nic podezřelého. Vytáhl telefon a zavolal. Poinformoval šéfa o tom, co zjistil. Postřehl v jeho hlase znepokojení a zlost. Dostal nařízeno vrátit se na základnu a čekat na další instrukce.

Oba muži nasedli zpátky do auta. Jejich řidič dal přednost kolemjedoucímu vozu, vyklouzl s mohutným chryslerem na silnici a odjel, aniž by věnoval pozornost tmavozelenému pontiaku, který se za ně v bezpečné vzdálenosti zařadil a pověsil se jim na paty.

Matt a Jabba viseli očima na zadních světlech chrysleru a skoro nemluvili. Bylo hodně hodin, provoz zřídl, aut jezdilo málo a s velkými rozestupy. Násobilo se riziko, že je ti vepředu postřehnou. Museli se mít obzvlášť na pozoru. Už žádné námitky a dohadování, jestli celý plán radši neodpískat. Žádné zbytečné řeči. Jen naprosté soustředění.

Předhodili jim návnadu v podobě Jabbova zapnutého iPhonu. Když se objevil chrysler, potvrdilo se Mattovo podezření, že je Maddox a jeho pohůnci dokážou sledovat, i když Jabba zapíná telefon vždycky jen nakrátko. Nějak se jim to prostě dařilo. A Mattovi to poskytlo příležitost přilákat je. A počíhat si na ně.

Chrysler se držel na Cochituate v pravém pruhu, zabočil na dálnici a ujížděl po ní na východ. Tady byl provoz hustší, takže už tolik nehrozilo, že je zpozorují, ale pro změnu rostlo nebezpečí, že jim ujedou. Naštěstí měl Matt nadprůměrné řidičské dovednosti a dobré oko na drobné změny v chování aut, díky čemuž se za chryslerem úspěšně drželi.

Vůbec netušili, co najdou tam, kam chrysler míří. Jak Matt Jabbovi řekl, nedělal si iluze, že tam natrefí na Dannyho, ale s trochou štěstí by mohli najít Rebeccu Rydellovou. Nezdálo se, že by Maddox měl k ruce celou armádu darebáků. Prováděl akci malého rozsahu. Dalo se rozumně předpokládat, že má jen jednu základnu a právě tam bude Rebeccu věznit. Bylo by to nejbezpečnější a ušetřil by tím zdroje. Matt si představoval, jak by to dopadlo, kdyby hned na začátku nenapíchl na Maddoxovo auto tracker, ale pak těch úvah nechal, protože ho rozptylovaly. Nechtěl riskovat, že se jim chrysler ztratí. Kromě naděje, že najdou Rebeccu Rydellovou, se rýsovala i šance udělat Maddoxovi čáru přes rozpočet a ta představa dělala Mattovi zatraceně dobře.

Sjeli z dálnice na pětadevadesátku, jeli několik kilometrů na sever a odbočili z ní ve Westonu. Provoz zeslábl a Matt se stáhl do větší vzdálenosti. Sledoval velký vůz a jeho charakteristická hranatá zadní světla na východ až k Baconu; tam světla zabočila doleva a namířila k Walthamu. Pronásledování začalo být nebezpečnější. Jezdilo tu daleko míň aut a Matt musel udržovat velký odstup, aby si ho nevšimli. Při každé změně směru přepínal z dálkových světel na obyčejná, aby se předek pontiaku jevil ve zpětných zrcátkách chrysleru pokaždé jinak.

Chrysler se proplétal ulicemi rezidenční čtvrti a nakonec zahnul na neosvětlenou příjezdovku. Matt zhasl světla a zastavil kus před ní. Vypnul motor a díval se. Z auta vystoupili tři muži a zamířili k domu. Poslední z nich, řidič, auto dálkovým ovládáním zamkl. Ještě se chvilku zdržel, zběžně zkontroloval pohledem ulici a potom vykročil za ostatními.

Vzápětí vnitřní osvětlení chrysleru automaticky pohaslo a auto i dům obklopila tma.

Dům byl malý, jednopatrový. Matt takové domy dobře znal – podobaly se tomu, v němž ve Worcesteru vyrůstal, a jejich vnitřní dispozice se podle prospektů s nemovitostmi nijak zvlášť nelišily. Zepředu nebo zboku se vcházelo do předního obývacího pokoje, vzadu byla kuchyň, uprostřed schody ke dvěma nebo třem ložnicím a jedné či dvěma koupelnám v patře. Mívaly i suterén a Matt nepochyboval, že případné zajatce budou držet právě tam.

V horním poschodí se nesvítilo a v předním obývacím pokoji taky vládla tma. Arkýřovým oknem obýváku ale prosvítalo světlo zezadu z přízemí a vrhalo jemnou zář na strop.

Matt se podíval na Jabbu a kývl. Na příjezdovce stálo ještě jedno auto. Černé durango, které viděli na letišti. To, do kterého Maddoxovi chlapi nacpali Rebeccu Rydellovou.

Snadnější část úkolu skončila. Bylo načase nabourat se přímo na večírek.

Naštěstí nepřišli s prázdnýma rukama.

Osádka chrysleru byla v kuchyni vzadu v domě, klábosili s kolegou, pokuřovali a usrkávali z plechovek chlazenou kolu. Probírali, co se ten den stalo. Pomalu se uvolňovali. Ani ve snu je nenapadlo, že pro ně tahle noc ještě neskončila.

Všechno změnila hlasitá rána.

Rozlehla se domem a rázem je vyburcovala. Přišla zepředu, z přízemí. Typické třesknutí rozbitého skla; o zeď zadunělo něco těžkého a s bouchnutím to přistálo na podlaze v doprovodu laviny drobounkých střípků.

Vymrštili se jako jeden muž. Ten, který vedl akci v hotelu, vychrlil rázné příkazy a jako první s tasenou pistolí vyrazil k přední části domu. Jednoho ze svých lidí zanechal v kuchyni. Druhý doběhl do poloviny cesty a zůstal u schodiště, kde zaujal pozici u dveří do suterénu. Třetí se držel vůdci v patách a společně vtrhli do obývacího pokoje.

Pokoj měl široké arkýřové okno s žaluziemi spuštěnými zhruba do výše půldruhého metru nad zemí. Vůdce dal na pud sebezáchovy a nerozsvítil, raději se spolehl na přísvit padající dovnitř z chodby. Místnost měla být prázdná, protože si dům pronajali nezařízený, a taky že byla, až na střepy rozeseté po dřevěné podlaze, které mu hlučně skřípěly pod nohama. Popošel dál a hlavní pistole přejížděl pokoj sem a tam. Podíval se na arkýřové okno a uviděl v něm uprostřed zející díru o velikosti pořádné dýně. Ve snaze zjistit, co se stalo, se rozhlédl kolem a spatřil na podlaze u zadní zdi kámen velký jako fotbalový míč. Došlo mu, že ho někdo prohodil oknem. Vtom zvenčí přilétlo něco dalšího, většího a neforemnějšího, znovu to narazilo do rozbité skleněné tabule a zvětšilo díru v té trosce, která z ní zbyla. Jen tak tak ho to minulo. Zasypalo ho to sklem a postříkalo nakysle páchnoucí tekutinou a po dopadu na zem se to s rachotem odkutálelo. Zlomek sekundy zůstal na tu věc zírat úplně perplex. Byl to kanystr na benzín. Lehčený, z umělé hmoty, červený. Jenomže neměl zašroubované víčko. Vlastně neměl vůbec žádné víčko. Za letu vzduchem rotoval a na všechny strany z něj chlístaly gejzíry paliva jako z kateřinského kola, takže ho celého polil. Zbytek teď vytékal na podlahu.

„Kurva,“ zařval a vrhl se k němu. Popadl ho za držadlo a postavil, aby benzín přestal vytékat – jenomže to nepomohlo, pramínky dál crčely na všechny strany a zmáčely mu ruce, nohy i podlahu kolem. Uviděl, že kanystr je ze všech stran proděravěný jako řešeto. Neexistoval způsob, jak vytékání benzínu zarazit. Samo o sobě by to nebylo až tak zlé, nebýt toho, že do místnosti vlétl třetí projektil. Tenhle mířil přímo na něj a šlehaly z něj plameny.

Matt sledoval, jak se v obývacím pokoji pohnuly stíny, a škrtl zapalovačem. V druhé ruce držel láhev na vodu, kterou vyprázdnil a potom naplnil půl na půl benzínem a motorovou naftou. Z jejího hrdla trčel utěsněný knot z kusu hadru, nasáklý benzínem, a čekal na oheň. Dva další takové projektily mu dychtivě čekaly v plné pohotovosti u nohou.

Kámen přilákal chlapy z chrysleru do místnosti právě včas, aby je zasáhl kanystr, do kterého Matt prosekal díry. Bylo mu jasné, že sebou musí hodit a trefit je, než jim dojde, co se děje. Zapálil hadr a obloukem hodil láhev dovnitř. Zápalná bomba prolétla chladným nočním vzduchem a vletěla rozbitým oknem do domu. Za roletami vyšlehl výbuch světla a vzápětí následoval další, ještě větší, jak plameny zachvátily palivo z kanystru. Matt uslyšel zpanikařené výkřiky, zapálil druhou láhev a taky ji prohodil dírou v okně, pak popadl tu třetí a rozběhl se dozadu za dům.

Vůdce skupiny zaječel, jak mu ruce i nohy vzplály. Zoufale se zmítal a snažil se udusit plameny holýma rukama; jeho kolega ho zpanikařeně obíhal a nevěděl si rady, jak mu pomoci. Oheň byl neodbytný, úpornější, než čekal – a taky žhavější. S benzínem bylo jakés takés pořízení, dal se uhasit. Zato motorová nafta ne. Lepila se na něj jako asfalt a pálila čím dál víc. Za nic na světě ji nedokázal dostat z oblečení ani z kůže na rukou a plameny rostly, hladově hltaly všechno, čeho se dotkl. Zmocnily se i dřevěné podlahy a šířily se.

„Dostaň to ze mě,“ řval zběsile. Vrhl se na podlahu a kutálel se sem a tam; neuvědomoval si marnost své snahy oheň uhasit. Do obnažené hořící kůže se mu zařezávaly skleněné střepy a bolest začínala být nesnesitelná. Druhý muž si strhl sako a opatrně popošel blíž; hledal mezi plameny mezeru, kudy se k němu přiblížit a obalit ho. Místnost se dusila v šedém kouři, který ztěžkl pachem spálené kůže a vlasů a hořící nafty. Uvnitř byl už i třetí muž, ten, který původně hlídal u schodů, a s hrůzou se díval na hořícího kolegu. Divoce se rozhlížel po něčem, čím by se daly udusit plameny, jenže místnost byla úplně prázdná. Žádné koberce, žádné závěsy, žádné přehozy na pohovce.

„Co se to děje, do prdele?“ zařval zezadu z kuchyně ten čtvrtý.

„Běž do kuchyně,“ nařídil druhý tomu třetímu, „kryj nás zezadu.“

Jenže už bylo pozdě.

Čtvrtý muž osaměl v kuchyni. Stál těsně u dveří do chodby, aby pokud možno dohlédl, co se to tam děje, aniž by opustil místo, odkud hlídal zadní vchod do domu. Slyšel jekot, viděl plameny a kouř a cítil pach, který se linul ze dveří obývacího pokoje, vháněn dál do domu průvanem z rozbitého okna. Zmocňovala se ho panika. Zachvátila ho natolik, že přestal věnovat pozornost zadnímu vchodu a vzdálil se od něj, takže Matt mohl přistoupit k akci.

Matt se tiskl k zadní zdi domu a nakukoval dovnitř kuchyňským oknem. Poznal v tom muži jednoho z těch dvou, co doprovázeli Rebeccu Rydellovou z letadla, a utvrdilo ho to v přesvědčení, že tady nejspíš bude. Zaregistroval jeho pozici a rozhodl se, jak to provede. Zapálil poslední láhev, o tři kroky ucouvl, aby dal Molotovovu koktejlu patřičnou razanci, a vší silou jím mrštil. Láhev proletěla sklem do kuchyně, narazila do zdi a explodovala kousíček od mužovy hlavy. Ten uskočil před plameny, které z ní zuřivě vyšlehly a sháněly se po potravě. To vteřinové odpoutání pozornosti Mattovi stačilo. Vykopl dveře, a než muž stihl stočit pistoli jeho směrem, srazil ho dvěma střelami do hrudi.

Bez váhání se vřítil do domu a s připravenou pistolí se rozhlížel po zamčených dveřích. Být tady uvnitř byl divný pocit. Napadlo ho, jestli tu někdy drželi Dannyho, a narostl v něm vztek. Pro tuto chvíli ho potlačil a soustředil se na to, aby našel Rebeccu Rydellovou. Odhadl, že ji budou věznit v suterénu, a dveře u schodů vedoucích dolů byly opravdu zavřené. A nejen zavřené, ale dokonce i zamčené a z druhé strany do nich někdo zoufale bušil, škubal za kliku a křičel. Dívčí hlas, čímž se Mattův odhad potvrdil.

Neudělal tu chybu, že by jí šel okamžitě na pomoc. V domě byli přinejmenším čtyři chlapi; i když dva z nich pravděpodobně vyřadil z boje, pořád zbývali nejmíň dva další, se kterými se musí vypořádat. Když se kradl kolem schodů, vyklouzl jeden z obývacího pokoje – mířil za svým, teď už mrtvým kamarádem do kuchyně. Matt měl dojem, že i jeho zahlédl na letišti, ale nezdržoval se úvahami. Uskočil stranou přesně ve chvíli, kdy muž vypálil sérii ran a zeď vedle něj zasypaly střely, a v tomtéž okamžiku sám stiskl spoušť těžké pistole. Kulka zasáhla muže do stehna a odhodila ho dozadu; noha se mu podlomila a svalil se. Znovu zvedl zbraň a chtěl vystřelit, ale síla ho opouštěla – bylo mu, jako by zvedal hromadu cihel. Matt v podřepu u zdi sevřel pistoli oběma rukama, ve střeleckém postoji znovu dvakrát vypálil a dorazil ho.

Na okamžik se zarazil. Podíval se na schody vedoucí do patra, zahnal myšlenku, že někdo může být tam nahoře, a prostě jen zůstal na místě a čekal s namířenou pistolí, hlídal dveře, pozoroval kouř a plameny valící se z obýváku a poslouchal výkřiky a bušení. Věděl, že ten čtvrtý musí vylézt, jestli se nechce zaživa uškvařit. A ven vedla jen jediná cesta.

Vtom je uslyšel. Sirény, pronikavé kvílení, které bylo přitlumené dálkou, ale blížilo se. Dorazili právě včas. Nařídil Jabbovi, aby zavolal na tísňovou linku 911, hned jak exploduje první benzínová nálož, a počítal, že bude mít dost času projít dům, než dorazí hasiči; říkal si, že se mohou hodit, kdyby se něco zvrtlo a plán nevyšel. Jekot sirén sílil. Matt se přikrčil a paže se mu napjaly; předpokládal, že ten uvnitř slyší sirény taky a pokusí se o zoufalý výpad ve stylu Butche Cassidyho a Sundance Kida. Jenže vtom uslyšel jiný zvuk – drásavé skřípění skla, mohutný třesk – a pochopil. Ten chlap se rozhodl utéct dírou v arkýřovém okně.

V Mattovi zatrnulo, když si vzpomněl na Jabbu, který zůstal venku sám a beze zbraně. Ale zaparkovali o několik domů dál a doufal, že sousedé už touhle dobou vyšli ze dveří a scházejí se na chodníku, poplašeni plameny a střelbou, a že poskytnou Jabbovi aspoň jakés takés krytí.

Počkal ještě vteřinku a napjatě poslouchal, jestli nezaslechne nějaký zvuk, který by ho varoval, že situaci odhadl špatně, a pak se připlížil k zavřeným dveřím. Rebecca Rydellová – kdo by to byl jiný? – do nich ještě pořád bušila pěstmi a křičela.

„Hej! Co se děje? Pusťte mě odtud!“

Matt vzal za kliku, ale bylo zamčeno. „Ustupte ode dveří,“ křikl. „Musím ustřelit zámek.“

Chvilku počkal. „Už jste pryč?“

Ozvalo se „ano“ a Matt vypálil – jednou, dvakrát. Bohatě to stačilo. Zámky byly staré a jednoduché a dveřní rám zpuchřelý. Vykopl dveře. Dolů do podzemí sestupovaly dřevěné schody a pod nimi se vsedě tiskla ke zdi hezká opálená dívka s obličejem zkřiveným hrůzou.

Podal jí ruku, aby jí pomohl vstát. „Pojďte honem, musíme odtud,“ překřikl sílící hukot plamenů. Na vteřinu zaváhala, pak nervózně přikývla a zvedla se na nohy.

Vyběhli z domu kolem hrstky překvapených sousedů a hasičského vozu, který zahýbal na příjezdovku. Matt napínal oči do tmy a hledal pontiac a hrklo v něm strachy, když uviděl, že už na svém místě není. Vzápětí se ozval zděšený výkřik a jeho nejčernější obavy se potvrdily. Přidal na tempu; srdce mu zběsile tlouklo. Když doběhl blíž, zahlédl Jabbův obrys – ležel na zádech na chodníku u vedlejšího domu.

Nehýbal se.

Nad ním postávala nějaká dvojice, muž se váhavě skláněl a žena zírala na zem ochromená strachy, s rukama přitisknutýma k ústům.

„Jabbo!“ vykřikl Matt a sklouzl vedle něj na chodník.

Ve tmě bylo těžké zjistit, kam ho střelili, ale pod tělem se mu rozlévala kaluž krve. Stěží držel otevřené oči. Poznal Matta a snažil se něco říct, jenže ho to nutilo ke kašli a obtížně ze sebe soukal slova.

„Máme ji?“ vykoktal.

Matt přikývl. „Je tu se mnou.“ Trochu uhnul, aby Jabba dohlédl na Rebeccu Rydellovou, která nepatrně popošla dopředu. Tvář jí zaplavil smutek. „Nemluv,“ nařídil Matt Jabbovi a pevně mu stiskl ruku. „Hlavně vydrž, jo? Vydrž. Všechno zas bude dobrý.“ Otočil se k přihlížející dvojici. „Zavolejte 911,“ křikl. „Honem sežeňte sanitku.“

Žena odběhla do domu. Matt zůstal, kde byl, u Jabby; doufal, že nedojde k nejhoršímu, a proklínal se, že ho s sebou bral. Připadalo mu, že to trvá celé hodiny, i když ve skutečnosti sanitka dorazila ani ne za deset minut.

Matt se zdržel, dokud zdravotníci s obdivuhodnou výkonností Jabbu neošetřili a nenaložili na nosítka.

„Bude v pořádku?“ vyptával se jich, ale přímou odpověď nedostal. S drtivým pocitem ztráty přihlížel, jak ho vezou k zadním dvířkům sanitky, nakládají dovnitř, zabuchují za ním a odjíždějí.

Vtom uslyšel další sirénu – tentokrát policejní – a pohlédl na Rebeccu Rydellovou. Choulila se na trávníku a ještě pořád se třásla.

„Pojďte,“ vybídl ji. V duchu se pomodlil, ať jeho nový přítel přežije, vzal ji za ruku a odváděl ji od vyděšeného davu, který se seběhl kolem hořícího domu.

64

HOUSTON, TEXAS

„Kde momentálně jsou?“ zeptal se Buscema kazatele.

Reverend Darby byl ve své studovně. Už bylo pozdě, ale Buscemův telefonát mu nevadil. Dlužil mu vstřícnost za pohotové upozornění na patálii otce Jeroma. Také mu ani v nejmenším nevadilo pohýčkat si ego rozmluvou s jediným dalším člověkem v zemi, který krom jeho vlastních lidí ví, co se odehrává.

„Za hodinu a půl by měli přistát na letišti Shannon v Irsku,“ oznámil Buscemovi. „Doplnit do letadla pohonné hmoty potrvá nanejvýš pár hodin.“ Mluvil ještě pompéznějším tónem než při svých kázáních.

„Takže kdy se sem dostanou?“

„Odhaduji to tak na šest ráno houstonského času.“

Buscema mlčel. Nakonec řekl: „Možná bys radši měl jejich přílet trochu pozdržet.“

„Proč?“

„Záleží na okolnostech,“ přemýšlel Buscema nahlas. „Můžeš ho sem samozřejmě přivézt potají. Možná by to bylo bezpečnější.“

„Anebo můžeme z jeho příletu udělat velkou událost,“ doplnil tok jeho úvah Darby. Chvilku to zvažoval. „Už jsem o tom přemýšlel. Máš pravdu. Zaslouží si velkolepé uvítání. Neměli bychom ho sem pašovat jako nějakého drobného kriminálníčka. Je přece vyslanec Boží, propánakrále. Nejsme jako ti divoši. My ho uvítáme s otevřenou náručí. Ukážeme zemi a světu, kde leží mravní centrum Ameriky.“

„Pomůžu ti s publicitou,“ nabídl se Buscema. „Jen mi dej vědět s co největším předstihem.“

Darby si to v duchu představil. Musí to být velkolepá událost. Nezapomenutelná. Vybavil si zpravodajský materiál, který zhlédl před rokem, když na Andrewsově letecké základně přistál papež. Červený koberec, slavnostní uniformy. Když papež vystoupil z letadla, přivítali ho prezident a první dáma. Zabloudil ve vzpomínkách k ještě starším šotům, které viděl několikrát. Zrnité černobílé záběry Beatles přilétajících na Kennedyho letiště v roce 1964. Tohle se hodilo spíš. Nadšený dav tlačící se k zábranám podél jejich cesty. Neutichající jásot, který trhal uši. Výšlehy fotoblesků, ženský jekot. Bezbřehé zbožňování. Tak by to mělo vypadat. A on ve středu všeho dění.

Při té myšlence se mu obličej rozzářil úsměvem. Bude to rozhodující okamžik. Pro zemi, a co je důležitější, i pro něj.

Zastíním i prezidenta, pomyslel si triumfálně. A to je teprve začátek.

„Dám ti času habaděj,“ slíbil Buscemovi.

„Budeš potřebovat pořádkovou službu.“

„Bez obav. Mám ve stádečku guvernéra.“

„A co jinak? Jak jsi pokročil s přípravami na Vánoce?“

„Mám zamluvený stadión,“ svěřil se mu kazatel. „Je to fofr, ale stihneme to. Už jsme sehnali účinkující. Samá slavná jména. Dej na mě, Royi – přichystám lidem v téhle zemi Vánoce, na které jakživi nezapomenou.“

Buscema mlčel. Znal Darbyho a věděl, že na tenhle druh ticha zabere.

A taky že ano. „Co je?“ zostražitěl kazatel.

„Jen se bojím, aby to správně vyznělo.“

„Neupřesnil bys to?“ Darby nezněl zrovna nadšeně.

Buscema si stísněně povzdechl, jako by ho něco tížilo. „Slyším ze všech stran remcání. Od jiných pastorů a církevních vůdců.“

„Já vím,“ vypěnil Darby. „Bombardují nás telefonáty už od chvíle, kdy se ta zpráva poprvé dostala ven. Volá nám kdejaký kazatel odtud až po Kalifornii. Chce u toho být i guvernér.“

„Nebylo by od věci přizvat je na pódium, reverende. Umocnil by se tím dopad. Stala by se z toho daleko větší a plošnější událost. Právě teď by se naší zemi něco takového hodilo.“

„Já to byl, kdo pro něj poslal letadlo, Royi,“ připomněl Darby klidně. „To já jsem ho odtamtud dostal.“

„A ty budeš ten, kdo ho přivítá, až z toho letadla vykročí,“ ujistil ho Buscema. „Právě ty a nikdo jiný.“

„Guvernér se dožaduje, že u toho chce být. Dělá mi potíže udržet ho v patřičných mezích.“

„Nevadí, reverende. Na letišti nebude žádný jiný pastor. Jen ty. Bude to tvoje chvíle. Právě tu si lidé budou nejvíc pamatovat – jak ho uviděli poprvé. Ale myslím, že pak je v tvém zájmu ukázat co největší velkorysost a přizvat co nejvíc dalších církevních vůdců, aby se k tobě v ten významný den připojili. Musíš uvažovat ve velkém stylu. Ujmeš se vedení. Amerika nemá papeže. Nemá duchovního vůdce. Ale potřebuje ho. Zvlášť v dnešní nelehké době. Američané potřebují inspiraci. Pocit sounáležitosti s něčím velkým.“ Odmlčel se natolik, aby Darbymu jeho slova došla, ale nedal mu dost času na námitky. „Nechceš přece, aby to vypadalo jen jako další bohoslužba ve tvém chrámu. Tahle je určena celé zemi. Celému světu. Nemůžeš stát na jevišti sám. Ale můžeš to zorganizovat po svém. Vstřícným gestem zdůrazníš své postavení velkomyslného hostitele… a vůdce.“

To nejtěžší mám za sebou, pomyslel si Buscema, když zavěsil. Teď mu zbývalo jen čekat, jestli ten sebestředný pitomec bude sekat dobrotu a přizve ostatní. Potřeboval, aby Darby sekal dobrotu. Potřeboval, aby se podělil o novou hračku s ostatními dětičkami. A věděl, že to nebude snadné. Tak už to chodí, když máte co dělat se zkaženým zmetkem, který navíc trpí komplexem velikášství.

Zvedl telefon a pomocí rychlé volby zavolal na další číslo. Muž na druhém konci už na hovor čekal.

Buscema řekl pouhé: „Jedeme. Pusťte to ven.“ A zavěsil.

65

LETIŠTĚ SHANNON, IRSKO

Gulfstream zaparkoval u servisního hangáru, stranou od malého letištního terminálu. Gracie se procházela kolem letadla a přitom telefonovala ze svého mobilu. Byla venku v otevřeném prostoru, ale nemusela se bát, že ji někdo zahlédne. Byla noc a široko daleko ani noha s výjimkou hrstky ospalých údržbářů, kteří bez zájmu doplňovali palivo.

Bylo tu mnohem chladněji – další teplotní šok pro organismus po mrazu na jižním pólu a žhavé náruči egyptské pouště. Chlad jí ale byl příjemný. Osvěžoval, a zároveň otupoval. Pomáhalo jí to, zvlášť když právě telefonovala s opatem a znovu prožívala Finchovu smrt se všemi příšernými detaily.

Opat byl na cestě z Káhiry. Oznámil jí, že předali Finchovo tělo tamní americké ambasádě. Nebylo prý snadné se tam dostat. Vyprávěl, že jakmile zveřejnili zprávu o odjezdu otce Jeroma, propukly mezi hordami před klášterem prudké střety. Plání se přiřítily džípy oddílů vnitřní bezpečnosti, ozbrojenci zkrotili nepokoje a teď čistí prostor od posledních výtržníků, ale stejná situace se prý opakovala i v Káhiře a Alexandrii i v jiných městech regionu.

Gracie se všimla, že k ní míří Dalton; mával svým BlackBerry a naznačoval, že pro ni má hovor. Poděkovala opatovi a ten si ještě na poslední chvíli vzpomněl: „Také se moc omlouvám za brýle vašeho přítele. Jeden z mých spolubratři je nechtěně rozbil. Dali jsme mu obroučky do kapsy u saka.“

Dalton už byl u ní a němě artikuloval „Ogilvy“. Zdálo se, že jde o něco velmi naléhavého. Gracie ho zarazila zvednutým ukazováčkem a popleteně se pokoušela najít nějaký smysl v tom, co jí opat vykládá.

„Promiňte, mluvíte o Finchových brýlích?“

„Ano,“ potvrdil opat. „Jeden ze spolubratři na ně omylem šlápl. Neviděl je.“

„To nic,“ uklidnila ho a kývla na Daltona, že už končí. „Já si jich taky nevšimla.“

„Ani jste nemohla,“ ujistil ji opat. „Nebyly venku. Byly ve věži, a jak víte, je tam tma. Každopádně mě to mrzí. Vím, že právě na takových předmětech z osobního majetku pozůstalým v podobných okamžicích záleží. Omluvila byste se prosím mým jménem jeho manželce?“

„Ovšem,“ ubezpečila ho Gracie, ale myšlenkami už byla u Daltona. „Díky za všechno, otče. Zavolám vám z Ameriky.“ Ukončila hovor a vzala si od Daltona druhý mobil.

Byl to Ogilvy. Jeho novinka odsunula vzpomínky na Finche stranou.

„Provalilo se to,“ řekl vzrušeně. „Už se proslýchá, že otec Jerome je na cestě sem.“

„Cože? Dostalo se to ven?“ užasla. „Jak?“

„Nevím. Před hodinou se to objevilo na serveru Drudge a teď už je to všude.“

Přejela rychle očima okolí; najednou ji posedla paranoia. Vytanula jí vzpomínka na sbíhající se davy, ale hned se zase vytratila. „Ví se, kde teď jsme?“

„Ne, o tom není nikde ani zmínka. Ví se jen, že otec Jerome je pryč z Egypta a míří sem, do Houstonu. Nikde se nepíše ani o Darbym.“

Gracie se zamračila. Nelíbilo se jí to. Představila si mediální cirkus a zmatek, který je na uvítanou čeká.

„Musíme změnit cíl cesty. Poletíme jinam. Někam, kde bude klid.“

„Proč?“ zeptal se Ogilvy.

„Protože lidé začnou šílet, až ho uvidí. Sesypou se na nás.“

„Volal jsem Darbymu. Tvrdí, že zajistil pomoc policie. Obklopí letištní plochu kordonem a obstarají vám doprovod. Proběhne to hladce.“

„To snad nemyslíš vážně.“

„Děláš si legraci?“ vyjel na oplátku Ogilvy. „Ještě pořád je to náš sólokapr. Tvůj sólokapr. Každý reportér v Americe by dal obě ruce za to, aby se ocitl na tvém místě. Uvažuj! Až budeš vystupovat z letadla po boku otce Jeroma, budou tě sledovat všechny televize v téhle zemi a navíc vás můžeme živě snímat zblízka Daltonovou kamerou. Darby chce, abyste tam s Daltonem zůstali. Postará se vám o ubytování. Já přiletím taky. Tak zachovej klid, odpočiň si a připrav se na to. Čeká nás velká show a tebe největší trhák tvého života.“

66

BOSTON, MASSACHUSETTS

„Tati?“

Rydell nevěřil vlastním uším. Tep se mu zrychlil strachy i nadějí. Cítil jeho bušení až v prstech, kterými svíral mobilní telefon. „Kde jsi? Jsi v pořádku?“

„Nic mi není,“ ujistila ho Rebecca. „Vysvobodili mě. Nic mi není.“

Rydellovi poskočilo srdce radostí. Hlas se jí třásl, ale nezdála se vyděšená.

„Nezavěšuj,“ řekla.

Uslyšel ve sluchátku šramot, jak si ho na druhém konci předávali z ruky do ruky, a pak se ozval hlas, který čekal ze všeho nejmíň.

„Jste sám?“

Poznal Matta. Zachvátila ho panika. „Kde jste? Co to provádíte?“

Matt jeho dotazy ignoroval. „Rebecca je v bezpečí. Můžete se dostat ven bez doprovodu?“

„Nevím,“ zajíkl se Rydell. „Já… se pokusím.“

„Udělejte to,“ nařídil mu Matt. „A hned. Potkáme se před místem, kam jste vzal Rebeccu o jejích osmnáctinách.“

Linka oněměla.

Rydell nevěděl, co si má myslet. Zadržuje ji teď jako rukojmí Matt? Tohleto měl v plánu? Nevěděl jistě, čemu dává přednost – jestli Rebecce v jeho rukou, nebo v Maddoxových.

Zato si byl jistý tím, že když je teď Rebecca pryč, nemá nad ním Drucker žádnou moc. Pokud se ovšem nepokusí zajmout jeho a nahradit jím Rebeccu.

Musí se dostat pryč.

Okamžitě.

Zvedl hotelový telefon a zmáčkl knoflík pro volání do recepce. Zvedli to po prvním zazvonění.

„Tady Rydell. Potřebuji ochranku. Hned. Tolik lidí, kolik dokážete sehnat. Moji bodyguardi se k něčemu chystají; potřebuji okamžitě ochranu. Před nimi.“ Jeho tón nenechával na pochybách, že je to akutní.

Nervózní hlas na druhém konci se snažil vykoktat odpověď, ale Rydell už zavěsil. Přeběhl do ložnice, popadl peněženku a kabát a obul si boty; doběhl zpátky ke dveřím svého apartmá a vykoukl ven kukátkem. Přede dveřmi stáli na stráži dva bodyguardi, Maddoxovi muži. Vypadali unuděně, jen tak ubíjeli čas. Čekal. O deset vteřin později uslyšel zabzučet výtah a posuvné dveře se s cvaknutím otevřely. Vyřítili se z nich čtyři muži a rozběhli se ke vchodu do apartmá. Rydell viděl, jak jim jeho bodyguardi vykročili vstříc s rukama zdviženýma v tázavém gestu, cože se to děje.

Využil příležitosti. Rozrazil dveře, vyběhl ven, prosmýkl se kolem překvapených bodyguardů za hráz z členů hotelové ochranky a rozčileně ukázal na svoje strážce prstem: „Zadržte je!“ křikl. „Chtějí mě unést. Pomozte mi odsud.“

Členové ostrahy sebou udiveně trhli a stejně tak i bodyguardi, zaskočení Rydellovým náhlým útěkem. Pak Maddoxovi muži odhodlaně vykročili; jeden sáhl k opasku po pistoli, ale lidé z ochranky měli pro strach uděláno. Dva z nich byli robustní rváčské typy; zůstali klidně stát a svými těly přehradili chodbu. Další, ten nejvyšší, zvedl varovně prst, také vytasil pistoli a nasadil výraz radši to ani nezkoušejte. Rydell nečekal, jak to dopadne. Vrhl se do výtahu a mačkal knoflík pro jízdu dolů, dokud se dveře s rachotem nezavřely a výtah nezačal sjíždět do haly. Nervy mu jen hrály. Kratičká jízda mu připadala nekonečná. Vyrazil ven, hned jak se dveře otevřely, proběhl halou a naskočil do volného čekajícího taxíku. Přikázal řidiči, ať jede, a ohlédl se, aby se ujistil, že se jim nikdo nepověsil na paty.

Nechal taxikáře párkrát namátkou odbočit doleva a doprava. Teprve když se dalo rozumně předpokládat, že nemají pronásledovatele, řekl mu, kam má jet.

K Boston Garden to byl autem jenom skok. Navzdory předvánočnímu shonu už provoz takhle pozdě v noci utichal. Jakmile taxík zahnul na parkoviště před arénou, Rydell zahlédl na protější straně ulice Matta opřeného o tmavý sedan. Poručil taxikáři, ať ho vysadí u brány, počkal, až kus odjede, a zamířil přes ulici za Mattem. Ještě nebyl ani v polovině vozovky, když se zadní dveře sedanu otevřely, vyskočila z nich jeho dcera a vyběhla mu naproti.

Sevřel ji v náručí. Pořád nemohl uvěřit svému štěstí. Podíval se jí přes rameno. Matt stál tam co předtím, opíral se o auto s pažemi zkříženými na hrudi a tvářil se vztekle. Rydell vzal Rebeccu za ruku a došel k němu.

„To vy?“ zeptal se. Bylo to spíš konstatování než otázka.

„Můj kamarád je v nemocnici,“ odvětil Matt drsně. „Postřelili ho. Šeredně. Rád bych, abyste tam zavolal a ujistil se, že se o něj jaksepatří postarají.“

Rydell přikývl a sáhl po telefonu. „Samozřejmě.“

„Taky bude potřebovat ochranu,“ dodal Matt. „Můžete někoho sehnat?“

„Mám číslo na detektiva, co vyšetřoval ten vpád ke mně domů. Mohl bych zavolat jemu.“

„Udělejte to.“

Rydell vyřídil oba hovory, aniž pustil Rebečinu ruku. Netrvalo to dlouho. Jeho jméno jako obvykle pomohlo urychlit spád věcí.

V nemocnici mu řekli, že Jabba je na operačním sále a prognóza je nejistá. Zavěsil a předal informaci Mattovi.

„Je v dobrých rukou,“ dodal. „Zajistí mu nejlepší péči.“

„To sakra doufám.“

Rydell se na něj zadíval a snažil se odhadnout vzájemné vztahy. „Vašeho přítele je mi líto. Já… ani nevím, jak vám mám poděkovat,“ řekl zajíkavě.

„Prostě nemám rád vaše kamarádíčky,“ opáčil hořce Matt. „Mají ve zvyku strkat lidi pod zámek.“

Rebecca postřehla v otcových očích provinilý výraz.

„A dál…?“ Rydell se připravoval na to, co přijde. Mají se oba považovat za Mattovy zajatce?

„Dál nic. Mého kamaráda postřelili a vaši kumpáni pořád vězní mého bratra.“ Matt si ho měřil tvrdým pohledem. „Napadlo mě, že mi třeba pomůžete dát to do pořádku.“

Rydell si zamnul čelo. Pohlédl na Matta a pak zalétl pohledem k Rebecce. Pozorovala ho se směsicí nejistoty, strachu a výčitek.

Nevěděl, co má dělat. Ale už nemusel nikoho chránit.

„Vezou ho sem,“ řekl konečně.

„Koho?“ zeptal se Matt.

„Toho kněze. Otce Jeroma. Odjel z Egypta. Je na cestě sem.“

„Kam sem?“

„Prý do Houstonu,“ odpověděl Rydell. „Zrovna se to dostalo na veřejnost. Ať je kde je, určitě nad něj chtějí promítnout znamení a je víc než pravděpodobné, že právě tam najdete Dannyho.“ Odmlčel se a sbíral myšlenky. „Měl jste pravdu,“ připustil nakonec. „Mají něco v plánu. Něco, kvůli čemu mě chtěli mít pod palcem. Nevím co, ale určitě ne to, co jsem si myslel a co tvrdí. Jde jim o něco jiného. A všechno se točí kolem toho kněze.“

„Kdo by to mohl vědět?“ zavrtal se do něj Matt očima.

„Ti druzí.“

„Potřebuju jména.“

Rydell čelil jeho pohledu. „Stačí vám jedno. Keenan Drucker. Je to hlavně jeho dílo. Ten to bude vědět.“

„Kde ho najdu?“

„Ve Washingtonu. V Centru pro americkou svobodu. To je think tank.“ Vtom se ozval Rydellův BlackBerry. Vylovil ho z kapsy a podíval se na displej. Významně svraštil obočí.

Matt mu oplatil tázavým pohledem.

Rydell přikývl. Byl to Drucker.

Zmáčkl zelené tlačítko.

„Co to vyvádíš? Kde sakra jsi?“ vyjel ostře Drucker.

„Odkdy pracuješ takhle dlouho do noci, Keenane?“ Rydell zvednutou rukou naznačil Mattovi, ať zachová klid.

„Co to vyvádíš, Larry?“

„Beru si zpátky svou dceru.“ Rydell mu nechal vteřinku, aby to strávil. Drucker mlčel. Pak Rydell dodal: „Taky mě napadlo, že bych mohl zaskočit do New York Times a trochu si poklábosit s novináři.“

„Proč bys to dělal?“

„Protože nevím, k čemu se chystáš, ale jsem si zatraceně jistý, že to nemá nic společného s naším původním záměrem,“ odsekl Rydell vztekle.

Drucker zkroušeně sykl: „No dobře, uznávám, že jsem udělal chybu. Zajmout Rebeccu byl ošklivý přešlap. Vím to a omlouvám se. Jenže jsi mi nedal na vybranou. Jsme partneři. Chceme totéž.“

„Ty to neděláš, abys zachránil planetu, Keenane. To oba víme.“

Drucker udržoval vyrovnaný tón. „Chceme totéž, Larry. Věř mi.“

„A copak to je?“

Drucker na okamžik ztichl a pak řekl: „Pojď se někde sejít. Kdekoli chceš. Promluvíme si. Řeknu ti, co mám v plánu. Pak se rozhodni, jestli nám celou tu věc necháš bouchnout pod rukama.“

Rydell zalétl pohledem k Mattovi a Rebecce. Chvilku Druckera napínal, ale promluvit si s ním chtěl. V sázce bylo příliš mnoho – celý jeho život, všechno, čeho kdy dosáhl, všechno, čeho ještě dosáhnout může. „Budu o tom uvažovat,“ řekl bezvýrazně a zavěsil.

„Co chtěl?“ zeptal se Matt.

„Promluvit si. Přesvědčit mě, abych držel partu.“

Matt přikývl a ukázal na Rydellův BlackBerry. „Mohou vás zaměřit.“

Rydell zvedl přístroj a zatvářil se udiveně. „Cože, přes tohle?“

„Nás tak sledovali. Přes kamarádův telefon, přestože jsme si dávali pozor. Zapínali jsme ho vždycky jen na chviličku.“

Nezdálo se, že by to Rydella zneklidnilo. „Stačí doba, kterou telefon potřebuje k odeslání textové zprávy,“ poznamenal.

Matt nechápal.

„Je to jeden z našich programů,“ vysvětlil mu Rydell. „Spyware, který jsme vyvinuli pro NSA. Ale nemějte obavy. Teď nám nic nehrozí. Můj telefon je proti němu zabezpečený.“

Matt pokrčil rameny, odvrátil pohled a pak se na Rydella znovu zahleděl. „Co uděláte?“

Rydell se nad jeho otázkou zamyslel. „Nevím.“ Zatím neměl čas na vymýšlení strategie. Ne že by měl bůhvíkolik možností. Připadalo mu, že se mu všechno hroutí pod rukama. Ale po Rebečině posledním telefonátu se situace změnila.

Podíval se na dceru. Nejdůležitější je zajistit jí bezpečí. „Nemůžeme tu zůstat,“ řekl Mattovi. „V Bostonu to po vaší malé návštěvě nejde. Nemáme, kde se tu schovat. Ať se hneme kamkoli, dozvědí se o tom média – a Maddox.“

Matt pokýval hlavou, chvilku popřemýšlel a pak se zeptal: „Nechcete to vidět na vlastní oči?“

„Co?“

„To vaše veledílo. Ve vší jeho slávě.“

Rydell to bleskurychle uvážil. „Proč ne, sakra? Mizíme odtud.“

67

HOUSTON, TEXAS

Zástupy bylo vidět i z nebe.

Gracie je nejdřív nepostřehla. Letadlo se obloukem stáčelo k malému letišti, klesalo a naklánělo se. Z výšky tří set metrů viděla jen kompaktní masu, tmavou kaňku v bledém zimním porostu obklopujícím akry šedého betonu. Prozradily je až dopravní zácpy. Všechny silničky vedoucí k letišti byly ucpané auty. Celé okolí bylo chaoticky poseté vozidly, jako když se z krabice vysypou kostičky lega. Tísnila se jedno vedle druhého na polích po obou stranách silnic a rozhodně se nechystala v dohledné době odjet. Doprava uvázla odtud až k městskému okruhu a i ten byl ucpaný několik kilometrů v obou směrech. Lidé nechávali auta stát a šli pěšky k letišti, trousili se za těmi před sebou jako skupinky diváků scházejících se na velký rockový koncert pod širým nebem. Hemžili se všude a směřovali k severozápadnímu rohu letiště poblíž konce ranveje.

Gracie tohle letiště neznala. Darby jí vysvětlil, že policejní náčelník požádal, aby se vyhnuli jak Bushovu, tak Hobbyho mezinárodnímu letišti a zvolili raději Ellington Field. Nenaruší se prý komerční linkové lety. Ellington Field bylo malé letiště využívané hlavně pro vojenské účely. Několik soukromých dopravců si tu zřídilo stanice pozemních služeb a údržby, ale nesídlily tu žádné aerolinie. Nemělo dokonce ani terminál. Bylo tu všehovšudy pár ranvejí a řádka nestejných hangárů, které sloužily Pobřežní hlídce, NASA a texaské Národní letecké gardě, jež proslula tím, že v ní během vietnamské války sloužil George W. Bush, připraven zuby nehty bránit Houston před případným útokem Vietkongu. Letištní plocha se často využívala k hromadným veřejným akcím, zvlášť ke každoroční vzdušné podívané Křídla nad Houstonem, a policejní náčelník tvrdil, že se tu dá snáz zvládnout dav.

Přesto by se Gracie klidně vsadila, že něco takového, k čemu se schylovalo teď, ještě nezažilo.

Tryskový letoun hladce přistál a zahnul na konci ranveje doleva. Roloval ještě zhruba sto metrů k velkému osamělému hangáru, jehož přední vrata zela dokořán. Poblíž stála dvoumotorová helikoptéra a u ní hlouček mužů. Kapitán snížil tah motorů a vypnul je. Jakmile ztichly, dolehl do letadla hluk zvenčí, burácivý potlesk a jásot tak hlasitý, že prorazil i vzduchotěsnými uzávěry kabiny a trojitými okenními skly.

Gracie pohlédla na otce Jeroma. Obličej měl úzkostně napjatý a lesklý potem. Překryla mu ruku dlaní a povzbudivě se usmála.

Odevzdaně přikývl, jako by se podvolil své nové roli.

Z jeho výrazu na ni padl tentýž neklid, jaký pociťovala na střeše věže, a divila se, proč necítí úlevu, že jsou zpátky v bezpečí a na pevné zemi. Podívala se na Daltona. Už si chystal kameru a satelitní anténu, aby mohli vysílat živě.

„Připravena?“ zeptal se jí.

„Ne,“ odpověděla s nervózním úsměvem.

Nelson Darby čekal na prázdné letištní ploše a opájel se jásotem přihlížejících zástupů. Velké davy pro něj nebyly nic nového. V jeho megachrámu se neděli co neděli scházelo přes deset tisíc lidí a při zvláštních příležitostech dokonce přes patnáct tisíc. Tentokrát to však bylo jiné. Normálně to byl on, kdo v lidech rozdmýchával žár. On byl katalyzátorem. Zástupy se sytily jeho energií a reagovaly na každé jeho pobídnutí. Nebyl zvyklý na roli pasivního pozorovatele, jenže dav natlačený kolem zábran na kraji letiště sršel energií sám. Lidé tleskali a jásali, jako by čekali, že se ze zákulisí vynoří Bono. Nalevo nějaká velká skupina pěla sborem „Dostalo se mi spásy“ a při každém verši se kolébala sem a tam. A to otec Jerome ještě ani nevystoupil z letadla.

Pastor se ohlédl doleva, kde po jeho boku strnule stál guvernér. Co nejsrdečněji se na stříbrovlasého politika usmál a otočil se na druhou stranu. Setkal se s očima Roye Buscemy a novinář obřadně přikývl.

Darby se k němu naklonil. „Dobrá práce, amigo,“ řekl tiše.

Buscema znovu přikývl a upřel pohled na dveře letadla, které se právě rozlétly.

Zhouply se směrem ven a dav zaburácel. Z letadla se spustily vysouvací schůdky a dotkly se země. Tři Darbyho lidé rozvinuli až k nim červený koberec, aby jaksepatří připravili sestup otce Jeroma.

Aniž reverend Darby kohokoli ze svých hostů vyzval, ať se k němu připojí, vykročil k letounu. Krátce vzal na vědomí zástupy královským pokynutím ruky a svým vyhlášeným megawattovým úsměvem. Davy natlačené k přenosným plůtkům, které kolem rozestavěla policie, uznale zahučely a kazatel zaujal pozici u dolního konce schůdků. Guvernér se k němu připojil. Napodobil Darbyho gesto, ale promeškal správný okamžik a kýžené odezvy se mu nedostalo.

Vevnitř v letadle si otec Jerome urovnal sutanu a šoural se k předku kabiny. Vypadal ztraceně a popleteně, cizinec v cizí zemi. Ohlédl se po Gracii a tvář mu znovu zastřel úzkostný výraz. Bratr Amín k němu přistoupil, vzal ho za ruku a sevřel ji ve svých dlaních.

„Bude to dobré,“ ujistil ho.

Gracie nervózně přihlížela a čekala, až se otec Jerome uklidní. Zhluboka se nadechl, pak se napřímil a s novým odhodláním pokývl hlavou.

„Můžeme začít točit?“ ukázala na Daltona a jeho kameru. Bratr Amín s pohledem upřeným na otce Jeroma přisvědčil. Gracie si vtiskla do ucha sluchátko, zvedla k ústům BlackBerry a tiše vydala pokyn Roxberrymu. Odvysílají přímý přenos, jak si naplánovali – exkluzivně pro svoji zpravodajskou síť.

Otec Jerome se lehce nahrbil, aby prošel nízkými dveřmi kabiny, a vykročil na horní plošinku vysouvacích schodů. Gracie a Dalton zůstali v kabině a filmovali ho zezadu. Dav ho přivítal bouřlivě. Ze všech stran se valila tsunami bezbřehého nadšení. Otec Jerome ztuhl na místě a nechal ji, aby se přes něj převalila; očima proplouval tím mořem tváří, které se před ním rozprostíralo. Gracie natáhla krk, aby lépe viděla. Zástupy lidí se táhly do nedohledna. Někteří drželi transparenty, jiní vzpínali ruce. Ozývaly se výkřiky, jásot a pláč ze samé radosti; zábrany stěží zadržovaly příval náboženského zanícení. Všude kolem bylo vidět televizní kamery a auta pojízdných štábů s ohromnými talíři satelitních antén, takže letiště vypadalo, jako by na něm probíhal projekt hledání mimozemských civilizací. Nad hlavami jim kroužilo několik zpravodajských vrtulníků s běžícími kamerami.

Otec Jerome zdvihl ruku a pak druhou; jeho otevřená náruč působila jako hluboce lidské gesto, ne jako komediantská póza. Dav přímo vybuchl. Lidé tleskali a povykovali a plni očekávání dychtivě upírali zrak na nebe s nadějí, že na vlastní oči spatří zázrak. Sám otec Jerome lehce zaklonil hlavu a zalétl pohledem nad sebe; i jeho napadlo, jestli se znamení neobjeví, ale na nic nečekal. Ohlédl se na bratra Amína a Gracii a sestoupil ze schodů přímo do rozevřené náruče reverenda Darbyho.

Gracie a Dalton šli za ním dolů a taktně ustoupili stranou.

„Vysíláš to?“ zeptala se Gracie Roxberryho. Zůstal ve studiu a moderoval přenos.

„To si piš,“ zapraskal jí ve sluchátku jeho hlas. „Jen dál.“

Dívala se, jak reverend pevně tiskne knězovu ruku v dlaních a něco mu šeptá do ucha. Otce Jeroma to zřejmě překvapilo; zdráhavě přikývl, jako by souhlasil jen ze zdvořilosti.

Darby se obrátil k obecenstvu, zvedl paže a mírně jimi zakýval na znamení, že se mají ztišit. Davu chvilku trvalo, než se uklidnil, ale pak nastalo téměř neskutečné ticho. Napjaté očekávání se málem dalo nahmatat. Jeden z asistentů podal Darbymu mikrofon a ten vztáhl k zástupům paži.

„Bratři a sestry v Kristu,“ spustil hlasem, který si nezadal s měchy od varhan, „zdravím vás všechny ve jménu Ježíše Krista, Pána našeho, a děkuji vám, že jste sem spolu se mnou přišli uvítat našeho vzácného hosta, otce Jeroma.“ Protáhl o ve jménu Jerome jako pouťový vyvolavač a od davů se mu dostalo vášnivé, ochraptělé odezvy.

„Jak víte, zítra nás čeká mimořádný den. Zítra je Boží hod vánoční, svátek nás všech, a přesto… A přesto je letos především dnem zastavení, dnem, kdy musíme pokorně schýlit hlavu a přemýšlet o těžkém údobí plném zkoušek, v němž žijeme, přemýšlet o tom, co jsme mohli učinit, a neučinili pro zlepšení a co nám chystá budoucnost. Ještě před několika dny jsem se tím trápil. Soužil jsem se, zmítal mnou neklid. Shledával jsem obtížným chovat v sobě naději. A jako mnozí z vás jsem se modlil. Modlil jsem se k Bohu, aby náš velký národ ušetřil. Aby nás ušetřil soudu, který si zajisté zasluhujeme za své mnohé prohřešky, jako je vraždění miliónů a miliónů nenarozených dětí. Modlil jsem se k Bohu, aby nás ve svém milosrdenství ušetřil balvanu, který si zasluhujeme vláčet kolem krku za své hříchy. Za to, že dovolujeme našim vědcům experimentovat s kmenovými buňkami a urychlovači částic. Za to, že dovolujeme, aby naše děti kazil Hollywood a zvrácení anarchisté, kteří v současnosti ovládají školství. Za to, že tolerujeme ty, kdo by rádi úplně skoncovali se slavením Vánoc. Když velký národ jako ten náš prochází těžkým údobím, jako je tomu právě nyní, když je velký národ jako ten náš na kolenou, existuje jen jediná normální, přirozená, zdravým duchem naplněná věc, kterou můžeme jakožto dobří křesťané učinit a měli bychom ji činit pořád – obracet se k Bohu. Prosit, aby nám poskytl vedení a obrodil nás.“ Odmlčel se a nechal svá pochmurná slova plně vyznít, počkal si, až zástup ztichne s výjimkou občasného „Amen“ a „Požehnán buď Hospodin“, a pak se zhluboka nadechl a rozzářil se vlídným úsměvem.

„A co se nestalo? Myslím, že Bůh naše modlitby vyslyšel,“ vykřikl zplna hrdla a v odpověď se mu dostalo sborového „Aleluja“ a „Amen“. „Já vím, že naše modlitby vyslyšel. A věřím, že nám sesílá záchranné lano. Záchranné lano, které nám pomůže vést národ i svět stojící na pokraji morálního zhroucení a možná i třetí světové války. Záchranné lano v podobě zbožného, hluboce duchovně založeného muže – muže, jenž zasvětil celý svůj život obětavému úsilí pomáhat svým bližním. A tak vás žádám: prosím připojte se ke mně a uvítejme dobrého otce Jeroma v našem skvělém státu Texas,“ zakončil burácivě a vyvolal ještě ohlušivější řev.

Otec Jerome mlčky hleděl na zástup a naslouchal. Zalétl pohledem ke Gracii. Stála vedle Daltona s mikrofonem před ústy, ale nic neříkala. Spatřila na knězově tváři zase ten zaskočený, ustaraný výraz – ten, který u něj viděla na střeše qasru, než se objevilo znamení. Zdálo se, že to, co se děje, mu je hrozně nepříjemné.

Darby ho vzal kolem ramen a nasměroval jeho pozornost zpátky k zástupu. „Nyní chci otce Jeroma o něco požádat a doufám, že se ke mně všichni připojíte, protože má následující slova jdou přímo od srdce – od srdce Texasu a od srdce celého národa.“ Obrátil se k otci Jeromovi a pronesl: „Vím, že jste unaven a že máte za sebou náročné dny, ale dovoluji si vás požádat jménem zde shromážděných lidí i jménem celé země: dopřejete nám tu čest a odsloužíte zítra zvláštní bohoslužbu?“

Zástup souhlasně vybuchl v crescendu potlesku a jásotu. Darby zvedl ruku, aby lidi utišil, pak se ohlédl po otci Jeromovi, přisunul mu mikrofon před ústa a čekal na odpověď. Otec Jerome mu krátce pohlédl do očí, přikývl a zamumlal: „Samozřejmě.“

„Souhlasí,“ vykřikl Darby a davy zase začaly šílet. Znovu je gestem zklidnil. „A jste všichni zváni. Jeden každý z vás,“ ukázal do zástupu. „Věnujte zítřejší den svým milovaným. Vychutnejte si krocana a zazpívejte si společně koledy. A v pět večer přijďte na stadión v Reliant Parku. Máme dost místa pro vás pro všechny.“ Nasadil široký úsměv a zástup vybuchl v ještě nadšenější ovace.

Darby obecenstvu gestem poděkoval. Položil knězi paži kolem ramen, aby zapózoval pro nejlepší fotografii, jakou si vůbec mohl přát, a potom ho popostrkoval pryč od lidí k hangáru napravo.

„Odcházíme od davu pryč,“ oznámila Gracie Roxberrymu a spolu s Daltonem vykročili za vzdalující se dvojicí; pokračovali ve vysílání přímého přenosu. „Zdá se, že míříme k…“ Uslyšela, jak naskočily motory helikoptéry a rotor se začal otáčet. „Míříme k helikoptéře, Jacku. Otce Jeroma odtud odvezou vrtulníkem – evidentně je to jediná možnost, jak ho odtud dostat. Nejspíš ztratíme spojení, ale necháme kameru dál běžet a pošleme ti záběry, hned jak přistaneme.“

Vmáčkli se všichni do helikoptéry – Darby, jeho dva asistenti, kněz a mnich, Gracie a Dalton. Necelou minutu poté se helikoptéra zvedla ze země, zhoupla se nad zástupem a zamířila přímou čarou k městu se dvěma zpravodajskými vrtulníky v těsném závěsu.

68

HOUSTON, TEXAS

Matt v předklonu visel očima na plazmové obrazovce na zdi kanceláře pozemních služeb a údržby na Hobbyho letišti. Byl tam i Rydell a díval se spolu s ním. Zajistil jim noční let z Bostonu – půjčil si tryskový letoun od jednoho ze svých přátel z internetového byznysu. Letadlo je vysadilo v Houstonu a pokračovalo dál do Los Angeles; odváželo Rebeccu do relativního bezpečí u starého přítele žijícího v babylónu velkoměsta. Na Hobbyho letišti Rydell zařídil, aby měli k výhradnímu použití kancelář údržby; usoudil, že bude rozumnější vyčkat na soupeřův další tah na letišti než se rozjet do města a riskovat odhalení.

Právě skončilo živé vysílání Gracie Loganové a pevné kamery zpravodajské sítě rozmístěné na okrajích letištní plochy zabíraly odlet vrtulníku. Mattovi to sebralo vítr z plachet. Doufal, že se nad falešným prorokem objeví znamení; byl by to pro něj signál, že je Danny nablízku. Nestalo se, ale stejně na obrazovce studoval každou maličkost a hledal něco podezřelého, dokud nenaskočily letecké záběry z televizní helikoptéry. Spadla klec.

Zabořil se zpátky do pohovky, opřel si hlavu a zavřel oči. „Stadión Reliant Park,“ řekl. „Tam hrají fotbalisti Houston Texans, že jo?“

Rydell telefonoval ze svého BlackBerry. „Zjistíme si, jaké má být zítra počasí.“

„Proč?“ zeptal se Matt.

„Stadión má zatahovací střechu. Když to nebude vypadat na déšť, zůstane otevřená – a to oni potřebují, jestli nad něj chtějí promítnout znamení.“

Matt se zakloněnou hlavou zíral do stropu. Zhluboka se nadechl. „Takže zítra.“

Chvíli mlčky seděli, uvažovali, co dál, a třídili si myšlenky. Matt upíral oči na strop. Narůstal v něm optimismus. Dostává se Dannymu čím dál blíž a Danny je dosud naživu. Ani jedno ovšem nemusí mít dlouhé trvání.

„Najít Dannyho nebude snadné,“ upozornil ještě ke všemu Rydell. „Stadión je obrovský.“

Matt se přimračil. Zaobíral se jiným nápadem. „Možná ho nebudeme muset prohledávat.“ Sjel pohledem k Rydellovi. „Drucker vám přece říkal, že si chce promluvit, ne?“

„Pokud vím, je momentálně ve Washingtonu,“ odvětil Rydell. Pak mu bleskla hlavou jiná možnost. „Pokud ovšem nepřijel sem. Kvůli tomuhletomu.“

„Zavolejte mu. Řekněte mu, že jestli s vámi chce mluvit, jste tady. Ať hejbne kostrou a přikluše, pokud tu už není.“

Rydell to zvažoval. Zdálo se, že se mu ten nápad celkem zamlouvá, ale s drobnými výhradami. „Začne větřit, že se na něj něco chystá.“

Matt pokrčil rameny. „Přesto se s vámi bude chtít sejít a my si ho můžeme pohlídat. Vybereme místo. Připravíme si půdu. Upozorňuju vás, že moc jiných nápadů z rukávu nevysypu.“ Znovu si všechno probral v hlavě a dospěl ke konečnému rozhodnutí. „Zavolejte mu.“

„Opravdu mám?“ ujišťoval se Rydell.

„Přilákejte ho sem,“ potvrdil Matt. „Myslím, že oba hoříme zvědavostí, co z toho parchanta vypadne.“

69

RIVER OAKS, HOUSTON, TEXAS

Prostor kolem Darbyho domu byl neprodyšně uzavřen policií. V okruhu čtyř ulic blokovaly přístupové cesty zátarasy, za které směli jenom stálí obyvatelé. Vzadu dům sousedil s golfovým hřištěm a i tam střežila přístup přísná policejní kontrola. Na trávnících hlídkovali strážníci se psy, aby tamtudy nepronikl nějaký přehnaně horlivý věřící nebo zuřivý fanatik. Guvernér uvedl do pohotovosti Národní gardu pro případ, že by byly potřeba posily.

Vrtulník přistál na parkovišti golfového klubu a jeho osazenstvo odjelo v policejním doprovodu přes hřiště do hostitelova sídla. Po krajích průvodu jely hustě namačkané vozy zpravodajských štábů, dlouhá řada bílých dodávek se satelitními anténami. U zátarasů se tísnily zástupy hysterických obdivovatelů, hlučně se dožadovaly, ať otec Jerome vyjde ven a promluví k nim, dychtily alespoň zahlédnout vyslance Božího. Našlo se mezi nimi pár vyložených bláznů, kteří nesouvisle blábolili o nadcházejícím konci světa, ale častěji bylo slyšet žalmy a koledy, které se rozléhaly široko daleko.

Gracii a Daltona odvedli do místnosti v přízemí domku pro hosty, který sousedil s hlavní budovou. Bratra Amína ubytovali vedle nich. Otec Jerome dostal prominentní apartmá v prvním poschodí. Podle plánu měli všichni zůstat v Darbyho sídle až do velkého kázání na stadiónu, naplánovaného na následující podvečer.

Ogilvy, který také dorazil do města, si vyžádal průběžné živé vstupy z Darbyho sídla. Gracie a Dalton zprostředkovali divákům prohlídku areálu, ale s otcem Jeromem se jim nepodařilo prohodit ani slovo. Odpočíval ve svém apartmá a požádal, aby ho nikdo nerušil.

Když se Gracie odhlásila a ukončila přenos, podíval se Dalton na hodinky a prohlásil: „Jedu na letiště pro skycam a zbytek našeho vybavení. Taky si možná zaskočím koupit něco čistého na sebe, jestli v nákupním centru nebude moc narváno. Nepotřebuješ něco?“

Gracie se rozesmála. „Alternativní realitu.“

„Nevím jistě, jestli ji vedou, ale vynasnažím se,“ zasmál se.

Odešel a nechal ji o samotě. Vrátila se do pokoje a svalila se na postel. Měla za sebou pár hodně drsných dnů a konec byl v nedohlednu. Podařilo se jí na celé tři minuty vypnout, jenže pak zazvonil telefon.

Vytáhla BlackBerry, ale nezvonil on. Hrábla hlouběji do tašky, zahlédla namodralou záři jiného displeje a vylovila ho. Byl to Finchův telefon.

Zvědavě se na něj podívala. Na displeji zářila identifikace volajícího. Stálo tam Gareth Willoughby. Nejdřív jí to jméno nic neříkalo, ale pak si uvědomila, o koho jde. Vedoucí výrobního štábu toho dokumentu BBC.

Přijala hovor.

Willoughby netušil, že Finch je po smrti. Úplně zkoprněl. Řekl Gracii, že Finche neznal a že mu jen volá zpátky, protože Finch ho sháněl.

Zavládlo rozpačité ticho a pak Gracie poznamenala: „Asi musíte být rád, že vám tehdy umožnili přijet a promluvit si s otcem Jeromem, viďte?“

Willoughbyho to zmátlo. „Jak to myslíte?“

„Chci říct, že kdyby odmítli a vy byste si nestál na svém…, kdo ví, jak by to všechno dopadlo. Nejspíš bychom do Egypta neletěli ani my.“

Willoughby stále nechápal. „O čem to mluvíte? Vždyť oni sami přišli za námi.“

Gracii jako by bodl špendlíkem. Napřímila se. „Cože?“

„Přišli za námi. Pravda, byli jsme tam v klášteře a točili ten dokument a tak. Ale po otci Jeromovi jsme se nesháněli. Neměli jsme vůbec tušení, že tam je.“

Gracii to nešlo na rozum. Předpokládala něco úplně jiného. „Jak tedy k tomu setkání nakonec došlo?“

„Čistě šťastnou náhodou,“ odpověděl Willoughby. „Natáčeli jsme tam cestou do kláštera svaté Kateřiny na Sinaji. Tam jsme měli původně namířeno, ne k těm Syřanům. Bydleli jsme tehdy v klášteře svatého Bišoje kousek od nich.“

„Znám ho,“ ujistila ho Gracie.

„Bišojův životní příběh, všechny ty historky o tom, jak se přivazoval za vlasy ke stropu, aby neusnul – přesně tyhle detaily, ze kterých jezdí mráz po zádech, jsou kořením každého dokumentu. Během pobytu jsme nakupovali zásoby v jednom malém obchůdku a tam jsme narazili na mnicha z kláštera Syřanů. Dali jsme se s ním do řeči a on nám vyprávěl, že nahoře v horách žije v jedné jeskyni otec Jerome. A že se chová hrozně podivně. Jako by byl posedlý, ale v dobrém slova smyslu. Senzačně se nám to hodilo do krámu.“

„Moment,“ vyhrkla Gracie ve snaze dát si dvě a dvě dohromady. „Myslela jsem, že o přítomnosti otce Jeroma věděl každý.“

„Kdepak.“

„Zjišťovali jsme si to,“ namítla Gracie. „Věděl o něm kdekdo.“

„Ovšemže ano – ale teprve poté, co jsme se pustili do natáčení,“ opravil ji Willoughby. „Pak se to provalilo. Než jsme přijeli natáčet ten film, nikdo netušil, že je v Egyptě. Nezapomínejte, že měl údajně dovolenou. Nikdo nechtěl prozradit, kde je. Jeden čas se dokonce proslýchalo, že je po smrti. Když se nad tím zamyslíte, byl to celý řetězec šťastných náhod.“

„Jak to?“

„Tak zaprvé bychom na toho mnicha nenarazili, nebýt naší produkce v BBC. Jsem jim za to namouduši vděčný.“

„Za co? Že vám dali zelenou?“

„Ne, že tou zakázkou pověřili zrovna nás,“ vysvětlil Willoughby vesele. „Byl to jejich nápad. To oni s tím přišli.“

Gracii začínalo tepat ve spáncích. „Počkat. Zpomalte. Tvrdíte, že vás tam poslali? Nebyl to váš nápad?“

„Ne.“

„Jak vlastně k tomu natáčení došlo? Povězte mi to od začátku.“

„Znáte, jak to chodí,“ řekl Angličan. „Sháníme se po námětech. Na pořady, které bychom chtěli točit. Hledáme, dokud nás něco nechytne u srdce. Pak si dohodneme rozpočet a časový harmonogram a vyrazíme do terénu. Jenže v tomhle případě to probíhalo jinak. Pohrávali jsme si s různými nápady. Mě nejvíc lákalo udělat dokument o těch výstředních a mírně sadistických kázáních ve vaší zemi, která se ohánějí blížícím se koncem světa. Však víte, o těch šílencích, co se vyžívají v líčení, jaké hrůzy nás čekají. Ale pak přišel náš dramaturg a navrhl třídílný pořad, pro který sehnal americké partnery. Porovnání východního a západního pojetí spirituality. Záležitost z jiného soudku, ale taky vysoce aktuální a navíc byl k dispozici solidní rozpočet.“ Udělal pauzu a využil ji ke zvědavé otázce: „Jestli dovolíte, slečno Loganová, proč se na to všechno vyptáváte?“

Gracie se instinktivně stáhla za obrannou zeď. Kromě toho, že na ni z jeho vyprávění padal neklid, jí vnitřní hlas našeptával, ať si dává pozor na jazyk. „Vlastně jen tak,“ zalhala. „Jen… se snažím pochopit, co nás sem vlastně přivedlo. Proč Finch zahynul.“ Ta druhá věta z ní vypadla sama; protivilo se jí, že Finchovu smrt takhle zneužívá, a doufala, že by jí to odpustil. „Řekněte mi jedno,“ zeptala se Willoughbyho. „Ten mnich, který vám řekl o otci Jeromovi – pamatujete si jeho jméno?“

„Samozřejmě,“ odvětil Willoughby. „Byl to zajímavý typ. Prožil si hodně krušné časy, víte? Byl z Chorvatska. Jmenoval se Amín. Bratr Amín.“

Gracii připadalo, že klesá pod vodu. Připadalo jí, že spadla do obrovského víru pochybností a ten ji vtahuje do svých temných útrob. Útrob vroubených Willoughbyho slovy a útržky vzpomínek, které se jí s hrůzou vybavovaly.

Snažila se je poskládat neškodným způsobem – způsobem, který by odehnal dotírající zlověstné myšlenky, ale nedařilo se jí to. Nedaly se odbýt.

Lhali jim.

V duchu si znovu přehrála rozhovor, který vedli v autě poté, co je bratr Amín vyzvedl na káhirském letišti. Zavřela oči a vybavila si, jak jim mnich vykládal, že na ně filmaři dotírali, aby jim umožnili přístup k otci Jeromovi, až opat nakonec svolil.

Nebetyčná lež.

Otázka zněla proč.

Její nejtemnější tušení ukazovala různými směry, a žádný nikam nevedl. Ze spleti rozporuplných myšlenek a podezření se vynořil další neblahý útržek. Vyprostil se, vyloupl se na povrch a zaklínil se jí do vědomí.

Vytáhla mobil, nalistovala výpis hovorů a zavolala na číslo, ze kterého jí telefonoval opat. Chvíli trvalo, než si hovor proklestil cestu přes polovinu světa. Po třetím zazvonění se ozval řidič Júsuf. Přístroj patřil jemu. V Egyptě už byl večer, ale nijak zvlášť pozdě. Z jeho tónu se nezdálo, že by ho probudila.

„Júsufe,“ řekla s krajní naléhavostí, „když mi opat volal – během vaší jízdy z Káhiry –, povídal jednu věc. Něco o tom, že se našly brýle mého přítele. Pamatujete se na to?“

„Ano,“ odpověděl, ale bylo znát, že nechápe, kam Gracie míří.

„Říkal, že uvnitř je tma, proto prý na ně někdo šlápl. Neviděli je. Ty brýle se našly uvnitř ve věži?“

Júsuf chvilku mlčel, jako by přemýšlel. „Ano. Ležely na chodbě v nejvyšším poschodí. Kousek od žebříku na střechu. Asi vašemu příteli vypadly z kapsy, když lezl nahoru.“

„Víte to jistě?“

„Ano, určitě,“ potvrdil Júsuf. „Opat mi to říkal.“

Gracie ucítila v nitru ledové bodnutí.

Finch bez brýlí neviděl. Ať se snažila, jak se snažila, neuměla si představit, že by bez nich zvládl vylézt nahoru, natož aby na střeše našel svůj zapomenutý BlackBerry.

Zavěsila a přistihla se, že hledí na dveře pokoje, jako by byly bránou do pekel. Něco je špatně. Něco je hrozně špatně. Musí něco udělat. První popud jí velel okamžitě zavolat Ogilvymu.

„Potřebuji se s vámi sejít,“ řekla mu strnule s očima přilepenýma ke dveřím. „Něco není v pořádku.“

70

HOUSTON, TEXAS

Matt obezřetně přejel pohledem hotelovou recepci a loudavě prošel elegantní halou. Naoko ledabyle se rozhlížel, díval se po ochrance, kamerách, únikových cestách a výhodných postaveních. Došel až na opačný konec a pak se ve vlastních stopách vrátil a zamířil do kavárny v přední části hotelu, která měla okna do ulice. Uložil si do paměti její vnitřní uspořádání a v duchu si zaznamenal všechny cesty dovnitř i ven, druh klientely a počet hostů. Pak vyšel ven zkontrolovat služební vchod vzadu za hotelem.

Dorazil s předstihem. Schůzka Rydella s Druckerem měla začít až za dvě hodiny. Drucker zatím ještě ani nepřistál v Houstonu a měli naplánováno, že mu Rydell oznámí místo schůzky teprve po příletu, až skutečně dorazí. Přesto Matt považoval za nutné zkontrolovat prostor daleko dřív, než se tam bude moci vyskytnout někdo z Druckerových lidí. Bylo mu jasné, že Drucker nepřijde sám. Při troše štěstí s ním možná přijde i Maddox. Matt si uvědomoval, že zřejmě bude čelit přesile, ale měl proti nim výhodu. Nemusel se snažit být nenápadný. Nevadilo mu objevit se všem na očích a vyvolat paniku. Nestaral se, kdo všechno ho uvidí, až vytáhne bouchačku a přiloží ji přímo tady v kavárně Druckerovi k hlavě. Neměl co ztratit. Potřeboval jen jedno – donutit namířenou pistolí Druckera, aby s ním vyšel ven. Nezáleželo na počtu svědků. Nezáleželo na tom, jak moc vyděsí hotelové hosty. Záleželo jedině na konečném výsledku. Usadí se tu, počká si, až Rydell vypáčí z Druckera kýženou informaci, a pak vkráčí na scénu.

To se snáz řekne, než udělá, ale Matt se na to přesto těšil.

Šest bloků dál na západ v parku Sama Houstona stála Gracie s Ogilvym. Myšlenky se jí rozbíhaly všemi směry, a ani jeden nevyhlížel povzbudivě.

Byli u Neuhausovy fontány, bronzové instalace znázorňující tři kojoty při potulce divočinou. Kolem tu a tam prošel nějaký člověk, zastavil se, aby se potěšil pokojnou scenerií, a zase šel dál. Gracií zmítaly úplně jiné pocity. Nevydržela klidně stát. Celé tělo ji brnělo neklidnou energií, když vedoucímu zpravodajské redakce líčila, co jí pověděli Willoughby a Júsuf.

Jak to tak vypadalo, Ogilvy její obavy nesdílel. Uhlazený muž s orlím nosem a dozadu sčesanými vlasy na ni shovívavě shlížel brýlemi bez obrouček.

„Jsou to skromní lidé, Gracie,“ pokrčil vlažně rameny. „Ten tvůj bratr Amín se prostě styděl přiznat, že filmaře na otce Jeroma nalákal. Zřejmě doufal, že se přitom sám taky mihne na obrazovce. Člověk v jeho postavení je ten poslední, kdo by připustil, že se nechal zlákat nadějí na trochu publicity.“

„Ale jdi, Hale. Když nám vykládal ty svoje lži, nebyl ani trochu nervózní. Vůbec se netvářil rozpačitě nebo neklidně. Nevypadal, jako bychom ho nachytali na švestkách. A co ty Finchovy brýle?“

„Možná se tím vysvětluje, proč spadl. Špatně viděl.“

„Měly být dole na zemi, někde u něj,“ namítla. „Anebo na střeše, i když i to je dost nepravděpodobné. Ale uvnitř ve věži? O patro níž? Jak by se bez nich dostal nahoru?“

„Co když je upustil a rozbil sám, ještě než vylezl na střechu?“

„A jen tak by je tam nechal? To neberu. Když šlápneš na brýle, rozbiješ jedno sklo. Ne obě. Pořád si je můžeš nasadit, abys líp viděl. Nenecháš je válet na zemi.“

Ogilvy se odvrátil a ztěžka si povzdechl. Zdálo se, že mu dochází trpělivost. „Co tím chceš říct?“

„Chci tím říct, že máme dvě lži, které potřebují ověřit. Něco je ve vzduchu, Hale. Začíná to smrdět.“

„Kvůli jednomu mnichovi, který nedokáže přiznat, že dostává erekci při pohledu na televizní kameru, a dalšímu, který hledá výmluvu, jak zakrýt svou neohrabanost?“

Gracie žasla nad jeho lhostejností. „Musíme si v tom udělat jasno. Potřebujeme si promluvit přímo s opatem a ověřit si, kde se našly ty brýle. A získat nějaké informace o tom bratru Amínovi. Prý je z Chorvatska. Odkud do kláštera přišel? Jak dlouho tam je? Jen díky němu jsme po téhle story skočili, a nic o něm nevíme.“

Ogilvy mlčel a díval se na ni, jako by tvrdila, že ji unesli mimozemšťané. „Co blázníš?“

„Proč?“

„Hraješ unikátní roli v trháku století. Tohleto je ohromný, senzační příběh. Pro nás i pro tebe. Máme v něm pozici jako nikdo druhý. A ty začneš strkat nos, kam nemáš, a otravovat Jeroma a Amína. Co když nás odstaví? To by nedopadlo dobře. Vůbec by to nedopadlo dobře. Tohleto nesmíš zpackat, Gracie. Je to příliš důležité. Radši se pořádně soustřeď na práci a spiklenecké teorie nech chvíli plavat.“

Gracie na něj pohlédla, jako by teď pro změnu chrlil historky o mimozemšťanech on.

„Hale, říkám ti, že něco skřípe. Celá ta záležitost je jen jedna ‚šťastná náhoda‘ za druhou,“ naznačila pohybem prstů uvozovky. „Od samého začátku.“ Myšlenky jí uháněly rychleji než jazyk, takže přemýšlela nahlas. „Schválně se nad tím zamysli. Čistě náhodou jsme se vyskytli poblíž, zrovna když se ledovec rozpadl. Čistě náhodou jsme filmovali v okolí. Sakra, vždyť bychom tam dole na jihu vůbec nebyli, kdybys to nenavrhl, když jsme ten pořad plánovali.“

A vtom se to stalo. Její mozek vybředl z nesouvislých myšlenek, o které zakopávala na každém kroku, a poskládal si je do řady, takže k sobě zapadly. Jako když dosednou na místo řádky v Rubikově kostce. Gracie uviděla spojitost existující od samého začátku a dospěla k pochopení, které jí teď připadalo tak samozřejmé, že si vůbec neuměla představit, že by to nebyla pravda.

Skoro bez přemýšlení vyhrkla: „Panebože! Ty jsi v tom namočený taky.“

A v tom zlomku vteřiny mezi svým prohlášením a jeho reakcí, v té nanosekundě, kdy se na ni podíval a otevřel ústa, to postřehla. Prozradil se kratičkým, sotva patrným zaváháním. Všimla si ho jen díky nejzákladnějším instinktům, které nedovolily, aby ho ignorovala. V tom emocionálně vyostřeném okamžiku měla pocit, že jí někdo vyrval duši z těla.

„Gracie, nevyšiluj,“ řekl Ogilvy s lehkým pohrdáním, ale klidně.

Neposlouchala ho. Přečetla si, co je za jeho slovy, přečetla si vrásky kolem jeho očí, rozšířené zornice. Teď si byla tak nezvratně jistá, až ji to děsilo. „Jedeš v tom taky, viď?“ trvala na svém. „Tak mluv, sakra!“ vybuchla. „Mluv, než to vykřičím do světa!“

„Gracie…“

„Je to podvod, viď?“ vyhrkla. „Celá ta zatracená věc je jen klam.“

Ogilvy o krok popošel a natáhl k ní ruku na uklidněnou. „Lidi se po nás začínají dívat. Neztrapňuj se.“

Odstrčila ho a couvla. Myšlenky jí uháněly jako o závod. „Vodil jsi mě za nos. Celou dobu jsi mě vodil za nos. Celá ta akce. Výlet do Antarktidy. Všechna tvoje podpora, všechno nadšení. Byla to jedna velká bouda.“ Rozezleně na něj zírala a zahrnovala ho salvou otázek. „Proč? O co ti sakra jde?“ Kolečka v hlavě se jí o překot protáčela, zmobilizovala veškerou rozumovou kapacitu. „To ty jsi za tím podfukem? Předstíráš Druhý příchod Boží? Proč? Vytváříš nového mesiáše? O co ti jde? Chceš obrátit svět na pravou víru?“

Ogilvy těkal očima ze strany na stranu. Už ji nenechával ani v nejmenším na pochybách. „Myslíš, že bych něco takového chtěl?“ zasyčel. Snažil se zachovat klid. „Na to mě přece moc dobře znáš. To je to poslední, o co stojím.“

„Tak proč tedy?“ naléhala. „Netvrď mi, že chceš zachránit planetu!“

V Ogilvym jako by také něco povolilo. Zanechal předstírání a probodl ji zuřivým pohledem. „Možná že ano. Ale hlavně a především chci zachránit naši zemi,“ prohlásil pevně.

A v tu chvíli se ze vší té špíny vynořilo další pochopení, jako když potápěč s posledním douškem kyslíku v plicích prorazí nad hladinu a zalapá po vzduchu. „Byla Finchova smrt opravdu jen náhoda?“

Ogilvy neodpověděl dost rychle. Gracie měla pocit, že se v ní něco zlomilo.

„Prokristapána, Hale,“ vykřikla a ucouvla hrůzou. „Řekni mi, že Finchova smrt byla náhoda. Řekni mi to!“

„Samozřejmě že ano,“ ubezpečil ji a rozhodil ruce v obranném gestu.

Ale její instinkty tvrdily pravý opak a Ogilvyho přimhouřené oči a vrásky kolem nich ji v tom utvrzovaly. „Já ti nevěřím.“ Srdce se jí div nerozskočilo; couvla o další krok a najednou si až příliš ostře uvědomila okolí. Nikde kolem neviděla žádné nevinně vyhlížející lidi na procházce ani kondiční běžce. V dohledu byli jen dva muži s kamenným výrazem a krátce sestřiženými vlasy, v tmavých oblecích bez kravat, každý u jednoho příchodu k fontáně. Řeč jejich těl mluvila za všechno.

Střelila pohledem zpátky k Ogilvymu. Pozdravil ty dva muže sotva znatelným kývnutím. Výhrůžným krokem k ní vyrazili. Blížili se. Zablokovali jí únikovou cestu.

Nevěřícně se na Ogilvyho podívala. Nepřestávala před ním couvat. „Ježíši, Hale! Co to děláš?“

„Jen to, co je nutné,“ opáčil skoro omluvně.

Gracie nemínila nečinně stát. Otočila se na patě, vystartovala přímo proti jednomu z těch přibližujících se hromotluků a z plných plic křičela o pomoc. Pokusila se ho zmást tím, že prudce zakličkovala doleva a hned zase doprava, a doufala, že kolem něj proklouzne, jenže po ní hmátl a přitáhl si ji. Vzápětí se přiřítil i ten druhý. Ten první Gracií smýkl, přitiskl si ji zády k sobě a znehybnil ji. Zmítala se a snažila se mu vytrhnout, ale držel ji jako ve svěráku. Švihla pravou nohou a nakopla toho přibíhajícího do holeně. Nečekal to a muselo ho to zabolet, protože sebou trhl a zavrávoral, ale oplatil jí to pohlavkem, až jí odletěla hlava stranou a zuby zacvakaly. Napůl omráčená zvedla oči a uviděla, že přibližuje ruku k jejím ústům. Něco jí přitiskl na nos, nějaký gázový polštářek. Pronikavě a kysele to páchlo. Vzápětí ucítila, jak ji opouští veškerá síla. Sjela pohledem stranou a zahlédla jednoho z těch kojotů – teď se jí najednou zdáli daleko výhrůžnější než prve – a pak jí povolila hlava a brada jí sklesla na hruď. Uviděla, jak se jí řítí vstříc dlažba pod nohama, a pak všechno utonulo v tichu a černé prázdnotě.

71

Sešli se v pětihvězdičkovém hotelu v centru, přesně podle Rydellových instrukcí. Kavárna Grove Café bezprostředně sousedící s hotelovou lobby se jevila jako šikovně vybrané místo. Byl to otevřený veřejný prostor, ve kterém se pohybovala spousta lidí. Rydell věřil, že tam bude v bezpečí.

Když přišel, Drucker už tam byl. Seděl u nízkého stolku u skleněné výlohy obrácené směrem do ulice. Bylo pozdě odpoledne, obloha bez mráčku a venku se po širokém chodníku trousili kolemjdoucí. Mávl na Rydella, ať se k němu připojí.

Jakmile se Rydell posadil, Drucker se shýbl a vyndal z aktovky malou krabičku. Položil ji na kraj stolku. Byla černá a těžká, asi o velikosti kapesního vydání paperbacku a po straně měla řadu diodových kontrolek.

„Nevadí ti to, doufám?“ otázal se Rydella. „Čistě pro případ, že by tě napadlo náš hovor nahrávat.“ Ani nečekal na odpověď a nenápadně stiskl knoflík na boku krabičky. Kontrolky se rozsvítily. Rydell pokrčil rameny a rozhlédl se, aby viděl její účinek. Několik lidí v místnosti se udiveně dívalo na svoje mobilní telefony a popleteně mačkalo různá tlačítka ve snaze dopátrat se ztraceného signálu. Rydellovi bylo jasné, že nemají šanci. Přinejmenším do chvíle, než Drucker vypne rušičku.

Drucker se na něj zasvěceně usmál a přikryl rušičku ubrouskem. Přistoupila k nim servírka s dotazem, co si budou přát, ale Rydell ji příkře odmávl. Nepřišli sem na odpolední čaj.

„Překvapuje mě, že jsi přijel sem na jih,“ začal Drucker. „Nedokážeš odolat a chceš na vlastní oči vidět, jak to funguje?“ Nasadil úsměv, ale nedokázal zakrýt číhavý výraz.

Rydell otázku ignoroval. „Co máš v plánu, Keenane?“ zeptal se bezvýrazně.

Drucker se rozvalil na židli a pomaličku vydechl. Zadíval se na Rydella s výrazem učitele, který si rozmýšlí, co si má počít s nezvladatelným žákem. Po chvilce se zeptal: „Máš rád tuhle zemi?“

Rydell nechápal, co to má společného s jeho dotazem. „Pardon?“

„Máš rád tuhle zemi?“ zopakoval Drucker důrazně.

„Co je to za otázku?“

Drucker rozhodil ruce. „Odpověz mi, buď od té dobroty.“

Rydell se zamračil. „Samozřejmě, že mám rád svou zemi. Jak to spolu souvisí?“

Drucker pokýval hlavou, jako by právě tohle chtěl slyšet. „Já ji mám rád taky, Larry. Zasvětil jsem celý svůj život službě vlasti. A bývala to skvělá země. Vůdce celého světa. Japonci, Číňané…, ti všichni pro nás nebyli ani flíček ve zpětném zrcátku. Před čtyřiceti lety jsme dopravili člověka na Měsíc. Už před celými čtyřiceti lety. Kráčeli jsme v čele pokroku. To my ukazovali světu, kudy dál – jak nám věda, technika a nové myšlenky mohou dopomoci k lepšímu životu. To my utvářeli vize, jak má vypadat společnost jedenadvacátého století. A jak jsme na tom teď? Co se z nás stalo?“

„Jsme mnohem chudší,“ konstatoval Rydell.

„Chudší, ničemnější, tlustší… a tupější. Zařadili jsme zpátečku. Všichni ostatní vyrazili kupředu a my šlápli na brzdu tak, že jsme ostatním pro smích. Ztratili jsme své postavení ve světě. A víš proč? Chybí nám správné vůdcovství,“ zapíchl do Rydella vztekle ukazováček. „Všechno je to jen kvůli vůdcovství. Kdysi jsme si volili prezidenty, kteří nás oslnili svou inteligencí. Svými znalostmi světa, bystrým rozumem a důstojností. Lidi, kteří nám skýtali inspiraci, lidi, které ostatní svět uznával, na které jsme mohli být pyšní. Lidi s vizí.“

„Takového přece máme i teď,“ vpadl mu do řeči Rydell.

„A ty myslíš, že jsme za vodou?“ odsekl Drucker. „Čáry máry, a země je v suchu? Přeber si to ještě jednou. Máme za sebou osm let s ropným prospektorem, kterému bych nesvěřil ani provoz myčky, osm let s chlapem, který věřil, že jeho okamžité popudy jsou výrazem Boží vůle, osm let trestuhodné neschopnosti a bezbřehé arogance, která srazila naši zemi na kolena. A poučili jsme se z toho snad? Očividně ne. Hergot, máme za sebou ekonomický kolaps století, a přesto jsme tohle volební vítězství vyškrábli jen tak tak. Žádný drtivý triumf se nekonal, Larry. Skoro polovina země volila znova totéž – ne-li něco horšího. Ve skutečnosti to bylo o chlup: chybělo maličko, a zase jsme si zvolili osobu, která si myslí, že Flintstoneovi jsou založeni na skutečnosti, osobu, která si pořídila pas pouhý rok před volbami a měsíc neposkytovala rozhovory, protože ji museli uklidit z očí a v tichosti dovzdělat, jak to ve světě doopravdy chodí. Osobu, která upřímně věří, že se ještě na této Zemi během svého života setká s Ježíšem Kristem, a myslí si, že naši hoši v Iráku konají dílo Boží.“ Rozzuřil se a uhodil dlaněmi o stůl. „Chyběl jen chloupek, a zvolili jsme osobu takhle směšně, absurdně nekvalifikovanou, společně s dvaasedmdesátiletým, rakovinou zesláblým kandidátem na prezidentský úřad. Zní to neuvěřitelně a bláznivě, a přesto k tomu málem došlo, Larry, a může k tomu ještě dojít. Takové zaslepenosti jsme propadli, pokud jde o vybírání našich vůdců. A víš proč? Víš, proč jim to málem prošlo?“

Rydell si vzpomněl na otce Jeroma a začínal chápat, kam Drucker míří. „Protože mají na své straně Boha,“ konstatoval.

„Protože mají na své straně Boha,“ zopakoval vážně Drucker.

„Anebo to aspoň tvrdí,“ ušklíbl se Rydell.

„Nic víc není potřeba. Zvolíme do nejvyššího úřadu v zemi jakéhokoli neschopného blázna, jakéhokoli šampióna průměrnosti, pokud bude mít za spolukandidáta Boha. Svěříme mu odpovědnost za všechno – za jídlo, které jíme, za domovy, v nichž žijeme, za vzduch, který dýcháme –, svěříme mu moc svrhnout na jiné národy jaderné bomby a zničit planetu, i když ani nedokáže správně vyslovit slovo ‚nukleární‘. A uděláme to hrdě a bez zaváhání – postačí, pokud pronese tu magickou větu: Že věří v Boha. Že nosí v srdci Ježíše. Že prosí nebesa, aby se mu dostalo vedení. Že nepotřebuje konzultace s odborníky, protože umí nahlédnout do srdce ruského prezidenta. Máme prezidenty, kteří činí rozhodnutí na základě víry, nikoli rozumu. A to nemluvím o Iránu. Nemluvím o Saúdské Arábii ani Talibanu. Mluvím o nás. Mluvím o Americe a evangelizační obrodě, která se rozmáhá po celé zemi. Máme prezidenty, kteří činí rozhodnutí na základě knihy Zjevení, Larry. Knihy Zjevení.“

Opřel se a udělal krátkou pauzu, aby nabral dech a ohodnotil Rydellovu reakci, a pak pokračoval: „Kdysi jsme bývali velkou zemí. Bohatou zemí, které zbytek světa záviděl. Pak nám naservírovali chlapa, který věřil, že Rusko je říše zla a že právě prožíváme Armageddon. Chlapa, který sice našel Ježíše, ale nevyzná se v účetní rozvaze. Tihle lidé přivádějí zemi na mizinu, vedou války ve jménu Božím a nechávají naše mládence roztrhat na kusy, a přesto polovina země napochoduje každou neděli do kostela a vychází s úsměvem od ucha k uchu a mává vlajkou národa Vykupitelova…“

„Vím, že máš vztek kvůli Jacksonovi,“ přerušil ho Rydell. V mysli mu vyvstala tvář Druckerova zesnulého syna a uvědomil si, co je skutečným motorem vší té nenávisti. „Ale –“

„Vztek?“ zavrčel Drucker. „Kdepak, není to jen vztek, Larry. Kurva, já zuřím! A nevykládej si to špatně. Já nejsem z těch, kdo by chtěli naše vojáky rozmazlovat. Riskovat život pro vlast patří k jejich práci. Jackson to věděl, když do armády vstupoval. Jenže naše vlast nebyla v žádném ohrožení. K téhle válce nikdy nemělo dojít. Nikdy!“ vykřikl. „A došlo k ní jen z jediného důvodu – proto, že tohle představení měl pod taktovkou neschopný pitomec s nevyřešenými vztahy k otci a mesiášským komplexem. Nesmíme dopustit, aby se to opakovalo.“

Rydell se předklonil. Věděl, jak Drucker svého syna miloval, věděl, jak velké s ním měl plány. Musí jednat v rukavičkách. „V tom jsem s tebou zajedno, Keenane. Souhlasím s tebou. Jenže to, co děláš –“

Drucker ho zvednutou rukou umlčel a pokýval hlavou, jako by věděl, co chce Rydell říci. „Nesmíme dovolit, aby to pokračovalo, Larry. Zařídili si to tak, že dnes žádný politik nemá šanci být zvolen, pokud řekne, že uznává Darwina. Z univerzitních titulů udělali stigma a ze slova ‚elita‘ se stala nadávka.“ Oči se mu zúžily. „V Americe jedenadvacátého století triumfuje víra nad schopnostmi. Triumfuje nad rozumem. Triumfuje nad znalostmi a výzkumem a otevřenou debatou a přemýšlením. Víra triumfuje nade vším. A my potřebujeme obrátit způsob uvažování naruby. Musíme se vrátit k úctě k faktům. Ke znalostem. K vědě a vzdělání, k inteligenci a rozumu. Jenže tohle se nedá lidem rozumně vysvětlit. Oba dva to víme. Nemůžeš vést politickou debatu s někým, kdo věří, že jsi agent Satanův. Oni nepřistoupí na kompromisy, protože pro ně by to znamenalo uzavírat kompromis s ďáblem, a to žádný bohabojný křesťan neudělá. Kdepak, jediná možnost, jak s tím skoncovat, je zařídit, aby lidem a politikům bylo trapné stavět svoji víru na odiv. Musíme tu sebranku připravit o nástroj, který používá k vyhrávání voleb a prosazování svých záměrů, ať už jsou zrovna jakékoli. Musíme se postarat, aby přiznání, že jsi kreacionista, bylo stejně ostudné, jako kdybys prohlásil, že i v dnešní době podporuješ otrokářství. Musíme odhodit náboženství do popelnice politických debat, stejně jako jsme to udělali s otroctvím. A musíme to udělat hned. Tahle země se ocitla pod vlivem zlého kouzla, Larry. Je to poznat z čísel. Šedesát procent zdejších obyvatel věří, že příběh o Noemově arše do puntíku odpovídá skutečnosti. Šedesát procent! Žije tu sedmdesát miliónů evangelíků, tvoří čtvrtinu naší populace. Navštěvují několik set tisíc evangelických kostelů, z nichž většinu spravují pastoři patřící ke konzervativním politickým uskupením. A právě tihle chlapi jim diktují, jak mají volit. A oni pastorům naslouchají a nevolí lidi, jejichž politika dává smysl. Nevolí člověka s mozkem nebo vizí. Volí kohokoli, kdo jim pomůže vylepšit si pozici, až jednou stanou u nebeské brány. A zhoršuje se to. Ty bludy se šíří. Každý druhý den se otevírá nový megachrám. Doslova každý druhý den.“

Drucker pohlédl na Rydella s vášnivým zaujetím. „Tvrdíš, že globální oteplování číhá za rohem? Jenomže tahleta hrozba už je tady. V těchhle volbách jsme možná v poslední vteřině uhnuli před kulkou, ale oni jsou tu dál, oni se vrátí a budou bojovat dvakrát podlejšími metodami. Berou to jako válku. Válku proti sekularismu. Křížovou výpravu, aby vydobyli zpět království Boží z rukou nevěřících a zachránili nás všechny před manželskými svazky gayů, potraty a výzkumem kmenových buněk. A všechno spěje k tomu, že se jim to časem povede. Přijde chvíle, kdy ti pánbíčkářští válečníci nasadí do Oválné pracovny teleevangelistu. Pak ovládne Kapitol horda šílenců a proti nim bude stát jiná banda bláznů na Blízkém východě a obě si budou myslet, že Bůh si přeje, aby těm druhým ukázali, že kráčejí špatnou cestou. A hádej, jak to dopadne? Bude to hodně ošklivé. Než to skončí, začnou po sobě házet jadernými bombami. A to já nedopustím.“

Rydell ztratil nit. „Chceš tomu zabránit tím, že jim přihraješ proroka, aby ještě víc přikládal pod kotel?“

Drucker ho obdařil záhadným pohledem. „Ano.“

„To nechápu,“ pohoršil se Rydell. „Naservíruješ jim konkrétní oporu – muže schopného zázraků, aby si ho postavili na piedestal. Druhý příchod Páně, aby je všechny sjednotil.“

„Ano,“ zopakoval Drucker významně.

Rydell se pokoušel pochopit jeho úvahy. „Snažíš se shromáždit církevní vůdce, aby ho přijali za svého a přidali se k němu.“

„Ano.“ Tentokrát prokmitl Druckerovou tváří výraz zadostiučinění.

Rydell svraštil obočí. „A pak ho donutíš změnit poselství?“

Drucker zavrtěl hlavou. „Ne,“ prohlásil. „Podtrhnu mu nohy.“

Rydell na něj tázavě hleděl – a pak vytřeštil oči. „Ty ho chceš veřejně shodit jako podvodníka?“

„Přesně tak.“ Drucker se do něj vpaloval neústupným pohledem. „Nějakou dobu tomu necháme volný průchod. Pár týdnů. Měsíců. Jen ať to bují. Ať ho každý pastor v zemi přijme a uzná za posla Božího. Necháme je, ať šíří jeho poselství mezi svá stádečka.“ Poslední slovo posměšně vyplivl. „A až se to pěkně uchytí a usadí, až to zakoření a budeme je všechny mít na háčku – ukážeme ho v pravém světle. Předvedeme, co je to znamení ve skutečnosti zač.“

„Dokážeš jim, jak jsou lehkověrní.“ Rydellovi se objevil ve tváři nepřítomný výraz, jako by si v duchu představoval, jak to dopadne.

„Kazatelé si uříznou takovou ostudu, že pro ně bude zatraceně těžké vystoupit na kazatelnu a postavit se lidem čelem. Zbožným věřícím bude připadat, že je vodili za nos – a snad se začnou kriticky zamýšlet i nad ostatními žvásty, které v kostele slýchají. Otevře se prostor pro zbrusu novou diskusi, zbrusu nový způsob uvažování. ‚Když bylo tak snadné oklamat nás dnes, při všech našich znalostech…, jak snadné to asi muselo být před dvěma tisíci lety? Co vlastně doopravdy víme?‘ Na tapetě se ocitne náboženství jako celek. A lidi to donutí dvakrát si rozmyslet, koho slepě následují jako stádo ovcí.“

Rydell se cítil jako omámený. Sám byl také odhodlán pokusit se v zájmu své věci změnit celý svět, jenže tohle…, tohle zacházelo mnohem dál. Unaveně si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Z mnoha lidí naděláš ještě horší fanatiky, než jsou dneska,“ varoval.

„Pravděpodobně,“ souhlasil Drucker, jako by se nechumelilo.

„Může z toho vzejít občanská válka,“ dodal Rydell, „ne-li světová.“

Drucker se zašklebil. „O tom silně pochybuju.“

„Děláš si ze mě blázny?“ vybuchl Rydell. „Povede to k tomu, že spoustu lidí vytočíš do krajnosti. A ten vztek si budou chtít na někom vybít. Na kom asi? Přece se před ně nepostavíš s prohlášením: ‚Lidičky, udělali jsme to pro vaše dobro.‘ Už teď je země rozpolcená a ty to ještě víc vyhrotíš. Dopad bude katastrofální. Poteče krev. A pak přijde zpětný náraz z ostatního světa. Podívej se, co se začíná odehrávat v Pákistánu, v Egyptě, Izraeli a Indonésii. Na ten tvůj podvod neskočili jen křesťané, ale i muslimové, židé, hinduisté… Rvou se mezi sebou kvůli dohadům, jestli je ten prorok pravý. A neskutečně je nadzvedne, až zjistí, že v tom má prsty Strýček Sam. Lidi nemají rádi, když jim v jejich náboženském přesvědčení dělá zmatek někdo cizí, Keenane. Rozzuří je to k nepříčetnosti. A budou to Američané, kdo za to zaplatí svou krví. Rozpoutáš přesně tu válku, kterou se snažíš zarazit.“

„Pokud jsou lidé tak tupí a úzkoprsí, že jim nebezpečnost jejich chování nedochází a mermomocí trvají na pochodu ke zkáze, tak jim není pomoci,“ rozčilil se Drucker. „Vedli jsme válku kvůli otroctví a možná bude potřeba válka i kvůli tomuhle.“ Povýšeně pokrčil rameny. „Jestli k ní má dřív nebo později dojít, tak ať. Třeba pak z popela vybudujeme něco rozumnějšího.“

Rydellovi připadalo, jako by mu někdo vymáčkl vzduch z plic. „Ty ses zbláznil,“ vyhrkl. „Úplně jsi ztratil soudnost.“

„Vůbec ne.“

„To přece nemůžeš udělat, Keenane,“ naléhal Rydell.

„Ne. Bez obětního beránka ne,“ utrousil Drucker.

Rydell na něj zůstal zírat; význam té poznámky prorazil chaosem jeho myšlenek a okamžitě mu došel. „A to mám být já. Tak k tomu mě potřebuješ.“

Drucker netečně přikývl. „Potřebuju to na někoho hodit. Na někoho s úplně odlišným motivem – na člověka, který se nijak nezapojuje do politiky. Protože tohle nesmí působit jako politická akce, v tom máš naprostou pravdu. Jediná možnost je vydávat to za zoufalý čin vizionářského génia, který nemá žádný jiný motiv než záchranu planety. A koneckonců, kdo ví? Třeba se tím nakonec obecné povědomí o globálním oteplování přece jen zvýší.“

„Ale tobě je srdečně fuk, jestli ano nebo ne,“ konstatoval Rydell sarkasticky.

„To není pravda, Larry. Záleží mi na tom. Jen si nejsem jistý, jestli se s tím – realisticky vzato – dá vůbec něco dělat. Vnést rozum do politiky pomůže ledním medvědům víc, než když doženeme Hummer k bankrotu, nemyslíš?“

„Nejde o záchranu ledních medvědů nebo deštných pralesů, Keenane,“ opáčil vztekle Rydell. „Jde o sociální spravedlnost. Pro všechny na Zemi.“

„Sociální spravedlnost znamená vymanit lidi ze sevření pověr a zázračných léčitelů,“ vypálil odvetnou salvu Drucker.

Rydell si zamnul obočí a zamyslel se. Místnost se mu najednou zdála daleko menší a dusnější. „Jak to se mnou mělo dopadnout? Nahraná sebevražda?“

Drucker přikývl. „Hned jak ten podvod praskne. Tragický konec heroického pokusu.“ Povzdechl si a předklonil se. „Je mi líto, Larry. Ale doufám, že chápeš, oč se snažím a jak je to naléhavé. A že do jisté míry souhlasíš, že se to udělat musí.“

Rydell se opřel a pokrčil rameny. „Doufám, že tě moc nezklame, když řeknu, že podle těch tvých not nehraju.“

Drucker ho odbyl pohrdavým mávnutím. „Ale no tak. Nepodceňuj mě.“

Rydell k němu zvedl oči a čekal, co přijde dál. Z Druckerova lhostejného klidu mu naskočila husí kůže.

„Utrpíš záchvat mrtvice,“ konstatoval Drucker nezúčastněně. „Moc ošklivý. Dojde k tomu dřív, než si myslíš. Možná už tady v restauraci. Před všemi těmi lidmi kolem. Upadneš do komatu. Takového, se kterým si umíme poradit. A během té doby…,“ udělal odmlku, „… ti trochu zmasírujeme osobnost. Vždyť víš – tak jako jsme to provedli s tím knězem. Vložíme ti do mysli správné odpovědi. Postaráme se, abys byl vůči našim plánům vstřícnější. A až nadejde čas, pomůžeme ti spáchat sebevraždu – poté, co zanecháš podrobné, kajícné a dojemné doznání, proč jsi to všechno udělal.“ Drucker ho studoval pohledem, jako by ho zajímalo, jak Rydell na jeho slova zareaguje. „Takhle se rodí legendy, Larry. Na tvoje jméno se nezapomene. Budiž ti to útěchou.“

Rydell ucítil bodnutí čiré hrůzy – a vtom si všiml čehosi za Druckerem. Muže v tmavém obleku, jednoho z Druckerových poskoků. Ohlédl se ke vchodu do kavárny. Objevili se v něm dva další. Hlavou mu blesklo, že má jedinou možnost – hlučně, všem na očích se rozběhnout ke dveřím a doufat, že poprask, který vyvolá, jim překazí plány. Už už se chystal vyskočit ze židle, když vtom zahlédl cosi dalšího. Vedle sebe. Venku na ulici. Bílou dodávku, která tam celou dobu parkovala. Boční posuvné dveře měla otevřené. Uvnitř se rýsovaly dvě postavy, po obou stranách čehosi velkého a bubínkovitého, upevněného na stojanu – čehosi, co vypadalo jako světlomet. Vzepřel se o postranní opěrky, aby se vymrštil na nohy, ale stačil se zvednout stěží o pár centimetrů. Nápor hluku byl strašlivý. Zaútočil na jeho smysly jako úder kladivem zevnitř z lebky, dorážel na všechna nervová zakončení v jeho hlavě nesnesitelně hlasitým a pronikavým, neutuchajícím tónem. Rydellovi se zalily oči slzami a vykřikl; intenzita toho mučivého zvuku ho před zraky užaslých hostů, kterých byla hotelová kavárna plná, srazila ze židle. Ruce mu vylétly k uším, aby si je chránil, ale už bylo příliš pozdě, protože mu podklesly nohy a zhroutil se k zemi v bezmocném křečovitém záchvatu kašle, zvracení a lapání po dechu.

Druckerovi muži k němu přichvátali. Pomohli mu na nohy a okamžitě ho odváděli z místnosti; vyvarovali se jakýchkoli zbrklých pohybů a předvedli zákrok skvěle vycvičených, zkušených profesionálů, starostlivých a výkonných osobních strážců. Jeden z nich dokonce přivolával doktora. Během pár vteřin ho vystrkali z kavárny do čekajícího výtahu.

Dveře se s tichým zasyčením zavřely a výtah sjel dolů do podzemního parkoviště hotelu.

72

Když Matt viděl, jak Rydella srazila neviditelná síla ze židle, srdce se mu prudce rozbušilo. Neozval se žádný zvuk, nedošlo k žádnému fyzickému útoku. Bylo to, jako by Rydella zezadu udeřila ohromná neviditelná pěst. Vzápětí ležel na zemi a svíjel se bolestí a do vysokého koberce se vpíjel obsah jeho žaludku.

Matt se zrovna chystal k akci. Seděl v rohovém boxu za klavírem u baru, stranou od hlavního prostoru kavárny, a vyčkával na vhodnou chvíli, aby vtrhl na scénu. V ruce svíral mohutnou pažbu pistole Para-Ordnance, připraven vytasit ji a zapíchnout Druckerovi do žeber. Ale předběhli ho. Ať už s Rydellem provedli cokoli, jeho plán se ocitl v troskách.

Vstal a rozběhl se k východu z kavárny. Drucker mířil ven v doprovodu dvou svých mužů. Zahýbal doprava, směrem ke vstupním dveřím hotelu, zatímco Rydella vlekli doleva k výtahům. Matt prolétl kavárnou jako blesk. Ve dveřích se zastavil. Drucker se svými muži vycházel z hotelu. Hemžila se kolem něj spousta lidí – hoteloví hosté, poslíčci, dveřníci. Matt pochopil, že ho nedostane. Promeškal šanci. Stočil pohled opačným směrem, k výtahu. Číslice na světelném ukazateli přeskakovaly směrem dolů, takže Rydella vezou na hotelové parkoviště.

Rozhodl se pustit radši za ním. Kdyby se Drucker Rydella znova zmocnil, Matt už by na něj neměl žádnou páku. A tu potřebuje, pokud chce ještě někdy uvidět bratra.

Proběhl halou kolem šokovaných hostů a dveřmi na vnitřní schodiště. Hnal se po něm dolů, bral schody po třech, v zatáčkách se vždycky přidržel zábradlí a prolétl je obloukem jako neřízený bob na závodní dráze. O šest úseků níž se ocitl na úrovni parkoviště.

Vyběhl na jeho hladkou betonovou plochu právě ve chvíli, kdy se tmavošedá dodávka s kvílením pneumatik rozjela a zabočila na výjezdovou rampu. Rozhlížel se po garáži. Vtom zaslechl, jak někde nalevo cvakla odmykaná dvířka, sjel pohledem po zvuku a rozběhl se tam. Hotelový poslíček přišel někomu vyzvednout vůz. Velký SUV Chrysler Navigator, stříbrný. Matt nezaváhal. Přiskočil k poslíčkovi, vyškubl mu klíčky, odrazil ho stranou a nastartoval silný motor Northstar V8. Zařadil rychlost a jako šipka vystřelil z parkoviště na výjezdovou rampu.

Vynořil se do zlatooranžového podvečerního světla a rychle se rozhlédl oběma směry. Městské centrum sestávalo z pravoúhlého systému jednosměrných tříd, některé měly až pět souběžných pruhů. Tahle vedla od východu na západ a dodávka uháněla doprava, k západu. Šlápl na plyn. Navigator vyklouzl zpod markýzy nad výjezdem z podzemní garáže a hladce se rozjel ulicí. Dodávka byla o tři sta metrů dál.

Matt se proháčkovával s mohutným navigatorem vlnící se šňůrou pomalejších aut a brzy dodávku dohonil. Držel se kousek zpátky, aby mezi nimi zůstal další vůz. Ulice byla rovná a široká, provoz řídký. Křižovatky byly prostorné a velkoryse řešené – betonové pláně vyznačené vzory v kamenném dláždění, díky nimž vypadaly jako piazza někde v Beverly Hills. O dva bloky dál se nad vozovkou vynořila velká zelená směrová tabule ohlašující nájezd na mezistátní a poté na dálnici číslo 90. Mattovi bylo jasné, že musí něco podniknout, než tam vjedou. Na dálnici by se mohlo stát cokoli. Riskoval by, že si ho všimnou. Riskoval by, že je ztratí. Riskoval by, že se dostanou, kam mají namířeno, a získají tak výhodu domácího prostředí.

Musel jednat.

Vozovka byla široká jako ranvej a po stranách neparkovala žádná auta. Blok, ke kterému přijížděli, zleva lemovala řada tenkých stromů a zprava jakási žulová kolonáda. To nepůjde, to by bylo o krk. Uhnul s navigatorem doprava a povytáhl se, aby viděl dopředu. Další blok vypadal slibněji. Nalevo sice byla parkovací garáž připomínající bunkr, to by taky nešlo, zato chodník napravo končil asi tuctem širokých nízkých schodů vedoucích na vyvýšené otevřené prostranství před impozantní kancelářskou budovou s kamenným průčelím.

Matt se rozhodl přistoupit k akci a sešlápl plynový pedál až k podlaze.

Motor zavyl a navigator vyrazil kupředu. Matt širokým obloukem předjel zleva sedan před sebou, stočil čumák doprava, a aniž sundal nohu z plynu, zamířil na levý přední roh dodávky. Řítil se k ní jako řízená střela. Zlomek vteřiny před srážkou strhl volant doleva a srovnal vůz po směru, takže o dodávku škrtl bokem. Jejího řidiče to zaskočilo. Hybná síla vychýlila dodávku z dráhy a odhodila ji napravo. Matt stočil volant zpátky doprava a přimáčkl se s navigatorem k jejímu levému boku, přímo důvěrně se k ní přitulil a hýčkal ji v jejím šikmém pohybu a pak stočil vůz ještě víc doprava, aby manévr dokončil. Dodávka neměla kam uhnout a její řidič to věděl. Určitě už stál na brzdě, protože vůz poskakoval kupředu po předních kolech, až se od nich jiskřilo a guma se pálila, ale pořád měl příliš velkou rychlost. Prudce vylétl do schodů a narazil do masivního hranatého pilíře budovy.

Matt zajel s navigatorem na chodník a vyskočil z něj právě v okamžiku, kdy se dodávka střetla s pilířem. Bleskurychle vyběhl po schodech s pistolí v ruce, připraven střílet hlava nehlava, jakmile zahlédne sebemenší pohyb.

Dodávka narazila tvrdě. Z chladiče se jí kouřilo a předek měla doslova omotaný kolem sloupu. Matt netušil, v jakém stavu najde uvnitř Rydella, ale jedno věděl bezpečně – ti chlapi vepředu na tom nebudou se zdravím nejlíp. Dodávka měla kolmý čumák a kabinu před čelním nárazem nechránila prakticky žádná kapota. Navíc ho nečekali.

K místu havárie se začali sbíhat kolemjdoucí a lidé z budovy, ale při pohledu na Mattovu zbraň rychle odcouvali. Ignoroval je a došel k boku dodávky. Přikrčený ve střeleckém postoji ostražitě pozoroval dvířka a okna, jestli za nimi nezahlédne nějakou známku života. Předek byl rozbitý na mraky, takže si byl celkem jistý, že odtamtud žádné trampoty čekat nemusí. Podél boku ustoupil k zadním dveřím, natáhl se a zabušil na ně pistolí. Rychle ucukl a čekal z nákladového prostoru salvu. Žádná nepřišla. Znovu se natáhl, odsunul dveře a zároveň uskočil stranou a podíval se dovnitř přes hledí svojí Para-Ordnance.

Uvnitř se na podlaze choulil Rydell, byl otřesený, ale naživu. Ruce měl spoutané plastovými pouty. Vedle něj Matt uviděl jednoho z těch chlapů z hotelu; měl zkrvavenou hlavu, ale drápal se na nohy. Zvedl hlavu, a když spatřil Matta, zamrkal a hrábl po pistoli. Matt vypálil a muži se rozstříkla z hrudi rudá sprška.

„Honem,“ křikl Matt na Rydella a ten mátožně přikývl jako člověk, který strávil měsíc v zostřené samovazbě. Matt se k němu natáhl a vtom spatřil ještě něco. Dalšího člověka ležícího tváří dolů na podlaze. Byla to žena. Ruce měla svázané za zády týmiž plastovými pouty. Matt vlezl dovnitř a opatrně ji převrátil. Měla ústa přelepená širokou náplastí. Odtrhl ji a okamžitě tu ženu poznal. Gracie Loganová, televizní reportérka, která vystupovala ve zpravodajských šotech z míst, kde se objevilo znamení. Sáhl jí na krk a nahmatal pulz. Žila.

Při jeho doteku se pohnula, škubla sebou a vyděšeně otevřela oči.

„Kde…? Kdo…?“ mumlala nesouvisle.

„Polezte ven,“ přikázal jí Matt a zastrčil si pistoli za opasek. Pomohl jí na nohy, přeřízl jí pouta a podepřel ji pod rameny.

„Pojďte honem,“ houkl na Rydella. Napůl nesl, napůl vedl Gracii kolem hloučku čumilů oněmělých leknutím po schodech dolů k čekajícímu navigatoru. Usadil ji na zadní sedadlo, vlezl si za volant a s Rydellem na vedlejším sedadle rychle odjel.

Ve zpětném zrcátku viděl, jak se Gracie napřímila. Pomalu se vzpamatovávala. Přejela pohledem okolí a skončila u Mattovy tváře.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

Tupě na něj zírala. Vypadala, jako by měla kocovinu všech kocovin.

Pak se jí zřejmě všechno vybavilo, protože se jí tvář stáhla zděšením.

„Dalton,“ vyhrkla. „Musím odtamtud dostat Daltona.“

„Koho?“

Hmatala rukama kolem sebe, něco hledala. „Můj telefon… Kde je můj telefon? Musím zavolat Daltonovi. Hrozí mu nebezpečí.“ Podívala se na Matta. „Musím ho varovat.“

Matt se rozhlédl po ulici, zpozoroval řádku telefonních budek a zastavil u nich. Pomohl Gracii vystoupit. „Kam jedeme? Kam mu mám říct, že má jet?“ zeptala se.

„O kom to mluvíte?“

„O Daltonovi. Mém kameramanovi. Půjdou i po něm.“

Matt se snažil zaplnit si mezery. „Kde je?“

„V Darbyho sídle,“ odpověděla zaraženě, jako by si sama nebyla jistá.

„U toho kazatele?“

„Ano.“ Úporně se snažila soustředit. „Ne. Počkejte. Nevím to jistě.“ Zatřepala hlavou. „Jel na letiště,“ dodala po chvilce. „Jo, určitě. Každopádně je na mobilu.“ Zvedla sluchátko. „Co mu mám říct?“

Matt rychle uvažoval. „Řekněte mu jenom, ať odjede někam do bezpečí. Jestli je někde venku, ať se nevrací ke kazateli. Zavoláme mu ještě jednou a povíme mu, kde se sejdeme.“

Začala vytáčet číslo, pak se zarazila a zpytavě na Matta pohlédla pořád ještě trochu rozostřenýma očima. „Kdo sakra vůbec jste?“

„Zavolejte mu,“ pobídl ji. „K tomu se dostaneme později.“

73

Postávali porůznu v motelovém pokoji, pestrá společnost ztrhaných uprchlíků – Matt, Gracie, Dalton a Rydell. Ještě před týdnem se kromě Gracie a Daltona navzájem neznali. Ani trochu. Pocházeli z úplně odlišných, vzdálených sfér, žili odlišným životem, měli odlišné životní cíle a trápení. A pak se všechno naráz změnilo, jejich životy se převrátily vzhůru nohama a oni se ocitli tady, natěsnáni v malé místnůstce, a žasli, že jsou stále ještě naživu.

Dalton se k nim připojil až v motelu, přijel chvíli po nich. Následujících několik hodin strávili tím, že si navzájem líčili, jak se sem dostali, a každý přispěl svou částí příběhu. Jak jednotlivé kousky zapadaly na místo, diskuse nabírala na obrátkách a zaujetí. Sérii špatných zpráv projasnil jen Rydellův telefonát bostonskému lékaři, který ošetřoval Jabbu. Operace proběhla úspěšně. Jabba ztratil hodně krve, ale povedlo se jim ho stabilizovat a prognóza je mírně optimistická.

„Co teď podnikneme?“ zeptal se Dalton. Tvářil se vyděšeně, protože se teprve před chvilkou dozvěděl, že Finch byl zavražděn a že pravděpodobným vrahem je mnich, se kterým se spřátelili.

„Pořád musím myslet na otce Jeroma,“ poznamenala Gracie a potřásla hlavou. „Tušil, že něco nehraje. Viděla jsem mu to na očích.“ Obrátila se k Rydellovi. „Nevíte, co s ním prováděli?“

„Detaily těch špinavostí neznám,“ přiznal Rydell. „Radši jsem moc neposlouchal, když to probírali. Mluvili o nějakých chemikáliích. O používání drog. Elektrošokové terapii. Implantování vzpomínek a pozměňování charakteru. Asi aby snáz přijal svou novou roli.“

„Moc hezké,“ neklidně se ošil Dalton.

„Tvrdil, že slýchal hlasy. Nahoře v horách. Myslel si, že k němu mluví Bůh,“ vzpomněla si Gracie.

Rydell zadumaně přisvědčil. „Asi používali LRAD – akustické zařízení dalekého dosahu.“ Zajel pohledem k Mattovi. „Jako na mně tam v hotelu. Dá se přesně zaměřit i na velkou vzdálenost. Je jako odstřelovačská puška, jenže vysílá zvuk – anebo hlasy,“ vysvětloval. „Mluvili s ním prostřednictvím toho zařízení.“

V pokoji se rozhostilo zamyšlené ticho.

Po chvilce se Gracie podívala na Rydella. „Vy jste si vážně myslel, že vám to projde?“ zeptala se. Mluvila dutě; ještě se pořádně nevzpamatovala z Ogilvyho zrady. Z toho, jak ji klamal. A z pomyšlení, že Finche kvůli tomu podvodu zavraždili.

„Musel jsem něco udělat,“ pokrčil unaveně rameny. „Lidi ani nenapadne poslouchat. Jsou na to příliš pasivní. Příliš líní. Nedají na hlas rozumu, dokud je ještě čas. Nedají na politiky. A už vůbec ne na nějaké objímače stromů v sandálech z kožených řemínků, kteří jim kážou, jak žít. Nenajdou si chvíli, aby si o tom něco přečetli nebo vyslechli odborníky. Podívejte se na finanční krizi. Experti před ní varovali celá léta. Buffett nazval deriváty ‚finančními zbraněmi hromadného ničení‘. Nikdo ho neposlouchal. A pak se všechno naráz přes noc zhroutilo.“ Rozhlédl se po místnosti, jako by hledal náznak porozumění, když už ne soucitu. „Nedokázal jsem prostě nečinně sedět. Tady nejde o to, jestli pojišťovací plány ztratí polovinu svojí hodnoty. Ani o to, jestli přijdete o střechu nad hlavou. Jde o to, že planeta ztratí schopnost být nositelkou života.“

„Jak říkával Finch: Všechno stojí a padá s šikovnou nálepkou,“ poznamenal Dalton a zalétl pohledem ke Gracii. „‚Globální oteplování‘ zní docela hezky a přívětivě. Radši to měli nazvat ‚globální papiňák‘.“

„Anebo ‚geocida‘,“ utrousil Rydell, než se znovu opřel o zeď a ponořil se do šera.

Pár hlav přikývlo a v pokoji znovu zavládlo unavené ticho. Konečně Gracie prorazila mlhou útlumu a zeptala se Rydella: „I když jim nemíníte dělat obětního beránka…, souhlasíte s tím, co Drucker říkal? S tím, o co se pokouší?“

Rydell po chvilce uvažování utrápeně zavrtěl hlavou. „Souhlasím s jeho názorem, co je v naší zemi špatně. Historie nám zas a znova dokazuje, že propojení náboženství a politiky přináší pohromu. A věřím, že je to reálné nebezpečí, možná vážnější než cokoli, čeho se bojí ministerstvo vnitřní bezpečnosti. Ale nesouhlasím s jeho řešením. A už vůbec ne s jeho metodami.“ Rozhlédl se kolem. „Nikomu se nemělo ublížit. Drucker se utrhl ze řetězu. A to ještě není všemu konec. Kdo ví, jaké poselství chce vložit otci Jeromovi do úst, než to skončí? Může ho donutit, aby řekl nebo udělal cokoli. A celý svět mu bude naslouchat.“

„Musíme to zarazit,“ vyhrkla Gracie. „Musíme s tím, co víme, jít do médií.“

„Ne,“ ozval se z rohu ostře Matt.

Gracie se k němu obrátila. „Cože? Musíme s tím přece vyjít na veřejnost.“

Matt zavrtěl hlavou. „Nemůžeme. Ještě ne. Kdybychom to udělali, zabili by Dannyho. Nejdřív ho musím dostat do bezpečí. Pak to pro mě za mě otiskněte třeba na titulní stránce New York Times, anebo kdekoli chcete. Je to jen na vás.“

„Slyšel jste, co mají v plánu, Matte,“ namítla Gracie. „Ta show proběhne zítra. Bude to obrovská akce – a bude ji sledovat celá planeta. A viděl jste přece, co se děje už teď. Lidé tomu věří, propukají konflikty. Zhoršuje se to každou hodinou. Když počkáme s odhalením, to představení napáchá další škody, kterým nepůjde zabránit.“

„Vlastně za ně odvedeme jejich vlastní práci, pokud přijdeme s odhalením, ne?“ zeptal se Dalton. „Tak to přece plánovali.“

„Nic jiného nám nezbývá,“ prohlásila důrazně Gracie. „Není to sice ideální, ale udělat to musíme, a to hned.“

„Nemůžou přiznat barvu,“ namítl Matt. „Teď ještě ne. Nejde to, dokud nemají vás,“ kývl hlavou směrem k Rydellovi. „Nemají svého obětního beránka, chápete? Na koho by to hodili? Na někoho svalit vinu musejí – a potřebují člověka bez politických vazeb. Kromě toho, dokud vás nemají pod zámkem, hrozí jim, že vyjdete na světlo se svou verzí. Byli by nahraní. Musejí tyhle problémy nějak vyřešit, než prozradí světu, že to byl trik.“

„Dřív nebo později to prozradí, na to vsaďte krk,“ vpadla mu do řeči Gracie. „Nemohou to táhnout donekonečna. Přihráli by Křesťanské pravici veškerou moc. A to nesmíme dopustit ani my.“

Matt se zarazil a uvažoval o jejích slovech. Zněla rozumně. A i když se nedokázal soustředit na nic než na bratrovo vysvobození, najednou si uvědomil, že jsou v sázce i závažnější věci a že před tím nesmí zavírat oči.

Chvíli si to v duchu přebíral. „Máme trochu času, než si připraví záložní variantu, viďte?“ Pohlédl na Rydella. „Určitě si lámou hlavu, jak vám zavřít pusu. Třeba výměnou za to, že budou hlásat vaše zelené poselství.“

„S tím u mě nepořídí,“ prohlásil Rydell bez váhání.

„Ať tak nebo tak, zatím nic nepodniknou. Rozhodně ne do té doby, dokud nevymyslí zakončení, při kterém jim nezůstane v ruce Černý Petr. To mi dává trochu času, abych zkusil vysvobodit Dannyho. I kdyby to mělo znamenat, že je necháme postavit na pódium otce Jeroma. Nemůžete po mně chtít, abych to vzdal, když už jsem tak blízko.“

Rozhlédl se po nich. Dívali se jeden na druhého a přemýšleli o jeho slovech.

Podíval se na Gracii. Setkali se očima a Gracie přikývla.

„Země je beztak zralá na to, aby jim skočila na špek,“ řekla nakonec. „Po zítřejším večeru bude samozřejmě mnohem těžší vycouvat, ale… do té doby můžeme počkat. Kromě toho mi připadá, že nebýt Matta, nikdo z nás by už nebyl naživu. Dlužíme mu to.“

Podívala se po ostatních, jak zareagují. Rydell i Dalton souhlasně přikývli. Skončila pohledem u Matta.

Usmál se a kývnutím jí poděkoval.

„Fajn, tak jak to provedeme?“ zeptala se.

„Co jak provedeme?“

„Jak najdeme vašeho bratra.“ Postřehla v jeho očích zmatek a ušklíbla se. „Ale ale, snad jste si nemyslel, že vás v tom necháme samotného?“

Matt se znovu rozhlédl. Na všech tvářích viděl vřelou podporu. S povděkem ji přijal. „Předpokládáme tedy, že se zítra chystají zobrazit nad hlavou otce Jeroma znamení, je to tak?“

Gracie přikývla. „O tom není pochyb.“

„Tak to uděláme takhle…“

Zůstali dlouho do noci vzhůru, studovali mapy a fotografie stadiónu stažené z internetu, zkoumali jeho půdorys a terén v okolí a pokoušeli se odhadnout, kde se asi nejspíš rozloží Danny s realizačním týmem.

Za svítání měli pocit, že dospěli ke shodě ohledně toho, jak to asi Druckerova parta bude chtít navléknout. Hodně dali na Rydella. Mít na své straně člověka, který vyvíjel technologii, na níž je znamení založeno, jim poskytlo nemalou výhodu, ale ve hře stejně zůstávala řada neznámých. Když tmou prorazil první sluneční přísvit, začaly se v televizi objevovat záběry aut a lidí, kteří vyrazili na svou pouť, a jim bylo jasné, že je načase vyrazit taky.

Naložili tu trochu vybavení, kterou měli, dozadu do vozu. Když skončili, všiml si Matt, že Gracie postává osaměle u chodníčku na kraji verandy před jejich pokojem a zírá na světlající oblohu. Přiloudal se k ní.

„Všechno v pohodě?“

Zadívala se na něj a přikývla. „Jo.“ Ještě chvilku se mu dívala do očí a pak se odvrátila. „Je zvláštní, že se tahle země tak rozštěpila. Pomyšlení, že se lidé potřebují uchylovat k…“ Potřásla hlavou. „Kdy se v nás nastřádalo tolik nenávisti? A nesnášenlivosti?“

„Patrně tou samou dobou, kdy se pár mocichtivých idiotů rozhodlo, že jim to pomůže vyhrát volby,“ opáčil.

Krátce se zasmála. „Proč to takhle nikdy neřeknou ve zprávách?“

Hned zase zvážněla a posmutněla.

„Na co myslíte?“ zeptal se jí Matt.

„Na otce Jeroma. On je… Neumíte si ani představit hodnějšího člověka. Když si vybavím, jakým peklem si musel projít…“

Matt zamyšleně přikývl. „Nebude to pro něj lehké, až se to provalí.“

Gracie se zatvářila ustaraně. „Zhroutí se mu všechno, v co věří.“

„Měla byste se bát o víc než jen o jeho víru,“ upozornil ji Matt. „Bude potřebovat něco jako ochrannou vazbu, jinak ho roztrhají na kusy.“

Gracie ucouvla. Vyrazilo jí to dech. „Vypadá to pěkně nahnutě, ať uděláme co uděláme, viďte?“

Matt pokrčil rameny. „Nemáme moc na vybranou. Musíme do toho jít.“

„Máte pravdu,“ připustila Gracie, i když z jejího vyděšeného výrazu bylo jasné, že si uvědomuje, že to nebude žádná hračka.

Matt nechal uplynout pár vteřin a dodal: „Rád bych vám poděkoval. Za to, že jste mě podržela a nenechala ve štychu.“

Odbyla to mávnutím ruky. „Po všem, co jste podstoupil? Zachránil jste mi život.“

„I tak vím, že to pro vás není snadné,“ stál si na svém. „Vzdát se životního trháku… Kdybyste teď nakráčela do studia a vybalila, co víte, rázem by z vás na obrazovce byla hvězda číslo jedna.“

„Považujete mě za tak povrchní?“ udělala obličej.

„Za povrchní ne, jen… za realisticky ctižádostivou.“

Gracie se usmála a nostalgicky se zadívala do dálky. „Byla bych taková ženská obdoba Woodwarda a Bernsteina,“ utrousila. V duchu se sama sobě musela smát. „Je to zvláštní. Člověk celý život čeká na nějaký takový velký okamžik, doufá v něj a tvrdě pracuje na tom, aby přišel…, představuje si ho a vidí sám sebe, jak se kochá tou slávou…, a když k tomu konečně dojde…“

„Až se to provalí, všechno se pro vás změní, já vím,“ řekl. „A ne nutně k lepšímu.“

Podívala se na něj. „Uvědomuju si to.“ Z očí jí zmizela jiskra. Sen každého reportéra se začínal měnit v noční můru.

Matt mlčky přikývl; nechtělo se mu rozebírat temnější stránky toho, co je čeká. Zmohl se na nezávazný konejšivý úsměv. „Nejdřív si počkáme, jak se dnešek vyvrbí. A od toho se odpíchneme.“

74

Silnice byly už od časného rána ucpané. Kilometry aut proudících ze všech stran přidusily dopravu na hlavních trasách Loop a South Freeway i na všech ostatních přístupových cestách ke stadiónu Reliant Park. Nic podobného město nikdy dřív nezažilo. Vlastně žádné město nikdy nic podobného nezažilo: přeplněná auta podobná procesí mravenců okupovala kdejaký čtvereční centimetr asfaltu na kilometry kolem a plazila se k největšímu sportovnímu, zábavnímu a shromažďovacímu komplexu v zemi.

Byl nádherný jasný den. Během dopoledne se teplota vyšplhala hodně přes dvacet stupňů a všechna parkoviště pukala ve švech. Kolem stadiónu Reliant Park, dalšího krytého stadiónu Astrodom, arény a výstavního centra jich bylo přes půl tuctu. Přes šestadvacet tisíc parkovacích míst, a všechna zabraná. A čtyřkolová invaze se nezastavila. Rozlévala se na ohromné prázdné prostranství, kde stával zábavní park Six Flags Astroworld, než ho roku 2006 strhli. Sedmdesát pět tisíc akrů rovné holé půdy podél jižního okraje Loopu – prostranství, které kdysi bývalo hrdým domovem nejrůznějších atrakcí – se otřásalo pod náporem nezadržitelného přívalu osobních vozů, dodávek i náklaďáků.

Lidé přijížděli auty, přicházeli pěšky, dopravovali se ke stadiónu všemi možnými způsoby. Příměstská železnice MetroRail se snažila čelit návalu tím, že nasadila zvláštní vlaky, a jejich vagóny teď jen tak tak odolávaly náporu masy lidských těl, která se tlačila k jejich stěnám. Helikoptéry dopravovaly na místo reportéry a zpravodajské štáby; všichni o překot nastavovali talíře satelitních antén a strkali se, aby si urvali co nejvýhodnější pozici, odkud budou moci natáčet. Na nebi kroužily policejní vrtulníky a bedlivě sledovaly rostoucí chaos dole. Brány stadiónu se krátce po dvanácté uzavřely. Tou dobou už se dovnitř vtěsnalo třiasedmdesát tisíc lidí, kteří byli vpuštěni poté, co čekali celé hodiny v dlouhých frontách a podstoupili bezpečnostní prohlídku, jestli u sebe nemají zbraň. Poslední se ještě tlačili a strkali u vchodu a probojovávali se kupředu v zoufalé snaze dostat se do hlediště. Někteří rozzlobení hysteričtí nadšenci nepovažovali ne za odpověď a tu a tam vznikaly zárodky třenic. Ojedinělé rvačky propukaly i na parkovištích, kde auta soupeřila o poslední volná místa. Překvapivě však většina těch, kdo sem doputovali, byla klidná a ukázněná. I policie odváděla obdivuhodnou práci; dařilo se jí usměrňovat poutníky vlídně a přátelsky. Darbyho lidé si s sebou přivedli menší armádu dobrovolníků, aby zvládli příliv lidí před stadiónem a pomohli těm uvnitř usadit se na místa. Rozdávali zadarmo láhve s vodou a letáky propagující Darbyho evangelické království. Davy na parkovištích, ty, které se nedostaly na stadión, nepropadly zklamání. Lidé sem přijeli dobře přichystáni a ve slavnostní náladě. Na parkovištích se začaly rozbíhat pikniky, kolovaly podnosy s krocany a punč, zněly koledy. Celé rodiny, staří i mladí, lidé všech tvarů, barev a velikostí se připojovali k jedné velké společné oslavě a nad poli z pestrobarevného ocelového plechu se valila vlna vánoční hudby.

Vyjeli časně, jen se stavili u benzínové pumpy pro baseballové čepice a laciné sluneční brýle, aby si pod nimi schovali obličeje, a přesto už zabředli do dopravní zácpy. Minuli nepohodou omšelý billboard s nápisem „Sejděme se v neděli v mém domě. – Bůh“ a krátce poté se před nimi v dálce vyloupl stadión.

Už první pohled ze silnice zahnal Mattovu únavu a zvedl mu náladu. Dokonce i z té dálky bylo jasně vidět, že střecha je otevřená. Byl to první stadión Národní fotbalové ligy, který si pořídil odsuvnou střechu – měla impozantní rozměry 150 krát 120 metrů a podepíraly ji obří nosníky. Když ji Matt uviděl odsunutou, vlil se mu do žil elán. Znamená to velkou šanci, že se znamení ukáže. Měl pocit, že se blíží Dannymu. Rostla v něm naděje, že snad zase uvidí bratra živého. Bylo to nádherné pomyšlení, zvlášť po tom všem, čím si v posledních několika dnech prošel.

Auta se nehýbala z místa. Matt a Gracie nechali Rydella a Daltona ve velkém stříbrném navigatoru a došli zbytek cesty pěšky. Když se k sportovnímu a zábavnímu centru přiblížili, Matt upřel na ten obří komplex zrak a pokusil se ho porovnat s Rydellovým odhadem situace: odpalovací zařízení bude někde venku před stadiónem, vysílač uvnitř. Důvody, které Rydella k tomu závěru vedly, byly prosté: je nanejvýš nepravděpodobné, že by odpalovací zařízení na stlačený vzduch umístili někam poblíž zástupů v hledišti anebo jinde v prostorách stadiónu. Z takové blízkosti by si někdo stoprocentně všiml velkých kanystrů s inteligentním prachem, i kdyby vystřelování nenadělalo vůbec žádný hluk. Naproti tomu laserový vysílač probouzející smítka inteligentního prachu k životu a ovládající znamení musí být uvnitř. Když si představovali, jak Drucker a jeho lidé tu událost zinscenují, nepochybovali, že v určitém momentu se znamení objeví mezi stěnami stadiónu, kam by paprsek zvenčí nepronikl. To nebyla moc dobrá zpráva. Znamenala, že budou muset hledat uvnitř – beze zbraní, které se musejí odevzdat při bezpečnostní prohlídce u vchodu. Mírnou útěchou jim bylo, že spiklenci nejspíš budou chtít dostat znamení i vysoko nad stadión. Tím se možnosti zužovaly. Uvnitř nebylo moc míst, odkud by vysílač mohl přímou čarou posouvat něco tak obrovského, jako je to znamení, vzhůru přes střechu k nebi vysoko nad stadiónem.

Otázkou zůstávalo, jestli Danny se svým ovládacím panelem bude u vysílače, nebo u odpalovacího zařízení. Anebo, což bylo stejně tak možné, někde docela jinde.

O té třetí variantě radši ani neuvažovali. U prvních dvou věděli, že bude těžké vzít je v potaz obě. Jsou jen čtyři, a to je málo, a navíc je při hledání zbrzdí tlačenice. Dobrá zpráva týkající se odpalovacího zařízení byla, že se v okolí nenachází nijak moc vhodných prostorů, kam ho umístit. Stadión obklopovala ze všech stran rozlehlá parkoviště, která byla pro takový účel příliš na očích. Špatná zpráva byla, že těch několik míst připadajících v úvahu je tak daleko od sebe, že prohledat je všechna během té krátké doby, kterou mají k dispozici, prostě není možné.

Proto se nakonec rozhodli, že se rozdělí. Matt a Gracie pročešou stadión a budou hledat vysílač, zatímco Rydell s Daltonem propátrají oblast venku, aby našli odpalovací zařízení.

Matt s Gracií statečně čelili náporu davů, trpělivě vystáli frontu a konečně se dostali na stadión krátce před zavřením bran. O kus dál se Rydell a Dalton šnečím tempem sunuli k parkovištím a manévrovali se SUV k východnímu konci červené parkovací zóny u Reliant Centra. Nakonec se jim povedlo zaparkovat na nejodlehlejším konci až u plotu a doufali, že tam si snad jejich vozu nikdo nevšimne.

Jakmile se Matt s Gracií ocitli uvnitř, opatrně postupovali dál. Hned za vchodem je ohlušila vřava a zmatek. Budova stadiónu sama o sobě byla nesmírně veliká – monumentální koloseum jedenadvacátého století, celé ze skla a oceli. Se střechou otevřenou dokořán a nebem nad hlavou doslova brala dech. Pohled, který je v jejím mamutím objetí přivítal, překonával všechno, co kdy zažili. Každé sedadlo do posledního bylo obsazené. Desetitisíce lidí, celých rozesmátých, kteří se bavili, zpívali a napjatě čekali. Neuvěřitelně pestrá všehochuť, průřez Amerikou, a všechny je pojilo totéž rozdychtění. Postarší muži s přísně sčesanými vlasy bok po boku výrostků zvyklých trávit veškerý čas v nákupních centrech. Dvojice středního věku držící se za ruce anebo s potomky, kteří vypadali jako jejich klony, posazenými na ramenou. Mladí podnikatelé ve značkových sportovních kalhotách a polokošilích vedle instalatérů ve špinavých overalech. Elegantní texaské matróny s šátky z evropského dovozu vedle natupírovaných striptérek v kovbojských kloboucích zdobených flitry. Běloši, černoši a Hispánci všech tvarů a velikostí, všichni opojeni závratnou představou, že se ocitnou ve společnosti nového mesiáše, všichni veselí a nabití elánem. Objímali a líbali jeden druhého, mávali si a povídali a společně zpívali na hudbu písničkářky Bethany Dillonové a křesťanské skupiny Casting Crowns.

Pohled dolů na plochu stadiónu, která se pod nimi rozprostírala, Mattovi prozradil, že jejich odhad uspořádání byl správný. Uprostřed se zvedalo velké pódium. Prostor kolem něj byl pro veřejnost uzavřen a pilně se tam hemžily skupinky televizních štábů, reportérů a fotografů. Až otec Jerome vystoupí na pódium, budou mu patřit televizní obrazovky po celé Americe, ne-li po celém světě. Matt zvedl pohled k velkým hodinám nad stadiónem. Byla jedna. Podle Darbyho improvizovaného pozvání má slavnost začít v pět, takže s Gracií mají na hledání čtyři hodiny. Vypadalo to jako hodně času, ale nebylo. Prostor byl ohromný. A přestože jim množství lidí svým způsobem hrálo do karet – snadno se mezi nimi ztratí – nijak jim jejich úkol neusnadňovalo. Prohledat jen hlavní ochoz bude trvat věčnost, protože se budou muset probíjet lidskou bariérou. Bylo to jako proplouvat melasou. Přes hustý dav, všechny ty k sobě se naklánějící hlavy a hemžící se těla, navíc ani Matt se svými více než sto devadesáti centimetry nedohlédl až dozadu.

Rejdil očima po ochozech s místy k sezení, které se nad ním zvedaly, a hledal vysílač dost malý na to, aby se dal schovat do palubní přihrádky na zavazadla v letadle.

„Kde začneme?“ zeptala se Gracie.

Matt pokrčil rameny. Těžká otázka. Jestli mají mít vůbec šanci, musejí prohledávanou oblast nějak zúžit. Znovu si vybavoval, k jakým závěrům se dobrali. Stadión měl typický tvar – byl to široký obdélník s vypouklými stranami. Prostory pro diváky se nacházely na několika úrovních: pět ochozů se sedadly v řadách doplňovaly tři řady lóží pro veřejnost táhnoucí se podél postranních čar v druhém, čtvrtém a nejhořejším ochozu. Matt se rozhlédl a v duchu si představil neviditelný kužel laserového signálu, který dodá život inteligentnímu prachu. Představil si znamení uvnitř stadiónu i nad ním a od toho se pokusil odvinout odhad, kde může být nejvýhodnější místo pro vysílač. Jeho pohled přitáhly lóže. Skýtaly šikovný úkryt i soukromí. Matt vyloučil ty na nejvyšším ochozu. Byly vmáčknuty až pod okrajem střechy. Připadalo mu, že neumožňují vykrýt dostatečný úhel, má-li se znamení vznést do výše. Zbývalo tudíž prohledat lóže ve dvou nižších ochozech, na úrovni čtyři a dvě, a taky klubové lóže na úrovni tři. Vždy řada lóží podél každé postranní čáry. Celkem šest.

„Tam nahoře,“ ukázal na ty ve čtvrtém ochozu. Začnou nahoře a budou postupovat směrem dolů.

Gracie přikývla a vykročila za ním od řadových sedadel zpátky do hlavní galerie a ke schodům.

Na nejvzdálenějším konci parkoviště Dalton zaklapl na místo černé karbonové lopatky rotoru na minivrtulníku Draganflyer a připevnil popruhy palubní kameru. Přes noc dobil lithiové baterie, takže všechno bylo v pohotovosti. Uložil vybavení na zadní podlážku navigatoru, kde bude v bezpečí před zvědavýma očima. Během příprav se ustavičně rozhlížel, podezíravě rejdil pohledem kolem a pátral po známkách nebezpečí. Nedokázal si pomoci. Pořád v něm hlodalo pomyšlení, jak nemilosrdně a snadno zavraždili Finche. S milicemi a rozzuřenými davy na Blízkém východě si poradit uměl, ale při představě tichých anonymních vrahů v černých hábitech, kteří se člověku vynoří za zády a shodí ho ze střechy, mu běhal mráz po zádech.

Ještě jednou zkontroloval dálkové ovládání. S pocitem uspokojení, že neopomněl žádnou maličkost, ho odložil a podíval se na hodinky. Zbývaly necelé tři hodiny. I když by bylo nesmírně užitečné prohledat okolí ze vzduchu, rozhodli se skycam nepoužít, dokud se neobjeví znamení. Bylo by to příliš riskantní. Báli se, aby jim kameru nesestřelil nějaký příliš horlivý poutník nebo policista – anebo třeba sami Druckerovi muži. Raději se s Rydellem chystali prohledávat do setmění oblast kolem stadiónu pěšky, vydat se z okrajů parkoviště opačnými směry.

Rozhlédl se. Snadné to nebude. Parkoviště přilehlé k čnějící stěně stadiónu se hemžilo auty a lidmi. Pokrčil rameny, pokusil se zahnat z mysli představu Finche letícího ze střechy dolů a pustil se do hledání.

Keenan Drucker se zadíval na hodinky. Ještě dvě hodiny. Zamračil se. Nevyvíjelo se to dobře. Vůbec ne.

Ztráta Rydella pro něj byla těžká rána. Podobné situace nenáviděl. Vůbec nedokázal odhadnout Rydellův momentální duševní stav. Rydell zažil příliš mnoho otřesů. Určitě je pořádně rozhozený – a rozhozený znamená nepředvídatelný, ba co hůř, iracionální. Bude jednat impulzivně a všechno prozradí, i když tím zničí i sám sebe? Anebo někam zaleze a pokusí se vymyslet, jak z toho vybřednout s čistým štítem?

Nebyl si jistý. Doufal v to druhé. I jemu by to poskytlo čas přeskupit síly. Čas vymyslet jinou variantu. Protože v téhle chvíli ji potřeboval.

Zamračil se a upřel oči na zarámovanou fotografii na kraji stolu, ze které mu oplácel pohled jeho syn. Měl pocit, že ho zklamal. Že nedostál jeho památce, že selhal v úsilí odčinit jeho zbytečnou smrt.

Tentokrát tě nezklamu, zapřisáhl se v duchu a zaťal pěsti, až se mu z nich stáhla krev a zbělely do mrtvolného odstínu.

„Měli bychom začít s uskutečňováním plánu,“ vybídl ho Maddoxův hlas z telefonu zapnutého na hlasitý odposlech. Zněl sklesle a poraženecky. Drucker se nepamatoval, že by ho někdy slyšel mluvit takovým tónem.

„Nemůžeme,“ zavrčel. „Nejde to, dokud nám někde volně pobíhá Rydell. Našli jste jeho dceru?“

„Ne,“ odpověděl Maddox. „Letadlo ji vysadilo v Los Angeles. Nepoužívá svůj mobil ani kreditní karty. Prozatím je venku ze hry.“

Drucker si povzdechl. „Půjdou po bratříčkovi. To je to jediné, na čem Sherwoodovi záleží. Počítáte s tím?“

Maddox odpověděl stručně: „Ano.“

„Tak to koukejte dotáhnout do konce,“ přikázal mu Drucker a zavěsil.

75

Odpoledne přešlo v podvečer a obloha se změnila z jasně modré v narůžovělou. Hodiny se přehouply přes pátou. Matt s Gracií ještě nic nenašli. Bezúspěšně se propracovávali od hořejšku stadiónu dolů. Podívaná měla každou chvíli začít, a jim ještě zbýval velký úsek, který potřebovali projít.

Prohledávání lóží nebylo snadné. Pro tuto neplánovanou událost byla všechna místa k sezení zadarmo – až na lóže. Matt a Gracie brzy zjistili, že většinu z nich dostali přidělenu Darbyho osobní hosté, tu a tam některou média a zbytek hosté ostatních kazatelů, které Darby přizval na pódium. Přístup k řadám lóží byl omezen a přísně kontrolován mohutnými členy ochranky v černých tričkách, kteří znali všechny běžné fígle. Přesto se Gracii podařilo dostat k lóžím na čtvrtém ochozu a v klubových prostorách díky tomu, že svým osobním šarmem oslnila některé pozvané, vetřela se spolu s nimi dovnitř a Matta vzala s sebou. Všechny je proběhli, všech pětačtyřicet lóží v každé řadě, a hledali supermoderní technické vybavení nebo muže, kteří nebudou vypadat na to, že sem přišli kvůli duchovnímu zážitku. Nenašli ani jedno, ani druhé.

Zrovna dokončili prohlídku první řady klubových lóží, když hudba zeslábla a světla potemněla. Všichni se tlačili dopředu, aby co nejlépe viděli. Matt a Gracie popošli blíž. Z reproduktorů se ozval sborový zpěv a na pódium se vyhrnul reverendův stočlenný pěvecký sbor a obřadně se rozestoupil za zpěvu písně „Budiž světlo“. Dav vybuchl nadšením. Zaburácel potlesk, jásot a pak se diváci k písni připojili. Účinek byl pozoruhodný – společný zpěv sedmdesáti tisíc hlasů, k nimž se brzy přidaly další nesčetné tisíce lidí venku před stadiónem, zbožný chorál nesoucí se houstonským soumrakem.

Matt se zamračil. Vystoupení otce Jeroma se blížilo, a oni zatím nenašli ani stopy po Dannym nebo někom z těch, kdo ho vězní. Matt věděl, že se musí rozhodnout. Musí zvolit nejpravděpodobnější místa a ostatní nechat být. Nezbývá dost času. Propátrával potemnělý stadión a utkvěl pohledem na dvou řadách lóží na druhém ochozu, které ještě neprohledali. V každé z nich bylo devětatřicet lóží; zkontrolovat je nějakou dobu potrvá. Musejí pustit k vodě řadová sedadla v hlavním ochozu a doufat v nejlepší.

Sborový zpěv skončil a na pódium vykročil Darby. Kochal se bouřlivým potleskem. Ohromné velkoplošné obrazovky nad plochou stadiónu zabraly v detailu jeho tvář.

„Buďte pozdraveni v Kristu,“ zaburácel a vzrušení diváci mu odpověděli stejnými slovy.

Matt a Gracie nemínili čekat na jeho proslov. Proklouzli zpátky k lóžím a pokračovali v hledání.

Postupovali pomalu a kontrolovali zbytek řady. O půl hodiny později skončili s prázdnýma rukama. Mezitím na pódiu vystoupili další dva megapastoři a pronesli k rámusícímu davu vzletná kázání. Prostor mezi jejich proslovy vyplňoval sbor písněmi největších hvězd křesťanského rocku. Matt s Gracií se zrovna chystali sejít z třetího ochozu na druhý, když vtom Gracie zalapala po dechu, prudce se otočila a schovala se Mattovi za záda.

„Co je?“ zeptal se.

Vykoukla mu přes rameno a zase se za něj přikrčila. „Ogilvy,“ vydechla. „Je přímo tady.“

Matt zaťal pěsti. „Který to je?“

„Ten elegán u pultu s občerstvením. Šedivé vlasy, brýle bez obrouček. Má na sobě světlý oblek.“

Matt se zadíval do zástupu. Ochoz byl ode zdi ke zdi nacpaný lidmi. Mezerou mezi hlavami zahlédl muže, který odpovídal Graciinu popisu. „Jdeme,“ zavelel tiše. Vzal Gracii za ruku a proplétal se davem za Ogilvym. Ztratil ho, ale pak ho znovu zahlédl patnáct metrů před sebou, jak míří k lóžím. To, že Ogilvy měl jen málo přes metr šedesát, mu situaci nijak neusnadňovalo. Prodíral se kupředu, jenže dav byl jako pohyblivý písek. Zahlédl skulinku a vrhl se do ní, jen aby vzápětí vrazil do skupinky vysokých rančerů, kteří si od pultů probíjeli cestu opačným směrem. Jeden polil Mattovi košili pivem a vztekle do něj strčil.

„Čum na cestu, vole,“ vyštěkl. „Kam se ženeš?“

Matt zaťal pěsti a zúžil oči; chtěl se do něj pustit, ale Gracie ho zadržela a zbrzdila rozezleného rančera křečovitým úsměvem.

„Jen klid, fešáku.“ Nasadila koketní úsměv nejvyšší ráže. „Vždyť se nic nestalo, kluci. Co kdybychom si navzájem odpustili a šli radši poslouchat kázání? Jsou přece Vánoce, ne?“

Matt se ovládl a čekal, jestli na to ten druhý přistoupí. Rančer se zaškaredil, chvilku přemítal a pak mrzutě přikývl. Matt udělal totéž gesto, vzal Gracii za ruku a odtáhl ji do zástupu, jenže Ogilvy už mu zmizel z očí. Stoupl si na špičky, natáhl krk a zoufale se rozhlížel.

Po Ogilvym nebylo ani památky.

Venku na kraji červené zóny Rydell s Daltonem užasle pozorovali, jak se shromážděný dav kolem rozezpíval a zase ztichl. Někteří příchozí si s sebou přinesli malé dvanáctivoltové televizní přijímače a kolem každého se tísnil hlouček, lidé poslouchali kázání a vpadali do něj sborovým „amen“.

Rydell přejel pohledem nekonečnou pláň aut a pak oblohu. Na obzoru pohasínaly poslední zbytečky denního světla. „Pošleme ji nahoru,“ řekl. „Dál čekat nemůžeme.“

Dalton přinesl z auta draganflyer a postavil ho na zem. Zkontroloval intenzitu světla a nastavil HD videokameru zavěšenou pod trupem na noční vidění. Pak nastartoval motory minivrtulníku, rozhlédl se a vypustil ho. Draganflyer se s tichým vrčením rychle vznesl a zmizel na večerním nebi.

Rydell zkoumal okolí a odhadoval, kam by on sám umístil odpalovací zařízení. Napravo od nich se na protější straně Kirby Drive rýsovaly nějaké nízké stavby. „Pošlete ho nad tamhlety budovy,“ ukázal tím směrem. Hned si to ale rozmyslel. Zalétl pohledem ke stadiónu. Na mysl se mu vtíralo cosi, co souviselo s jeho severojižní osou. „Ba ne, leťte s ním tamhle nahoru,“ ukázal dozadu, na sever od stadiónu. Podíval se na záběry, které skycam vysílal na obrazovku Daltonova laptopu. Vzhledem k nastavení na noční vidění byly přízračně nazelenalé, ale díky vysokému rozlišení na nich detaily vystupovaly s překvapivou zřetelnosti. „A nespouštějte oči z obrazovky.“

„Sakra,“ zasyčel Matt. „Ztratili jsme ho.“

Propátrával očima ochoz kolem dokola. Ogilvy zmizel v davu.

„Patří ke zpravodajské síti…,“ vyhrkla Gracie. „Třeba si tu zamluvili lóži. Tak sem mohli propašovat ten vysílač.“

„To dává smysl. Jenže jak zjistíme, kde jsou? Nikde jsem neviděl žádný seznam hostů. Je to tu jeden velký blázinec.“

Měli navíc další problém. Na druhém ochozu byly dvě řady lóží, ale nacházely se na protilehlých stranách stadiónu. Jedna obrácená na východ, čelem k Astrodomu, druhá na západ. Dostat se z jedné strany na druhou znamenalo znovu se probíjet tou lidskou záplavou.

„Nebudeme mít čas na obě řady,“ konstatovala Gracie.

V tu chvíli hudba přešla v ryčné fanfáry a světla na stadiónu potemněla. Dav umlkl a zavládlo ticho, ze kterého běhal mráz po zádech. Vzduch ztěžkl napjatým očekáváním. Na pódium znovu vystoupil Darby, uvítán mohutným rykem. Vychutnával si ho skoro minutu, než zvedl ruku, aby lidi utišil, a zeptal se jich: „Jste připraveni?“

Odpovědí mu bylo hromové „ano“.

„Moje děti v Kristu, poskytněte prosím vřelé houstonské přivítání a otevřete svá srdce našemu mimořádnému hostu, otci Jeromovi.“ Všichni na stadiónu povstali jako jeden muž a uvítali bouřlivým potleskem a nadšeným jásotem štíhlou postavu, která se vynořila. Otec Jerome se zdál proti rozlehlému pódiu nepředstavitelně drobounký; pomalu se šoural kupředu, zíral na shromážděné zástupy s úctou a strachem a vedle svého vlastního obrazu na velkoplošných obrazovkách vypadal jako trpaslík. Váhavě došel ke středu pódia, provázen na každém kroku blesky fotoaparátů, a pozdravil Darbyho nepatrnou zdvořilou úklonou. Darby ho uvedl ke stojanu s mikrofonem a gestem ho pobídl, aby se ujal slova. Pak sám ustoupil do stínu.

Matt s Gracií stáli jako přimrazeni, uhranula je reakce davu. Celý stadión byl prodchnut atmosférou velebnosti. Gracie se dívala na detailní záběr tváře otce Jeroma na obrazovkách. Kněz vzhlížel k ochozům a vstřebával ten výjev, očividně omráčen jeho mohutností. Po čele mu stékal pot. Zdálo se, že neví, co říci. Celý dav byl na nohou, mlčky stál a čekal, co mu Boží posel sdělí. Otec Jerome si odkašlal a trochu ustrašeně se rozhlédl – a vtom se jeho výraz změnil, jako by se něčeho polekal. Naklonil nepatrně hlavu ke straně, zamžikal, polkl a prohlásil: „Děkuji vám, že tu dnes s vámi mohu být, a za vaše uvítání.“

Shromáždění odpovědělo nadšeným „amen“ a potleskem.

Zatímco otec Jerome tam dole zahajoval své kázání, chaosem v Mattově hlavě probleskla náhlá myšlenka. „Musím zavolat Rydellovi,“ řekl. „Rychle.“

Gracie měla u sebe Daltonův mobil, Rydell měl stále svůj. Stiskla knoflík rychlé volby a podala přístroj Mattovi.

Rydell vzal hovor při prvním zazvonění.

„Máte nahoře skycam?“ zeptal se naléhavě Matt.

Rydell pozorně sledoval obrazovku Daltonova laptopu. „Je nad zdravotním střediskem, na sever od nás,“ oznámil. „Kousek odtud.“

„Co se stane s videospojením, když překříží signál z vysílače?“ zeptal se Matt a zatajil dech.

„Přeruší se, samozřejmě,“ konstatoval Rydell.

„Nevyřadí to draganflyer z provozu?“

Rydell se nad tím krátce zamyslel a odpověděl: „Nedá se to vyloučit. Laserový signál je silnější než signál z dálkového ovládání skycamu. Když bude našemu v cestě, mohli bychom nad draganflyerem ztratit kontrolu. Mohlo by se nám to úplně zavařit.“

Dalton po něm střelil ustaraným pohledem.

Znovu se ozval Mattův hlas. „Musíme to risknout. Pošlete ho sem k nám, dovnitř nad stadión. Je to jediný způsob, jak zjistit, odkud jejich signál přichází.“

„Dobře,“ řekl Rydell. „Doufejme, že se tam dostane vcelku.“ Prstem ukázal Daltonovi nad stadión a oznámil: „Letíme dovnitř.“

Dalton se řídil záběry na obrazovce a pomocí joysticku naváděl černý skycam do správného směru. Rydell mu stál za zády a zaujatě přihlížel. Když Dalton draganflyer naklonil a začal ho stáčet do oblouku, Rydell sebou najednou škubl a vykřikl: „Viděl jste to?“

Zapíchl prst do obrazovky, jenže minihelikoptéra mezitím popolétla dál a to, na co ukazoval, už bylo pryč.

„Co?“ zeptal se Dalton.

„Něco tam bylo, tam vzadu.“ Ukázal na levý okraj obrazovky. „Na střeše. Můžete otočit kameru dozadu?“

Dalton s tváří staženou soustředěním mikroskopicky manévroval joystickem. „Nemůžu změnit úhel o plných sto osmdesát stupňů, zabírá jen prostor před sebou. Musel bych ji celou obrátit, ale každou vteřinou se dostane nad stadión a nechci riskovat, že tam vletí naslepo.“

Rydell se zamračil. „No dobře, pokračujte. Tohle necháme na potom.“

„Jestli ještě bude schopná provozu,“ poznamenal s obavami Dalton.

Matt s Gracií upírali oči na obdélník černého nebe a čekali, kdy otec Jerome ukončí kázání.

„Už končí, Matte,“ upozornila Gracie a ukázala na pódium.

Matt se podíval tím směrem, mobil pořád u ucha. „Tak dělejte, lidi.“

„Už je skoro tam,“ ujistil ho Rydell. Z hlasu mu čišelo napětí.

Dole na pódiu zaklonil otec Jerome hlavu a pomalu zvedal rozpažené ruce, jako by se chystal chytit ohromný plážový míč. Dav se zachvěl a všechny oči se upřely do prázdného prostoru pod otevřenou střechou stadiónu.

„Pomodlete se se mnou,“ vyzval shromážděné otec Jerome. „Pomodlete se se mnou, ať nám Bůh sešle znamení a vede naše myšlenky a pomůže nám naplnit svou vůli.“

Rty všech lidí se pohnuly a po ochozech se nesly tlumené modlitby. A vtom zazněl obří halou mohutný výdech, protože nad otcem Jeromem se objevila koule světla. Byla malá, nějaké dva, tři metry v průměru, rozmlžená a otáčela se. V řadách sedadel vyšlehly fotoblesky. Zjevení několik vteřin viselo ve vzduchu a pak začalo stoupat. Když dosáhlo poloviny výšky mezi hlavou otce Jeroma a plnou výší stadiónu, na okamžik se zastavilo, zářilo i přes pomrkávající tisíce fotoblesků, pak náhle vzplálo oslnivým jasem a zvětšilo se do důvěrně známé ohromné koule.

Dav upadl do neklidného mlčení a znamení před ním vířilo. Pak naráz, jako když se zlomí vlna, propukla v aréně euforie a zástupy mohutně vybuchly řevem, který překonával i to největší nadšení nad vítězným touchdownem, jaké kdy stadión zažil. Mezi výkřiky „amen“ a „aleluja“ mávaly masy shromážděných věřících pažemi a tiskly si obličeje v dlaních, tonuly v úžasu naplněném obdivem i posvátnou hrůzou. Lidé se křižovali. Někteří omdleli, jiní hystericky ječeli. Většina jen nevěřícně zírala a po tvářích jim stékaly slzy radosti.

Matta mravenčilo po celém těle. Poprvé viděl znamení na vlastní oči a byl tím pohledem uchvácen. Musel si připomenout, že nejde o nic nadpřirozeného. Tohle je Dannyho dílo. To jeho bratr sehrál klíčovou roli, aby se to mohlo uskutečnit.

Přímo cítil jeho přítomnost. Víc než kdy jindy ho toužil najít.

Zvedl hlavu a zavrčel do mobilního telefonu: „Kde ji máte?“

„Vevnitř,“ oznámil mu Rydell. „Zrovna prolétla nad severním krajem střechy.“

76

Matt soustředěně zíral nahoru a napínal zrak, aby zahlédl drobounký černý přístroj – a vzápětí se mu to povedlo. Kameru bylo stěží vidět, protože její matový nátěr splýval s nočním nebem, ale byla tam. Přilepil se k ní pohledem a odhadl její polohu vůči řadě lóží. Rozhodl se prozkoumat nejdřív tu východní.

„Fajn. Jděte s ní níž, aby byla na úrovni dolního kraje znamení, a obleťte stadión kolem dokola po směru hodinových ručiček,“ nařídil Rydellovi. „A dejte mi vědět, kdy přesně zachytíte rušení.“

„Rozumím,“ potvrdil Rydell.

Venku v červené zóně sledovali Rydell a Dalton se zatajeným dechem obrazovku. Draganflyer klesl do útrob stadiónu a začal opisovat kruh. Všude okolo nich se tísnily hloučky lidí kolem přenosných televizorů a všichni s posvátnou úctou pozorovali znamení.

„Jdeme na věc,“ zamumlal Dalton, hrdlo stažené nervozitou.

Matt se ze všech sil snažil, aby tu maličkou mašinku oblétávající širokým obloukem arénu neztratil z očí. Tiskl si mobil k uchu tak pevně, že cítil, jak mu pod ním v žilách tepe krev. Gracie, také napjatá jako struna, pozorovala s obavami vchod za nimi. Zneklidňovala ji přítomnost Ogilvyho.

Dav na stadiónu byl stále ještě ohromen výjevem, který se před ním odehrával. Znamení viselo ve vzduchu jako obrovitý míč nabitý chvějivou energií. Neustále přitahovalo Mattův pohled. Bylo neskutečně těžké odolat a nezírat na ně. Kdykoli k němu sklouzl očima, hned je zase odtrhl zpátky k místu, kde naposledy viděl draganflyer, a snažil se soustředit na tu nepatrnou černou tečku.

Skycam už skoro dosáhl jižního konce východní řady lóží, když Mattovi zahřměl do uší Rydellův hlas.

„Něco máme. Do prdele, přijdeme o něj,“ zařval Rydell.

Matt natáhl krk dopředu, jako by těch pár centimetrů hrálo roli. Uviděl, jak se skycam zakymácel a prudce se propadl níž, jako by najednou ztratil veškerou energii nebo jako by ho někdo srazil obří neviditelnou plácačkou na mouchy, a řítí se jako kámen k zemi.

Srdce mu na moment vynechalo, když sledoval jeho pád, ale hned zalétl pohledem zpátky nahoru a zadíval se na lóže, které byly přímo naproti místu, kde viděl kameru naposled. Byly to ty úplně krajní, v jihovýchodním rohu stadiónu.

„Honem,“ křikl na Gracii, popadl ji za ruku a rozběhl se po ochozu k eskalátorům.

„Kurva!“ zařval Dalton, když ztratil kontrolu nad draganflyerem. Srdce se mu rozbušilo a obličej se mu křečovitě stáhl; zoufale cloumal joystickem a snažil se přimět vzdušnou kameru k reakci.

Záběr na obrazovce laptopu pohasl a vystřídalo ho šedé zrnění provázené sykotem, který Daltona ještě víc stresoval.

„Do prdele, vždyť to někoho zabije!“ vyhrkl – a vtom monitor náhle zablikal a obraz znovu ožil. Bylo to o nervy: záběr z kamery ve volném pádu, jak se řítí na rychle se přibližující dav.

„Nahoru s ní,“ křikl Rydell.

„Dělám, co můžu,“ odsekl Dalton. Lidé v záběru překotně rostli; třeštili oči a ve tvářích měli děs, protože už zpozorovali neznámý předmět, který na ně padá – jenže ten zničehonic ožil, těsně nad jejich hlavami se zhoupl, minul je a vznesl se pod střechu arény.

Dalton si od plic vydechl a střelil úlevným pohledem po Rydellovi. „Čí geniální nápad to byl?“ Hlas se mu třásl.

Rydell ho poplácal po rameni. „Skvělá práce, člověče. Skvělá práce. Teď ji odtamtud dostaňte a mrknem se na tu budovu.“

Kolem nich to vzrušeně zahučelo. Rydell a Dalton poodešli od auta a zadívali se nad střechu stadiónu. Parkovištěm se přelila vlna užaslých nádechů.

Znamení pozvolna stoupalo na noční oblohu; nad střechou arény se vynořil první oblouček světla.

Matt seskočil z eskalátoru na úrovni druhého ochozu a rozběhl se ke vchodu do lóží. Davy byly tytam, nikde ani noha. Všichni zírali na ten zázrak, který se právě odehrával v aréně. I bijci z ochranky zmizeli, patrně se dívali společně s hosty z některé lóže.

Blížili se k řadě lóží ze severní strany a ta, ke které měli namířeno, byla na úplně opačném, jižním konci. Když Matt zahnul do chodby, která kolem lóží vedla, přihodily se dvě věci: napadlo ho, že v aréně se muselo něco stát, protože od lóží se rozlehlo sborové óóó a áách. A přesně ve chvíli, kdy Gracie za jeho zády vykřikla „Matte“, uviděl muže kráčejícího proti nim, z lóží ven.

Měl šedivé vlasy, brýle bez obrouček, světlý oblek a vypadal uhlazeně. Poznání bylo oboustranné, protože Ogilvy sebou překvapeně trhl, jenže na nic víc neměl čas. Matt nezpomalil; za chůze vrazil přímo do něj, popadl ho za ramena, otočil čelem vzad a tvrdě ho přirazil ke stěně ochozu. Ogilvy vyjekl, jak mu Matt plnou vahou dolehl na záda a skoro mu vyrazil dech. Matta palčivě zabolelo v ráně, ale ignoroval to a zasadil Ogilvymu úder do ledvin. Ten se zkroutil bolestí. Matt fungoval na rychloběh, nedaroval mu ani vteřinu. Chňapl ho za pravou paži, škubl mu jí za zády vzhůru, že mu ji div nevyrval z kloubů, smýkl jím dopředu a poklusem ho postrkoval chodbou.

„Ve které lóži jsou?“ zachrčel.

Ogilvymu se kymácela hlava ze strany na stranu a vrávoral jako zmlácený boxer, který se drží na nohou z posledních sil.

„Tak ve které?“ zopakoval Matt v běhu. Věděl, že lóže, kterou hledá, musí být jedna z posledních, a vlastně ani Ogilvyho odpověď nepotřeboval. Domyslel si, že ta jeho se bude lišit od ostatních. Všechny měly dveře dokořán a hloučky lidí se v nich mačkaly k přednímu parapetu, který sloužil jako zábradlí. Maddoxovi hoši tak pohostinní nebudou a určitě nechají dveře zavřené. Možná je zvenku bude někdo hlídat. Za pár vteřin dorazili na konec chodby. Odhadl to správně, poslední lóže měla zavřené dveře. Matt k nim Ogilvyho přimáčkl, rázně zabušil a zároveň mu zkroutil ruku tak, že mu vylezla lopatka.

„Donuť je otevřít, a hezky mile,“ zasyčel mu do ucha.

„Co je?“ ozvalo se zevnitř zavrčení.

Ogilvy ztěžka polkl a vymáčkl ze sebe: „To jsem já, Ogilvy.“ Snažil se, aby to znělo nevzrušeně, ale moc se mu to nepovedlo.

Chlap za dveřmi asi zaváhal, protože neotevřel hned, ale nakonec se ve dveřích přece jen objevila skulina. Sotva Matt uslyšel zarachotit kliku, zvedl Ogilvyho do vzduchu a vrazil jím do dveří jako beranidlem. Rozletěly se a zasáhly muže, který za nimi stál, rovnou od obličeje. Dveře všech lóží byly pevné jako skála. Náraz zafungoval jako úder baseballovou pálkou. Odhodil muže stranou a ten se ztěžka svalil na zem. Matt vtrhl dovnitř a Ogilvyho si přitom přidržoval před sebou jako štít. Okamžitě zaregistroval, že kromě toho poraženého jsou uvnitř dva další. Čekali na něj, mířili na dveře pistolemi s nasazenými tlumiči. Matt nezpomalil. S Ogilvym před sebou přelétl pěti dlouhými kroky místnost a přešel do útoku. Ogilvy se svíjel a cukal, jak se mu do těla zarylo několik kulek, ale muži neměli na střelbu moc času, protože Matt byl v okamžení u nich. Mrštil Ogilvym po tom bližším a sám se vrhl k druhému, oběma rukama mu strhl pistoli stranou a zároveň ho praštil loktem přes čelist. Slyšel, jak praskla. Aniž by pustil jeho zápěstí, dokončil obrat o devadesát stupňů, aby hlaveň namířila na toho druhého, který se ze sebe pokoušel setřást Ogilvyho zkrvavené tělo. Dvě pistole s tlumičem udělaly naráz piruetu proti sobě, jenže ta Mattova ji dokončila o zlomek sekundy dřív a Matt zároveň zmáčkl přes ukazováček svého zajatce spoušť. Zbraň vypálila a kulka zasáhla protivníka do krku. Couvl a ze zátylku mu vystříkl gejzír krve právě ve chvíli, kdy jeho vlastní salva hvízdla Mattovi kolem uší a skončila někde ve zdi. Matt ucítil, že se mu střelec snaží vykroutit. Znovu ho praštil loktem, tentokrát přes krk, a rozdrtil mu ohryzek. Muž ztuhl, křečovitě zachroptěl – a vtom Gracie znovu vykřikla: „Matte!“ Zalétl pohledem ke vchodu do lóže a k muži, kterého zasáhly dveře do obličeje. Polovina mu ho naběhla do zlostného purpurovo-rudého odstínu. Muselo to bolet. Klečel na kolenou a napřimoval se s očima upřenýma na Matta. Právě sebral svou pistoli, jenže Gracie zaječela a vrhla se ze strany na něj. Zareagoval rychle – švihl paží a odrazil ji, až odletěla ke zdi, ale Matt tím získal drahocenné vteřiny, které potřeboval, aby si znovu zahrál na mistra loutkáře: zvedl ruku střelce, kterého ještě pořád držel, a několikrát do toho purpurového obličeje vypálil.

Vteřinku nabíral dech a dovolil tepu zpomalit do čehosi vzdáleně připomínajícího normál, pak střelci vyrval pistoli z ruky, odkopl ho stranou a narovnal se. Gracie vstala a s tváří paralyzovanou šokem k němu došla.

Přejel zrakem lóži a s hrůzou mu došlo, že v ní není žádný vysílač. Žádný ovládací panel. A taky žádný Danny. Vzpomněl si na Ogilvyho potulku po stadiónu, na pozici těch dvou střelců, když vtrhl do dveří. Byla to past. Čekali na něj a využili Ogilvyho, aby ho vlákali dovnitř. Vysílač musí být někde poblíž – vždyť signál přicházel zhruba odsud –, ale na tom teď už nesešlo. Najednou věděl s nezlomnou jistotou, že by neriskovali mít Dannyho uvnitř stadiónu. Určitě je někde venku. Tedy pokud neovládá vysílač odněkud z druhého konce státu anebo třeba celé země, když už na to přijde.

Srdce se mu sevřelo. Zamračil se. Gracie popošla a podívala se prosklenou stěnou lóže do arény. Vykročil a připojil se k ní. Znamení stoupalo nad otevřenou střechu. Svým dolním okrajem se dotýkalo jejího obrysu a dál se vznášelo vzhůru z prázdného prostoru nad plochou stadiónu. Otec Jerome byl ještě pořád na pódiu a s rozepjatými pažemi odříkával modlitbu. A všichni lidé do posledního dosud stáli.

Vtom je vytrhlo zazvonění. Byl to Daltonův mobil. Volal Rydell.

Matt to zvedl.

„Myslíme, že je máme,“ vyhrkl Rydell bez dechu. „Vypadněte odtamtud. Jsou tady.“

77

„Kde? Co se děje?“ vychrlil Matt o překot.

„Vzadu u severního vjezdu do červené zóny stojí taková vysoká budova,“ odpověděl Rydell. „Možná hotel, nevím. Vedle je bazén a kolem dokola parkoviště. Na střeše jsou čtyři chlapi. Mají tam odpalovací zařízení.“

Ta slova zaúčinkovala na Mattovy smysly jako přídavný motor. Podíval se skrz skleněnou stěnu. Znamení už se vzneslo vysoko nad stadión. Vybavilo se mu, jak Rydell říkal, že vydrží tak patnáct minut a potom vyhoří. Bylo mu jasné, že co nevidět zmizí, a jakmile se to stane, osádka odpalovacího zařízení zmizí také. A Dannyho – pokud tam vůbec je – vezme s sebou.

„Kde jste?“ zeptal se Rydella.

„Na východním konci parkoviště, u výstavního centra.“

Matt se rozpomínal na mapku Reliant Parku, kterou studovali včera v noci na webu. „Takže když vyjdu ze severní brány –“

Rydell mu skočil do řeči. „Vezměte to přes parkoviště rovnou za nosem a narazíte do ní, je to nějakých pět set metrů.“

„Už jdu. Nezavěšujte a dejte mi vědět, kdyby se něco dělo.“ Obrátil se ke Gracii s obličejem rozzářeným nadějí. „Našli odpalovací zařízení. Jdu tam.“ Překročil mrtvé střelce, sebral jejich dvě pistole a strčil si je za opasek. Vytáhl si košili z kalhot a nechal ji volně viset, aby je zakryla. „Běžte. Vraťte se k autu a počkejte tam s ostatními.“

„Nemůžete po nich jít sám,“ protestovala.

„Nemám na vybranou,“ opáčil. „Jdeme.“

Venku v červené zóně stáli Rydell s Daltonem jako uhranutí před monitorem laptopu. Draganflyer kroužil pětasedmdesát metrů nad svým cílem a pomocí zoomu ho objektivem na noční vidění přiblížil na maximum. Široko daleko byli zřejmě jediní, kdo nezíral na planoucí znamení, které už minulo horní okraj střechy stadiónu a vznášelo se na nočním nebi nad ní. Byl to úchvatný, ohromující jev viditelný na mnoho kilometrů kolem. Tisíce diváků na parkovištích a ucpaných silnicích přimrzly na místě, všichni naprosto uhranuti magickým zjevením.

Rydell se podíval na hodinky. Věděl, co přijde – a také že ano, skoro přesně na čas. Znamení nepatrně zapulzovalo, jako když buší srdce, a pak naráz zhaslo jako sfouknutá svíčka. Zástupy zareagovaly slyšitelným sborovým nadechnutím a ojedinělými výkřiky „chvalme Hospodina“ a „amen“.

Zadíval se na obrazovku. Chlapi na střeše sebou hodili – už měli skoro sbaleno. Nepřekvapilo ho to; věděl, jak jsou výkonní. Bleskurychle spakovali tubus i ostatní kusy zařízení a zmizeli v budově.

„Tak dělej,“ zamumlal si spíš jen pro sebe a natahoval krk, aby lépe dohlédl na severní vchod na stadión, odkud se měl vynořit Matt, jenže vchod byl příliš daleko a pohled mu clonila nejrůznější vysoká vozidla. Zadíval se znovu na severní konec parkoviště a vysokou budovu čnějící za řadou stromů. Zklamaně potřásl hlavou a střelhbitě se rozhodl.

„Pistole jsou v palubní přihrádce, viďte?“ zeptal se Daltona.

Než Dalton stačil odpovědět, už byl u ní a vytahoval Para-Ordnance.

„Co to provádíte?“ zeptal se Dalton. Při pohledu na Rydella třímajícího stříbrnou pistoli v něm zatrnulo strachy.

Rydell zalétl očima ke stadiónu, pak nahoru k budově a zpátky k Daltonovi. Podal mu svůj telefon. „Musím Mattovi pomoct. Zůstaňte u auta.“ A než stačil Dalton něco namítnout, byl pryč.

Matt vystřelil ze severní brány stadiónu a hnal se dál s Gracií v patách. Doběhl na parkoviště a zastavil, rychle přehlédl plochu plnou aut, aby se zorientoval, a ukázal Gracii, kde zhruba parkuje Rydell s jejich velkým SUV.

„Budou tamhle někde, až vzadu.“

Přikývla a Matt zmizel.

Uháněl mezi řadami aut, terénních vozů a pick-upů, obíhal hloučky rozprávějících lidí, shýbal se, kličkoval a prorážel si cestu mezi vozidly jako útočník v americkém fotbalu, který chce položit vítězný míč. Za půldruhé minuty spatřil poslední řadu aut a nízký obvodový plůtek kolem parkoviště. Propletl se mezi několika karavany, dorazil k plotu a celý zkoprněl, když zjistil, že tam na něj čeká udýchaný Rydell. Sám taky skoro bez dechu k němu doběhl a tázavě pohodil hlavou.

„Napadlo mě, že by se vám mohla hodit pomoc,“ utrousil Rydell a nadzvedl si sako, aby Matt viděl pistoli za opaskem.

Matt si vykasal cíp košile, aby Rydellovi předvedl svůj vlastní arzenál, a zašklebil se. Zvedl si k uchu telefon.

„Něco nového?“ zeptal se.

Dalton se ozval okamžitě. „Nic, ale na parkovišti u jižní strany budovy se to hemží lidmi. Musejí mít auto na druhé… Moment,“ zajíkl se. „Hele, tady je máme… Jeden, dva, tři…, čtyři chlapi, vycházejí ven u východního průčelí a míří k něčemu, co vypadá jako… Dodávka, u stromů v severovýchodním rohu parkoviště.“

Matt zaklapl telefon a strčil si ho do kapsy. „Umíte to používat?“ ukázal na Rydellovu stříbrnou pistoli.

Rydell nenuceně přitakal. „Zvládnu to.“

Matt letmo přikývl, že je to dobře, a vyrazil ke stromům.

Přeskočili plůtek kolem parkoviště a hnali se mezi zelení k budově. Neón na ní oznamoval, že je to hotel Holiday Inn. Matt vedl Rydella doprava kolem bazénu a kavárny na terase. Hemžila se hotelovými hosty, kteří živě rozebírali znamení. Utíkali dál, oběhli hotel a dorazili k přednímu parkovišti.

Matt se přitiskl ke stěně budovy a vykoukl za roh. Parkoviště bylo široké a mizerně osvětlené a jeho vzdálená strana tonula víceméně ve tmě. Stála na něm řada aut, za ní byla ulička, pak dvě řady aut, další ulička a ještě jedna řada. Rozeznal střechu té dodávky až vzadu, daleko napravo. Parkovala čelem k hotelu, nákladový prostor otočený k houštině, která oddělovala hotel od sousední nemovitosti. Tázavě se podíval na Rydella. Ten přikývl, že je to ona. Matt u ní zahlédl nějaký pohyb, obrys několika postav. Jedna zvedala velkou rouru a podávala ji komusi mimo dohled. Znovu se podíval na Rydella a hledal u něj potvrzení. Rydell přitakal. Jsou to Maddoxovi muži. Nakládají.

Matt ucítil, jak se v něm všechno sevřelo. Danny je tam možná s nimi. Necelých padesát metrů od něj.

Vytáhl svoje pistole a jednu podal Rydellovi.

„Tahle bude tišší než ten kanón, co máte. Vezměte to tamhletudy, obloukem,“ zašeptal a naznačil Rydellovi, že má jít doleva. „Já to vezmu zprava. A přikrčte se.“

Rydell přikývl na souhlas a přikrčený se odplížil.

Matt se kradl k dodávce. Tiskl se k autům, plazil se úzkými mezerami mezi nimi a nespouštěl oči ze svého cíle. Byl to užitkový chevrolet. Mohutný model s velkým rozvorem. Bílý a anonymní. Slyšel klapnout zavíraná dvířka a uviděl, jak jeden z mužů vykročil k zadku dodávky. Ostatní byli za ní mimo dohled. Připlížil se blíž, zatajil dech a vztyčil se natolik, aby viděl přes střechu auta, za kterým stál. Zbraň držel oběma rukama ve střelecké pozici, připraven napumpovat do Maddoxových mužů tlumenou salvu kulek – jenže najednou byli všichni pryč. Zmizeli. S nervy napjatými k prasknutí přejížděl hlavní doleva doprava, oči a uši na nejvyšším pohotovostním stupni – a vtom zaslechl napravo zašustění, mezi stromy za dodávkou, a uviděl, jak se odtamtud vynořil jeden ze střelců a vleče s sebou Rydella. Tiskl mu ke spánku pistoli s tlumičem.

Matt sebou trhl a zaváhal, co dělat – a vtom ucítil v zátylku cosi studeného.

„Zahoď to,“ ozval se čísi hlas. „Hezky pomalu.“

Matt div nepukl vzteky. Čekali je. Na zlomek vteřiny mu blesklo hlavou, že něco podnikne, jenže ten chlap za jeho zády mu překazil plány nečekaným tvrdým úderem přes ucho, který ho srazil na kolena. Upustil pistoli a před očima se mu udělaly mžitky. Přesto se držel jakžtakž zpříma a doufal, že to přejde, a skrz ten mlžný závoj zahlédl matný obrys postavy seskakující ze zadku dodávky. Byl to Maddox – a nebyl sám. Táhl s sebou ven někoho dalšího, vláčel ho za krk a mířil na něj pistolí.

Matt zašilhal, snažil se prorazit mlhou, která se mu rozlézala v hlavě, ale ještě než se stačila zvednout, dostavilo se poznání.

Je to Danny.

Je tady. Opravdu tady je.

A je naživu.

Mattovo srdce udělalo kotrmelec. Zvedl se na nohy a příval adrenalinu mu pomohl zaostřit na Dannyho tvář. Danny se na něj lítostivě usmíval. Matt mu kývl na pozdrav a nedokázal potlačit široký úsměv, i když to pro ně nevypadalo dvakrát slibně.

Maddox vzal Mattovu přítomnost na vědomí pokývnutím, ale když spatřil Rydella, prokmitlo mu v očích upřímné překvapení.

„Ale to se podívejme,“ zavtipkoval, očividně potěšen. „A pak se tvrdí, že neexistuje Ježíšek.“

„Co to dělají?“ vybuchla Gracie.

Obraz na laptopu zachycoval dvě postavy, o kterých věděli, že jsou to Rydell a Matt, jak odkládají pistole a poraženě ustupují od dodávky. O pár vteřin později se z vozu vynořily dvě další postavy, přilepené těsně za sebou.

„Je to zbraň?“ zeptala se. Hrdlo se jí svíralo strachy.

„Počkej,“ okřikl ji Dalton. Zkušeně pohyboval joystickem a přilétl s draganflyerem o něco blíž, aby získali lepší pohled.

Záběr shora na konec Maddoxovy natažené paže se na obrazovce zvětšil. A pistole, která mířila Mattovi a Rydellovi do obličeje, se nedala s ničím splést.

Danny v Maddoxově pevném sevření vyhekl. „Promiň, brácho,“ řekl Mattovi. „Nemohl jsem tě varovat.“

„Nic si z toho nedělej.“ Matt viděl, že Danny má svázané ruce pružnými plastovými pouty.

Danny pohlédl na Rydella. „Co ten tady dělá?“ zeptal se Matta.

„Podstupuje pokání,“ odvětil Matt suše.

Danny sarkasticky potřásl hlavou. Sežehl Rydella pohledem. „Příliš malé a příliš pozdě, nezdá se vám? Anebo snad máte moc křísit druhé z mrtvých?“

Rydell mlčel.

Maddox vodorovným obloukem paže stáčel hlaveň od Matta k Rydellovi a zase zpátky.

„Omlouvám se, že musím ukončit tohle šťastné shledání, mládenci,“ prohlásil drsně, „ale musíme jet. Co kdyby ses rozloučil se svým otravným bratříčkem, milý Danny?“ Namířil na Matta a uznale, skoro s úctou mu pokývl. „Rád jsem tě poznal, chlapečku. Vedl sis namouduši dobře.“

„Dost dobře ne,“ odsekl Matt.

„Ale ano, věř mi, moc dobře sis vedl,“ stál si na svém Maddox.

Maličko zvedl pistoli, aby Mattovi mířila přímo na hlavu. Ve tváři se mu neobjevil ani stín emocí. V Mattovi se všechno sevřelo při představě, jak mu mozek roztříští kulka – a vtom Maddox odletěl dozadu, jak do něj zničehonic cosi narazilo, cosi velkého a černého, co nepozorovaně přisvištělo z černé oblohy a prudce mu odrazilo paži ke straně. Pistole mu vyletěla z ruky a Maddox zavyl, jak mu karbonové lopatky minivrtulníku prosekly kůži a svaly. Zhroutil se na zem v gejzíru tmavorudé krve.

Matt zareagoval, ještě než draganflyer naboural do otevřených dveří dodávky – praštil střelce za sebou loktem do obličeje a zařval na Rydella: „Dělejte!“ Otočil se na patě, odrazil mužovu ruku s pistolí a zároveň mu zasadil boční hák, kterým mu vykloubil čelist. Muž se vrávoravě složil k zemi, Matt po něm skočil a snažil se mu vyrvat pistoli, jenže muž ji svíral jako ve svěráku a nepouštěl. Zápasili o ni jako vyhládlí zdivočelí psi o kost, dokud z ní nevyšla rána, která soupeře zasáhla do břicha, až se zkroutil bolestí.

Rydell nebyl tak rychlý ani výkonný. Úporně se potýkal se svým střelcem, oběma rukama mu svíral zápěstí a přetahovali se o zbraň. Muž jím smýkl a zaskočil ho úderem hlavou; zasáhl Rydella přímo do kořene nosu. Rydell se sesul jako hadrový panák. Matt se zvedl právě včas, aby zahlédl, jak se střelec otáčí a zvedá zbraň, aby zacílil na něj samotného –

– a vtom sebou ten muž začal cukat do rytmu tlumených kašlavých výstřelů. Matt zamžikal. Ve vteřině si uvědomil, co se stalo, a pohlédl na Dannyho pevně třímajícího Maddoxovu zbraň. Od tlumiče na její hlavni stoupal pramínek dýmu. Danny zůstal chviličku zírat na bezvládné tělo a potom se otočil k Mattovi s výrazem čiré nevíry nad tím, co udělal –

Otevřel ústa, aby něco řekl –

Matt vytřeštil oči –

„Pozor,“ vykřikl, ale –

Příliš pozdě – Maddox už se za Dannym vymrštil na nohy. Vrazil do něj ve chvíli, kdy se Matt vrhl po pistoli, která vypadla z ruky jeho soupeři. Mattovi se sice povedlo sebrat ji dřív, než se Maddox dostal k té, kterou upustil Danny, jenomže Danny mu stál v ráně. Maddox zlomek vteřiny hleděl Mattovi do očí, pak postrčil Dannyho jeho směrem a sám odpelášil pryč a zmizel za dodávkou.

„Uhni,“ zařval Matt na Dannyho, odrazil ho z cesty a vyřítil se za Maddoxem. Oběhl dodávku a vpadl do houští kolem parkoviště, jenže tma už jeho kořist spolkla. Zklamaně vypálil naslepo salvu výstřelů, ale bylo mu jasné, že marně. Maddox byl pryč.

Parkoviště podivně ztichlo. Matt se otočil, prozkoumal okolí, obešel Rydella a jeho padlého soupeře a došel k Dannymu. Sevřel ho v mohutném medvědím objetí. Pak ho poodtáhl a prohrábl mu vlasy.

„Veselé Vánoce,“ řekl.

„Nejlepší, jaké jsem kdy zažil,“ odvětil Danny a tvář se mu rozjasnila úlevou.

Rydell vstal a připojil se k nim. Danny na něj tvrdě pohlédl; v očích mu doutnal vztek. Zaťal pěsti, rozmáchl se stále ještě spoutanýma rukama a udeřil Rydella přes tvář, až ho srazil k zemi. Rydell vyplivl trochu krve a zůstal ležet. Vzhlédl k Dannymu tyčícímu se nad ním.

Matt zaujatě přihlížel. „Bez jeho pomoci bych to nezvládl, bráško,“ upozornil Dannyho.

Danny si ještě pár vteřin Rydella měřil, pak se odvrátil a neochotně pokrčil rameny. „To je teprve začátek,“ zamumlal.

„Co kdybychom odtud vypadli?“ zeptal se Matt. Došel k Rydellovi a pomohl mu vstát.

Rydell se podíval na Dannyho. „Omlouvám se,“ řekl tónem prosyceným upřímnou lítostí.

„Jak jsem říkal,“ utrousil odcházející Danny, „tohle je teprve začátek.“

O necelou minutu později už byli v dodávce a odjížděli z hotelového parkoviště kolem dlouhých řad zaparkovaných aut lemujících po obou stranách silnici.

78

Z bezpečnostních důvodů se přestěhovali do jiného motelu, na opačném konci města – čistě pro jistotu, i když teď, když byl Maddox vážně zraněn a hodně jeho mužů po smrti, už si tolik nepřipadali jako terč zaměřený v nitkovém kříži.

Danny a Matt se nacházeli ve svém vlastním světě. Měli toho hodně, o čem si povídat, a na střídačku si vyprávěli o útrapách, kterými si prošli.

„Musím zavolat mámě a tátovi, oznámit jim, že jsem naživu,“ řekl nadšeně Danny, ještě pořád rozradostnělý svým útěkem.

Matt se dosud zmínce o rodičích vyhýbal, ale teď už nebylo úniku. Zadíval se Dannymu do očí a hledal správná slova, aby mu sdělil, co se stalo, ale Danny si přečetl jeho výraz, ještě než stačil cokoli říct.

„Kdo?… Máma?“ zeptal se.

Matt přikývl, ale smutek v jeho tváři věstil, že špatným zprávám není konec.

„Ne…, oba?“ vyhrkl nevěřícně Danny.

Matt znovu přikývl.

Danny naprosto zmaten svraštil čelo. Pak ho zaplavil hluboký žal. Matt už mu pověděl o Bellingerově vraždě. Ta trojí pohroma ho šeredně zasáhla. Sesunul se na podlahu a sevřel si hlavu v dlaních s pocitem, že mu žilami proudí vroucí láva.

Do ještě ponuřejší nálady upadli, když Danny Mattovi vyprávěl o svém zoufalství během těch dvou let. Jak se mu pokoušel propašovat e-mail a jak ho při tom přistihli. Jak uvažoval o sebevraždě. Jak mu vyhrožovali a udržovali ho pod drogami.

„Teď jsi tady,“ řekl nakonec Matt. „Jsi venku a v bezpečí.“ Usmál se. „A to je zatraceně víc, než v co jsme oba mohli před pár dny doufat.“

Ve vedlejším pokoji se užíral svými myšlenkami osamělý Rydell. Zjistil, že se v Dannyho blízkosti cítí stejně nepříjemně jako Danny v té jeho. A i on toho měl hodně na přemýšlení.

Je po všem, to bylo jasné. Jakmile se Gracie vrátí do televize, všechno se provalí. Ať na to pohlížel z kteréhokoli úhlu, jeho život vezme za své. Bude se mluvit o roli, kterou v tom všem sehrál. Podstatné roli. Před tím ho nikdo nezachrání. Ani Gracie, ani Matt s Dannym, ani Drucker. Dokonce i kdyby chtěli, nemají jak. Rozhodně ne v dnešním světě internetu. A Rydellovi se nechtělo brát do zaječích. Nebyl to jeho styl. Kromě toho neměl kam utéct. Kdepak; zůstane a postaví se tomu čelem.

Nejtěžší na tom všem bylo pomyšlení, co to způsobí Rebecce. Bude to pro ni naprostá pohroma. Bude ji pronásledovat do konce života. Převaloval si to všechno v hlavě a zoufale hledal nějaký způsob, jak ji z toho vynechat, ale na nic nepřišel.

Když se k nim po pár hodinách připojili Gracie a Dalton, proběhlo znovushledání a oslava zaraženě, se smíšenými pocity. Ano, byli všichni v bezpečí. Ano, Danny byl naživu – a na svobodě. A z Gracie a Daltona se brzy stanou superhvězdy. Jenže blížící se mediální poprask měl i svou stinnou stránku. Stinnou stránku, která dalece přesahovala Rydellův veřejný pád. Stinnou stránku, která působila tím hrozivěji, čím víc o ní mluvili.

V pozadí hrála televize, reprízovala večerní události prakticky v nekonečné smyčce a na obrazovce se střídaly mluvící hlavy s nejrůznějšími komentáři.

„Jak to dopadne se všemi těmi lidmi, kteří tam včera byli a slavili?“ řekla napjatým a ustaraným tónem Gracie a mávla rukou k obrazovce. „A nejen s nimi, ale se všemi lidmi v zemi, kteří jsou naladěni na stejnou notu. A vlastně se všemi na planetě, kdo Druckerovi na ten trik skočili. Co s nimi bude? Jak to přijmou?“

„Copak existuje nějaká jiná možnost?“ opáčil Dalton. „Nemůžeme přece dopustit, aby ta lež pokračovala. Vždyť bychom všem těm lidem vykopali ještě hlubší jámu, než pro ně chystal Drucker. Čím dřív tomu zatneme tipec, tím líp.“

„Já vím,“ přitakala Gracie. „Ale stejně mi to připadá špatné. Všem to ublíží, nikdo nic nezíská.“ Mnula si kořen nosu, pak roztáhla prsty a masírovala si čelo. „Je mi z toho nanic,“ zasténala.

„Finche kvůli tomu zavraždili,“ připomněl jí Dalton.

„Vince taky,“ připojil se Danny. „A Reece. A spoustu dalších.“

Gracie si z hloubi duše povzdechla. „Zavraždili je, aby to udrželi pod pokličkou, než bude Drucker připraven vyjít s odhalením na světlo. A teď to místo něj uděláme my.“

„Musíme,“ vpadl jí do řeči Danny. „Čím déle to poběží, tím trpčí bude, až vyjde najevo pravda.“

Gracie ponuře přikývla a řekla Rydellovi: „Potřebuji, abyste vystoupil před kamerou. Musíme mít důkaz.“

Rydell sklíčeně přikývl. „Copak mám na vybranou?“

Přejela pohledem místnost. „A vy, Danny?“

„Jasně, sakra.“

Gracie to vzala na vědomí a zabořila se zpátky do křesla, mrtvolně bledá a plná frustrace.

Rydell se otočil k Dannymu. „Jak to plánovali provést? Víte o tom? Jak chtěli ten klam odhalit?“

„Pomocí speciálního softwaru. Donutili mě ho vytvořit.“

„Jak měl fungovat?“ naléhal Rydell.

„Nasimuluje poruchu. Jako když se díváte na televizi a vypadne signál. Obrazec začne poskakovat a rozpadne se. Takovým způsobem, aby to došlo i laikovi. Přesně jak byste čekali u podvodu. Ze znamení se prostě vyklube porucha ve vysílání.“ Danny se provinile usmál. „Buď to, anebo obří značka Coca-Coly.“

„Co když to neuděláme a pravda nikdy nevyjde najevo?“ uvažovala nahlas Gracie. „Třeba existuje nějaká možnost, jak Druckera a jeho lidi přimět k mlčení.“

„Kazatelé se budou svého nového mesiáše držet a Darby a jeho kamarádíčci z krajní pravice nám vyberou několik příštích prezidentů,“ poznamenal chmurně Rydell.

„Jestli se to provalí a lidé se dozvědí, kdo za tím ve skutečnosti stál a proč, bude ještě hůř,“ namítla Gracie. „Darbyho a jeho partu to v každém případě posílí. Jakmile to na vás a Druckera praskne, zvedne se po celé zemi vlna odporu proti neznabohům a zkaženým liberálům. Budou je démonizovat. Přihrajeme tvrdému pravicovému jádru nejbáječnější lidové pobouření od pádu říše zla. Zase budou moci osočovat lidi z antiamerických postojů. Budou mít desatery příští volby v kapse a z celé země udělají křesťanskou teokracii.“

„Přibrzděte. Mluvíme tu o partě chlapů, která sehrála špinavý trik, ne o celé politické straně,“ protestoval Danny.

„Na tom nezáleží,“ prohlásila Gracie. „Záleží na tom, jak to při prezentaci překroutí. Jak toho využijí, aby ještě víc rozpoltili zemi. Hodí všechny do stejného pytle a navléknou to tak, aby se zdálo, že všichni na Druckerově straně barikády v tom jsou namočeni spolu s ním. Právě tak to podají. A umějí takovéhle věci zatraceně dobře. Jen si představte, co by s tím dokázal někdo jako Karl Rove.“

„Třeba bychom si mohli najmout jeho a celou tu bandu, co nám tak úspěšně prodávala válku v Iráku, ať to shodí na Irán,“ zažertoval Dalton.

Ostatní se po něm ohlédli bez špetky pobavení.

„Neblázněte, to byl jenom fór,“ rozhodil omluvně ruce.

Na místnost padlo sklíčené ticho. V televizi se krátce objevil moderátor a vzápětí ho vystřídaly záběry z pouličních střetů v Islámábádu a Jeruzalémě. Na obrazovce se zběsile rvali lidé a za nimi hořela auta. Kolem se hemžili policisté a vojáci, kteří se pokoušeli zarazit krveprolití.

Gracie se v křesle napřímila. „Dej to nahlas,“ poručila Daltonovi, který to měl k televizi nejblíž.

„… náboženští vůdci sice vyzývají své souvěrce ke zdrženlivosti, než se otázky kolem otce Jeroma vyjasní, ale nezdá se, že by násilí polevovalo,“ hlásil reportér mimo obraz.

Znovu se objevil moderátor a na dolním okraji běžící titulek s oznámením, že se k houstonským událostem vyjádří prezident.

„V souvislosti s bezprecedentními událostmi, k nimž došlo dříve tohoto večera v Houstonu,“ říkal moderátor, „mluvčí Bílého domu naznačil, že prezident zítra učiní prohlášení.“

Zbytek už Gracie a ostatní nepotřebovali slyšet.

Druckerem rozhozená síť se vymykala kontrole.

„Zatáhli do toho už i prezidenta,“ rozhořčil se Rydell.

„Nesmíme to dopustit,“ naléhala Gracie. Deprimovaně si povzdechla a znovu sklesla do křesla. „Jinak půjdeme ke dnu všichni.“ Pokoj ztichl. Za chvíli se Dalton zeptal: „Co teda uděláme? Jak to tak vypadá, musíme sebou hodit, ale každopádně jsme v háji, ať už ten podvod odhalíme, nebo ne.“

Rydell se narovnal. „Můžeme ho odhalit,“ prohlásil. „A taky musíme. Ale tak, abych to odnesl jenom já. Jenom já sám.“

Všichni zpozorněli.

„Je to jediná možnost,“ pokračoval. Hlas se mu trochu chvěl, ačkoli třást se nervozitou se Larrymu Rydellovi ani trochu nepodobalo. „V mém plánu žádný obětní beránek nefiguroval. Nikdy jsem nezamýšlel posílit nebo oslabit nějaké náboženství – jen přimět lidi naslouchat. Ale teď…, po tom, co provedli a jak to dopadlo… Všichni se shodneme, že ta lež nesmí pokračovat. Jenže Drucker má pravdu. Pokud nechceme rozervat tuhle zemi vedví, potřebujeme obětního beránka bez politického motivu. A nezbývá, než abych to byl já.“ Povzdychl si, ale vzápětí se po ostatních rozhlédl s novým odhodláním. „Jinudy cesta nevede. Jestli někdo máte lepší nápad, tak sem s ním, ale… já prostě jiné řešení nevidím.“

„No to je paráda,“ zamumlala Gracie. „Takže Drucker nakonec vyhraje.“

„S Druckerem si nedělejte hlavu,“ ujistil ji Rydell klidně. „Postarám se, aby za všechno jaksepatří zaplatil.“

Gracie odevzdaně přikývla. Nikdo nevěděl, kam s očima. Rydell měl pravdu a jim to bylo jasné. Jenže představa, že udělají přesně to, k čemu se chystal Drucker, i když mnohem dřív, než měl v plánu, se jim převalovala v žaludku jako tuňáková pasta měsíc po skončení doby trvanlivosti.

Gracie se obrátila k Mattovi. Za celou dobu neřekl ani slovo.

„Jste tu ještě s námi, nebo už se touláte jinde, kovboji?“ rýpla si a do očí se jí vrátilo něco z bývalé jiskry.

„Na někoho pořád zapomínáme,“ odvětil. „Copak vám úplně sešel z mysli?“

Gracie pochopila, kam tím míří, ještě než domluvil. „Na otce Jeroma.“

„Sakra,“ zaúpěl Dalton.

„Umíte si představit, co se s ním stane, jestli to praskne?“ zeptal se Matt.

„Rozcupují ho na kusy,“ konstatoval Rydell.

„On v tom s nima přece nejel,“ připomněl Dalton. „Řeknete to lidem jasně, viďte?“ zeptal se Rydella.

„To na věci nic nemění,“ namítl Matt.

„Poskytnou mu ochranu,“ ujišťoval Dalton. „Postaráme se o to. Než s tím vyrukujeme, dopravíme ho někam do bezpečí.“

„A co pak?“ zeptala se Gracie. Hlas jí překypoval emocemi. „Kam se poděje? Zhroutí se mu celý život a bude to naše vina.“ Podívala se na Matta. „Nemůžeme to udělat,“ prohlásila s rostoucím přesvědčením. „Nejde to, dokud mu nedáme vědět, k čemu se schyluje. Musí se na našem rozhodnutí podílet. Nemůžeme dopustit, aby to na něj dopadlo bez přípravy. Musím za ním,“ řekla Mattovi odhodlaně. „Promluvím si s ním – ještě než k čemukoli dojde.“

„Viděla jste zprávy. Dopravili ho letecky zpátky do Darbyho sídla,“ připomněl jí Rydell. „Jakmile tam vkročíte, Drucker se postará, abyste se ven už nedostala.“

„Co kdybyste oznámila, že s ním chcete osobně natočit interview?“ nadhodil Danny.

„Je to příliš nebezpečné,“ namítl Rydell. „A krom toho, momentálně je otec Jerome nejhlídanější člověk planety.“

Gracie zalétla pohledem k Mattovi. Zřejmě o něčem přemítal. „Copak?“ zeptala se ho.

Otočil se k Dannymu. „Kolik z toho zařízení je v té dodávce?“ ukázal palcem k parkovišti motelu.

„Jak to myslíš?“

„Chci vědět, kolik tam toho vybavení je.“

„Komplet všechno,“ odpověděl Danny.

„Co ten laserový vysílač? Byl přece vevnitř na stadiónu.“

„Jeden. My s sebou měli druhý. Na tu dobu, kdy bylo znamení úplně nad střechou. Přebrali jsme ho.“

Matt přikývl. Viditelně nad něčím hloubal. „Kolik inteligentního prachu zbývá?“ Zachytil Graciin pohled a viděl, jak zbystřila.

„Nevím jistě. Proč?“

„Protože ho budeme potřebovat. Nemůžeme předhodit otce Jeroma vlkům.“ Matt se rozhlédl po pokoji. „Zatáhli ho do toho proti jeho vůli, stejně jako Dannyho. A je to dobrý člověk, ne? Jeden z nejlepších, tak jste to říkala,“ obrátil se ke Gracii. „Nemůžeme Druckerovi dovolit, aby mu zničil život. Má do toho taky co mluvit.“ Odmlčel se, aby posoudil reakci ostatních, a zase se obrátil ke Gracii. „Jak to na Darbyho sídle vypadá?“

79

RIVER OAKS, HOUSTON, TEXAS

Chaotická scenerie před vchodem do ohrazeného Darbyho sídla měla daleko k normálu, ale všude aspoň vládl poklid. Bylo skoro pět ráno a hodně lidí se už uložilo ke spánku. Spali v autech, ve spacích pytlích u silnice, všude, kde se dalo. Jiní byli ještě vzhůru, posedávali u táboráků, klábosili nebo nedočkavě přecházeli sem a tam. Hrstka neúnavných vytrvale obléhala vstupní bránu a čekala, jestli se neukáže jejich mesiáš. Tu a tam někdo zoufale vykřikl, jiní prozpěvovali nábožné písně všeho druhu. Několik skalních obdivovatelů doráželo na kordon ostrahy a na policisty u zátarasů rozestavěných kolem celého sídla. Zpravodajské štáby se uchýlily ke svým mikrobusům a satelitním anténám a střídaly se na hlídce, aby jim nic neuteklo. V širokém okolí se zpoza jehličnanů u příjezdových cest nesly šeptané modlitby a mísily se s řídkou ranní mlhou, která dodávala svěží lesnaté krajině atmosféru vypjatého očekávání.

Když se objevilo znamení, všechno se rázem změnilo.

Překvapilo je všechny; zazářilo z ponuré temnoty, rozsvítilo noční oblohu a pulzujíc záhadným, nevysvětlitelným životem zůstalo nehybně viset těsně nad korunami stromů.

Bylo přímo tady, kousíček nad nimi, a bylo obrovské.

Zářilo hned nad Darbyho domem.

Ospalý poklid nahradila napjatá pozornost. Ve střehu rázem byli věřící, reportéři, policisté i členové ochranky. Dokonce i psi se div nezbláznili. Během pár vteřin byli všichni vzhůru a bdělí, mávali rukama a vzrušeně pokřikovali. Věřící se tlačili k zátarasům a pokoušeli se dostat co nejblíž. Policisté se ze všech sil snažili udržet náhlý nápor davu. Televizní kamery běžely, reportéři setřásli únavu, promnuli si oči a chopili se mikrofonů.

Pak se znamení pohnulo.

Pomalu a tiše. Odplouvalo stranou, pryč od Darbyho domu. Klouzalo nad stromy směrem k východu, přes sousední dům a dál ke golfovému klubu.

A otevřelo stavidla vřavě.

Zástup vyrazil a hnal se za ním. Náhlá změna směru pohybu zaskočila policisty, takže neodolali bočnímu náporu. Zátarasy se překotily, porazil je příval hysterických věřících, kteří mezi stromy pronásledovali třepotavé zjevení. V policejních vysílačkách ostře praskalo a vzduchem se nesl dupot běžících nohou, jak policisté a příslušníci bezpečnostní služby vyrazili, aby zkrotili rozvášněné hordy.

Policisté hlídkující vzadu za sídlem na trávnících mezi odpalištěm a jamkovištěm viděli znamení také. Vzápětí ožily jejich vysílačky. Éterem poletovaly nesouvislé útržky hovoru. Všech šest – patrolovali ve dvojicích – se vydalo kolem Darbyho tenisových kurtů zjistit, co se děje. Vtom k nim dolehla vřava, příval neskutečného řevu, který prorazil tichem noci. Valil se od domu. V zadní části panství, kde stáli – v části přiléhající ke golfovému hřišti – zatím panoval klid.

Pak jeden z nich něco zahlédl. Letmý pohyb, jak se něco mihlo za stromy lemujícími zboku trávník. Zadíval se tím směrem a upozornil ostatní. Ve tmě bylo špatně vidět. Světlo měli jenom za zády, kde prokmitávalo osvětlení kolem Darbyho zahrady a bazénu a z ještě větší dálky znamení na nebi. Rozestoupili se do vějíře ve vzdálenosti několika metrů od sebe, svaly se jim napjaly a ruce sklouzly k pouzdrům s pistolemi. Upírali zrak do tmy. Pak jeden z nich cosi spatřil. Vypadalo to jako dvě postavy plížící se podél vzdálené hrany tenisového kurtu směrem k domu.

„Hej, vy tam,“ křikl. Nervózními prsty vytáhl z pouzdra pistoli – a vtom ho to zasáhlo. Zasáhlo je to všechny. Nápor nesnesitelného hluku, syčivý řev ze samého pekla. Ochromil jejich smysly, zaútočil na jejich ušní bubínky jako úder na kovadlinu a ten šok je připravil o vědomí. Než dopadli na zem, několik se jich pomočilo.

Matt se ohlédl do tmy za sebou. Sice Dannyho, Daltona a Rydella neviděl, ale byl vděčný, že tam jsou a z úkrytu mezi stromy u sedmé jamky obsluhují LRAD a kryjí jim záda. Prozatím odvedení pozornosti zabralo, ale účinek dlouho nepotrvá. Musejí se dostat dovnitř a zase ven nejdéle za patnáct minut.

Pár vteřin počkal, aby se ujistil, že hlídači zůstanou ležet, pak kývl na Gracii a rukou jí naznačil jdeme; věděl, že by ho přes voskové ucpávky v uších neslyšela.

Vyrazili přes trávník a připlížili se k zadní stěně sídla. Matt zahlédl u domu pro hosty dva hlídače na obchůzce a mávl na Gracii, ať zůstane stát. Oba se tiše přikrčili, počkali, až ti dva přejdou, a pak proklouzli k širokým francouzským dveřím. Matt si vytáhl ucpávky a Gracie také.

„Tudy?“ zašeptal.

Přikývla. „Schody jsou kousek napravo. On má ložnici v patře, první dveře nalevo.“

„A toho mnicha ubytovali v přízemí, za schodištěm?“

Znovu přikývla.

Gestem jí naznačil, že rozuměl, a vytasil pistoli. Vzal si s sebou jednu z těch automatických s tlumičem, i když ji nemínil použít, pokud jim vyloženě nepoteče do bot. Bránit se proti Maddoxovým darebákům byla jedna věc, při tom zábranami netrpěl. Tohle ale bylo jiné. Od Gracie věděl, že otci Jeromovi dělají chůvy policisté a soukromá ochranka sídla. Odváděli jen svou práci a Matt jim nechtěl zbytečně ublížit.

Vzal za kliku. Bylo odemčeno. Vklouzl dovnitř a Gracie za ním. Přikrčení vyčkávali hned u dveří a napjatě poslouchali. Z domu se neozýval žádný zvuk. Matt se rozhlédl. Nacházeli se v prostorném obývacím pokoji domu pro hosty. Lemovaly ho knihovny a hlavní kus zařízení představovala ohromná pohovka otočená k velkému kamennému krbu. Uvnitř byla tma až na slabý přísvit dopadající z chodby.

Nedočkavě přeběhli místnost a vystoupali po schodech. Našli první dveře nalevo. Matt zkusil kliku a ta bez odporu povolila. Potichoučku otevřel a s Gracií v patách vklouzl dovnitř. Pustil ji před sebe a nehlučně za nimi zavřel dveře. Pod dlaní ucítil vnitřní zámek a otočil jím.

Došli k lůžku. Otec Jerome tvrdě spal a hvízdavě pochrupoval. Gracie se nad ním sklonila, váhavě se ohlédla po Mattovi a pak jemně zatřásla otci Jeromovi ramenem. Trhl sebou a probudil se. Otočil se na bok a oči se mu rozlétly. Když ji uviděl, ostře vydechl a posadil se.

„Co se… Slečno Loganová…?“ Rozhlédl se po pokoji a spatřil u okna Matta, jak zpoza závěsů vyhlíží ven. „Co se děje?“

Rozsvítila lampičku u postele. „Musíme si pospíšit. Musíte s námi. Váš život je v ohrožení,“ řekla klidně, ale naléhavě.

„V ohrožení? Proč?“

„Otče, prosím vás. Nemáme čas. Věřte mi. Musíme hned jít.“

Zíral na ni, vrásčitý obličej nejistě stažený. Chvíli se jí díval do očí, pak přikývl a vstal. Měl na sobě tmavé pyžamo.

„Musím se obléct,“ řekl.

„Není čas. Jen se obujte,“ naléhala.

Přikývl, natáhl si ponožky a zavázal boty. Přistoupil k nim Matt. Přátelsky položil knězi ruku na rameno. „Jmenuji se Matt Sherwood, otče. Všechno bude v pořádku. Jen se držte co nejblíž u Gracie a snažte se nedělat hluk, ano?“

Starý kněz dal najevo souhlas, ale prohlubující se vrásky na čele prozrazovaly jeho neklid. Matt pohlédl na Gracii. Ta přikývla, Matt otevřel a vykročil z pokoje.

Vůbec ten úder nečekal. Přilétl zprava, útočník číhal přimáčknutý těsně u zdi. Zasáhl Matta shora za pravé ucho, ostře, jako by v pěsti svíral něco tvrdého. Mattovi zajiskřilo v hlavě a jako pytel brambor se svalil na podlahu. Gracie zaječela. Uviděla, jak ze tmy střelhbitě vyrazil bratr Amín a prudce kopl Matta do břicha.

Kopanec nadzvedl Matta ze studených dlaždiček, odhodil ho ke stěně chodby a zpola mu vyrazil dech. Matt netušil, odkud čekat další ránu; před očima mu vířily mžitky. Přerývaně se nadechl a vydrápal se na všechny čtyři, ale vtom schytal další kopanec do žeber a znova odlétl ke zdi. To už byl mnich nad ním a jeho štíhlé pevné paže mu ovinuly krk jako ocelová lana a vymačkávaly z něj život. Matt zápasil o dech, ale sevření mu nedávalo šanci. Energie ho rychle opouštěla. Pokusil se ohnat lokty, ale zasáhl jen vzduch a každý pokus ho připravoval o tu trochu síly, která mu zbývala. Vzepřel se dotírajícím mdlobám, posbíral zbytek elánu a zaútočil hlavou. Mnich jeho úmysl postřehl, uhnul a stiskl ho ještě víc. Matt cítil, jak mu drtí krční chrupavky, jak lupají, prohýbají se a lámou, a jeho plíce volaly po kyslíku. Zalapal po dechu, pokoušel se nabrat vzduch, oči mu lezly z důlků –

Pak zaslechl výkřik a mohutnou dutou ránu a mnichovo sevření ochablo. Nasál hektolitr vzduchu naráz, skutálel Amína ze sebe, narovnal se a potřásl hlavou, aby se vzpamatoval. Vedle něj stála Gracie s užaslým a vyděšeným výrazem a v ruce svírala lampičku od knězovy postele. Stínítko bylo zprohýbané k nepoznání. Gracie ji držela ve výšce jako baseballovou pálku, připravena k dalšímu úderu, tělo napjaté a přikrčené jako dravec chystající se ke skoku. Mnicha to nezastrašilo a nedal jí druhou šanci. Bleskurychle švihl paží a lampu jí vyrazil, znovu se rozmáchl a klouby prstů ji udeřil do levého spánku, až to zadunělo. Rána ji odhodila zpátky do pokoje, kde se svalila na podlahu.

Matt ještě jednou potřásl hlavou a trochu se mu v ní projasnilo. Vrhl se na mnicha právě v okamžiku, kdy se obracel znovu proti němu. Matt byl mnohem vyšší a robustnější, jenže Amín měl tělo jako ocelovou pružinu obalenou tvrdými svaly a věděl, kam a jak udeřit. Pustili se do rvačky a pomalu se posouvali chodbou ke schodům, jenže pak se mnich pěstí strefil do Mattovy střelné rány. Mattovi projela tělem děsivá bolest a na moment ho ochromila, takže polevil v obraně a Amín ho zasypal sérií ostrých úderů. Matt couval a při každé ráně sebou cukal, jako by jím projížděly kulky. Napůl omámen docouval až ke kraji schodů, když vtom Gracie vykřikla jeho jméno. Černou mlhou prorazil záblesk jasného vědomí a Matt zahlédl mnichovu pěst, jak se řítí k jeho hlavě, aby mu zasadila konečný drtivý úder. Reflexívně uskočil, napjal všechny svaly, kterými dosud vládl, popadl Amína za paži a obloukem ho za ni roztočil, jako by to byla loukoť kola. Zaskočený mnich se překotil dopředu a ztratil půdu pod nohama; Mattův švih mu vymkl rameno z kloubu. Matt nepovolil; pevně mu svíral paži a využil hybné síly, aby ho přehodil hlavou napřed přes zábradlí. Mnich proletěl vzduchem a tvrdě, s děsivým zapraštěním přistál dole pod schody.

Matt se pracně narovnal, popošel ke kraji a podíval se dolů. Mnichovo tělo tam leželo bezvládné a tiché. Zalétl pohledem ke Gracii. Došla k němu a jí v patách i šokem oněmělý otec Jerome. Shlédla přes zábradlí do přízemí. Zamračila se. Pak přikývla.

„Jdeme,“ zašeptal ochraptěle Matt. „Už nám nezbývá moc času.“

Proklouzli ze schodů kolem Chorvatova těla. Nemělo cenu kontrolovat mu pulz. Hlavu měl nachýlenou v úhlu, který je neslučitelný se životem. Proběhli obývacím pokojem ven, utíkali kolem bazénu a tenisového kurtu a doběhli na okraj golfového hřiště právě ve chvíli, kdy znamení zhaslo a okolí se ponořilo do tmy.

Když dorazili k vozu, už byl naložený a čekal na ně. Naskočili všichni dovnitř a odjeli. Auto se ponořilo do napjatého ticha, v němž přemýšleli, jak město a s ním i celý svět zareagují na jejich vánoční překvapení.

80

HOUSTON, TEXAS

Maddox potlačoval bolest a sledoval, jak se pohotovostní lékařský tým činí nad vánočním překvapením, kterého se dostalo jemu. Řekl sestřičce na příjmu, že utrpěl nehodu, když spravoval sekačku na trávu. O zbytek se postarala tučným kontem podložená kreditní karta. Chirurgové se s ním hmoždili přes tři hodiny, řezali a odsávali, šroubovali a sešívali jeho zmasakrovanou paži, nasoukali do něj kupu různých hadiček a napumpovali do něj novou krev místo té, kterou po sobě nechal mezi stromy u stadiónu.

Trval na tom, že chce jen lokální umrtvení; usoudil, že na jednu noc už má nečekaných překvapení až kam, a věděl, že by se docela dobře obešel bez jakéhokoli umrtvení. Doktoři měli co dělat, aby mu paži zachránili, ale dlouho ji nebude moci používat a i potom prý jen částečně. Lopatky rotoru si bez milosti prosekaly cestu svaly a šlachami. I když medicína udělá pro jeho ruku maximum, sotva mu bude sloužit jako něco víc než jen dekorace. Jeho pravá ruka. Ta šikovnější. Vzteky bez sebe bojoval s pokušením na všechno se vykašlat a říct jim, ať mu ji rovnou v lokti uříznou, ale pak si to rozmyslel. Nechtěl vypadat ještě groteskněji než teď. Smířil se s tím, že bude mít funkční jen jednu. Musí se s ní naučit zacházet tak, aby hendikep vykompenzoval.

I takhle zesláblý a napůl zdrogovaný sedativy zaregistroval pozdvižení, které v nemocnici nastalo, když se rozšířila zpráva, že se znamení objevilo nad domem reverenda Darbyho. Ta zpráva mu dělala starost. Věděl, že nic takového nebylo v plánu. Znamenalo to, že si někdo hraje na vlastním písečku. Přemítal, jestli v tom má prsty Drucker, a pokud ano, tak co to vyvádí. Uvědomoval si, že se jim všechno sype pod rukama, ale bral to stoicky a měl dost rozumu, aby se zbytečně neužíral tím, co se už pokazilo. Věděl, že se musí soustředit na to, co má před sebou – na dokončení úkolu, který si sám pro sebe stanovil, a při troše štěstí i na to, aby přežil a zůstal na svobodě. Věděl, kdy je čas spočítat ztráty a sbalit krám, kdy je lepší naskočit do záchranného člunu a neudržovat v kurzu potápějící se loď. Když jsou teď Rydell, oba Sherwoodové i ta reportérka na svobodě, nečeká tu loď jen pozvolné potopení, ale zásah torpédem, které ji roztříští na mraky.

Bylo mu jasné, co podniknout: dál se drát kupředu, jít za svým cílem, anebo přinejhorším aspoň přežít a počkat si na vhodnou chvíli pro další boj. Tak ho to naučili. Vzpomněl si na Jacksona Druckera a svoje ostatní muže, vzpomněl si na jejich rozbitá těla roztroušená po tom příšerném iráckém městě, vzpomněl si, jak je všechny zklamal. Ale přežil a bojuje dál a nesmí přestat. Tím pádem nemůže mrhat časem tady na pohotovosti ani o chlup déle, než bude nutné. A proto ani ne hodinu poté, co ho zazáplatovali, už byl z nemocnice venku a mířil do centra Houstonu.

81

Když se nad západním předměstím Houstonu konečně rozednilo, ještě pořád vykládali otci Jeromovi, jak se věci mají. Celá jejich pětice – Matt, Gracie, Rydell, Danny i Dalton – si navzájem vypomáhala s náročným úkolem, jak tomu křehkému starému muži sdělit, že posledních dvanáct měsíců jeho života byla jedna jediná velká lež.

Pověděli mu o Rydellově původním plánu. O inteligentním prachu, odpalovacím zařízení, o planetě stojící na pokraji katastrofy. O tom, jak se plánu zmocnil Drucker a zneužil ho ke svým účelům. Pak přešli k choulostivějšímu tématu – k tomu, co Druckerovi lidé prováděli s ním samotným. Jakým procedurám ho vystavili. Drogy. LRAD, které k němu mluvilo na vrcholku hory. A s každým novým odhalením, s každou dodatečnou podrobností se knězova kostnatá ramena trochu schýlila a vrásky na ošlehaném čele se mu prohloubily.

Když se dobrali ke konci, vypadal naprosto ohromeně, ale držel se lépe, než Gracie čekala. Bála se, jak to snese, ale nezdrtilo ho to. Připomněla si, kolik toho v životě zažil. Kolik zlých věcí má za sebou. Víc, než si většina lidí dokáže třeba jen představit. Při vší tělesné křehkosti měl v sobě obdivuhodnou vnitřní sílu. Ale přesto… musí to pro něj být strašlivý otřes, usoudila v duchu. Pak si vzpomněla na poznámku, kterou pronesl v letadle, a ráda by věděla, co mu asi celou dobu napovídal jeho vnitřní instinkt.

„Ten hlas tam na hoře…,“ řekl konečně s nepřítomným pohledem. „Bylo to úžasné. I když jsem nechápal, proč by se něco takového mělo dít zrovna mně, působil tak… věrohodně. Jako by vycházel z mojí vlastní hlavy. Jako by mi četl myšlenky.“

„To proto, že vám je předtím vložili do hlavy,“ připomněla mu tiše a jemně Gracie.

Otec Jerome přikývl a jeho výraz potemněl. Ztěžka si povzdechl a po chvilce zvedl pohled k Rydellovi. „Tvrdíte, že to všechno byl váš nápad?“

Rydell přikývl.

Otec Jerome svraštil obočí a nepatrně se napřímil.

Gracie to postřehla. Zalétla pohledem k Mattovi, který se toho zřejmě všiml také, a pak zpátky ke knězi. „Co vám vrtá hlavou?“

Kněz neodpověděl. Zdálo se, že je ztracen v myšlenkách, probírá se tím, co se dozvěděl, a uvažuje o tom.

„Jsem unavený,“ řekl nakonec dutě. „Potřebuji si odpočinout.“

Gracie a Dalton se uklidili do svých pokojů a Rydell také. Ve čtvrtém pokoji se Danny a Matt natáhli každý na svou postel, zírali do stropu a svorně se zabrali do úvah. Na pokojové televizi brzy ráno chytili první ranní zpravodajství. Jak se dalo čekat, hlavním bodem zpráv bylo znamení nad Darbyho domem a poprask, který vyvolalo, ale o zmizení otce Jeroma nepadla ani zmínka. Zatím to drželi v tajnosti.

Po chvíli se Danny zeptal: „Na co myslíš?“

„Na totéž co ty,“ odpověděl Matt.

„Na Druckera?“

Matt odpověděl čímsi, co připomínalo zavrčení.

„Parádně mě to štve, chápeš?“ řekl Danny. „Představa, že by z toho vyváznul jen tak, bez šrámu.“

„Hele, je prevít na kvadrát, to je bez debaty. Ale nic s tím nenaděláme, pokud ho nechcem odprásknout.“

Danny neodpověděl.

Za chviličku se Matt věcně zeptal: „Ty ho chceš odprásknout?“

Danny s hlavou ke straně obdařil Matta výrazem, který říkal možná, a zase upřel oči na strop. „To není můj styl.“

„Nevykládej.“

„Ale jestli s ním Rydell nezatočí od podlahy, možná o tom pouvažuju.“

„Můžem ho unést a zamknout na oplátku na pár let u mě ve sklepě,“ utrousil Matt suše. „Budem ho krmit žrádlem pro psy a k pití mu dáme vodu ze záchodu.“

Danny nasadil hluboce přemýšlivý výraz a sešpulil rty. „Je fajn vědět, že máme různý možnosti,“ zachechtal se.

Matt se po něm otočil. „Je bezva mít tě zase zpátky, člověče.“

Danny vřele přikývl a zase se zahleděl na strop. „Je bezva být zase zpátky.“

Rydell ve svém pokoji do stropu nezíral. Přecházel sem a tam a mořil se vymýšlením nějaké jiné cesty, jak z toho všeho ven. Rád by zavolal Rebecce. Zatoužil slyšet její hlas. Podíval se na hodinky na mobilu. Na západní pobřeží je ještě příliš brzo. Zvlášť na Rebeccu. To pomyšlení mu vyloudilo na rtech úsměv. A v očích slzy, které se mu skutálely po tváři.

Otřel si je rukávem a posadil se na kraj postele. K pěkným koncům jsem to dopracoval, pomyslel si. Šel od úspěchu k úspěchu. Dotáhl to na pána světa, a vlastním přičiněním, od píky. A teď to všechno spláchne do záchodu.

Musí si promluvit s Rebeccou. V seznamu kontaktů napsal R a našel číslo. Položil prst na tlačítko. Ale nepřiměl se, aby ho zmáčkl. Ne kvůli časovému rozdílu. Prostě nevěděl, co jí říct.

Zase odložil telefon vedle sebe, oči se mu zarosily a díval se, jak se mu třesou ruce.

Bylo už skoro poledne, když Matt vylezl ze svého pokoje a vyšel ven k nápojovému automatu. Gracie už byla taky venku a opírala se o kapotu navigatoru s plechovkou chlazené koly v ruce. Hodil do automatu hrst mincí a vytáhl si taky jednu. Odtrhl víčko, dlouze se napil a připojil se ke Gracii.

„Nemůžete spát?“ zeptal se.

„Nemůžu,“ potvrdila a usmála se. „Mám tělesné hodiny rozházené tak, že ani nevím, jaký je vlastně den.“

„Den po Vánocích,“ poučil ji Matt s úsměvem.

„Vážně?“ ušklíbla se a rozhlédla kolem. „Letos nejsou zrovna bílé, co?“

Matt přisvědčil. Znovu si lokl koly. „Měla byste si dát pauzu,“ doporučil jí. „Čekají vás nejtvrdší měsíce vašeho života.“

„Že by to bylo ještě horší než několik posledních dnů?“ opáčila.

„To si pište,“ usmál se. „Tohle proti tomu byla brnkačka.“

„Pořádná brnkačka,“ řekla zadumaně. Zachytila jeho pohled a odvrátila se, zadívala se do neurčita a myšlenky se jí roztoulaly.

„Copak?“ vybídl ji k řeči.

Pokrčila rameny. Chvilku mlčela a pak řekla: „Je to hrozná škoda, nezdá se vám?“

„Co?“

„Všichni ti lidé na stadiónu. Po celém světě. Jak hltali každé slovo. Zpívali. Modlili se. Slyšel jste někdy v životě něco takového?“

Neodpověděl.

„Hrozně se jim to líbilo. Hrozně rádi v něj uvěřili. Povzbudilo je to. Já vím, je to primitivní a trochu to zavání kultem, dokonce z toho jde trošku strach, ale bůhvíproč mi v hloubi duše připadá, že to bylo krásné. Na moment byli všichni šťastní. Zapomněli na svoje problémy, na práci a hypotéky a na všechno, co je v životě tíží. Byli šťastní a plní optimismu. Dal jim všem naději.“

„Falešnou naději,“ opravil ji Matt.

„Co je na tom špatného?“ zeptala se spíš sama sebe než jeho. „Naděje je přece už ze své podstaty nereálná. Je to jen stav mysli.“ Pokrčila rameny a snesla se z výšin zpátky na zem. „Kdyby nebylo těch sobeckých parazitů, co ho zneužili a překroutili to všechno ke svým účelům… Zneužít něco tak krásného a inspirativního, jen aby si nahrabali peníze a urvali o něco víc moci…“ Nešťastně se na něj podívala. „Je to hrozná škoda, nezdá se vám?“

„Stará vesta,“ pokrčil rameny. „Tak to ve světě chodí.“

Smutně přitakala. Chvilku jen tak mlčky stáli a pak se zeptala: „Co budete dělat vy? Jste taky součástí toho příběhu. Lidi bude zajímat, jak jste to prožíval.“

Zatvářil se potěšeně. „To je prima.“

„Proč?“

„Napadlo mě, že bych si mohl sehnat nějakého stínového spisovatele,“ prohlásil. „Aby z toho udělal knížku. Trhák. Něco ve stylu toho chlapa, co napsal Dokonalou bouři. A střelím nějakému studiu filmová práva za pár melounů.“ Mrkl na ni a rošťácky se zašklebil.

„Jo? Stoupněte si do fronty, kamaráde,“ oplatila mu stejnou mincí.

Zasmál se a obrátil se k ní čelem. Zčistajasna ho napadlo, že je hrozně hezká. Hrozně hezká a má všechno, co si jen mužský může přát. A i když strašně toužil mít už celou tu noční můru posledního týdne za sebou, najednou by dal přednost tomu, aby jejich životy zůstaly propletené ještě aspoň chvíli.

Jenže nejdřív si musejí odbýt tu krušnou část.

„Kdy to roztočíte?“ zeptal se jí.

Při té nepříjemné představě se jí tvář napjala. „Nevím. Co kdybychom si všichni užili ještě pár hodin klidu? Včera byly Vánoce…“

„Takže zítra?“ zeptal se.

„Zítra,“ přitakala.

Zahodili prázdné plechovky do odpadkového koše a loudali se zpátky do svých pokojů. Když došli ke dveřím otce Jeroma, otevřely se dokořán. Stál v nich, přidržoval je otevřené a soustředěně vraštil čelo.

„Promiňte, asi jsme vás probudili,“ omlouvala se Gracie.

„Ne,“ ujistil ji. Vypadal, jako by vůbec nespal, a zdálo se, že je úplně pohroužen v myšlenkách. Chvilku na ně civěl a pak řekl: „Mohli byste všem říci, ať se sejdou? Přemýšlel jsem o všem, co se stalo, a… Musíme si promluvit.“

82

HOUSTON, TEXAS

Obloha byla pořád vlídná a jasná jako onoho velkého dne předtím. Na město se snesl relativní klid, třebaže vzduch byl i nadále hutný očekáváním. Za posledních čtyřiadvacet hodin se nevyskytly žádné nové zprávy o otci Jeromovi a město, zatímco vyčkávalo další fázi zjevení, se pokoušelo pokračovat v normálním životě.

Jako první zahlédli světelnou kouli pulzující nad vodní nádrží Reflecting Pool kondiční běžci, rodiny a zamilované páry, které si vyrazily ven užít si hezký den v parku. Koule byla malá, zhruba sedm metrů v průměru, a neškodně visela asi sto metrů nad jižním koncem dlouhé obdélníkové nádrže u obelisku Pioneer Memorial v severním výběžku Hermannova parku. Brzy se všimli i muže pod ní, toho v černé sutaně s bohatě vyšívanou kapuci. Šel pomalu od obelisku a světlo se vznášelo přímo nad ním.

Ti, kdo ho spatřili, se k němu rozběhli, svolávali se, ukazovali na něj. Park byl nesmírně oblíbený a obklopovaly ho nejmilovanější houstonské atrakce, zoologická zahrada, zahradnické centrum Garden Center, Muzeum přírodních věd s válcovitým motýlím domem a kultovní otevřené divadlo Miller Outdoor Theatre. Vzhledem k hezkému počasí a k tomu, že byl svátek, trávilo v parku volný čas hodně lidí a zanedlouho většina z nich obklopila toho křehkého starého muže, který nevinně kráčel po okraji nehybné vodní hladiny. Oslovovali ho, zdravili a váhavě se ho vyptávali, ale neodpovídal a nedíval se jim do očí. Jen záhadně pokyvoval hlavou a mlčky se loudal podle vody, zřejmě ztracen v myšlenkách.

Uchovávali si od něj uctivý několikametrový odstup. Pokud se někdo do jeho soukromé zóny vetřel, ostatní mu vynadali a donutili ho couvnout. Celou tu dobu otec Jerome kráčel dál, pomaličku, až ke schodům stoupajícím na plošinu, která na vodní plochu shlížela, a vystoupal nahoru.

Tam se zastavil, obrátil se a zahleděl se na široké otevřené prostranství před sebou, zarámované sochou Sama Houstona a jeho vítězným obloukem. Policejní útvar, který měl park na starosti, neotálel – stáhl sem tolik svých lidí, kolik dokázal sehnat, a kolem plošiny brzy stál ochranný kordon. Přispěchala i auta s reportéry. Park záhy zaplnily stovky lidí. Všichni viseli očima na drobné postavě, nad níž plula koule chvějivého světla a která jen tak stála a mlčky na ně hleděla.

Jakmile bylo všechno na místě – zástup, média, policejní ochrana –, postoupil otec Jerome o krok kupředu a rozpřáhl ruce v širokém uvítacím gestu. Davem se rozlehl šum a pak se celý park pohroužil do ticha. Zdálo se, že ztichli i ptáci a větve stromů; z ceremoniálního prostranství se vytratil veškerý zvuk a nahradilo ho až strašidelné mlčení.

Otec Jerome zvolna putoval pohledem po moři diváků. Pak lehce zaklonil hlavu a vzhlédl ke kouli světla nad sebou, zamyšleně přikývl, odhodlaně zaťal pěsti a oslovil zástup.

„Přátelé,“ začal. „V posledních dnech se odehrává cosi zázračného. Cosi úžasného, cosi dech beroucího, podivného a překvapivého…, cosi, čemu tak úplně nerozumím,“ připustil. Mezi lidmi proběhl udivený šum. „Protože pravda je taková, že nevím, co se děje. Nevím, co to je,“ ukázal nahoru na světelnou kouli ve vzduchu. „Nevím, proč to tam je. Nevím, proč si to vybralo zrovna mě. Co však vím, je, že se tomuto znamení nedostalo správného pochopení. Od ostatních. A už vůbec ne ode mě. Až do včerejší noci. Nyní si myslím, že ho chápu. Chápu, co se nám snaží sdělit. A jsem tady, abych se o to s vámi podělil.“

Keenan Drucker stál ve svém hotelovém pokoji, s pusou dokořán civěl na televizní obrazovku a přemítal, co se to sakra děje.

Nervy měl napjaté k prasknutí už od chvíle, kdy se dozvěděl, že otec Jerome zmizel ze sídla reverenda Darbyho; byl jako na trní a čekal rychlý mediální úder od Rydella a jeho nových přátel. Žasl, že k němu nedošlo. Lámal si hlavu, proč s tím nešli na veřejnost a co asi Rydell chystá. A pohled na obrazovku, na otce Jeroma kráčejícího parkem a narůstající zástup kolem něj, mu tu záhadu nijak nevyjasnil.

Zvonek u vchodu do apartmá cinkl a Drucker šel zjistit, kdo to je, ještě pořád zabraný do úvah, co se to odehrává o necelé dva kilometry dál. Podíval se kukátkem a při pohledu, který se mu naskytl, strnul. Okamžitě se vzpamatoval a odemkl.

„Ježíšikriste,“ vydechl, když uviděl horu obvazů na Maddoxově paži a jeho obličej zalitý potem. „Neřekl jste mi, že je to tak zlé.“

Maddox tu poznámku ignoroval a vmáčkl se do pokoje. „V hotelové hale je poprask. Viděl jste, co se děje?“ Ještě ani nedořekl, když mu zrak padl na přímý přenos v televizi. Popošel blíž, zamračil se a podezíravě se po Druckerovi ohlédl. „Co to vyvádíte?“

„Já ne,“ ohradil se Drucker. „Já v tom prsty nemám.“

Maddox se na něj pochybovačně zadíval. „To není vaše dílo?“

„Říkám vám, že s tím nemám nic společného,“ trval na svém Drucker. „Musí za tím být Rydell. Teď je u vesla on. Včera v noci nám vyfoukli toho kněze.“

„Znamení…“ Maddox si v duchu zaplňoval bílá místa. „Myslel jsem, že je to součást nějakého vašeho plánu. Pokoušel jsem se dovolat Dariovi a zvedl mi to nějaký polda. Nehrálo mi to.“

„Dario je mrtvý,“ potvrdil Drucker.

Maddox pokýval hlavou. Všechno se sype ještě hůř, než si myslel. Obrátil se k obrazovce a v duchu hledal nějaké vysvětlení toho, co se odehrává. „O co jim jde? Co to provádějí?“

„Nevím. Možná Rydell přesvědčil ostatní, že poselství o globálním oteplování je příliš důležité, než aby ho pohřbili.“

„Vždyť přece ví, že ho můžete kdykoli potopit,“ namítl Maddox.

„Strhl by mě ke dnu s sebou,“ upozornil ho Drucker a dodal: „A vás taky, pokud jste náhodou zapomněl. Chtěli jsme to hodit na něj, pamatujete? Bez obětního beránka jsme nahraní.“ Pak si uvědomil věc, která ho uklidnila, a napětí v jeho tváři povolilo. „Oni to nenechají provalit. Nemůžou. Prozatím ne. Nejdřív musejí vydumat, komu přišijí vinu.“ Obličej se mu rozjasnil. „To nám dává čas. Čas vymyslet, jak Jeroma odhalit jako falešného proroka, aby nebylo poznat, že jsme za nitky tahali my. Vymyslet, jak z toho ven.“

Maddox se na něj zadíval a rychle dospěl k závěru. Jestli chce on sám zmizet – jestli chce přežít, aby se časem mohl pustit do dalšího boje –, nesmí za sebou nechat nikoho, kdo by ho mohl zničit. Například kariérního politika, který se nebude dvakrát rozmýšlet, jestli ho má prodat, aby si zachránil vlastní kůži.

Dění na obrazovce navíc znovu oživilo daleko lákavější možnost. Možnost, o které si myslel, že už ji vygumovali ze scénáře.

Než Drucker stačil hnout malíčkem, vytáhl automatickou pistoli a přitiskl mu ji k hlavě. „Já už čas měl. Sednout.“

Vmáčkl ho pozadu do křesla otočeného k televizi, jediným hbitým pohybem si ho rukou v obvazech přidržel a druhou mu vrazil do úst hlaveň s nasazeným tlumičem.

Drucker zaskočeně zíral, ochromen hrůzou.

„Odhalit Jeroma mi od začátku připadalo jako pitomost,“ oznámil Maddox. „V téhle roli je daleko užitečnější. Pravda je taková, že nejsme v koncích. My ne, Keenane. Jen ty.“ Zmáčkl spoušť.

Kulka vylétla Druckerovi zezadu lebkou a postříkala stěnu za ním šedou a tmavě rudou sprškou. Maddox vtiskl pistoli do Druckerovy bezvládné ruky, pevně mu obtočil prsty kolem pažby a spouště a pak nechal jeho paži sklesnout, jako by se Drucker zastřelil sám.

Hbití, tiší, smrtící. Bylo to bezesporu zasloužené motto.

Vytáhl mobil a zmáčkl notně opotřebované tlačítko rychlé volby. „Myslím, že jsme zpátky ve hře. Co náš hošánek?“ zeptal se.

„Žádný pohyb,“ oznámil mu jeho kontakt v NSA. „Dívá se na přímý přenos z parku.“

„Fajn. Dejte mi vědět, kdyby někam vyrazil. Potřebujeme, aby zůstal, kde je.“ Sjel pohledem k obrazovce a pak vyklouzl z pokoje. V duchu už si promýšlel nejrychlejší cestu do Hermannova parku.

83

Otec Jerome hleděl na zástup a váhal. Cítil, jak se mu začínají třást rty a prsty na rukou. Na čele mu vyvstal pot, dotírala na něj spousta nežádoucích myšlenek. Bloudil pohledem, nervózně těkal očima zleva doprava a zmocňovala se ho nejistota. Pak mu v uších zazněl známý hlas.

„Vedete si skvěle,“ ujišťovala ho Gracie. „Jen tak dál. Pamatujte na všechno, o čem jsme mluvili. Mějte na mysli, co těm lidem chcete říct. Všechno ostatní odsuňte stranou a promluvte k nim od srdce, otče. Stojíme za vámi.“

Po tváři mu přelétlo pousmání. Pohlédl na zástup a probudilo se v něm nové odhodlání. Lehce přikývl na souhlas a pokračoval.

Gracie schoulená v zadním prostoru dodávky odložila dalekohled a obrátila se k Mattovi za velkým bubnem LRAD.

„Ta věcička dokáže divy,“ pohladila zařízení. „Taky bych takovou chtěla,“ uculila se.

„Proč ne? Jsou přece Vánoce,“ zašklebil se. Hned ale zvážněl. „Řekněte jim, že jdu na věc. A nespouštějte otce Jeroma z očí pro případ, že by se mu zase rozklepala kolena.“ Otevřel zadní dvířka vozu.

„Hodně štěstí,“ usmála se.

Oplatil jí úsměv. „Za chvílí nashle.“ Zastrčil si do ucha sluchátko od mobilu a zalétl pohledem k Daltonovi za volantem. Kývli na sebe, Matt vyklouzl z dodávky a zamířil k plošině.

Na opačném konci prostranství, schovaný za divadlem Miller Outdoor Theatre, přihlížel pomocí dalšího dalekohledu přípravám Danny a Rydell mezitím udržoval s Gracií telefonické spojení. Opodál na služebním parkovišti za divadlem nenápadně parkoval navigator s otevřenými zadními dvířky. Vedle byly připraveny odpalovací tubusy, čerstvě zásobené zbylými kanystry s inteligentním prachem.

„Matt je na cestě,“ oznámil Dannymu Rydell.

Danny přikývl. „Odpálení připraveno?“

„Připraveno,“ ujistil ho Rydell. „Určitě jste měl dost času napsat ten nový program?“

„Všechno klapne,“ ujistil ho Danny odměřeně.

Setkali se pohledem. Dannymu v očích ještě pořád doutnal vztek. Rydell se ošil. „Vynahradím vám to. Namouduši.“

Danny pokrčil rameny. „Nejdřív musíme zmáknout tohle.“ Obrátil pozornost k otci Jeromovi. „Hotovo?“

Rydell přisvědčil. „Hotovo.“

„Tak do toho.“

„Žijeme v rozvráceném světě,“ prohlásil otec Jerome. „Přede mnou se vyskytli i jiní, kdo přicházeli s objevnými odhaleními, s inspirací. S moudrými a ušlechtilými myšlenkami, které se snažili sdílet s ostatními. Aby prospěli lidstvu. Aby nám poskytli potravu k přemýšlení. Ale jediným výsledkem bylo, že se člověk obrátil proti člověku. Jejich moudré a ušlechtilé myšlenky i nesobecké skutky byly špatně vykládány, překrucovány, zneužívány…, ukradeny jinými, kdo si jimi chtěli vydobýt slávu. V jejich jménu vznikly instituce…, obří chrámy netolerance…, a každá z nich si nárokuje pravou víru a štve lidi proti sobě. Z jejich slov se staly nástroje ovládání. Nástroje nenávisti. Nástroje války.“

Odmlčel se, aby nabral dech; dýchal přerývaně, vnímal šířící se neklid v davu. Přimračil se a ještě úporněji se soustředil, potlačil nepatřičné myšlenky a řekl: „Musíme to zkusit napravit.“

V tu chvíli začala světelná koule růst, nabírala na objemu, až přerostla vyvýšenou plošinu pod sebou. Obecenstvo vydechlo a s úžasem zíralo, jak znamení pulzuje a kypí životem; pak se začalo měnit ve sled geometrických obrazců, stejně jako i dřív – jenže tentokrát se na závěr objevil jiný symbol. Kříž. Na nebi nad Hermannovým parkem vzplál obrovský zářící kříž.

Utkvěl ve vzduchu a v davu přihlížejících propuklo nadšení a rozlehly se výkřiky „chvalme Hospodina“ a „amen“. Radost však dlouho netrvala, protože znamení se začalo zase měnit. Zástupy vydechly a sledovaly, jak se vlní a roztahuje do šířky a nabírá nový tvar. Tentokrát to kříž nebyl. Byla to hvězda. Hvězda Davidova. Lidé sebou překvapeně škubli, pobouřeni tou změnou, zmateni, vyděšeni a vyvedeni z rovnováhy – jenže znamení ještě neskončilo. Chvilku si tvar podrželo a pak se změnilo znovu. Neustávalo. Pokračovalo v proměnách, střídalo tvary v prolínajícím se sledu symbolů spojovaných s ostatními náboženstvími – islámem, hinduismem, buddhismem, vírou Bahá’í –, měnilo se dál a dál, vracelo se do historie, k symbolům všech možných náboženských hnutí sahajících od dávných kultů Peru přes sluneční bohy starověkého Egypta a Mezopotámie hluboko zpět, až k samému úsvitu civilizace.

Proměny nabíraly na tempu, symboly se otáčely a přecházely od tvaru ke tvaru rychleji a rychleji v překotné, matoucí světelné podívané. Znamení se měnilo tak rychle, že se symboly už skoro nedaly rozeznat, a zářilo téměř oslepivým jasem – a pak zničehonic zmizelo. Prostě zhaslo. V jediném okamžiku, bez jakéhokoli zvuku či varování, bylo najednou pryč.

Lidé naráz ztichli, jako by byli roboti a někdo stiskl vypínač. Dočista zmateni užasle zírali jeden na druhého a nevěděli, co si myslet – a vtom znamení znovu vyvstalo ve vší své předchozí velkoleposti; nabylo dřívějšího tvaru, onoho obrazce, který se poprvé objevil nad ledovým šelfem, znehybnělo ve vzduchu a jemně se zachvívalo nad knězovou hlavou.

„Moc zajímavou světelnou show předvádíte,“ ozval se jim za zády drsný hlas.

Danny a Rydell se otočili a zkameněli při pohledu na blížícího se Maddoxe. Měl přes rameno dlouhou černou schránu a v levé ruce, té nezraněné, držel pistoli. Ve vyčerpané tváři se mu odrážela podivná směsice vzteku a údivu.

Popošel k nim blíž, asi na tři metry, a zastavil se. Zvedl pohled nad jejich hlavy, na obří znamení zářící na nebi u vítězného oblouku o několik set metrů dál.

Najít je mu nedalo moc práce, stačilo vědět, po čem se poohlédnout. Výhodné stanoviště v určitém okruhu, aby mohli pracovat, sledovat dění, a přitom nebyli na očích. Možností bylo jen pár. Třetí místo, kde je hledal, bylo to pravé.

„Jsem dojat málem k slzám,“ zachechtal se a gestem jim naznačil, ať zvednou ruce. „Mír, láska a dobrá vůle vůči celému lidstvu. Tohleto jim prodáváte?“

„Zabírá to,“ řekl Rydell, sjel pohledem k Dannymu a odložil mobil, aniž přerušil spojení. Pomalu zvedl ruce. „Naslouchají.“

„A vy si myslíte, že se tím něco změní?“ Maddoxovi se do hlasu vloudil vztek. „Myslíte, že naši nepřátelé vám ty kecy taky zbaští? Do prdele, probuď se, Larry. Možná naslouchají, ale nic se nezmění.“

„Třeba ano. Podívej, já nevím, co jste měli s Keenanem v plánu, ale nechci, aby přestali věřit v Boha.“ Rydell zvýšil hlas a oplácel Maddoxovi hněv hněvem. „Jen bych rád, aby trochu víc používali vlastní mozek. Poslouchej otce Jeroma. Poslouchej, co říká.“

„Obdivuhodné myšlenky,“ vysmíval se Maddox. „Svět jsme my, jsme jeho děti, je to tak? Báječné. Všechno, co hlásá, je prostě báječné – ale víte, čeho tím dosáhne?“ Odložil svoje zavazadlo na zem, sáhl do něj a vytáhl odstřelovačskou pušku. „Svojí vlastní smrti.“

Když ta slova zahřměla ve sluchátkách napojených na mobil, Gracie strnula.

Maddox je naživu – a přímo tady. A zdá se, že je dokonale zaskočil.

Zátylek jí sevřela ledová panika. Vyděšeně se otočila k Daltonovi a řekla: „Musím zavolat Mattovi. Máme problém.“

84

Jakmile se znamení znovu objevilo v původní podobě, dav vybuchl vzrušením a posvátnou hrůzou. Otec Jerome pozdvihl paže, aby je utišil, a chaosem prorazil jeho hlas.

„Mnozí z nás hlásají totéž poselství – to jediné poselství, na němž záleží,“ vzkřikl a lidé ztichli, aby slyšeli, co říká. „Poselství lidskosti. Dobrodiní. A laskavosti a soucitu. Jedině na tom záleží. A přesto to nepomáhá. Všechna náboženství, která jsme dosud vytvořili, existují po staletí, ne-li po tisíce let. A přesto světem čím dál víc vládne hněv a je rozpolcenější než kdy dřív. A my s tím musíme něco udělat.“

„Matte,“ vyhrkl ze sluchátka Graciin hlas. „Je tu Maddox. Dostal Dannyho a Rydella.“

Mattovi na okamžik zdřevěněly nohy; klopýtl, ale vzápětí už se chvatně proplétal zástupem, hnal se k divadlu a hlavou mu běžely hrůzné představy.

Maddox namířil pušku na Rydella a Dannyho. „Jakmile domluví, ustřelím mu hlavu. Navlékneme to tak, že ho odpráskl nějaký šílenec v turbanu; máme jich pod dohledem fůru. Protože tak to přece dopadá se všemi dobrými proroky, ne? Musejí umřít pro svou věc.“

Rydell se chystal něco říci, ale Maddox ho umlčel.

„Ale jdi,“ posmíval se mu. „Nemůžeš zůstat v půli cesty. Musíš to dotáhnout do konce. K závěrečné tečce. Jestli opravdu chceš, aby lidé jeho slovům uvěřili, jestli chceš, aby se vpálila do mysli všech těch miliónů lidí, co poslouchají, tak musí umřít. Prostě musí. Aby se stal mučedníkem. Protože mučedníky…, ty je mnohem těžší ignorovat, ne?“

Danny se na něj zadíval. „A až bude mrtvý…“

Maddox ledabyle přikývl. „Jo. Jakmile se zbavím i vás, bude uklizeno, hezky čistě. Vás nenajdou. Zato najdou nějakého íránského pošuka, co odpráskl otce Jeroma. Fanatika s příhodným životopisem, spojeného s nějakou teroristickou organizací, jednoho z těch, co je už hezky dlouho sledujeme. Taky skončí s ustřelenou hlavou, jak jinak. Odpraví se vlastnoručně. Jeden za všechny.“

„Ty nechceš otce Jeroma odhalit jako podvodníka?“ zeptal se Rydell.

Maddox zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Ale vždyť Keenan…“ Rydellovi to došlo. „On o tom nevěděl.“

Maddox se mrazivě usmál. „Ovšemže ne.“

„Takže Íránci, muslimský svět…,“ utrousil Danny. „Na ně padne vina?“

„Ovšem,“ usmál se Maddox. „Paráda, co? Proroka, který nás chtěl osvobodit, zastřelil agent ve službách nesnášenlivosti.“

„Vyvolá to válku,“ vyhrkl Danny. „Lidé, kteří otci Jeromovi věřili, budou vzteky bez sebe.“

„S tím právě počítám,“ odvětil Maddox nevzrušeně.

Rydell vykročil kupředu. „Přemýšlej o tom, co děláš, Brade –“

„Já o tom přemýšlel, Larry,“ zasyčel Maddox a tváří mu prolétl vztek. „Nepřemýšlel jsem o ničem jiném celou tu dobu, co jsem pozoroval, jak se tam bezmocně motáme a necháváme ty barbary, aby nás mordovali. ‚Pravidla použití síly‘,“ ucedil opovržlivě. „Ženevská konvence. Senátní slyšení, jakmile se pokusíte vyrazit pravdu z některého toho kamikaze, který beztak věří, že jeho život nemá žádnou cenu. Jsme prostě příliš slabí. Nemáme odvahu dotahovat věci do konce. Hrajeme podle pravidel proti nepříteli, který ví, že válka žádná pravidla nemá. Smějí se nám tam do očí; necháváme si od nich dát na prdel, a víš proč? Protože jim to došlo. Oni věci dotahovat dokážou. Vědí, že když tě někdo uhodí, nenastavíš druhou tvář. Urazíš mu tu zasranou pazouru, kterou tě praštil. Jediný způsob, jak nad nimi vyhrát, je pořádně lidi rozzuřit – rozzuřit je tak, aby volali po krvi.“

„Vtáhneš milióny nevinných lidí do války, jen abys potrestal pár extremistů –“

„Není to jen pár extremistů, Larry. Jsou takoví všichni, celý ten zasraný region. Tys tam nebyl. Nežil jsi mezi nimi. Neviděl jsi tu nenávist, kterou mají v očích. Ty vaše žvásty, že jsme všichni stejní, na ně nezabírají. Nemůžeme žít vedle sebe. To nepřipadá v úvahu. Jsou mezi námi zásadní rozdíly úplně ve všem. Vědí to oni. Víme to my. Jenže my jsme příliš velcí srabi, abychom si to připustili. A oni nám jdou po krku. Nenechají toho. Nebuď na omylu – jsou naši nepřátelé, a basta. Chtějí nás zničit. Chtějí náš svět dobýt, a nejde jim jen o půdu. Je to pro ně svatá válka. A abys vyhrál svatou válku, potřebuješ křížovou výpravu. Musíme proti nim vystoupit se vším, co máme, a naprosto bez zábran. Jednou provždycky. Musíme je vyhladit z povrchu zemského. A smrt vašeho falešného proroka nám k tomu dopomůže. Rozlehne se volání do zbraně, které uslyší celý svět.“ Znovu zvedl pušku. „Tak tam to znamení nechte a nic nedělejte, dokud otec Jerome neskončí. Pak to ukončíme i my.“

Otec Jerome soustředěně upřel zrak na masy přihlížejících a namířil na ně ukazováčkem.

„Všichni se modlíme ke stejnému Bohu,“ řekl jim. „To je to jediné, na čem záleží. Všechno ostatní – všechny ty instituce, které jsme vybudovali v Božím jménu, všechny rituály a veřejné projevy víry –, ty jsme vytvořili my. My sami. Lidská stvoření, lidé jako vy a já. A možná jsme udělali chybu, když jsme je vytvářeli a svěřovali jim moc, kterou nad námi mají. Protože Boha nezajímá, co jíte nebo pijete. Nestará se o to, jak často se k němu modlíte a jaká slova přitom používáte a na jakých místech tak činíte. Nezajímá ho, koho volíte. Zajímá ho jen to, jak se chováte jeden k druhému. Jedině na tom záleží. Poskytl vám všem dar mysli – mysli, která umožňuje dosahovat úžasného pokroku. Právě odtud, z tohoto města, jste vyslali člověka na Měsíc. Tolik umu jste prokázali. Dokážete vytvořit život ve zkumavce. Zbraněmi, které pomáháte vyrábět, můžete zničit celou planetu. Držíte v rukou život i smrt a všichni jste bohové. A ať se vám to líbí nebo ne, rozhodujete o svých životech vším, co děláte, každým svým skutkem. Svým počínáním. Tím, co kupujete. Koho volíte. Máte v sobě nekonečnou moc. Máte mysl, která vám dovoluje dosahovat i nemožného. Mysl, která vám umožňuje řídit se rozumem. Mluvit spolu a otevřeně diskutovat. A tatáž mysl by vám měla stačit i k tomu, aby vám řekla, jak se chovat jeden k druhému. Sami to dobře víte. Jeden každý z vás to ví. Víte, že ubližovat si a zabíjet se navzájem je špatné. Víte, že nečinně sedět, zatímco jiní umírají hlady, je špatné. Víte, že vypouštět smrtící chemikálie do řek je špatné. Den co den každý z vás čelí volbě a právě to, jaké chování si zvolíte, je to jediné, na čem záleží. Je to prosté.“

„Už končí.“ Maddox napjatě pozoroval z jejich stanoviště otce Jeroma.

Rydell ho sledoval, jak popochází k navigatoru a podepírá si pušku o boční zrcátko. Otočil se k Dannymu.

„Použijte tu imitaci rušičky.“

„Cože?“ užasl Danny.

„Použijte tu zatracenou věc,“ vybuchl Rydell. „Je lepší shodit otce Jeroma jako podvodníka než ho nechat zabít a odstartovat válku.“

„Ať tě to ani nenapadne,“ zavrčel Maddox, stočil pušku k nim –

„Počkejte,“ vyhrkl Danny a zvedl ruce. „Uklidněte se, sakra, jo? Nic nedělám.“

„Danny, poslouchejte mě,“ naléhal Rydell. „Nemůže nás zabít oba. Potřebuje, aby znamení zůstalo na nebi. Spusťte ten zatracený software.“

„Nezkoušej to, chlapečku,“ varoval Maddox. „Je mi jedno, jestli znamení zhasne. Svou práci už odvedlo.“

Rydell se rozrušeně obrátil k Maddoxovi. „Poslouchej mě přece,“ naléhal. „Je to dobrá věc. Může všechno změnit. Všem může změnit život k lepšímu. Dosáhneme její pomocí toho, co chceš, i bez –“

„Sklapni,“ zařval Maddox a jeho hlas práskl vzduchem jako šrapnel. „Víš co, Larry? Já už tě vlastně nepotřebuju.“ Zvedl pušku o nějakých deset centimetrů a zmáčkl spoušť –

– přesně v okamžiku, kdy se na něj ze strany vrhl Matt. Kulka se vychýlila stranou, minula Rydella a zaryla se do zdi divadla; Matt s Maddoxem se společně svalili na tvrdou zem. Maddox se překulil a prudkým kopancem zasáhl Matta do hrudi a vyrazil mu dech.

Matt se zkroutil bolestí, ale to už se k Maddoxovi řítili Rydell s Dannym. Sbíral se ze země, jenže zapomněl, že má ruku rozervanou, jako by na ní hodoval kojot, a reflexívně se o ni vzepřel. Zaplavila ho nepředstavitelná, mučivá bolest. Svalil se zpátky, zuřivě se ohlédl po Mattovi a levičkou hrábl pod sako. Matt se všiml, že mu za opaskem vykukuje pažba automatické pistole. Zahlédl kus stranou na zemi pušku, kterou Maddox upustil, a skočil po ní.

Maddoxova ruka to měla k pistoli blíž, a tak na ni dosáhl první – ale nepočítal s Dannym, který už byl u něj, vrhl se po něm celou svou vahou a prudce ho strhl na bok. Maddoxem to smýklo a znovu přistál na zraněné pravé paži. Prázdným parkovištěm se rozlehl jeho výkřik, ale to už ho Matt navždy umlčel třemi rychlými střelami do prsou.

„Nepotřebujete nikoho, aby vám říkal, v co věřit a ke komu se modlit,“ nabádal otec Jerome zástupy. „Nepotřebujete se přidržovat žádných rituálů. Nepotřebujete se bát hněvivého Boha, který vám odepře vstup do nebe. Nepotřebujete pochodovat do těch obřích svatostánků netolerance a nechávat si vtloukat do hlavy, co je neomylné a nezvratné slovo Boží, protože pravda je taková, že to prostě nikdo neví. Ani já ne. Vím jenom to, že nejste otroci a že nejste součástí žádného vyššího, božského plánu. Jestli existuje Bůh, a já věřím, že ano, pak jste všichni děti Boží. Všichni a jeden každý z vás. Jste strůjci vlastního osudu. A musíte tu odpovědnost přijmout, odsunout stranou sobectví a přestat hledat výmluvy v unavených starých mýtech. Každým jednotlivým dnem utváříte svůj osud. Musíte se starat o sebe navzájem. Musíte se starat o zemi, která vás živí a poskytuje vám vzduch, který dýcháte. Musíte přijmout povinnost vůči všem Božím stvořením. A musíte přijmout zásluhy za to dobré a vinu za to špatné.“

Shlédl na bezdechý zástup a usmál se. „Užívejte si života. Pečujte o své milované. Pomáhejte těm méně šťastným. Učiňte svět lepším místem pro všechny. A dovolte mi poslední skromnou prosbu. Prosím nedopusťte, aby můj dnešní proslov byl jakýmkoli způsobem použit a zneužit.“ Znovu přejel pohledem dav, zavřel oči a zvedl paže. Znamení ještě na okamžik zůstalo viset na místě – a pak se začalo pozvolna snášet dolů, až zaplavilo celé prostranství kolem otce Jeroma svým třpytivým světlem a zahalilo jak jeho, tak i ochrannou hráz policistů a parkových hlídačů, takže zmizeli z dohledu. Masa davu ucouvla a polekaně vydechla – a vtom se znamení rozpadlo, rozdrolilo se na menší světelné koule, které se rozptýlily kolem nad zástup a rovnoměrně se nad ním usadily. Nad mořem diváků se teď rozprostíral koberec ze stovek menších znamení ani ne metr v průměru, blizoučko, téměř na dosah jejich vztažených rukou.

Trvalo několik vteřin, než se ozvaly první výkřiky a vyjeknutí a přitáhly pozornost davů zpátky k plošině nad schody.

Policisté a hlídači se zmateně rozhlíželi. Celý zástup se zadíval jedním směrem a užasl.

Otec Jerome byl pryč.

85

Na opačné straně města ve svém sídle v River Oaks se reverend Nelson Darby škaredil na svou obří televizní obrazovku. Telefon na pevné lince vyzváněl.

Už zas.

Stejně jako mobil.

Kazatelé, které přizval na jeviště, se očividně na ten přenos dívali také. A ani oni nehořeli nadšením.

Rozzuřeně se nadechl.

Hrábl po masivním telefonním aparátu na leštěném dubovém konferenčním stole ve studovně.

Vyrval přívodní šňůru ze zdi.

A zuřivě jím mrštil po televizní obrazovce.

Všichni v salónku pozemní údržby na Hobbyho letišti sledovali nekonečné reprízy přenosu s hlubokou úlevou. Dokázali to a dosud se nevyskytla žádná nepřátelská reakce, nikde na světě. Bylo jim jasné, že otevřeli obrovskou Pandořinu skříňku a zahájili debatu, která určitě bude zuřit celé měsíce a roky. Ale byla to příležitost, které nedokázali odolat.

Rydell jim zamluvil salónek pozemní údržby k výlučnému použití. Letadlo, které přiváželo Rebeccu z Los Angeles, mělo přistát každou minutou. Pak je všechny rozveze do jejich destinací – Gracii a Daltona do Washingtonu, Rydella, Matta a Dannyho do Bostonu. Otec Jerome bude Rydellovým hostem, dokud nepřijdou na to, jak ho uvést zpátky do veřejného života – pokud k tomu vůbec dojde.

Gracie ho ve skvěle vybaveném salónku pozorovala, jak sleduje sám sebe v televizi.

„Nelitujete toho?“ zeptala se.

Vřele se na ni podíval usměvavýma očima. „Ani v nejmenším. Potřebovali jsme to. Potřebovali jsme se povznést na novou úroveň vědomí, abychom se vypořádali s výzvami, kterým čelíme. A kdo ví? Třeba to zabere.“

„Věříte lidstvu víc než já, otče,“ povzdechl si Rydell.

„Opravdu? Vždyť tohle je vaše dílo,“ ukázal na něj otec Jerome kostnatým prstem. „Vytvořil jste úžasnou věc. A udělal jste to s nejčistšími úmysly. Byla by škoda úplně ji promarnit, když mohla posloužit dobré věci. A musel jste přece věřit, že to zabere, jinak byste se o to vůbec nepokoušel. Z čehož vyvozuji, že i vy aspoň trochu věříte v lidstvo – v to, že se dokáže vzpamatovat a zachovat se správně, není to tak?“

Rydell s úsměvem přisvědčil. „Snad, otče. A možná mě příjemně překvapí a bude naslouchat a pochopí aspoň desetinu toho, co jste povídal.“ Odmlčel se a dodal: „Vděčím vám za svůj život. Kdybyste si cokoli přál, stačí říct.“

„Napadá mě pár míst, kde by se hodily nemocnice a sirotčince,“ prohodil otec Jerome.

„Napište mi seznam,“ řekl Rydell. „Bude mi potěšením.“

Gracie otce Jeroma jemně pohladila po rameni. Pohlédla přes místnost na Daltona, který zaujatě poslouchal, jak Danny popisuje technologii související se znamením. Blesklo jí hlavou, jestli ji Dalton nepustí i se zpravodajstvím k vodě a nepřipojí se k Dannymu a Rydellovi v jejich říši počítačových maniaků, a vtom zahlédla naproti u kávovaru Matta. Došla k němu.

„Mám dojem, že na hollywoodský trhák nedojde, co?“

Matt svraštil tvář předstíraným žalem. „Bohužel. Ale co, taky to má něco do sebe. Nevěděl bych si rady se všemi těmi fanoušky.“ Chvilku mlčel a pak dodal: „Váš moment woodwardovské slávy se taky rozplynul v nenávratnu.“

„Díky, že jste mi to připomněl,“ sehrála sklíčenost.

Něco v jejích očích mu prozradilo, že jí při tom pomyšlení není úplně lehko u srdce. „Všechno v pohodě?“ zeptal se.

„Nevím. Mám z toho všeho divný pocit. Prošel nám ohromný podvod. Připadá mi to trochu…, já nevím…, jako pohrdání okolím. Jako bychom si o sobě mysleli, že jsme něco víc než druzí.“ Zasmála se. „Připadám si jako Jack Nicholson v jedné té scéně, pamatujete? Jak vyštěkl: ‚Neuneseš pravdu‘.“

„Vy jste daleko víc sexy,“ odvážil se Matt.

Byla to přesně ta odlehčující poznámka, jakou potřebovala. „To teda doufám,“ opáčila a vzápětí se na něj srdečně usmála. „Ale stejně dík za ujištění. A udělal byste mi teď laskavost a našel jiné téma k hovoru?“

Pozoroval její úsměv, chvilku se v něm vyhříval a pak se jí zeptal: „Máte ráda auta-veterány?“

AUTOROVA POZNÁMKA

Takhle jsme na tom teď:

„Vracím se k našim starozákonním prorokům a znamením předpovídajícím Armageddon a často se přistihnu při přemítání, zda nejsme ta generace, která ho uvidí přicházet. Nevím, jestli jste do některých těch proroctví poslední dobou nahlédli, ale věřte mi, že popisují časy, které prožíváme.“

Ronald Reagan, projev z roku 1983

„Pokud se lidé nebudou angažovat, aby pomohli ke zvolení zbožným mužům, staneme se národem sekulárních zákonů. To naši Otcové zakladatelé nezamýšleli a dozajista to nezamýšlel Bůh… Potřebujeme se znovu ujmout vlády nad touto zemí… A nebudeme-li se jakožto křesťané angažovat, jak se jí ujmeme? Nezvolíte-li ryzí a osvědčené křesťany, kteří budou pod kontrolou a tlakem veřejnosti, v podstatě svěříte tvorbu zákonů hříchu.“ A také: „Florida je pro přerod tohoto národa klíčová a tyto volby na Floridě jsou rovněž klíčové. Proto se zde svádějí takové duchovní boje… Otče, opět přistoupíme k tvému Synu a přivedeme tento národ pod Tvou vládu, v níž platí zásady Tvého království a Tvoje vůle.“

Katherine Harrisová, státní tajemnice státu Florida, o tom, proč se navzdory četným porušením volebního zákona a nesrovnalostem rozhodla nepovolit přepočítání hlasů na Floridě, když Al Gore zaostal za Georgem W. Bushem ve volbách o pouhých několik set hlasů, a tak Bushovi v roce 2000 vyhrála volby

„Vzpomínám si na volby v roce 2004. Stál proti nám Hollywood. Stála proti nám média. Stály proti nám univerzity. A navzdory jim všem církev Ježíše Krista dosadila George W. Bushe zpět do Bílého domu. Jsme na straně vítězů. Zvítězíme, protože máme pravdu. Máme na své straně neomylné slovo Boží.“

Jerry Falwell, evangelický pastor a televizní kazatel

„Ano, myslím, že ještě za svého života spatřím Ježíše znovu přicházet na zemi.“

Sarah Palinová, republikánská kandidátka na úřad viceprezidenta ve volbách roku 2008, na dotaz, zda věří ve fundamentalistickou teologii Konce časů

A takhle jsme na tom byli před dvěma sty lety:

„Vyložený maniakální blábol, který nemá o nic větší význam než naše vlastní chaotické sny a nedá se o nic lépe interpretovat.“

Thomas Jefferson, třetí prezident Spojených států, o Knize Zjevení

„Kněží různých náboženských sekt… se hrozí pokroku vědy stejně jako čarodějnice příchodu denního světla a škaredí se na toho osudného zvěstovatele ohlašujícího rozpad klamů, z nichž žijí.“

opět Thomas Jefferson

Je dobře, že Jefferson žil tehdy. V Americe jedenadvacátého století by neměl šanci získat nominaci, natož vyhrát volby. Což vlastně mluví za vše…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai