Stephen King

Čtyři po půlnoci/1

Časožrouti,

Skryté okno do skryté zahrady

JEDNA PO PŮLNOCI

KAPITOLA PRVNÍ

ZLÁ ZPRÁVA PRO KAPITÁNA ENGLA.

SLEPÁ HOLČIČKA. VŮNĚ DÁMY.

DO TOMBSTONU PŘIJÍŽDÍ DALTONŮV GANG.

PODIVNÝ LET ČÍSLO 29.

1

Brian Engle doroloval s letounem společnosti American Pride L1011 k východu 22 a přesně ve 22:14 zhasl na výstražném tablu nápis PŘIPOUTEJTE SE. Dlouze vydechl přes zaťaté zuby a uvolnil zámek popruhů. Nevzpomínal si, kdy naposled pocítil na konci letu takovou úlevu, a únavu. Příšerně ho bolela hlava a večer měl zcela jasně naplánovaný: žádného panáka v zaměstnaneckém baru, žádnou večeři, a po návratu do Westwoodu dokonce ani žádnou koupel. Chystal se upadnout do postele a spát čtrnáct hodin.

Let číslo 7 s letounem společnosti American Pride, vlajkovou lodí trasy z Tokia do Los Angeles, zdržel nejdřív silný protivítr a potom příznačná zácpa kolem LAX, pravděpodobně nejhoršího amerického letiště, pomyslel si Engle, když pomineme Logan v Bostonu. Aby nebylo všeho dost, v poslední fázi letu se objevily ještě problémy s tlakem v kabině. Zpočátku menší, ale postupně se zhoršovaly, až nakonec naháněly hrůzu. Dosáhly téměř hranice, kdy mohlo dojít k úplné dekompresi… a na ní se naštěstí zastavily. Někdy se takové problémy náhle a záhadně stabilizují samy, a přesně to se stalo tentokrát. Cestující, kteří teď vystupovali za pilotní kabinou, neměli ani tušení, jak snadno se mohli při dnešním letu z Tokia proměnit v lidské páté, ale Brian to věděl… a dunělo mu z toho v hlavě.

“Ta mrcha musí rovnou odsud na prohlídku,” řekl druhému pilotovi. “Vědí, že to přijde, a vědí, v čem je problém, ne?”

Druhý pilot přikývl. “Nebude se jim to líbit, ale vědí to.”

“Mně je úplně jedno, jestli se jim to bude líbit nebo ne, Danny. Dneska jsme měli namále.”

Danny Keene přikývl. Věděl, že měli namále.

Brian vzdychl a přejel si rukou po zátylku. Hlava ho bolela jako zkažený zub. “Asi už začínám být na tuhle práci moc starý.”

Tohle přirozeně říká o své práci občas každý, zvlášť na konci nevydařené směny, a Brian věděl moc dobře, že na tu práci starý není, ve třiačtyřiceti se teprve blížil nejlepšímu věku dopravních pilotů. Dnes večer tomu nicméně skoro věřil. Byl příšerně unavený.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Navigátor Steve Searles se obrátil v sedačce a ze sedu otevřel. Za dveřmi stál muž v zeleném blejzru společnosti American Pride. Vypadal jako zřízenec u východu, ale Brian věděl, že to žádný zřízenec není. Byl to John (nebo možná James) Deegan, zástupce šéfa provozu American Pride na LAX.

“Kapitán Engle?”

“Ano?” Brianovy vnitřní obranné mechanismy se probudily a umocnily bolest hlavy. Jeho první myšlenka se nezrodila z logiky, ale z napětí a z únavy. Napadlo ho, že na něj chtějí shodit zodpovědnost za netěsnosti v letadle. Paranoidní myšlenka, jistě, ale byl v paranoidním rozpoložení.

“Mám pro vás bohužel špatnou zprávu, kapitáne.”

“Jde o tu netěsnost?” vyštěkl Brian podrážděně. Několik cestujících se před výstupem zastavilo a polekaně rozhlédlo kolem sebe.

Deegan zavrtěl hlavou. “Jde o vaši ženu, kapitáne Engle.”

Na okamžik neměl Brian nejmenší tušení, o čem ten člověk mluví. Jen seděl, zíral na něj a cítil se jako naprostý hlupák. Pak mu to došlo. Ten člověk mluvil samozřejmě o Anne.

“To je má bývalá manželka. Rozvedli jsme se před půldruhým rokem. Co je s ní?”

“Měla nehodu,” odpověděl Deegan. “Měli bychom jít raději do kanceláře.”

Brian se na něj zvědavě podíval. Po třech hodinách napětí mu to všechno připadalo podivně neskutečné. Odolal pokušení říct Deeganovi, že tohle je určitě zase nějaká ptákovina ze Skryté kamery a ať s tím jde do háje. Jenže nebyla. Hlavouni z vedení si nehrají a nežertují, zvlášť ne na účet pilotů, kteří právě jen těsně unikli letecké nehodě.

“Co je s Anne?” zeptal se Brian, tentokrát tišeji. Cítil na sobě soucitný pohled druhého pilota. “Stalo se jí něco?”

Deegan se podíval na své vyleštěné boty a Brian pochopil, že ta zpráva bude skutečně hodně zlá. Věděl to, ale nechtěl tomu uvěřit. Anne bylo teprve čtyřiatřicet, byla zdravá a opatrná. Při nejedné příležitosti se sám přesvědčil, že byla jedinou naprosto příčetnou řidičkou v Bostonu… a možná v celém státě Massachusetts.

“Je mrtvá?” Připadalo mu, že tu otázku pokládá někdo jiný, jako by do jeho mozku vstoupil nějaký cizí člověk a použil jeho ústa jako reproduktor.

John nebo James Deegan se rozhlédl kolem sebe, jako by hledal oporu, ale u východu nestála jediná letuška, která by přála cestujícím příjemný večer v Los Angeles a občas pohlédla do kabiny, pravděpodobně sužovaná stejnou myšlenkou, která před chvílí napadla Briana, že posádku z nějakého důvodu viní z poruchy, která proměnila posledních několik hodin letu v děsivý sen. Deegan byl na všechno sám. Znovu se podíval na Briana a přikývl. “Ano, bohužel je. Šel byste se mnou, kapitáne Engle?”

2

Čtvrt hodiny po půlnoci se Brian Engle usadil na sedadlo 5A letu 29 společnosti American Pride, vlajkové lodi trasy z Los Angeles do Bostonu. Přibližně za čtvrt hodiny bude tohle transkontinentální letadlo ve vzduchu. Vzpomněl si na svou nedávnou myšlenku, že pokud nejnebezpečnějším civilním letištěm není LAX, jejím určitě Logan. Souhrou nepříjemných náhod se v rozpětí osmi hodin ocitne na obou: na LAX jako pilot, na Loganu jako smrtelně ohrožený cestující.

Bolení hlavy bylo teď mnohem horší než při přistání s letem číslo 7. Oheň, pomyslel si. Nějaký zatracený oheň. A co kouřové detektory, proboha? Vždyť to byla novostavba!

Napadlo ho, že si na Anne během posledních čtyř nebo pěti měsíců skoro nevzpomněl. První rok po rozvodu nemyslel na nic jiného než na to, co dělá, co má na sobě, a samozřejmě s kým se stýká. Ale když se konečně začal zotavovat, proběhlo to velice rychle… jako by dostal injekci nějakého hojivého duchovního antibiotika. O rozvodech toho četl dost, aby věděl, co mívá obvykle ty hojivé účinky, nikoli antibiotikum, ale jiná žena.

Jenže Brian žádnou jinou ženu neměl, alespoň zatím. Několik schůzek a jeden opatrný sexuální styk (dospěl k přesvědčení, že všechny mimomanželské sexuální styky ve věku AIDS jsou opatrné), ale žádnou další ženu. Prostě se jen… zotavoval.

Brian pozoroval, jak na palubu přicházejí jeho spolucestující. Mladá světlovlasá žena s holčičkou v tmavých brýlích. Holčička se jí držela za loket. Žena tiše vyslovila nějaký příkaz a holčička se okamžitě otočila za hlasem. Brian z toho pohybu hlavy pochopil, že je slepá. Zvláštní, pomyslel si, kolik nám toho takové drobnosti můžou prozradit.

Anne, napadlo ho. Neměl by myslet na Anne?

Jeho unavená mysl však od Anne neustále odbíhala. Od Anne, která byla jeho manželkou. Od Anne, jediné ženy, kterou kdy ve vzteku uhodil. Od Anne, která je teď mrtvá.

Asi by měl udělat přednáškové turné. Měl by promlouvat k rozvedeným mužům. A když na to přijde, tak i k rozvedeným ženám, krucinál. Hovořil by o rozvodu a o umění odpouštět.

Optimální čas k rozvodu je krátce po čtvrtém výročí svatby, řekl by jim. Vezměte si můj příklad. Následující rok jsem strávil v očistci přemýšlení, nakolik za to můžu já a nakolik ona, nakolik správné nebo nesprávné bylo naléhat na ni v otázce dětí, o tohle u nás šlo, žádné drama s drogami nebo cizoložstvím, jen starý problém děti versus kariéra, a pak už to bylo, jako bych měl v hlavě rychlovýtah a v něm byla Anne a ten výtah spadl.

Ano. Spadl. A posledních několik měsíců na Anne vůbec nepomyslel. Ani v době termínu splatnosti měsíčních alimentů. Šlo o velmi rozumnou, velmi civilizovanou částku. Anne sama vydělávala osmdesát tisíc dolarů hrubého ročně. O placení alimentů se staral jeho právník; pro Briana to byla jen další položka ze dvou tisíc dolarů měsíčních splátek, vložená mezi účtem na elektřinu a splátkou hypotéky na dům.

Uličkou procházel štíhlý mladík s pouzdrem na housle v podpaží a jarmulkou na hlavě. Vypadal nervózně a vzrušeně, v očích očekávání budoucnosti. Brian mu záviděl.

Poslední rok manželství mezi nimi bylo hodně zatrpklosti a hněvu. A čtyři měsíce před koncem k tomu nakonec došlo: ruka promluvila, než jí v tom mozek stačil zabránit. Nerad na to vzpomínal. Anne na jednom večírku přebrala a celou cestu domů se do něj navážela.

Dej mi s tím pokoj, Briane. Už mi s tím dej pokoj. Já už o žádných dětech mluvit nechci. Jestli si chceš nechat přezkoušet sperma, zajdi si k doktorovi.

Moje práce je reklama, ne výroba dětí. Už mě unavujou ty tvoje chlapský kecy, V tu chvíli ji udeřil, tvrdě, přes ústa. Rána svou brutální věcností čistě odsekla poslední slova. Stáli proti sobě a zírali na sebe v bytě, kde Anne později zemřela, oba překvapenější a vyděšenější, než by si kdy přiznali (to až teď, na sedadle 5A, při pozorování cestujících letu 29, si to přiznával, konečně si to přiznával). Anne si sáhla na ústa, která začínala krvácet. Pak mu ukázala prsty.

Tys mě udeřil, řekla. V jejím hlase nebyl hněv, ale úžas. Napadlo ho, že to bylo zřejmě poprvé, kdy se někdo dotkl těla Anne Quinlan Englové zlostnou rukou.

Ano, odpověděl. Samozřejmě. A udělám to znovu, jestli nezavřeš zobák. Už si na mě nebudeš otvírat tu svou nevymáchanou hubu, miláčku. Radši si na ni dej zámek. To ti říkám pro tvé vlastní dobro. Tohle už skončilo. Jestli chceš v tomhle domě někoho buzerovat, tak si kup psa.

Manželství belhavě dobíhalo do cíle ještě několik měsíců, ale fakticky skončilo okamžikem dopadu Brianiny dlaně na stranu Anniných úst. Vyprovokovala ho, Bůh ví, že ho vyprovokovala, ale stejně by dal všechno za to, kdyby ten nešťastný okamžik mohl vrátit.

Do letadla proudili stále další cestující a Brian myslel téměř posedle na Annin parfém. Dokázal si živě vybavit vůni, ale nikoli název. Jak to bylo? Lissome? Lithesome? Lithium, proboha? Měl to na jazyku. Bylo to k zešílení.

Stýská se mi po ní, pomyslel si otupěle. Teď když navěky odešla, se mi po ní stýská. Není to zvláštní?

Lawnboy? Něco takhle pitomého?

Nech toho, poroučel své unavené mysli. Vykašli se na to.

Tak dobře, souhlasila mysl. Bez problému; zapomenu na to. Já toho můžu kdykoli nechat. Nebyla to Lifebuoy? Ne, to je mýdlo. Promiň. Lovebite? Lovelorn?

Brian si zapjal pásy, opřel se, zavřel oči a v duchu cítil parfém, který nedokázal pojmenovat.

V tom okamžiku na něj promluvila letuška. Přirozeně: Brian Engle měl teorii, že je někde učí, nejspíš v nějakém přísně tajném postgraduálním kursu nazvaném možná Otrav ho, jak můžeš, vyčkat, až cestující zavře oči, a pak mu nabídnout nějakou naprosto nepodstatnou službu.

A než nabídly přikrývku nebo polštář, musely si být přirozeně naprosto jisté, že cestující usnul.

“Promiňte…” začala a pak se zarazila. Brian viděl, jak jí oči sjely od výložek na ramenou jeho černého saka k čepici, která ležela na prázdném sedadle vedle něj.

Přehodnotila situaci a začala znovu.

“Promiňte, kapitáne, dáte si kávu nebo pomerančový džus?” Briana mírně pobavilo, že ji trochu zmátl. Ukázala na stolek v přední části oddělení první třídy, hned pod obdélníkovým monitorem, na němž cestující sledovali filmy. Na stolku stály dva kbelíky s ledem. “Mám samozřejmě i šampaňské.”

Engle zauvažoval

(Love Boy, to není ono, je to blízko, ale není to ono)

o šampaňském, ale jen krátce. “Nic, děkuju,” řekl. “A během letu už žádné další služby. Myslím, že budu spát až do Bostonu. Jak vypadá počasí?”

“Nad Velkými pláněmi je ve dvaceti tisících stopách oblačnost až do Bostonu, ale bez problémů. Poletíme v šestatřiceti tisících. Ještě jsme dostali hlášení, že nad Mohavskou pouští bude vidět severní polární záře. Třeba byste chtěl zůstat vzhůru, abyste ji viděl.

Brian zdvihl obočí. “To si děláte legraci. Severní polární záře nad Kalifornií? A v tuhle roční dobu?”

“Bylo to v hlášení.”

“Někdo trochu přebral laciných drog,” řekl Brian a letuška se usmála. “Myslím, že si schrupnu, díky.”

“Tak dobře, kapitáne.” Ještě na okamžik zaváhala. “Vy jste ten kapitán, který právě přišel o manželku, že?”

Bolení hlavy zesílilo, ale přiměl se k úsměvu. Ta žena, vlastně ještě dívka, to nemyslela zle. “Byla to má bývalá manželka, ale jinak ano. Jsem to já.”

“To je mi strašně líto.”

“Díky.”

“Už jsme spolu někdy letěli, pane?”

Na rtech se mu znovu krátce objevil úsměv. “Myslím, že ne. Už asi čtyři roky létám na zámořských.” Něco ho přimělo podat jí ruku. “Brian Engle.”

“Melanie Trevorová.”

Engle se na ni znovu usmál, opřel se a znovu zavřel oči. Dřímal, ale nechtěl ještě usnout, předletová hlášení a pojíždění na start by ho stejně znovu probudily. Až budou ve vzduchu, bude mít na spánek času dost.

Let 29, podobně jako většina nočních letů, odstartoval bez průtahů, Briana napadlo, že je to jedna z mála jejich výhod. Boeing 767 byl obsazený asi z poloviny. V první třídě sedělo půl tuctu dalších cestujících. Nikdo nevypadal jako opilec nebo výtržník. To bylo dobré. Možná bude moct spát opravdu celou cestu do Bostonu.

Pozoroval Melanii Trevorovou, jak ukazuje k výstupním dveřím a předvádí, jak se v případě ztráty tlaku používá žlutá maska (tenhle postup si Brian poněkud spěšně promítal v mysli docela nedávno) a jak nafouknout záchrannou vestu pod sedadlem. Když letadlo vzlétlo, přišla k jeho sedadlu a znovu se ho zeptala, jestli mu může přinést něco k pití. Brian zavrtěl hlavou, poděkoval jí a stiskl tlačítko, jímž se sklápí sedadlo. Zavřel oči a okamžitě usnul.

Melanii Trevorovou už v životě neviděl.

3

Asi tři hodiny po startu letu 29 se malá Dinah Bellmanová vzbudila a poprosila tetu Vičky, jestli by jí nemohla dát napít vody. Teta Vičky neodpověděla, a tak se Dinah zeptala znovu. Když se zase nedočkala odpovědi, vztáhla ruku k tetinu rameni, i když v tu chvíli už si byla skoro jistá, že sáhne jen na opěradlo prázdného sedadla. Doktor Feldman jí řekl, že od narození slepé děti si vybudují vysokou citlivost, téměř jakýsi radar, na přítomnost či nepřítomnost lidí ve svém bezprostředním okolí, ale tuhle informaci Dinah vlastně nepotřebovala. Věděla, že je to pravda. Nevyšlo to vždycky, ale obvykle ano… zvlášť když ji dotyčná osoba provázela.

To ona si jen odskočila a za chvíli se vrátí, pomyslela si Dinah, ale zároveň se jí zmocnil podivný neklid. Neprobudila se naráz, budila se pomalu, jako když potápěč vyplouvá na hladinu. Kdyby se teta Vičky, která seděla u okna, kolem ní v posledních dvou nebo třech minutách protáhla do uličky, Dinah by ji cítila.

Takže odešla dřív, uvažovala. Možná musela na velkou, vždyť o nic nejde, Dino. Nebo se cestou zpátky s někým zapovídala.

Až na to, že Dina nikoho v hlavní kabině velkého letadla mluvit neslyšela. Ozývalo se tu jen tiché hučení motorů. Její nepokoj vzrostl.

V duchu uslyšela hlas své terapeutky slečny Leeové (na kterou Dinah nemyslela jako na terapeutku, ale na učitelku slepců): Nesmíš se bát, Dino, všechny děti se občas bojí, zvlášť v situacích, které jsou pro ně nové. A pro nevidomé děti to platí dvojnásobně. Věř mi, já to vím. A Dinah jí věřila, protože slečna Leeová byla stejně jako ona od narození slepá. Nevzdávej se svého strachu, ale taky se mu nepoddávej. Klidně seď a zkus si všechno promyslet. Budeš překvapená, jak často to vychází.

Zvlášť v situacích, které jsou pro ně nové.

To odpovídalo; bylo to poprvé, co Dinah vůbec letěla, a ještě k tomu velkým dopravním letadlem z jednoho pobřeží na druhé.

Zkus si všechno promyslet.

Takže se probudila na neznámém místě a zjistila, že její průvodkyně zmizela. Jistěže je to strašidelné, i když zmizela jen dočasně, její průvodkyně si koneckonců nemohla odskočit k nejbližšímu stánku s rychlým občerstvením, protože dostala na něco chuť. Letí přece ve výšce jedenácti kilometrů. A pokud jde o to podivné ticho v kabině… vždyť je to noční let. Ostatní cestující zřejmě spí.

Všichni? zapochybovala skeptičtější polovina její mysli. Že by spali úplně všichni? Je to vůbec možné?

Pak ji napadla odpověď: film. Ti, kteří jsou vzhůru, se dívají na film. No jistě.

Zaplavil ji pocit téměř hmatatelné úlevy. Teta Vičky jí říkala, že dávají ten film s Billym Crystalem a Meg Ryanovou, Když Harry potkal Salty, a že se na něj chce podívat… tedy pokud vydrží být vzhůru.

Dinah lehce přejela rukou po tetině sedadle, ale sluchátka tam nebyla. Místo nich nahmátla knihu. Byl to určitě nějaký ten milostný román, které teta Vičky tak ráda čte; říká jim příběhy z časů, kdy muži byli muži a ženy ne.

Dina šátrala dál a nahmátla ještě něco, hladkou jemnou kůži. Pak ucítila zip a vzápětí pásek.

Byla to tetina kabelka.

Dinah znovu zneklidněla. Na sedadle nebyla tetina sluchátka, zato tam byla její kabelka. A v ní všechny cestovní šeky, kromě Dinina dvacetidolarového, který měla ve vlastní kabelce. Tohle Dinah věděla, protože slyšela, jak o tom maminka s tetou mluvily ještě před odjezdem z domova v Pasadeně.

Odešla by teta Vičky na záchod a nechala kabelku na sedadle? Udělala by to, když její společnici na cestě nejenže bylo teprve deset a spala, ale také byla slepá?

To si Dinah nemyslela.

Nevzdávej se svého strachu, ale taky se mu nepoddávej. Klidně seď a zkus si všechno promyslet.

Jí se však nelíbilo to prázdné sedadlo, stejně jako sejí nelíbilo to ticho v letadle. Připadalo jí sice naprosto logické, že většina lidí spí a že ti, kteří nespí, jsou co nejtišší z ohledu k těm odpočívajícím, ale přesto se jí to nelíbilo. V hlavě se jí probudilo nějaké zvíře s mimořádně ostrými zuby a drápy a začalo vrčet. Znala jeho jméno; byla to panika, a jestli ji okamžitě nezvládne, může udělat něco, co by mohlo vadit jí samé i tetě Vičky.

Až budu vidět, až mi doktoři v Bostonu uzdraví oči, tak už tenhle pitomý strach nepoznám.

To byla nepochybně pravda, ale právě teď jí to nijak nepomáhalo.

Dinah si náhle vzpomněla, že hned jak se usadily, teta Vičky ji vzala za ruku, zaťala jí v pěst všechny prsty kromě ukazováčku, a ten jí pak vedla k bočnímu opěradlu. Bylo tam několik tlačítek, která se dala snadno zapamatovat. Dvě malá kolečka, kterými se ovládala sluchátka, jedním se přepínaly kanály jednotlivých programů, druhým se nastavovala hlasitost zvuku. Malým hranatým vypínačem se rozsvěcelo světlo nad sedadlem. Ten nebudeš potřebovat, řekla jí teta Vičky s úsměvem v hlase. Alespoň zatím. A posledním hranatým tlačítkem se přivolávala letuška.

Dinah je nahmátla a přejela prstem jeho vypouklý povrch.

Opravdu to chceš udělat? zeptala se sama sebe. Odpověď přišla vzápětí. Ano, chci.

Stiskla tlačítko a uslyšela tiché zazvonění. Pak čekala.

Nikdo nepřišel.

Dinah slyšela jen tichý, jakoby věčný šepot tryskových motorů. Nikdo nemluvil. Nikdo se nesmál (Ten jilm asi nebude tak legrační, jak si teta Vicky myslela, napadlo Dinu). Nikdo ani nezakašlal. Sedadlo vedle ní, tetino sedadlo, bylo stále prázdné a neskláněla se nad ní žádná letuška, která by konejšivě voněla parfémem a šamponem a různými mejkapy a ptala se Diny, jestli nechce přinést něco malého k jídlu nebo k pití.

Jen to tiché předení tryskových motorů.

Zvíře paniky naříkalo hlasitěji než jindy. Dinah se snažila je zklidnit tím, že se soustřeďovala na svůj skrytý radar. Proměnila jej v neviditelnou hůl, kterou i tady uprostřed hlavní kabiny mohla vytáhnout zpod sedadla. Tohle jí šlo; občas, když se hodně soustředila, téměř věřila tomu, že dokáže vidět očima ostatních. Když na to opravdu hodně usilovně myslela. Když to opravdu hodně chtěla. Když o tomhle pocitu jednou řekla slečně Leeové, její odpověď byla nezvykle ostrá. Sdňené vidění je častou fantazií slepých, řekla. Zvlášť slepých dětí. Nikdy neudělej tu chybu, že se na ten pocit spolehneš, Dino, jinak najednou zjistíš, že padáš ze schodů nebo že jsi vběhla pod auto.

Dinah tedy ponechala stranou své úsilí “sdílet vidění”, jak to nazvala slečna Leeová, a při několika příležitostech, když se k ní znovu přikradl ten pocit, že vidí svět, sice stinný a rozmlžený, ale skutečný, matčinýma nebo tetinýma očima, snažila se ho setřást… jako se někdo, kdo se bojí zešílení, snaží zahnat hlasy přízraků. Teď se však bála, a proto v duchu hledala ostatní, snažila se vycítit jejich přítomnost, ale nenacházela je.

Pocit hrůzy ji přerůstal a zvíře paniky běsně kvílelo. Cítila, jak se jí z hrdla dere výkřik, a zaťala zuby, protože by jí z úst nevyšel jako výkřik nebo jekot, ale jako řvoucí ohnivá koule.

Nebudu křičet, přesvědčovala sama sebe. Nebudu křičet a dělat starosti tetě Vičky. Nebudu křičet a budit ty, kteří spí, a děsit ty, kteří jsou vzhůru, protože by se seběhli a říkali by, podívejte se na tu vyděšenou holčičku, podívejte se na tu vyděšenou slepou holčičku.

Teď ale ten radar, ta jeho část, která zpracovávala veškeré neurčité informace a občas jí zprostředkovala vidění očima ostatních (ať si slečna Leeová říká, co chce), spíš její strach umocňoval, než ho zmírňoval.

Jakýsi vnitřní pocit jí napovídal, že v dosahu radaru nikdo není.

Vůbec nikdo.

4

Brian Engle měl strašně zlý sen. Znovu pilotoval let 7 z Tokia do L. A., ale tentokrát byl únik tlaku mnohem horší. Pilotní kabinu prostupoval hmatatelný pocit zkázy a Steve Searles pojídal dánskou buchtu a plakal.

Jaktožejíš, když jsi takhle rozhozený? zeptal se ho Brian. Pilotní kabinu naplňovalo ostré pískání, podobné tomu, jaké vydává čajová konvice, zvuk unikajícího tlaku, odhadoval. To byla pochopitelně pitomost, únik tlaku bývá téměř vždy tichý, dokud nedojde k výbuchu, , ale připouštěl, že ve snu je možné všechno.

Protože já dánský buchty miluju, a teď už nikdy žádnou neochutnám, vzlykal Steve ještě usilovněji.

Ostré pískání náhle ustalo. Usměvavá a uvolněná letuška, byla to Melanie Trevorová, jim přišla říct, že únikový otvor byl nalezen a ucpán. Brian vstal a šel za ní do hlavní kabiny, kde na malém prostoru, z něhož byla odstraněna sedadla, stála jeho bývalá žena Anne Quinlan Englová. Nad oknem vedle ní byl záhadný a poněkud zlověstný nápis JEN PRO PADAJÍCÍ HVĚZDY, vyvedený červeně, barvou nebezpečí.

Anne na sobě měla tmavě zelenou uniformu palubní průvodčí společnosti American Pride. Brianovi to připadalo zvláštní, protože pracovala v jedné bostonské reklamní agentuře a nad těmi holkami, s kterými létal, ohrnovala svůj úzký aristokratický nos. Ruku tiskla k prasklině v trupu letadla.

Vidíš, miláčku? řekla. O všechno je postaráno. Nezáleží ani na tom, že jsi mě uhodil Už jsem ti odpustila.

Nedělej to, Anne! vykřikl, ale bylo už pozdě. Na hřbetě ruky se jí vytvořil záhyb, který kopíroval prasklinu v trupu. Jak rozdíl v tlacích vsával její ruku neúprosně ven, záhyb se prohluboval. Nejdřív zmizel prostředníček, pak prsteníček, po něm ukazovák a pak malíček. Když v otvoru začala mizet celá ruka, ozval se zvuk, jako když zbrklý číšník otevře šampaňské.

Anne se však stále usmívala.

Je to VEnvoi, miláčku, řekla a ruka jí dál mizela. Spona už jí neudržela vlasy, které jí zastřely obličej mlžným závojem. Ten jsem přece používala vždycky, copak si to nepamatuješ?

Už si vzpomněl… teď už si vzpomněl. Jenže teď na tom nezáleželo.

Anne, vrať se! vykřikl. Usmívala se, i když jí prázdnota vně letadla pohlcovala ruku. To vůbec nebolí, Briane,, věř mi!

Rukáv jejího zeleného blejzru se začal třepit a Brian viděl, jak otvor nasává ruku jako hustý bílý sliz.

VEnvoi, vzpomínáš? ptala se Anne postupně pohlcovaná otvorem a Brian znovu zaslechl ten zvuk, který básník James Dickey kdysi nazval “nekonečně syrovým hvizdem vesmíru”. Jak sen temněl, zvuk sílil a začal se šířit a už to nebylo hvízdání větru, ale lidský hlas.

Brian prudce otevřel oči. Na okamžik zmateně setrval v moci snu, ale skutečně jen na okamžik. Byl profesionálem v rizikové a zodpovědné práci, pro niž byla rychlá reakce jedním ze základních předpokladů. A tohle byl let 29, ne let 7, ne z Tokia do Los Angeles, ale z Los Angeles do Bostonu, kde Anne už byla mrtvá, a nestala se obětí úniku tlaku, ale požáru ve svém domě na Atlantic Avenue poblíž nábřeží. Ten zvuk však přetrvával.

Byl to jekot malé holčičky.

5

“Nemohl by na mě někdo promluvit, prosím vás?” žadonila Dinah Bellmanová tichým jasným hláskem. “Promiňte, ale zmizela mi teta a já jsem slepá.”

Nikdo jí neodpovídal. Za čtyřiceti řadami sedadel a dvěma přepážkami se kapitánu Brianu Englovi zdálo o tom, jak jeho navigátor pojídá dánskou buchtu.

Dinah slyšela jen neutuchající hukot tryskových motorů.

Znovu se jí zmocnila panika, a tak si Dinah rozepjala přezku upoutacího pásu, vstala a sklouzla ze sedadla do uličky, aby ji zaplašila.

“Haló?” řekla už hlasitěji. “Tak ozvěte se někdo!”

Stále žádná odpověď. Dinah se rozplakala. Silou vůle se přesto pomaloučku vydala levou uličkou dopředu. Počítej, napomínal ji nějaký vnitřní hlas. Počítej řady, jinak se ztratíš a nikdy nenajdeš cestu zpátky. Zastavila se hned u následující řady, sehnula se a natáhla před sebe ruce s roztaženými prsty. Byla vnitřně připravena na to, že se dotkne obličeje spícího muže. Věděla, že tam je, protože teta Vičky s ním mluvila asi minutu před startem. A když jí odpovídal, jeho hlas se ozýval ze sedadla přímo před ní. To věděla určitě, určování míst, odkud přicházejí hlasy, bylo součástí jejího života, existenční nutností běžnou jako dýchání. Ten spící pán určitě vyskočí, až se ho Dinah dotkne, ale to ji teď nezajímalo.

Jenže sedadlo bylo prázdné.

Úplně prázdné.

Dinah se znovu napřímila. Tváře měla vlhké a v hlavě jí dozníval úlek. Přece nemůžou být na záchodě spolu, ne? Jistěže ne. Možná tu jsou dva záchody. V takhle velkém letadle musí být dva záchody.

Jenže na tom taky nezáleželo.

Teta Vičky by v žádném případě nenechávala kabelku na sedadle. Tím si byla Dinah jista.

Znovu se pomalu vydala dopředu a zastavovala se u každé řady. Pokaždé osahala nejbližší sedadla, nejdřív po levé a pak i po pravé straně. V jedné řadě nahmátla další kabelku, v další nějaký kufřík a ve třetí pak pero a poznámkový blok. Ve dvou dalších řadách ležela sluchátka. Na těch druhých bylo něco lepkavého. Dinah si promnula prsty, ušklíbla se a otřela si je o povlak opěrky hlavy. Byl to vosk do uší, určitě. Nezaměnitelně odporný.

Dinah Bellmanová pomalu tápala uličkou a už se neobtěžovala být při svém průzkumu jemná a ohleduplná. Nezáleželo na tom. Nevypíchla žádné oko, neštípla nikoho do tváře, nezatahala nikoho za vlasy.

Všechna zkoumaná sedadla byla prázdná.

To není možný, běželo jí horečnatě hlavou, to prostě není možný! Když jsme sem přišly, všichni tu byli. Já je slyšela. Cítila jsem jejich přítomnost. Cítila jsem jejich pachy! Kam všichni zmizeli?

To nevěděla, ale byli pryč, tím si byla stále jistější.

Během jejího spánku zmizela z letadla její teta i všichni ostatní.

Ne! vykřikl v ní rozum hlasem slečny Leeové. Ne, to je přece nemožné, Dino! Pokud všichni zmizeli, tak kdo řídí letadlo?

Postupovala teď rychleji. Rukama svírala opěradla sedadel a slepé oči za tmavými brýlemi měla doširoka otevřené. Lem růžových cestovních šatů za ní vlál. Zapomněla počítat, ale ve vzrůstající úzkosti ze stálého ticha jí to nevadilo.

Znovu se zastavila a zatápala po sedadle vpravo. Nahmátla nějaké vlasy… ale byly na nějakém divném místě. Ležely na sedadle, jak je to možné?

Zaťala pěst… a zdvihla je. Dolehlo na ni náhlé a příšerné poznání.

Jsou to vlasy, ale člověk, který k nim patří, je pryč. Je to skalp. Držím skalp mrtveTio člověka.

V tom okamžiku Dinah Bellmanová otevřela ústa a vydala jekot, který vytrhl Briana Engla ze snů.

6

Albert Kaussner se opíral břichem o barpult a popíjel whisky značky Branding Iron. Po pravé ruce mu seděli bratři Earpové, Wyatt s Virgilem, po levé Doc Holliday. Albert právě zdvihal sklenici k přípitku, když do saloonu Sergia Leoneho spěšně vkulhal muž s dřevěnou nohou.

“Je tu Daltonův gang!” zařval. “Do Dodge přijeli Daltoni!”

Wyatt se k němu poklidně otočil. Měl úzký, opálený a hezký obličej. Vypadal dost jako Hugh O’Brian. “Tady jsme v Tombstonu, Vdolku.” řekl. “Tak se koukej neposrat.”

“Dyť voni si nás najdou všude!” vykřikl Vdolek. “A vypadaj strašně nasrané, Wyatte. Fakt strašně nasrané!”

Na důkaz jeho tvrzení se venku rozštěkaly zbraně, hluboký hřmot armádních čtyřiačtyřicítek (patrně ukradených) se mísil s vyšším praskotem garandek.

“Hlavně ať ti nezvlhnou kalhotky, Vdolečku,” utrousil Doc Holliday a posunul si klobouk do týla. Alberta nijak zvlášť nepřekvapovalo, že Doc vypadá jako Robert De Niro. Vždycky si myslel, že jestli se někdo naprosto hodí pro roli souchotinářského doktora, tak je to De Niro.

“Tak co říkáte, chlapci?” rozhlédl se kolem sebe Virgil Earp. Virgil vypadal jinak než ostatní.

“Jdeme,” řekl Wyatt. “Už mám těch zatracenejch Clantonů plný zuby.”

“Tohle jsou Daltoni, Wyatte,” řekl Albert tiše.

“Mně je ukradený, jestli je to John Dillinger a Krasavec Floyd!” zvolal Wyatt. “Jdeš s námi, nebo ne, Eso?”

“Jdu s váma,” prohlásil Albert Kaussner tichým, ale zlověstným hlasem rozeného zabijáka. Spustil jednu ruku k pažbě své buntlineky speciál s dlouhou hlavní a druhou si sáhl na hlavu, aby se přesvědčil, že mu na ní pevně sedí jarmulka. Seděla.

“Oukej, chlapci,” řekl Doc. “Tak jim dáme trochu na prdel.”

Všichni čtyři vedle sebe rozrazili lítačky saloonu právě ve chvíli, kdy zvon na věži tombstoneského baptistického kostela začal odbíjet poledne. Daltoni se tryskem řítili Hlavní ulicí a pálili do oken a falešných průčelí. Před Dukovým Kupectvím a Spolehlivou opravnou zbraní prostřelili sud s vodou a udělali z něj fontánu.

Čtyři muže stojící na prašné ulici uviděl nejdřív Ike Dalton. Zpod odhrnutých šosů kabátů jim čněly pažby zbraní. Ike prudce zadržel koně, až se postavil na zadní a zaržál. Kusy hutné pěny mu odletovaly od tlamy v místech udidel. Ike Dalton vypadal trochu jako Rutger Hauer.

“Podívejme, koho to tu máme,” zašklebil se. “To je Wyatt Earp a jeho teplej brácha Virgil.”

Emmet Dalton (který vypadal jako Donald Sutherland po měsíčním tahu) se zastavil vedle Ika. “A jejich buzerantskej kámoš zubař,” procedil skrz zuby. “Tak kdo eště chce, “

Pak si všiml Alberta a zbledl. Úšklebek mu zmizel ze rtů.

Pracka Dalton zastavil vedle svých dvou synů. Pracka se silně podobal Slimu Pickensovi.

“Bože,” zašeptal. “To je Eso Kaussner!”

V tom okamžiku zastavil svého koně vedle Pracky Frank James. Jeho obličej měl barvu špinavého pergamenu. “Krucinál, chlapi!” vykřikl. “Mně nevadí vydrancovat jedno dvě města, když mám trochu volna, ale proč mi nikdo neřek, že tu bude Arizonskej Žid?!”

Albert “Eso” Kaussner, známý od Sedalie po Steamboat Springs jako Arizonský Žid, udělal jediný krok dopředu. Ruka mu spočívala na pažbě jeho buntlineky. Odplivl bago tabáku na stranu, ale nespustil své ledové šedé oči z tvrdých chlapů, kteří tu seděli na koních jen několik metrů před ním.

“Tak se do toho dejte, chlapci,” vybídl je Arizonský Žid. “Jak jsem tak počítal, v pekle není ani zpoloviny plno.”

Daltonův gang sáhl po zbraních současně s posledním úderem zvonu na věži tombstoneského baptistického kostela, který rozechvěl horký pouštní vzduch. Eso bleskurychle tasil a okamžitě začal v Daltonově gangu rozsévat smrt ráže pětačtyřicet, zručně natahuje kohoutek plochou dlaně levé ruky. Do štěkotu střel se náhle vmísil křik dívenky, která stála před hotelem Longhorn.

Zacpěte někdo tomu spratkovi hubu, pomyslel si Eso. Co jí vůbec je? Tohle přece zvládám levou zadní. Ne nadarmo mi říkají,Nejrychlejší Žid na západ od Mississippi’.

Jenže řev neustával, roztínal vzduch, který náhle potemněl. Všechno se začalo rozpadat.

Albert byl náhle ztracen ve tmě s útržky svého snu, které vířily kolem něj. Jedinou konstantou byl ten příšerný řev; zněl jako kvílení přehřáté čajové konvice.

Otevřel oči a rozhlédl se kolem sebe. Seděl na svém sedadle v přední části hlavní kabiny. Uličkou zezadu k němu přicházela asi desetiletá nebo dvanáctiletá holčička v růžových šatech a módních tmavých brýlích.

Co to je, nějaká filmová hvězda nebo co? pomyslel si, ale zároveň pociťoval silnou úzkost. Tohle byl špatný způsob, jak se probudit z oblíbeného snu.

“Holčičko!” zavolal, ale tiše, aby neprobudil ostatní cestující. “Hele, co se děje?”

Holčička prudce otočila hlavu za hlasem. Tělo následovalo hlavu až za okamžik. Narazila přitom stehny do jednoho sedadla ze střední řady, odrazila se a přepadla přes opěrku sedadla z levé řady. Skončila na něm na zádech s nohama nahoře.

“Kde jsou všichni?” ječela. “Pomoc! Pomoc!”

“Stevardko!” zavolal účastně Albert a odepjal si pás. Vstal ze sedadla, obrátil se ke řvoucí holčičce… a zarazil se. Před sebou měl celou hlavní kabinu letadla a ten pohled ho přimrazil k podlaze.

Takže si nakonec nemusím dělat starosti, že vzbudím ostatní cestující, byla jeho první myšlenka.

Z Albertova místa to vypadalo, že celá hlavní kabina Boeingu 767 je prázdná.

7

Brian Engle byl už téměř u přepážky oddělující první a byznys třídu, když si uvědomil, že první třída je úplně prázdná. Na okamžik se zastavil, ale pak znovu vykročil. Ostatní se zřejmě šli podívat, co je to tam za řev.

Samozřejmě věděl, že takhle to není. Létal dost dlouho na to, aby znal skupinovou psychologii cestujících. Když některý z nich začal vyvádět, reagovalo jich jen pár, pokud vůbec někdo. Většina lidí se pokorně zřekla možnosti jakékoli individuální akce, jakmile nastoupila do letadla, usadila se a připoutala se. Když provedli těchhle několik jednoduchých úkonů, veškeré řešení problémů nechávali na posádce. Personál letadla jim říkal husy, ale ve skutečnosti to byly ovce… a personálu se to většinou celkem zamlouvalo. S nervózními lidmi se lépe manipuluje. Ale vzhledem k tomu, že to bylo to jediné, co aspoň trochu dávalo nějaký smysl, Brian své znalosti pominul a pokračoval v cestě. Stále na něm visely cáry snu a část jeho mysli byla přesvědčena, že to křičela Anne, že ji najde v hlavní kabině s rukou nacpanou do praskliny v trupu letadla a vedle ní bude nápis JEN PRO PADAJÍCÍ HVĚZDY.

V byznys třídě seděl jediný cestující, starší muž v hnědém obleku s vestou. Holá hlava se mu matně leskla ve svitu individuální lampičky. Artritidou naběhlé ruce měl úhledně složené na přezce upoutacího pásu. Tvrdě spal a hlasitě chrápal bez ohledu na celý ten kravál. Brian vtrhl do hlavní kabiny, kde ho zastavil nevěřícný úžas. Nějaký mladý chlapec stál vedle sedadla zhruba v první čtvrtině levé části, na které upadla malá holčička v růžových šatech. Chlapec se však na ni nedíval; s čelistí povislou téměř ke kulatému límečku trička s nápisem Hard Rock Café zíral dozadu do kabiny. Brian bezprostředně reagoval podobně jako Albert Kaussner: Bože, celé letadlo je prázdné.

Pak si všiml, že v pravé části letadla vstala nějaká žena a přicházela se uličkou podívat, co se děje. Měla zamžené opuchlé oči člověka, kterého právě probudili z hlubokého spánku. Asi v polovině kabiny stál v uličce další mladík v roláku, který natahoval krk směrem k holčičce a bez zájmu ji pozoroval. Nějaký muž kolem šedesátky se zdvihl ze sedadla poblíž Briana a nerozhodně postával. Měl na sobě červenou flanelovou košili a tvářil se velice rozpačitě. Vlasy mu nepořádně trčely na všechny strany jako šílenému učenci.

“Kdo to tu křičí?” zeptal se Briana. “Má letadlo nějaké potíže, pane? Nemyslíte si, že padáme, že ne?”

Holčička přestala křičet. Usilovně se zdvihla ze sedadla a málem přepadla na druhou stranu. Chlapec ji zachytil právě včas; měl ospale pomalé pohyby.

Kam zmizeli? pomyslel si Brian. Panebože, kam všichni zmizeli?

Nohy ho však nesly k chlapci a k holčičce. Cestou minul další dosud spící cestující. Byla to asi sedmnáctiletá dívka. Spala s nevzhledně otevřenými ústy a dýchala dlouze a sípavě.

Brian došel k chlapci a dívence v růžových šatech.

“Kde jsou, proboha?” zeptal se Albert Kaussner. Objímal vzlykající holčičku kolem ramen a těkal očima po téměř opuštěné hlavní kabině. “Copak jsme někde přistáli, když jsem spal, a vysadili je?”

“Já nemám tetu!” vzlykla holčička. “Tetu Vičky! Myslela jsem, že tu nikdo není! Myslela jsem, že jsem tu zůstala sama! Kde je moje teta, prosím vás? Já chci svou tetu!”

Brian si na okamžik klekl vedle ní, aby byli přibližně stejně velcí. Všiml si tmavých brýlí a vzpomněl si, že nastupovala s plavovlasou ženou.

“To bude dobrý,” řekl. “Uvidíš, že to bude dobrý. Jak se jmenuješ?”

“Dinah,” vzlykla. “Nemůžu najít tetu. Jsem slepá a nevidím ji. Probudila jsem se a sedadlo bylo prázdné, “

“Co se děje?” zeptal se mladík v roláku. Mluvil přes Brianovu hlavu k chlapci v tričku s nápisem Hard Rock Café a ke staršímu muži ve flanelové košili. Briana ani Diny si nevšímal. “Kde jsou ostatní?”

“To bude dobrý, Dino,” opakoval Brian. “Jsou tu další lidi. Slyšíš je?”

“J-jo. Slyším je. Ale kde je teta Vičky? A koho to zabilo?”

“Zabilo?” vyjekla žena, která sem přišla z pravé části letadla. Brian se na ni krátce podíval. Mladá hezká tmavovláska. “Někdo někoho zabil? Oni nás unesli?”

“Nikdo nikoho nezabil,” řekl Brian. Aspoň něco řekl. Cítil se podivně, jako loď, které se přetrhlo kotevní lano. “Uklidni se, miláčku.”

“Nahmátla jsem jeho vlasy!” vedla si svou Dinah. “Někdo mu odřízl vlasy!”

Tohle bylo i v téhle zvláštní situaci přece jen moc a Brian to pustil z hlavy. S mrazivou neúprosností však k němu dolehla Dinina dřívější myšlenka, kdo sakra řídí letadlo?

Vstal a obrátil se k staršímu muži v červené košili. “Jdu se podívat dopředu,” řekl. “Zůstaňte tu s tou holčičkou.”

“Jistě,” přikývl muž v červené košili. “Ale co se děje?”

Přistoupil k nim asi pětatřicetiletý muž v obepnutých modrých džínech a tmavomodré bavlněné košili. Oproti ostatním byl naprosto klidný. Vytáhl z kapsy brýle s kostěnými obroučkami, jediným zkušeným pohybem je rozevřel a nasadil šije. “Zdá se, že nám pár cestujících chybí, že?” řekl. Jeho britský přízvuk byl škrobený jako jeho košile. “A co posádka? Ví někdo něco?”

“To chci právě zjistit,” řekl Brian a znovu vykročil. V přední části kabiny se obrátil a rychle počítal. K hloučku kolem holčičky v tmavých brýlích se připojili další dva cestující. První byla sedmnáctiletá dívka, která tak tvrdě spala; kymácela se, jako by byla opilá nebo zdrogovaná. Druhý byl postarší pán v chatrném sportovním saku. Celkem osm lidí. Připočítal ještě sebe a muže v byznys třídě, který zatím všechno prospal.

Deset lidí.

Pro lásku boží, kde jsou všichni ostatní?

V tu chvíli však nebyl čas na takové starosti, byly tu větší problémy. Brian spěchal k pilotní kabině a na holohlavého spáče v byznys třídě se sotva podíval.

8

Přípravna, natěsnaná mezi monitor a dvě sedadla první třídy, byla prázdná, stejně jako palubní bufet. Náhle však Brian uviděl něco, co ho velice znepokojilo. Servírovací vozík byl odstavený u záchodu v pravé části trupu. Na jeho spodní desce stály použité sklenice.

Chystali se podávat nápoje, pomyslel si. Když se to stalo, ať už to bylo cokoli, tak právě odvezli vozík. Ty použité sklenice posbírali předtím. Takže to, co se stalo, se muselo stát v první půlhodině po startu, možná o trochu později, nebyly hlášeny turbulence nad pouští? Myslím, že ano. A ty podivné řeči o polární záři -

Brian byl na okamžik téměř přesvědčený, že ty řeči o polární záři byly součástí jeho snu, rozhodně na to byly dost zvláštní, ale další vzpomínání ho přesvědčilo, že to vlastně řekla ta letuška, Melanie Trevorová. Na tom ale nezáleží; co se stalo? Proboha, co? To netušil, ale zcela jasně věděl, že pohled na sklenice na servírovacím vozíku mu naplňuje vnitřnosti hrůzou a pověrečnou bázní. Napadlo ho, že přesně tenhle pocit museli zažít první lidé, kteří vstoupili na palubu Mary Celeste, když našli všechny plachty úhledně složené, kapitánův stůl prostřený k večeři, všechna lana pečlivě svinutá a na příďové palubě dýmku jednoho námořníka, v níž ještě dohořívaly zbytky tabáku.

Brian jen s velkým úsilím zaplašil tyhle ochromující myšlenky a došel ke dveřím mezi přípravnou a pilotní kabinou. Zaklepal. Jak se obával, neozvala se žádná odpověď. Přestože věděl, že to nemá význam, zaťal pěst a zabušil.

Nic.

Zkusil kliku. Ani se nepohnula. V době mimořádných letů do Havany, Libanonu a Teheránu se dveře zajišťovaly zabezpečovacím mechanismem. Mohli je otevřít jedině piloti. Brian by tohle letadlo dokázal řídit, ale ne odsud.

“No tak!” zakřičel. “Chlapi, otevřete ty dveře!”

Bylo mu však jasné, že když zmizeli téměř všichni cestující i palubní průvodčí, zmizela i posádka z pilotní kabiny.

Věděl, že let 29 vede na východ automatický pilot.

KAPITOLA DRUHÁ

TMA A HORY. NALEZENÝ POKLAD.

NOS MUŽE V ROLÁKU. ŠTĚKOT

NEEXISTUJÍCÍCH PSŮ. PANIKA SE

NEPOVOLUJE. ZMĚNA CÍLE CESTY.

1

Brian sice požádal staršího muže v červené košili, aby dohlédl na Dinu, ale jakmile holčička uslyšela ženu z pravé části kabiny, tu s tím krásným mladým hlasem, okamžitě se na ni upnula, prodrala se k ní a s plachou rozhodností ji vzala za ruku. Po letech strávených se slečnou Leeovou Dinah poznala učitelský hlas, když ho uslyšela. Tmavovlasá žena přijala její ruku dostatečně vstřícně.

“Říkalas, že se jmenuješ Dinah, broučku?”

“Ano,” odpověděla Dinah. “Jsem slepá, ale po operaci v Bostonu budu vidět. Možná budu vidět. Podle doktorů mám sedmdesátiprocentní naději, že budu vidět aspoň částečně, a čtyřicetiprocentní, že budu vidět normálně. Jak se jmenujete?”

“Laurel Stevensonová,” odpověděla tmavovlasá žena. Oči jí stále těkaly po hlavní kabině a v obličeji se nedokázala zbavit výrazu onoho prvopočátečního zmámeného údivu.

“Laurel, to je hezký jméno,” řekla Dinah a z jejího hlasu zaznívalo vzrušení.

“Omluvte mě,” přerušil je muž v kostěných brýlích a s britským přízvukem. “Jdu se podívat dopředu na našeho přítele.”

“Jdu s vámi,” připojil se k němu muž v červené košili.

“Já chci vědět, co se to tady děje!” vykřikl náhle muž v roláku. S mrtvolně bledým obličejem nepřirozeně kontrastovaly jasně červené tváře. “Okamžitě mi řekněte, co se to tady děje!”

“Ne že by mě to překvapovalo,” utrousil Brit a vykročil. Muž v červené košili ho následoval. Dívka se zdrogovaným pohledem se vydala za nimi, ale u přepážky mezi třídami se zastavila, jako by nevěděla, kde je.

Postarší muž v chatrném sportovním saku se naklonil k okénku v levé části letadla a vyhlédl ven.

“Co vidíte?” zeptala se Laurel Stevensonová.

“Tmu a hory,” odpověděl muž ve sportovním saku.

“Skalnaté?” zeptal se Albert.

Muž v chatrném sportovním saku přikývl. “Myslím, že ano, mladíku.”

Albert se rozhodl, že také zajde dopředu. Bylo mu sedmnáct, měl bytostně optimistický přístup k životu a také ho napadla nejzáhadnější otázka té noci: kdo řídí letadlo?

Pak usoudil, že na tom nezáleží… alespoň v té chvíli. Let byl hladký, takže někdo zřejmě řídil, a i kdyby se ukázalo, že ten někdo je něco, jinými slovy autopilot, nemůže s tím nic dělat. Jako Albert Kaussner byl talentovaný houslista, i když ne žádný zázrak, na cestě ke studiu na Berklee College. Jako Eso Kaussner byl (alespoň ve svých snech) nejrychlejší Žid na západ od Mississippi, nájemný lovec zločinců, který si ze sobot nedělal těžkou hlavu, dával si pozor, aby nelezl v botách do postele, a vždycky jedním okem pátral po své velké příležitosti a druhým po dobré košer kavárně někde u prašné cesty. Eso si představoval, že se takhle ukrývá před svými milujícími rodiči, kteří mu nedovolili hrát baseball, protože by si mohl poškodit své talentované ruce, a kteří byli vnitřně přesvědčeni, že každé jeho kýchnutí ohlašuje nástup zápalu plic. Eso byl pistolník a houslista, zajímavá kombinace, ale o řízení letadel nevěděl vůbec nic. A ta malá holčička řekla něco, co ho zaujalo a zároveň mu nahnalo hrůzu. Nahmátla jsem jeho vlasy! Někdo mu odřízl vlasy!

Odešel od Diny a Laurel (muž v chatrném sportovním saku se přesunul do pravé části letadla, aby se podíval z okna, jak to vypadá na druhé straně, a muž v roláku odešel s bojovně přimhouřenýma očima dopředu za ostatními) a vydal se uličkou v levé části kabiny zpět po Dininých stopách.

Někdo mu odřízl vlasy! řekla Dinah a Albert o několik řad dál uviděl, o čem mluvila.

2

“Modlím se, pane,” řekl Brit, “aby ta pilotská čepice, kterou jsem zahlédl na sedadle v první třídě, patřila vám.” Brian stál se skloněnou hlavou před zamčenými dveřmi a usilovně přemýšlel. Když se za ním ozval Britův hlas, překvapeně sebou trhl a otočil se na podpatku.

“Nechtěl jsem vás vylekat,” řekl Brit mírně. “Jsem Nick Hopewell.” Natáhl ruku.

Brian mu jí potřásl. Při tom pradávném rituálu ho znovu napadlo, že tohle přece musí být sen, který mu přivodil ten hrůzyplný let z Tokia a zpráva o Annině smrti.

Část jeho mysli věděla, že to tak není, stejně jako část jeho mysli předtím věděla, že křik té holčičky nemá souvislost s opuštěnou první třídou, ale i v tomhle případě, stejně jako v tom předchozím, se své myšlenky držel. Pomáhalo mu to, tak proč ne? Všechno ostatní bylo šílené, tak šílené, že i když se snažil na to jen pomyslet, chvěl se a bylo mu vnitřně nevolno. Kromě toho na přemýšlení nebyl čas, prostě na ně nebyl čas, a tahle skutečnost mu naštěstí přinášela pocit úlevy.

“Brian Engle,” řekl. “Rád vás poznávám, i když za těchto okolností, ” Bezmocně pokrčil rameny. Za jakých vlastně okolností? Nedokázal si vybavit přívlastek, který by je dostatečně popsal.

“Okolnosti jsou poněkud bizarní, že?” souhlasil Hopewell. “Myslím, že o nich právě teď přemýšlet nemusíme. Ozývá se posádka?”

“Ne,” řekl Brian a z náhlého popudu praštil pěstí do dveří.

“Jen klid, jen klid,” tišil ho Hopewell. “Povězte mi o té čepici, pane Engle. Ani netušíte, jaké uspokojení a úlevu mi přináší skutečnost, že vás mohu oslovovat .kapitáne Engle’.”

Brian se proti své vůli usmál. “Já sice jsem kapitán Engle,” řekl, “ale za daných okolností mi klidně můžete říkat Briane.”

Nick Hopewell se chopil Brianovy levé ruky a srdečně mu ji políbil. “Myslím, že vám raději budu říkat Spasiteli,” prohlásil. “Vadilo by vám to příliš?”

Brian zvrátil hlavu a rozesmál se. Nick se k němu připojil. Když k nim přišli muž v červené košili a muž v roláku, stáli před zamčenými dveřmi pilotní kabiny v téměř prázdném letadle a nevázaně se smáli. Příchozí na ně zírali jako na blázny.

3

Albert Kaussner si na několik okamžiků přidržel vlasy před očima a zamyšleně šije prohlížel. Byly černé a ve světle stropního osvětlení se leskly na podkladu z pravé kůže, takže ho vůbec nepřekvapovalo, že holčičku tolik vyděsily. Alberta by vyděsily taky, kdyby je neviděl.

Odhodil paruku zpátky, podíval se na kabelku na vedlejším sedadle a vzápětí mu padl zrak na předmět, který ležel vedle kabelky. Byl to prostý zlatý snubní prsten. Zdvihl ho, prohlédl si ho a položil ho zpět na místo, kde ležel předtím. Pomalu se vydal k zádi letadla. Za necelou minutu ho naplnil takový úžas, že úplně zapomněl na problém, kdo řídí letadlo a jak přistanou, pokud je to automatický pilot.

Cestující letu 29 byli pryč, ale zanechali za sebou pohádkový a poněkud záhadný poklad. Téměř na všech sedadlech nacházel Albert šperky: většinou snubní prsteny, ale také diamanty, smaragdy a rubíny. Byly tu také náušnice, většinou laciné, ale některé připadaly Albertovi docela cenné. Jeho matka měla pár slušných kousků, ale vedle některých tady by vypadaly jako bezcenná veteš. Byly tu ozdobné brože, náhrdelníky, manžetové knoflíky, identifikační náramky. A hodinky, hodinky, hodinky. Od timexek k rolexkám; Albertovi připadalo, že je tu nejmíň dvě stě kusů. Ležely na sedadlech, na podlaze mezi sedadly, v uličkách. A třpytily se.

Byly tu nejméně šedesátery brýle. S drátěnými obroučkami, s kostěnými obroučkami, se zlatými obroučkami. Byly tu upjaté brýle, nuzné brýle, brýle s obroučkami posázenými drahokamy. Byly tu raybansky, polaroidky i fostergrantsky.

Byly tu páskové přezky a služební věrnostní odznaky a hromady drobných. Žádné bankovky, ale určitě tak čtyři sta dolarů ve čvrtdolarech, deseticentech, pěticentech a centech. Byly tu peněženky, nebylo jich tolik jako kabelek, ale určitě dobrý tucet, od kožených po plastové. Byly tu kapesní nože. Byly tu i kapesní kalkulačky.

A byly tu i podivnější věci. Albert zdvihl umělohmotný válec barvy kůže a téměř půl minuty ho zkoumal, než usoudil, že je to skutečně umělý penis, a než ho spěšně odložil. Byla tu malá zlatá lžička na zlatém řetízku. Na sedadlech i na podlaze se povalovaly drobné kovové předměty, většinou stříbrné, ale také zlaté. Albert jich několik zdvihl, aby si ověřil své domněnky: skutečně to byly korunky, ale většinou plomby z lidských zubů. A v jedné ze zadních řad zdvihl dvě tenké ocelové tyčky. Chvíli na ně zíral, než si uvědomil, že jsou to chirurgické šrouby, které nepatří na podlahu opuštěného letadla, ale do kosti nějakého cestujícího.

Objevil ještě jednoho člověka, mladého vousatého muže, který ležel natažený přes dvě sedadla v poslední řadě, hlasitě chrápal a páchl jako pivovar.

Dvě řady od něj našel předmět, který vypadal jako kardiostimulátor.

Albert zůstal stát v zadní části letadla a zíral na prázdný trup.

“Co se to tu kurva děje?” zeptal se tichým, rozechvělým hlasem.

4

“Já chci vědět, co se to tu děje!” zařval muž v roláku. Vpochodoval do přípravny rázným krokem nájezdníka, který se chystá převzít cizí území.

“Právě teď? Snažíme se zdolat zámek na těchto dveřích,” odtušil Nick Hopewell a bezelstně pohlédl na muže v roláku. “Posádka patrně abdikovala společně s ostatními, ale při vší té smůle máme štěstí. Můj nový známý zde je pilot, který právě po službě letěl domů a, “

“Někdo tu za to odpovídá,” prohlásil Rolák, “a já už si zjistím kdo, to mi věřte.” Prošel bez povšimnutí kolem Nicka a stanul proti němu bojovně jako hráč baseballu, jemuž se nelíbil výrok rozhodčího. “Vy pracujete pro American Pride, příteli?”

“Ano, ale to teď snad můžeme nechat stranou, ne, pane? Důležité je, aby, “

“Já vám řeknu, co je důležité!” zařval Rolák. Brianovi dopadla na obličej jemná sprška slin, a musel se posadit, aby nepodlehl náhlému a velmi silnému nutkání sevřít v rukou hlavu toho kreténa a zjišťovat, nakolik se s ní dá kroutit, než něco uvnitř rupne. “Já mám ráno v devět hodin v Prudential Center schůzku s představiteli Mezinárodních bankéřů! Přesně v devět hodin! Letenku jsem si objednal v dobré víře a nemám v úmyslu přijít na schůzku pozdě! Chci odpovědi na tři otázky: Kdo povolil neplánované mezipřistání tohoto letadla, když jsem spal, kde k tomu mezipřistání došlo a proč k němu došlo!”

“Viděl jste někdy Star Trek?” zeptal se náhle Nick Hopewell.

Rolák k němu otočil obličej zalitý zlostnou krví. Z jeho výrazu bylo patrné přesvědčení, že Angličan zcela zešílel. “O čem to tu sakra žvaníte?”

“O úžasném americkém seriálu,” odpověděl Nick. “Vědecko-fantastickém. Jde v něm o výzkum podivných nových světů, podobných tomu, jaký nepochybně existuje ve vaší hlavě*. A jestli okamžitě nezavřete hubu, vy kreténe, rád vám ukážu slavný vulkánský uspávači chvat pana Spocka.”

“Takhle se mnou nemluvte,” zavrčel Rolák. “Víte, kdo já jsem?”

“Jistě,” řekl Nick. “Jste samolibý mamlas, který si spletl letenku s povolením prohlásit se Vrchním dozorcem nad stvořením. A taky máte velice nahnáno. To by tak nevadilo, ale překážíte.”

Rolák tak zrudl, až měl Brian strach, že mu exploduje hlava. Kdysi viděl film, kde k tomu došlo. Nechtěl to zažít ve skutečnosti. “Takhle se mnou nesmíte mluvit! Vždyť ani nejste americký občan!”

Nick Hopewell reagoval tak rychle, že Brian sotva postřehl, co se děje. V jednom okamžiku řval muž v roláku na Nicka, který stál poklidně vedle Briana s rukama opřenýma o hýždě v těsných džínách. V následujícím okamžiku svíral Nick jeho nos mezi ukazovákem a prostředníkem pravé ruky.

Rolák se snažil vymanit. Nick přitvrdil stisk… a pak začal pomalu otáčet, jako když utahuje šroub nebo natahuje budík. Rolák zaúpěl.

“Můžu vám ho zlomit,” řekl Nick tiše. “Je to velice snadné, věřte mi.”

Rolák se pokusil vytrhnout. Rukama neúčinně bušil do Nickovy paže. Nick znovu pootočil rukou a Rolák znovu zaúpěl.

“Patrně jste mě neslyšel. Můžu vám ho zlomit. Rozuměl jste mi? Naznačte mi gestem, že jste mě pochopil.”

Potřetí zakroutil Rolákovým nosem.

Rolák tentokrát nezaúpěl, ale vykřikl.

“A hele,” ozvala se zdrogovaně vyhlížející dívka za nimi. “Nosní chvat.”

“Nemám teď čas probírat s vámi vaše obchodní schůzky,” řekl Nick tiše Rolákovi. “Stejně tak nemám čas zabývat se hysterií maskovanou agresí. Ocitli jsme se v ošklivé a nezvyklé situaci. Vy, pane, dozajista k jejímu vyřešení nepřispějete, a proto vás pošlu zpět do hlavní kabiny. Tento džentlmen v červené košili, “

“Don Gaffney,” představil se muž v červené košili. Vypadal stejně překvapený, jako byl Brian.

“Děkuji,” řekl Nick. Stále držel Rolákův nos v onom překvapivém chvatu a Brian si všiml, že z jedné nozdry vytéká úzký pramínek krve.

Nick si ho přitáhl k sobě a promluvil k němu laskavým důvěrným tónem. “Zde pan Gaffney vás doprovodí. Až přijdete do hlavní kabiny, můj všivý příteli, hezky se usadíte a pořádně si zapnete upoutací pás. Později, až pan kapitán zajistí, abychom nenarazili do nějaké hory, budovy nebo jiného letadla, si můžeme promluvit o naší současné situaci poněkud obšírněji. V tuto chvíli však není vaše přispění nezbytné. Rozumíte všemu, co jsem vám říkal?”

Rolák bolestně a zlostně zavyl.

“Pokud jste s tím srozuměn, udělejte mi prosím laskavost a zdvihněte palec.”

Rolák zdvihl palec. Brian si všiml, že má pečlivě udržovaný nehet.

“Výborně,” řekl Nick. “A ještě něco. Až vám pustím nos, zatoužíte patrně po pomstě. To je celkem přirozená touha. Poddat se jí by však bylo neodpustitelnou chybou. Měl byste si pamatovat, že to, co jsem udělal s vaším nosem, dokážu i s vašimi varlaty. Ve skutečnosti je dokážu zakroutit natolik, že až je pustím, budete po kabině poletovat jako dětské letadlo na gumičku. Takže očekávám, že odejdete s panem, “

“Gaffney,” opakoval muž v červené košili.

“Gaffney, jistě. Promiňte. Očekávám, že odejdete s panem Gaffneym. Bez jakýchkoli námitek. Nedáte průchod odvetě. Pakliže řeknete jediné slovo, budete proti své vůli zkoumat dosud neprobádané říše bolesti. Zdvihněte palec, jestli jste rozuměl i tomuhle.”

Rolák zamával palcem tak horlivě, že na okamžik vypadal jako stopař, který má průjem.

“Tak tedy dobře,” prohlásil Nick a pustil Rolákův nos. Ten poodstoupil a upřel na Nicka zlostný a zmatený pohled. Vypadal jako kočka, kterou někdo právě polil studenou vodou. Jeho zlost sama o sobě by Brianem nepohnula, ale pro tu zmatenost mu bylo Roláka tak trochu líto. Sám se cítil velice zmatený.

Rolák zdvihl ruku k nosu, aby se ujistil, že ho stále má. Z obou nozder mu vytékaly úzké pramínky krve, ne širší než otvírací proužek na krabičce cigaret. Nevěřícně se zahleděl na špičky prstů, na nichž mu ulpěla krev. Otevřel ústa.

“Já bych to nedělal, pane,” řekl Don Gaffney. “Ten člověk to myslí vážně. Pojďte radši se mnou.”

Vzal Roláka za paži. Ten se na okamžik vzepřel a znovu otevřel ústa.

“Blbej nápad,” řekla mu zdrogovaně vyhlížející dívka.

Rolák zavřel ústa a dovolil Gaffneymu, aby ho odvedl zpátky přes první třídu. Ještě jednou se nevěřícně ohlédl přes rameno a znovu si osahal prsty místo pod nosem.

Nick o něj už ztratil zájem. Díval se z okna. “Zřejmě letíme nad Skalnatými horami,” řekl, “a vypadá to, že v poměrně bezpečné výšce.”

Brian se podíval také. Byli určitě nad Skalnatými horami, podle prvního pohledu někde poblíž středu pohoří. Odhadl výšku na třicet šest tisíc stop, přesně jak mu řekla Melanie Trevorová. Byli tedy v bezpečí… alespoň prozatím.

“Pomozte mi vyrazit ty dveře,” vybídl Nicka.

Nick došel k němu. “Nemohl bych řídit tuto část operace já, Briane? Mám s tím určité zkušenosti.”

“Jen si poslužte.” Briana by bylo zajímalo, jak přesně přišel Nick Hopewell ke zkušenostem s kroucením nosů a vyrážením dveří. Tušil, že by to byl zřejmě dlouhý příběh.

“Pomohlo by mi, kdybych věděl, jak silný ten zámek je,” řekl Nick. “Kdybychom se do toho opřeli příliš silně, mohli bychom vrazit do kabiny příliš prudce. A já bych nerad narazil na něco, co náraz nesnese.”

“Já nevím,” odpověděl Brian po pravdě. “Ale myslím si, že nebude nějak mimořádně silný.”

“Tak dobře,” řekl Nick. “Obraťte se ke mně čelem, vy pravým ramenem ke dveřím, já levým.”

Brian poslechl.

“Já to odpočítám. Na tři vrazíme do těch dveří. Trochu se pokrčte v kolenou; zámek vyrazíme snáze, když vrazíme do dveří níž. Zatím ne naplno. Asi tak napůl. Když to nevyjde, můžeme to vždycky zkusit znovu. Rozumíte?”

“Rozumím.”

“Nepředpokládám, že by nechávali klíč pod rohožkou,” poznamenala dívka, která už vypadala probuzenější.

Nick se na ni překvapeně podíval a pak se pohledem vrátil k Brianovi.

“Nenechávají náhodou někde klíč?”

Brian zavrtěl hlavou. “Bohužel ne. Prevence proti teroristům.”

“Jistě,” řekl Nick. “Samozřejmě.” Podíval se na dívku a mrkl na ni. “Ale stejně je dobré používat hlavu.”

Dívka se na něj nejistě usmála.

Nick se obrátil zpátky k Brianovi. “Takže připraven?”

“Ano.”

“Tak dobře. Raz… dva… tři!”

S pokrčenými koleny a v dokonale synchronizovaném pohybu se vrhli proti dveřím, které nečekaně snadno povolily a otevřely se. Mezi dveřmi byl malý stupínek, příliš nízký, než aby mohl být považován za schod. Brian o něj zachytil hranou boty a byl by upadl na bok na podlahu pilotní kabiny, kdyby ho Nick nezachytil za rameno. Ten člověk byl hbitý jako kočka.

“Tak to bychom měli,” řekl spíše pro sebe. “Teď se podíváme, o co tady jde, ne?”

5

Pilotní kabina byla prázdná. Při pohledu do ní naskákala Brianovi na rukou a na krku husí kůže. Bylo sice příjemné vědět, že sedmsetšedesátsedmička uletěla tisíce mil na autopilotu na podkladě informací vložených do jeho inerciálního navigačního systému, Bůh ví, že Brian už takhle nalétal dost mil sám, ale něco jiného bylo vidět dvě prázdná sedadla. Za celou svou profesionální kariéru neviděl prázdnou pilotní kabinu.

Teď ji měl před sebou. Páky řízení pracovaly samy a prováděly infinitezimální korekce nezbytné k udržení zamýšleného kursu do Bostonu. Palubní deska byla zelená. Dvě malá křídla na indikátoru polohy se držela stabilně nad umělým horizontem. Za dvěma malými šikmými čelními okny se na noční obloze třpytily miliardy hvězd. “Jú,” vydechla tiše teď už úplně probuzená dívka. V témže okamžiku Nick hvízdl. “Podívejte se na tohle, pane kolego,”

ukázal na poloprázdný šálek kávy vlevo od pilota. Vedle šálku ležela dánská buchta, do které bylo dvakrát kousnuto. Brian si okamžitě vzpomněl na svůj sen a zachvěl se.

“Ať to bylo, co to bylo, stalo se to rychle,” řekl. “A podívejte se tamhle. A tamhle.”

Ukázal nejdřív na pilotovu sedačku a pak na podlahu vedle sedačky druhého pilota. V záři kontrolek se tam třpytily dvoje hodinky, jedny tlakuvzdorné rolexky a jedny digitální pulsarky.

“Jestli chcete hodinky, můžete si vybrat,” ozval se za nimi nějaký hlas. “Vzadu jsou jich tuny.” Brian se ohlédl přes rameno a uviděl Alberta Kaussnera, který v přiléhavé čepičce a tričku s nápisem Hard Rock Café vypadal úhledně a mladě. Vedle něj stál pán v omšelém sportovním saku. “Opravdu?” zeptal se Nick. Poprvé se zdálo, že se přestává ovládat.

“Hodinky, šperky a brýle,” řekl Albert. “A taky kabelky. Ale nejdivnější je… že tam jsou věci, které mívají lidé uvnitř. Třeba chirurgické šrouby a kardiostimulátory.”

Nick se podíval na Briana Engla. Byl znatelně pobledlý. “Dospěl jsem přibližně k témuž závěru jako náš neomalený a upovídaný přítel,” řekl. “Že letadlo někde z nějakého důvodu přistálo, zatímco jsem spal, a že většina cestujících, a posádka, byla nějak vyložena.”

“Vzbudil bych se v okamžiku, kdy by začal sestup,” namítl Brian. “Je to zvyk.” Zjistil, že nedokáže odtrhnout oči od prázdných sedadel, nedopitého šálku a načaté dánské buchty.

“Za běžných okolností bych řekl totéž,” souhlasil Nick, “a tak jsem usoudil, že mi dali něco do pití.”

Nevím sice, čím se tenhle člověk živí, pomyslel si Brian, ale rozhodně neprodává ojetá auta.

“Mně tam nikdo nic nedal,” řekl Brian, “protože jsem nic nepil.”

“Ani já ne,” přidal se Albert.

“V žádném případě nemohlo v době našeho spánku dojít k přistání a dalšímu startu,” řekl všem Brian. “Letadlo může řídit autopilot, a concorde s ním může dokonce přistát, ale aktivovat ho musí člověk.”

“Takže jsme tedy nepřistáli,” řekl Nick.

“Ne.”

“Tak kam zmizeli, Briane?”

“To nevím,” odpověděl Brian. Pak došel k sedačce pilota a posadil se.

6

Letěli ve výšce třiceti šesti tisíc stop, přesně jak mu řekla Melanie Trevorová, při kursu 090. To se za hodinu nebo za dvě změní, až se letadlo dále na severu stočí. Brian si vzal navigátorovu mapu, podíval se na indikátor vzdušné rychlosti a udělal několik rychlých propočtů. Pak si nasadil sluchátka.

“Denvere, tady je let dvacet devět společnosti American Pride.” Uvolnil tlačítko vysílání… a nic se neozvalo. Ani praskání nebo šumění, ani hovor. Žádná řídící věž, žádné letadlo. Zkontroloval nastavení odpovídače: 7700, tedy přesně. Znovu přehodil páčku, aby mohl vysílat. “Denvere, ozvěte se prosím, tady je let dvacet devět společnosti American Pride, opakuji, American Pride, mám tu problém, Denvere, mám problém.”

Přehodil páčku na příjem. Naslouchal.

A potom Brian udělal něco, při čem se Albertovi “Esu” Kaussnerovi rozbušilo srdce strachem: praštil dlaní do ovládacího panelu pod vysílačkou. Boeing 767 je supermoderní dopravní letadlo a jeho výbava není určena k takovému zacházení. To, co právě udělal ten pilot, se dělá s rádiem, které člověk koupil za dolar v dražbě Kiwanis*, a ono pak po příchodu domů nehraje.

Brian znovu zkusil Denver. A znovu se nedočkal odezvy. Vůbec žádné odezvy.

7

Do téhle chvíle byl Brian jen zpitomělý a zmatený. Teď začínal mít navíc strach, skutečný strach. Doteď neměl na strach čas. Byl by si přál, aby to tak bylo dál. Jenže nebylo. Přeladil vysílačku na nouzové pásmo a zkusil to znovu. Zase žádná odezva. Brian si připadal, jako když na Manhattanu zavolá 911 a tam mu záznamník řekne, že všichni odjeli na víkend. Ale když člověk volal v nouzovém pásmu, vždycky se někdo okamžitě ozval.

Aspoň doteď, pomyslel si Brian. Přepnul na UNICOM, kde piloti soukromých letadel získávali rady pro přistání na malých letištích. Zase nic. Poslouchal… a neslyšel vůbec nic. To mu připadalo nemožné. Piloti soukromých letadel žvaní jako o závod. Dívka v piperu chce znát počasí, chlapík v cessně by umřel za kniplem, kdyby nesehnal nikoho, kdo zavolá jeho ženě, že přivede na večeři tři kolegy, chlapi v learu chtějí, aby dívka na dispečinku Arvadského letiště vyřídila jejich charterovým cestujícím, že budou mít sice čtvrt hodiny zpoždění, ale ať jsou klidní, baseballový zápas v Chicagu s přehledem stihnou.

Nic takového však Brian neslyšel. Všichni užvanění piloti zřejmě někam ulétli a na telefonických linkách bylo pusto. Znovu přepnul na pohotovostní pásmo FAA*. “Denvere, ozvěte se! Okamžitě se ozvěte! Tady je let 29 společnosti AP, tak odpovězte, krucinál!”

Nick se dotkl jeho ramene. “V klidu, pane kolego.”

“Am pes neštěkne,” rozčiloval se Brian. “Je to absurdní, ale je to tak! Co to tam dělají, rozpoutali jadernou válku?”

“V klidu,” opakoval Nick. “Uklidněte se, Briane, a řekněte mi, jaké psy máte na mysli.”

“Z Denverské řídící věže!” zařval Brian. “Tyhle psy! A z FAA! Tyhle psy! A z UNICOMu, to jsou další psi! V životě jsem, “

Přepnul další páčku. “Sledujte,” řekl. “Tohle je pásmo středně krátkých vln. Měli by tam naskákat jako žáby na horký chodník, jenže já nechytím ani hlásek!”

Přepnul další páčku a podíval se na Nicka a Alberta Kaussnera, kteří stáli vedle něj. “Denverský všesměrový maják nevysílá žádný signál,” řekl.

“To znamená?”

“To znamená, že z Denveru mě nikdo nenavádí a moje palubní přístroje říkají, že je všechno, jak má být. A to je pitomost. Musí to být pitomost.”

Z mysli mu pomalu vystupovala příšerná myšlenka, jako mrtvola, která zvolna vyplouvá na hladinu řeky.

“Chlapče, podívejte se z okna. Z levého okna. A řekněte mi, co vidíte.”

Albert Kaussner se podíval ven. “Nic,” řekl. “Vůbec nic. Konec Skalnatých hor a začátek nížiny.”

“Žádná světla?”

“Ne.”

Brian vstal na náhle zesláblých nohou. Dlouze se zahleděl z okna.

Po chvíli tiše promluvil Nick Hopewell. “Denver zmizel, že?”

Z navigátorovy mapy Brian věděl, že teď by měli letět necelých padesát mil jižně od Denveru… ale pod sebou viděl jen temnou bezvýraznou krajinu, která vyznačovala začátek Velkých plání.

“Ano,” řekl. “Denver zmizel.”

8

V kabině se na okamžik rozhostilo naprosté ticho a Nick Hopewell se obrátil k prořídlé galerii, kde byl v té době jen Albert, muž v ošuntělém sportovním saku a mladá dívka. Nick prudce tleskl rukama jako učitel v mateřské školce. A stejně tak promluvil. “Tak teď se vrátíme na místa. Potřebuju tady trochu ticha.”

“Ale vždyť my jsme zticha,” namítla docela rozumně dívka.

“Tuším, že ten pán nemá přímo na mysli ticho, ale trochu soukromí,” řekl muž v ošuntělém sportovním saku. Mluvil vyrovnaně a kultivovaně, ale upíral při tom na Briana ustaraný pohled.

“Přesně to mám na mysli,” souhlasil Nick. “Takže můžu vás poprosit?”

“Dostane se z toho?” zeptal se tiše muž v ošuntělém sportovním saku. “Vypadá dost zničeně.”

Nick odpověděl podobně důvěrným tónem. “Ano, dostane. Postarám se o to.”

“Tak pojďte, děti,” vyzval muž ve sportovním saku oba mladé lidi. Jednou rukou vzal kolem ramen dívku, druhou Alberta. “Půjdeme dozadu a posadíme se. Náš pilot má práci.”

Pokud šlo o Briana, vůbec nemuseli tišit hlasy. Byl jako ryba, která hledá potravu v proudu, zatímco nad ní přelétá malé hejno ptáků. Ryba je možná slyší, ale nepřikládá jim naprosto žádný význam. Brian projížděl různá pásma a přepínal z jedné frekvence navigačních zařízení na druhou. Bezvýsledně. Nenašel ani Denver, ani Colorado Springs, ani Omahu. Všechno zmizelo.

Cítil, jak mu pot stéká po tvářích jako slzy a jak se mu košile lepí na záda.

Musím smrdět jako prase, pomyslel si, nebo jako -

Vtom mu bleskl hlavou nápad. Přepnul na vojenské pásmo, přestože to předpisy přísně zakazovaly. Strategické velení letectva prakticky ovládalo Omahu. Ti přece nemůžou být vypnutí. Můžou mu sice říct, aby vypadl z jejich frekvence, můžou mu vyhrožovat, že to ohlásí na Federální letecké asociaci, ale to by Brian stále bral všemi deseti. Třeba bude první, kdo jim řekne, že město Denver zmizelo.

“Velení vojenského letectva, velení vojenského letectva, tady je let dvacet devět společnosti American Pride. Máme tu problém, velký problém, slyšíte mě? Přepínám.”

I tady bylo ticho.

V tom okamžiku Brian pocítil, jak mu v mozku něco povolilo. Celá struktura uspořádaného myšlení se pomalu začala sesouvat do jakési temné propasti.

9

V tu chvíli ho Nick Hopewell plácl po rameni. Brian otočil hlavou a uviděl Nickův obličej těsně před sebou. Teď mě popadne za nos a ukroutí mi ho, pomyslel si.

Nick ho nepopadl za nos, ale s upřeným pohledem tiše a naléhavě promluvil. “Vidím ten pohled ve vašich očích, příteli, ale ani bych se nemusel dívat, abych věděl, že tam je. Slyším vám to z hlasu a vidím to v tom, jak sedíte. A teď mě poslouchejte, a dobře: Panika se nepovoluje.”

Briana ten modrý pohled úplně zmrazil.

“Rozumíte mi?”

Promluvil jen s největším úsilím. “Lidi, kteří panikaří, se nemůžou živit tím, čím se živím já, Nicku.”

“Já vím,” řekl Nick, “ale tohle je výjimečná situace. Musíte mít nicméně na paměti, že v tomhle letadle je nejméně tucet lidí a váš úkol je stejný jako vždycky: bezpečně s nimi přistát.”

“Nepotřebuju připomínat, co je můj úkol!” vyštěkl Brian.

“Bohužel už se stalo,” řekl Nick, “ale stejně musím s úlevou konstatovat, že vypadáte o sto procent lépe.”

Brian nejenže líp vypadal, ale taky se začínal líp cítit. Nick zasáhl jeho nejcitlivější místo, smysl pro zodpovědnost. A přesně tam mířil, pomyslel si Brian.

“A čím se živíte vy, Nicku,” zeptal se poněkud rozechvěle.

Nick zaklonil hlavu a zasmál se. “Mladší atašé na britském velvyslanectví, starý brachu.”

“Ale jděte.”

Nick pokrčil rameny. “Tak je to uvedeno v mých dokladech, a já bych řekl, že je to poměrně dobré označení mé funkce. Kdyby tam mělo stát něco jiného, pak by to bylo zřejmě ,mechanik Jejího Veličenstva’. Dávám do pořádku to, co potřebuje dát do pořádku. V tuto chvíli jste to vy.”

“Díky,” řekl Brian nedůtklivě, “ale já jsem celkem v pohodě.”

“Dobře, tak co tedy chcete dělat? Dokážete řídit letadlo bez všech těch zařízení na zemi? Dokážete se vyhnout dalším letadlům?”

“K řízení letadla mi bohatě stačí palubní přístroje,” odpověděl Brian. “A pokud jde o další letadla, ” ukázal na obrazovku radaru. “Tenhle parchant tvrdí, že tu žádná další letadla nejsou.”

“Možná tu přesto jsou,” řekl Nick tiše. “Radar a vysílačka můžou mít nějakou závadu, alespoň v současné době. Zmiňoval jste jadernou válku, Briane. Já si myslím, že pokud by k ní došlo, věděli bychom to. To samozřejmě neznamená, že se nic nestalo. Znáte jev zvaný elektromagnetický impuls?”

Brianovi se krátce vybavila Melanie Trevorová. Ještě jsme dostali hlášení, že nad Mohavskou pouští bude vidět severní polární záře. Třeba byste chtěl zůstat vzhůru, abyste ji viděl.

Mohlo by to být tohle? Nějaký pitomý meteorologický úkaz?

Nepřipadalo mu to nemožné. Ale pokud šlo o meteorologický jev, proč neslyšel z vysílačky žádný praskot? Proč se na obrazovce radaru neobjevily žádné poruchy? Proč jen ta mrtvá prázdnota? A navíc si nemyslel, že severní polární záře může způsobit zmizení sto padesáti až dvou set cestujících.

“Tak co?” zeptal se Nick.

“Vy jste tady mechanik, Nicku,” řekl konečně Brian, “ale já si nemyslím, že je to elektromagnetický impuls. Všechny palubní přístroje včetně směrového gyroskopu pracují dobře.” Ukázal na digitální kompas. “Kdybychom zažili elektromagnetický impuls, celý by se rozkmital. Je ale v naprostém klidu.”

“Takže zamýšlíte pokračovat do Bostonu?”

Zamýšlíte… ?

Briana opustily poslední zbytky paniky. No samozřejmě, pomyslel si, já jsem přece kapitán letadla, takže konečné rozhodnutí je stejně na mně. To jste mi měl připomenout hned, příteli, a ušetřil byste nám oběma spoustu starostí.

“Přistát za úsvitu na Loganu bez jakékoli představy, co se děje v té zemi pod námi nebo ve zbytku světa? Kdepak.”

“Tak kam tedy poletíme? Nebo potřebujete čas na rozmyšlenou?”

Čas na rozmyšlenou Brian nepotřeboval. Bylo zapotřebí zařídit spoustu věcí.

“Myslím, že je čas promluvit k cestujícím. Tedy k těm několika, kteří tu zbyli.”

Vzal mikrofon a v tu chvíli nahlédl do kabiny holohlavý muž, který předtím dřímal v byznys třídě. “Pánové, mohl by mi někdo z vás vysvětlit, co se stalo s veškerým obsluhujícím personálem tohoto letadla?” zeptal se bojovně. “Docela hezky jsem se prospal, ale teď bych se skutečně rád navečeřel.”

10

Dinah Bellmanová se cítila mnohem líp. Bylo příjemné mít kolem sebe lidi, cítit jejich uklidňující přítomnost. Seděla s Albertem Kaussnerem, Laurel Stevensonovou a mužem v omšelém sportovním saku, který se představil jako Robert Jenkins. Tvrdil, že napsal přes čtyřicet detektivních románů a že letí do Bostonu na setkání čtenářů detektivek.

“Netušil jsem, že se stanu součástí zápletky mnohem fantastičtější, než jakou jsem se kdy odvážil napsat,” prohlásil právě.

Ti čtyři seděli v prostředním oddělení, v přední části hlavní kabiny. Muž v roláku seděl v pravé uličce o několik řad dál, přidržoval si u nosu kapesník (který mu zastavil krvácení už před několika minutami) a osaměle se užíral vztekem. Don Gaffney seděl poblíž a znepokojeně ho pozoroval. Promluvil jen jednou, když se ptal muže v roláku, jak se jmenuje. Rolák neodpověděl, jen se na Gaffneyho zlověstně podíval přes okraj zmuchlaného kapesníku.

Ten už se znovu nezeptal.

“Má někdo aspoň nepatrné tušení, co se to tu děje?” zeptala se Laurel Stevensonová téměř prosebně. “Zítra mi má začít moje první opravdová dovolená po deseti letech, a teď se stane tohle.”

Albert se na ni náhodou zrovna díval. Když mluvila o své první opravdové dovolené po deseti letech, viděl, jak se náhle ohlédla doprava a třikrát nebo čtyřikrát rychle mrkla, jako by jí něco padlo do oka. Byl si naprosto jistý, že ta dáma lže. Z nějakého důvodu lže. Zahleděl se na ni pozorněji, ale nevšiml si ničeho pozoruhodného, byla to žena povadající krásy, která směřuje ke střednímu věku (třicítkou podle Alberta začínal střední věk) a která bude brzy bezbarvá a zcela nenápadná. Teď však měla ještě barvu, alespoň ve tvářích. Albert netušil, proč lže, ale tou lží v každém případě ožila její krása.

Ta dáma by měla lhát častěji, pomyslel si Albert. Než jí stačil někdo odpovědět, ozval se ze stropních reproduktorů Brianův hlas.

“Dámy a pánové, tady je kapitán.”

“Kapitán mi může políbit prdel,” zavrčel Rolák.

“Držte hubu!” zavolal na něj Gaffney přes uličku.

Rolák se na něj překvapeně podíval a zklidnil se.

“Jak nepochybně víte, nacházíme se ve zcela mimořádné situaci,” pokračoval Brian. “Nemusím vám nic vysvětlovat, stačí se podívat kolem sebe a všechno pochopíte.”

, Já nic nechápu,” zahuhlal Albert.

“Vím toho ještě trochu víc. Bohužel to není nic veselého, ale vzhledem k tomu, že jsme v tom společně, chci k vám být co nejupřímnější. Nemám žádné spojení se zemí. Asi před pěti minutami jsme měli zcela zřetelně vidět světla Denveru. Ale neviděli. V tuto chvíli si připouštím jediný závěr, a to že někdo zapomněl zaplatit účet za elektřinu. Dokud nebudeme vědět trochu víc, doporučoval bych, abychom se tohoto závěru drželi všichni.”

Brian se odmlčel. Laurel držela Dinu za ruku. Albert tiše užasle hvízdl. Autor detektivek Robert Jenkins zasněně hleděl doprázdna s rukama položenýma na stehnech.

“Tak to byly špatné zprávy,” pokračoval Brian. “Dobrá zpráva je, že letadlo je nepoškozené, máme spoustu paliva a já umím řídit tenhle typ letadla, stejně jako s ním přistát. Shodneme se doufám, že naší nejvyšší prioritou je bezpečné přistání. Dokud se nám to nepodaří, nemůžeme dělat vůbec nic, a já vás chci ujistit, že se nám to podaří.

Nakonec bych vám chtěl oznámit, že přistaneme v Bangoru ve státě Maine.”

Rolák se prudce napřímil v sedadle. “Cože?!” zařval.

“Naše navigační zařízení je ve stoprocentním stavu, ale to se bohužel nedá říct o pozemních navigačních zařízeních VOR*, která také používáme. Za těchto okolností jsem se rozhodl nevstupovat do vzdušného prostoru letiště Logan. Nepodařilo se mi spojit se vysílačkou s nikým ve vzduchu ani na zemi. Zdá se mi sice, že funguje, ale za současných okolností si nemůžu dovolit řídit se zdáním. Bangorské mezinárodní letiště má tyto výhody: krátké přiblížení se odehrává spíše nad pevninou než nad mořem, letecký provoz v odhadované době příletu, tedy kolem půl deváté ráno, bude mnohem slabší, pokud vůbec nějaký, a Bangorské mezinárodní letiště, které kdysi bývalo vojenskou leteckou základnou, má nejdelší civilní ranvej na východním pobřeží Spojených států. Přistávají tu naši britští a francouzští přátelé s concordem, když se nemůžou dostat do New Yorku.”

“Ale já mám v devět ráno v Pru důležitou obchodní schůzku!” zařval Rolák. “Zakazuju vám letět na nějaký zasraný mainský letiště!”

Dinah nejdřív nadskočila a potom se schoulila a přitiskla tvář k prsům Laurel Stevensonové. Neplakala, alespoň ne zatím, ale Laurel cítila, jak jí cuká v hrudníčku.

“Slyšíte mě?!” hulákal dál Rolák. “Já mám v Bostonu jednat o mimořádně velké obchodní transakci s dluhopisy a za každou cenu se na tu schůzku hodlám dostavit včas!” Rozepnul si pás a začal vstávat. Měl rudé tváře a voskově bílé čelo. Laurel Stevensonovou velice znepokojoval jeho prázdný pohled.

“Rozumí, “

“Prosím vás,” přerušila ho Laurel, “prosím vás, pane, vždyť děsíte tuhle holčičku.”

Rolák se otočil a upřel na ni těkavé bezvýrazné oči. Laurel cítila, že se ukvapila.

“Tak já děsím nějakou holku? On nás odklání na nějaký zasraný venkovský letiště a vy máte starost jen o to, “

“Sedněte si a zavřete hubu, nebo vám jednu natankuju,” řekl Gaffney a vstal. Byl nejmíň o dvacet let starší než Rolák, ale byl taky mohutnější a širší v ramenou. Vykasal si rukávy červené flanelové košile až k loktům, a když zaťal ruce v pěsti, na předloktí se mu vyboulily svaly. Vypadal jako dřevorubec, který možná začíná přemýšlet o důchodu.

Rolák odhrnul horní ret a obnažil zuby. Laurel ta psí grimasa vyděsila, protože nevěřila, že by ji ten muž ve svetru s rolákem udělal záměrně. Byla první, koho napadlo, jestli ten člověk není šílenec.

“Myslím, že sám byste na to nestačil, strejdo,” řekl.

“Nebyl by sám,” ozval se holohlavý muž z byznys třídy. “Já vám ji natáhnu taky, jestli nesklapnete.”

Albert Kaussner sebral veškerou odvahu a připojil se k nim. “Já taky, frajere.” Po těch slovech se mu okamžitě ulevilo. Cítil se jako jeden z chlapců v Alamu, který překročil čáru načrtnutou v prachu plukovníkem Travisem.

Rolák se rozhlédl kolem sebe. Horní ret se mu znovu odchlípl od zubů v té prazvláštní psí grimase. “Aha. No dobře. Všichni jste proti mně. Tak jo.” Posadil se a sveřepě se na ně podíval. “Ale kdybyste znali jihoamerický trh s dluhopisy, ” Nečekaně zmlkl. Na opěradle sedadla vedle něj ležel koktejlový ubrousek. Sebral ho, podíval se na něj a začal jím poškubávat.

“Nemusíme se hned rvát,” ozval se znovu Gaffney. “Já od přírody nesnáším násilí, pane, a ani k němu nemám sklony.” Laurel si pomyslela, že se snaží být příjemný, ale stejně z jeho hlasu vycítila ostražitost a možná i hněv. “Prostě se zklidněte a dejte si pohov. Zkuste se na to podívat z té lepší stránky. Aerolinie vám nejspíš vrátí peníze za letenku.”

Rolák po něm šlehl pohledem a vrátil se ke koktejlovému ubrousku. Přestal jím poškubávat a začal ho trhat na dlouhé proužky.

“Neví náhodou někdo, jak se zapíná ta malá trouba v kuchyňce?” zeptal se holohlavý muž, jako by se nic nestalo. “Já bych si dal večeři.”

Nikdo mu neodpověděl.

“Já si to myslel,” řekl smutně. “Žijeme v době specializace. Hanebná doba k životu.” Po tomto filozofickém prohlášení se vytratil zpět do byznys třídy.

Laurel sklopila oči a všimla si, že tváře Diny Bellmanové jsou pod tmavými brýlemi s veselými červenými obroučkami vlhké od slz. Na chvíli zapomněla na svůj strach a vnitřní zmatek a holčičku objala. “Neplač, miláčku, ten pán se jen trochu rozčílil. Teď už je klidnější.”

Pokud se jako klidnější dá označit stav, kdy tam jen tak sedí, zírá do prázdna a trhá papírový ubrousek na tenké proužky, pomyslela si.

“Já se bojím,” špitla Dinah. “Všichni mu připadáme jako obludy.”

“Ne, to určitě ne.” Laurel její slova překvapila a trochu zaskočila. “Proč si to myslíš?”

“Já nevím,” řekla Dinah. Ta žena se jí líbila, líbila se jí od chvíle, kdy uslyšela její hlas, ale neměla v úmyslu se jí svěřit s tím, že v jednom okamžiku je viděla všechny, včetně sebe, když se ohlédla na toho člověka s tím silným hlasem. Ocitla se uvnitř toho muže, jmenoval se pan Tooms nebo pan Tunney nebo tak nějak, a ten v nich viděl bandu zlých, sobeckých obrů.

Kdyby něco takového řekla slečně Leeové, slečna Leeová by si myslela, že se zbláznila. A proč by si tahle žena, kterou zná jen chvíli, měla myslet něco jiného?

A tak Dinah nic neřekla.

Laurel políbila holčičku na tvář. Na rtech ucítila teplo. “Neboj se, miláčku. Vždyť všechno probíhá celkem hladce, necítíš to?, a za pár hodin budeme znovu v bezpečí na zemi.”

“To je dobře. Ale stejně chci svou tetu Vičky. Kde si myslíte, že je?”

“To netuším, Dino,” odpověděla Laurel. “Taky bych to chtěla vědět.” Dinah si znovu vybavila obličeje, které viděl ten ukřičený pán: byly zlé a kruté. Vybavila si svou vlastní tvář viděnou jeho očima, prasečí obličejík s očima ukrytýma za velkými černými brýlemi. Opustila ji veškerá odvaha a usedavě se rozvzlykala, až Laurel zabolelo u srdce. Objala ji, protože nic jiného dělat nemohla, a zakrátko se rozplakala taky. Společně si poplakaly skoro pět minut a pak se Dinah začala uklidňovat. Laurel se podívala na štíhlého mladíka, který se jmenoval Albert nebo Alvin, to si teď nedokázala vybavit, a všimla si, že má taky zavlhlé oči. Zachytil její pohled a rychle sklopil oči.

Dinah vydala poslední vzlyk a zůstala ležet s hlavou položenou na Laureliných prsou. “Pláč nám asi moc nepomůže, co?”

“Ne, asi ne,” souhlasila Laurel. “Nechceš zkusit trochu spát?” Dinah nešťastně vzdychla. “Asi bych neusnula. Už jsem přece spala.” Mně o tom povídej, pomyslela si Laurel. A letadlo pokračovalo v cestě na východ ve výšce šestatřiceti tisíc stop rychlostí přes pět set mil za hodinu nad temným vnitrozemím Ameriky.

KAPITOLA TŘETÍ

DEDUKTIVNÍ METODA. NEHODY

A STATISTIKA. TEORETICKÉ

MOŽNOSTI. TLAK V PŘÍKOPECH.

BETHANIN PROBLÉM. SESTUP ZAČÍNÁ.

1

“Ta holčička řekla asi před hodinou něco velice zajímavého,” promluvil znenadání Robert Jenkins. Dotyčná holčička mezitím znovu usnula i přes své pochybnosti, že to dokáže. Poklimbával i Albert Kaussner, co kdyby se mu ještě jednou podařilo se vrátit do oněch mytických ulic Tombstonu? Ze zavazadlové schránky si předtím vzal pouzdro s houslemi a položil si je na klín.

Polekaně vyjekl a napřímil se.

“Promiňte,” řekl Jenkins. “Dřímal jste?”

“Ne,” odpověděl Albert, “jsem čilej a bdělej.” Na důkaz svého tvrzení ukázal Jenkinsovi oči, pod nimiž se rýsovaly temné stíny. Jenkins si pomyslel, že vypadá trochu jako mýval zaskočený při vybírání popelnice. “A co řekla?”

“Řekla slečně Stevensonové, že asi neusne, protože už spala.”

Albert se na okamžik zahleděl na Dinu. “Ale vždyť je úplně tuhá,” řekl.

“To vidím, ale o to přece nejde, milý chlapče. O to vůbec nejde.”

Albert zatoužil říct panu Jenkinsovi, že Eso Kaussner jako nejrychlejší Žid na západ od Mississippi a jediný Texasan, který přežil bitvu u Alama, těžce nesnáší, když ho někdo oslovuje milý chlapče, ale nakonec se to rozhodl pominout… alespoň prozatím.

“Tak o co teda jde?”

“Já jsem taky spal. Odpadl jsem dřív, než kapitán, myslím našeho původního kapitána, zhasl nápis NEKUŘTE. Já takhle usnu vždycky. Ve vlaku, v autobuse, v letadle, usnu jako miminko v okamžiku, kdy nastartují motory. A co vy, milý chlapče?”

“Co jako já?”

“Spal jste? Spal, co?”

“Jo, spal.”

“My všichni jsme spali. Ti, co zmizeli, byli vzhůru.”

Albert se nad tím zamyslel. “No… možná že jo.”

“Nesmysl,” řekl Jenkins téměř vesele. “Já se živím psaním detektivek. Dedukce je můj chleba, dalo by se říct. Nemyslíte, že by někdo z těch lidí, co byli vzhůru, při té jejich likvidaci nezakřičel a nevzbudil nás?”

“Asi jo,” přitakal Albert zamyšleně. “Až na toho chlápka tam úplně vzadu. Toho by podle mě neprobudila ani poplachová siréna.”

“Dobře, vaše poznámka je řádně zaznamenána. Ale nikdo nevykřikl, ne? A nikdo nám neřekl, co se stalo. Z toho usuzuji, že zmizeli jen cestující, kteří byli v bdělém stavu. Společně s posádkou, samozřejmě.

“Jo. To asi jo.”

“Vypadáte znepokojeně, milý chlapče. Váš výraz svědčí o tom, že vám tahle teorie příliš nesedí. Smím se zeptat proč? Pominul jsem něco?” Z Jenkinsova výrazu bylo patrné, že to sice nepovažuje za možné, ale že ho matka vychovala ke zdvořilosti.

“Já nevím,” přiznal se Albert poctivě. “Kolik nás tu je? Jedenáct?”

“Ano. I s tím člověkem vzadu, tedy s tím kómatózním, je nás jedenáct.”

“Pokud máte pravdu, nemělo by nás být víc?”

“A proč?”

Albert však mlčel, protože se mu zničehonic vybavil výjev z dětství. Byl vychováván v teologické “zóně soumraku” rodiči, kteří nebyli ani ortodoxní, ale ani agnostici. Spolu se svými bratry zachovával většinu postních tradic (nebo zákonů nebo co to bylo), měli své bar micvy* a byli vedeni k tomu, aby věděli kdo jsou, odkud pocházejí a co by to pro ně mělo znamenat. Z dětského náboženského vzdělávání si Albert nejlépe pamatoval příběh o strašlivém moru, který Hospodin seslal na faraóna prostřednictvím temného jitřního anděla.

A on teď toho anděla viděl ne nad Egyptem, ale přímo v letadle, jak si tiskne většinu cestujících ke své strašlivé hrudi nikoli proto, že by opominuli potřísnit svá nadpraží a své veřeje krví beránka, ale proto, že…

Proč? Protože proč?

Albert nevěděl, ale stejně se chvěl. Litoval, že se mu ten starý příběh vůbec vybavil.

“Alberte?” Hlas pana Jenkinse přicházel jakoby z velké dálky. “Alberte, není vám něco?”

“Ne, jen jsem se zamyslel.” Odkašlal si. “Kdyby nechali na pokoji všechny, co spali, tak by nás tu zůstalo nejmíň šedesát. Možná víc. Vždyť je to přece noční let.”

“Milý chlapče, už jste, “

“Nemohl byste mi říkat Alberte, pane Jenkins? Tak se totiž jmenuju.”

Jenkins poplácal Alberta po rameni. “Omlouvám se. Vážně. Nechtěl jsem působit nijak blahosklonně. Jsem nervózní a v tomhle stavu mám sklony stahovat se, asi jako když si želva ukryje hlavu do krunýře. Jenže já se stahuju do literatury. Myslím, že jsem si hrál na Phila Vance. To je detektiv, velký detektiv, kterého stvořil nebožtík S. S. Van Dine. Zřejmě jste ho nikdy nečetl. Dneska už ho čte málokdo, což je škoda. Ale v každém případě se omlouvám.”

“To nic,” řekl Albert stísněně.

“Teď jste pro mě Albert a od této chvíle Albertem navždy zůstanete,” slíbil Robert Jenkins. “Ale chtěl jsem se vás zeptat, jestli už jste někdy zažil noční let.”

“Ne. Ještě nikdy jsem neletěl přes celou zem.”

“Já ano. Mnohokrát. Někdy jsem dokonce překonal své přirozené sklony a zůstal chvíli vzhůru. Většinou když jsem byl mladší a letadla byla hlučnější. Když už jsem toho prozradil tolik, můžu upřesnit svůj ostudný věk přiznáním, že prvně jsem letěl z pobřeží na pobřeží vrtulovým letadlem společnosti TWA, které mělo dvě mezipřistání… k doplnění paliva.

Všiml jsem si, že během první hodiny usne velice málo lidí… a pak usnou skoro všichni. Během té první hodiny se lidé dívají ven, mluví se svými manželi a manželkami nebo se svými sousedy, dávají si něco k pití, “

“Jako že se zabydlujou,” shrnul to Albert. To, co říkal pan Jenkins, mu připadalo naprosto rozumné, přestože on sám se moc dlouho nezabydloval; byl tak rozrušený z nadcházející cesty a života, který má před sebou, že několik nocí téměř nespal. Následkem toho pak usnul jako špalek vzápětí poté, co se Boeing 767 odlepil od země.

“Budují si hnízdečka,” souhlasil Jenkins. “Nevšiml jste si náhodou toho servírovacího vozíku před pilotní kabinou, mi… Alberte?”

“Viděl jsem ho tam,” přikývl Albert.

Jenkinsovi zazářily oči. “Skutečně, člověk si ho buď všiml, nebo o něj zakopl. Ale všiml jste si ho skutečně?”

“Asi ne, jestli jste viděl něco, co mi uniklo.”

“Nevšímáme si okem, ale myslí, Alberte. Cvičenou deduktivní myslí. Já nejsem žádný Sherlock Holmes, ale všiml jsem si, že byl právě vytažen ze skříňky, do které ho ukládají, a že v jeho spodní části byly stále použité sklenice z předchozího letu. Z toho vyvozuji následující: letadlo odstartovalo bezproblémově, nastoupalo do cestovní výšky a autopilot byl naštěstí zapnutý. Potom kapitán zhasl nápis PŘIPOUTEJTE SE. Tohle všechno proběhlo v první půlhodině letu, pokud uvažuju správně, takže tak v jednu hodinu po půlnoci tichomořského času. Když si všichni mohli rozepnout pásy, stevardky vstaly a začaly s prvními úkoly, roznést koktejly asi sto padesáti lidem ve výšce dvaceti čtyř tisíc stop při neustálém stoupání. Pilot mezitím naprogramoval autopilota na let ve výšce třiceti šesti tisíc stop a na východní směr. Několik cestujících, tedy ve skutečnosti nás jedenáct, usnulo. Někteří další možná dřímali (ale nespali dostatečně hluboce na to, aby je to uchránilo od toho, co se tu odehrálo) a zbytek byl vzhůru.

“Budoval si hnízda,” řekl Albert.

“Přesně tak. Budoval si hnízda!” Jenkins se na chvíli odmlčel a pak dodal, nikoli bez dramatického přídechu: “A potom se to stalo!”

“Ale co se stalo, pane Jenkins?” zeptal se Albert. “Máte nějakou představu?”

Jenkins dlouho neodpovídal, a když nakonec promluvil, jeho hlas už zdaleka nezněl tak pobaveně. Když ho Albert poslouchal, zjistil, že pod tou lehce teatrální maskou je Robert Jenkins vyděšený stejně jako Albert sám. Nevadilo mu to; stárnoucí autor detektivek v obnošeném sportovním saku mu tím připadal trochu skutečnější.

“Záhada zamčené místnosti vyžaduje dedukci v té nejčistší formě,” prohlásil Jenkins. “Sám jsem pár takových příběhů napsal, abych byl naprosto upřímný, tak víc než pár, ale netušil jsem, že se v takovém příběhu osobně ocitnu.”

Albert se na něj podíval a nenapadla ho žádná odpověď. Náhodou si vzpomněl na jednu povídku s Sherlockem Holmesem, která se jmenovala “Strakatý pás”. Jedovatý had se v ní dostal do proslulé zamčené místnosti větrací šachtou. Nesmrtelný Sherlock nemusel ani budit všechny své mozkové buňky, aby tuhle záhadu rozlouskl.

I kdyby však byly zavazadlové schránky nad sedadly plné jedovatých hadů, nacpané jedovatými hady, , kam zmizela těla? Kde jsou ta těla? Znovu se do něj začal vkrádat strach, který přes nohy stoupal vzhůru k životně důležitým orgánům. Uvědomil si, že se v životě necítil být slavným pistolníkem Esem Kaussnerem méně než v téhle chvíli.

“Kdyby se jednalo pouze o letadlo,” pokračoval Jenkins tiše, “dokázal bych najít vysvětlení, koneckonců si tím posledních pětadvacet let vydělávám na denní chléb. Chcete takové vysvětlení slyšet?”

“Jasně,” řekl Albert.

“Tak dobře. Řekněme, že nějaká tajemná vládní organizace se rozhodla provést jistý pokus, v němž my sloužíme jako pokusné osoby. Účelem takového experimentu může být za daných okolností dokumentace účinků těžkého duševního a citového stresu na určitý počet průměrných Američanů. Vědci, kteří pokus provádějí, naplní kyslíkový systém letadla nějakým nezápašným hypnotikem, “

“Něco takovýho existuje?” zeptal se uchváceně Albert.

“Existuje,” přisvědčil Jenkins. “Třeba diazalin nebo methoprominol. Vzpomínám si, když se čtenáři, kteří sami sebe považovali za .seriózní’, smáli při románech Saxe Rohmera s doktorem Funatnchu. Nazývali je uvzdychanými melodramaty v té nejostudnější podobě.” Jenkins pomalu zavrtěl hlavou. “Teď žijeme kvůli biologickému výzkumu a paranoidním zkratkovým organizacím, jako je CIA a DIA*, ve světě, který mohl být nejhorším snem Saxe Rohmera.

Diazalin, což je v podstatě nervový plyn, by byl nejlepší. Má být velice rychlý. Když je vypuštěn do vzduchu, všichni usnou, kromě pilota, který má plynovou masku.”

“Ale, ” začal Albert.

Jenkins se usmál a zdvihl ruku. “Já vím, co chcete namítnout, Alberte, a můžu to vysvětlit. Dovolíte mi to?”

Albert přikývl.

“Pilot s letadlem přistane, dejme tomu na tajné přistávací dráze v Nevadě. Cestující, kteří byli v době uvolnění plynu do vzduchu vzhůru, a samozřejmě i stevardky, jsou vyneseni z letadla zlověstně vyhlížejícími muži v protichemických bílých oblecích. Cestující, kteří v té době spali, včetně nás dvou, můj mladý příteli, prostě pokračují ve spánku, i když poněkud hlubším než předtím. Pilot potom odstartuje, nastoupá do správné výšky a letadlo nasměruje. Zapne autopilota. Nad Skalnatými horami začínají účinky plynu mizet. Diazalin je takzvaná čistá droga, která nemá zjevné vedlejší účinky. Jinými slovy se po ní neprojevuje žádná kocovina. Pilot slyší přes palubní rozhlas slepou holčičku, která volá svou tetu. Ví, že vzbudí ostatní. Pokus může začít. Pilot vstane, odejde z kabiny a zamkne za sebou dveře.”

“Ale jak to udělá? Zvenku není na dveřích žádnej úchyt.”

Jenkins přezíravě mávl rukou. “To je ta nejjednodušší věc na světě, Alberte. Stačí kousek izolepy, lepkavou stranou ven. Když se dveře zevnitř zavřou na západku, jsou zamčené.”

V Albertově tváři se rozestřel obdivný úsměv, který vzápětí ztuhl. “Ale v tom případě by byl pilot někdo z nás.”

“Ano a ne. Podle mého scénáře je pilot skutečný pilot. Pilot, který je náhodou na palubě a údajně letí na volnou letenku do Bostonu. Pilot, který sedí v první třídě, necelých deset metrů od pilotní kabiny, když celá akce začne.”

“Kapitán Engle,” zašeptal Albert vyděšeně.

Jenkins odpověděl potěšeným, samolibým tónem profesora geometrie, který právě napsal QED* pod důkaz obzvláště těžkého teorému. “Kapitán Engle,” přikývl.

Nikdo z nich si nevšiml, že je Rolák pozoruje lesklýma horečnatýma očima. Z kapsy na sedadle před sebou si vzal palubní časopis, stáhl z něj obal a začal ho pomalu trhat na dlouhé proužky. Pouštěl je na podlahu, kde se mu kolem hnědých mokasín vršily na proužky z koktejlového ubrousku.

Rty se mu neslyšně pohybovaly.

2

Kdyby Albert studoval Nový zákon, pochopil by, jak se musel cítit Šavel, jeden z nejhorlivějších pronásledovatelů raných křesťanů, když mu v Damašku spadly pomyslné šupiny z očí. S nadšeným obdivem zíral na Roberta Jenkinse a z mozku mu vyprchaly veškeré stopy po spánku.

Jistě, když se nad tím člověk zamyslel, nebo se za něj nad tím zamyslel někdo jako pan Jenkins, ať měl sebeošuntělejší sako, bylo to tak jasné, že se to nedalo přehlédnout. Většina cestujících a posádka letu 29 společnosti American Pride zmizela někde mezi Mohavskou pouští a Velkým rozvodím… ale jedním z těch, co zůstali, je čistě náhodou, jaké překvapení!, další pilot American Pride, který, podle vlastních slov, umí řídit tenhle typ letadla, stejně jako s ním přistát.

Jenkins Alberta pozorně sledoval a teď se usmál. Moc humoru v tom úsměvu ale nebylo. “Je to lákavý scénář, co?” řekl.

“Hned po přistání ho budeme muset zajmout,” prohlásil Albert a usilovně si mnul tvář. “Vy, já, pan Gaffhey a ten Anglán. Ten vypadá dost tvrdě. Akorát… co když v tom lítá taky? Třeba je to, já nevím, osobní strážce kapitána Engla. Čistě pro případ, že by si to někdo srovnal v hlavě tak jako vy.”

Jenkins už otvíral ústa k odpovědi, ale Albert ještě neskončil. “Budem je muset nějak zadržet oba.” Po těchto slovech předvedl panu Jenkinsovi, jak se pousmívá Eso Kaussner. Chladně, drsně, nesmlouvavě. Jako chlap, který je rychlejší než blesk a ví to o sobě. “Já možná nejsem nejchytřejší člověk na světě, pane Jenkins, ale laboratorní krysu nikomu dělat nebudu.”

“Jenže tohle neobstojí,” řekl Jenkins mírně.

Albert zamžikal. Co?”

“Ten scénář, který jsem vám předložil. Ten neobstojí.”

“Ale… říkal jste, “

“Řekl jsem, že bych dokázal najít vysvětlení, kdyby se jednalo pouze o letadlo. A taky jsem je našel. A dobré. Kdyby to byl námět na knížku, vsadím se, že můj agent by to vzal. Bohužel nejde pouze o letadlo. Denver tam dole sice mohl být, ale všechna světla měl zhasnutá. Porovnával jsem naši cestovní trasu s časem na svých hodinkách a můžu vám říct, že nešlo jen o Denver. V té tmě nebylo vidět ani Omahu, ani Des Moines, chlapče. Ve skutečnosti jsem neviděl vůbec žádná světla. Žádné farmy, žádné sklady obilí ani jiné sklady, žádné velké mimoúrovňové dálniční křižovatky. To všechno je v noci vidět, jak jistě víte, při tom novém intenzivním osvětlení dokonce velice dobře, i když je člověk téměř šest mil nad tím. Země je naprosto temná. Já skutečně věřím, že může existovat vládní úřad, který je tak neetický, aby nás omámil drogou a sledoval naše reakce. Alespoň hypoteticky. Nevěřím ale, že by nějaká vlivná vládní organizace dokázala přesvědčit všechny po celé délce naší trasy, aby zhasli světla pro pouhé posílení iluze, že jsme naprosto osaměli.”

“Možná je to všechno podfuk,” napadlo Alberta. “Možná že pořád sedíme na zemi a všechno, co vidíme, nám prostě promítaj. Jednou jsem viděl podobnej film.”

Jenkins pomalu a lítostivě zavrtěl hlavou. “Ten film byl určitě zajímavý, ale nevěřím tomu, že by to šlo ve skutečném životě. Tedy pokud naše hypotetická tajná organizace nevyvinula širokoúhlou trojrozměrnou obrazovku. Ať už se děje cokoli, neděje se to jen uvnitř letadla, Alberte, a tady se nám naše dedukce hroutí.”

“Ale co ten pilot?!” řekl Albert rozrušeně. “Jaktože se náhodou objevil ve správnej čas na správným místě?”

“Sledujete baseball, Alberte?”

“Co? Ne. Teda někdy koukám v televizi na Dodgers, ale žádnej velkej fanda nejsem.”

“Tak já vám řeknu o nejúžasnějším statistickém záznamu ve hře, která si na statistiky skutečně potrpí. V roce 1957 doběhl Ted Williams po odpálkování šestnáckrát za sebou v šesti zápasech. V roce 1941 pálkoval Joe DiMaggio bezchybně v šestapadesáti zápasech v řadě, ale jeho výkon bledne v porovnání s pravděpodobností dosažení Williamsova výkonu, která je jedna ku dvěma miliardám. Baseballoví fanoušci rádi tvrdí, že DiMaggiovu šňůru už nikdo nikdy nepřekoná, ale já s tím nesouhlasím. Naproti tomu bych se klidně vsadil, že i kdyby se baseball hrál ještě dalších tisíc let, Williamsových šestnáct doběhů vydrží.”

“A to všechno znamená co?”

“To znamená, že podle mě je dnešní přítomnost kapitána Engla na palubě víceméně náhodná, stejně jako Williamsových šestnáct doběhů. A když zvážím naši situaci, tak je to skutečně velice šťastná náhoda. Kdyby se život podobal detektivce, Alberte, kde se shoda náhod nepřipouští a žádná naděje příliš dlouho nevydrží, bylo by všechno mnohem logičtější. Já jsem ale přišel na to, že ve skutečném životě není náhoda výjimkou, ale pravidlem.”

“Tak co se to teda děje?” zašeptal Albert.

Jenkins dlouze a ustaraně vzdychl. “Já bohužel nejsem ten pravý, kdo by vám dokázal odpovědět. Škoda, že na palubě není Lany Niven nebo John Varley.”

“Co je to za chlápky?”

“Spisovatelé sci-fi,” odpověděl Jenkins.

3

“Vy zřejmě nečtete science fiction, že ne?” zeptal se zničehonic Nick Hopewell. Brian se otočil. Od chvíle, kdy převzal řízení letadla, a to bylo téměř před dvěma hodinami, seděl Nick tiše na navigátorově sedačce a beze slova naslouchal, jak se Brian snaží spojit se s někým, s kýmkoli, na zemi nebo ve vzduchu.

“Jako kluk jsem do ní byl blázen,” řekl Brian. “A vy?”

Nick se usmál. “Asi tak do osmnácti jsem pevně věřil, že svatá Trojice se skládá z Roberta Heinleina, Johna Christophera a Johna Wyndhama. Jak jsem tu teď tak seděl, promítal jsem si všechny ty staré příběhy a myslel na takové ty exotické věci jako diskontinuita času a prostoru a nájezdy mimozemšťanů.”

Brian přikývl. Ulevilo se mu; bylo příjemné vědět, že není jediný, kdo si připouští tyhle šílené myšlenky.

“Ale my v podstatě nemáme možnost zjistit, jestli tam dole něco zůstalo, že ne?”

“Ne,” odpověděl Brian. “To nemáme.”

Nad Illinois se nízká oblačnost roztrhala a hluboko pod letadlem jim umožnila pohled na velký kus země. Brian si byl jistý, že je to stále ještě země, Skalnaté hory vypadaly příjemně povědomě i z výšky šestatřiceti tisíc stop, ale kromě toho už si nebyl jistý ničím. Nízká oblačnost se může držet až do Bangoru. Pokud ovšem nemá spojení se zemí, nemá ani žádnou možnost, jak to zjistit. Brian si přehrával v hlavě celou řadu možných scénářů a ten nejhorší byl, že až vyletí z mraků, zjistí, že všechny stopy po lidstvu, včetně letiště, kde chtěl přistát, úplně zmizely. Kam potom tenhle stroj navede?

“Ze všeho nejtěžší mi vždycky připadalo čekání,” řekl Nick.

Z čeho všeho? zeptal se v duchu Brian, ale nahlas otázku nevyslovil.

“A co kdybyste sestoupil asi tak do pěti tisíc stop?” navrhl Nick. “Jen bychom se krátce podívali. Třeba by nás pohled na pár malých měst a mezistátních dálnic trochu uklidnil.”

Brian už o tom uvažoval. Velice toužebně o tom uvažoval. “Je to lákavé,” řekl, “ale nejde to.”

“Proč?”

“Naprostou prioritou je pro mě zodpovědnost za cestující, Nicku. Pravděpodobně by podlehli panice, i kdybych jim předem oznámil, co se chystám udělat. Teď myslím zvlášť na našeho hlučného přítele, který má tu naléhavou schůzku v Pru. Toho, kterému jste kroutil nosem.”

“S tím bych si poradil,” odpověděl Nick. “I s dalšími, kteří by se vztekali.”

“Tím jsem si jistý,” řekl Brian, “ale stejně necítím potřebuje zbytečně děsit. Nakonec stejně všechno zjistíme. Ve vzduchu nemůžeme zůstat věčně.”

“To je pravda,” přitakal Nick suše.

“I tak bych to mohl zkusit, kdybych měl jistotu, že se ve čtyřech nebo pěti tisících stop dostanu pod mraky, jenže bez spojení se zemí nebo s ostatními letadly nemám žádnou jistotu. Nevím dokonce ani to, jaké je tam dole počasí, a to už vůbec nemluvím o dalších běžných věcech. Můžete se mi klidně smát, jestli chcete, “

“Já se nesměju, příteli. Do smíchu mám hodně daleko, věřte mi.”

“Takže řekněme, že nás postihla časová diskontinuita jako v nějakém sci-fi románu. A kdybych šel dolů pod mraky a tam bychom uviděli stádo brontosaurů, jak se popásá na farmě nějakého Johna, a vzápětí by nás roztrhal na kusy cyklon nebo bychom se upekli v elektrické bouři.”

“Vážně si myslíte, že je to možné?” zeptal se Nick. Brian se na něj pozorně zahleděl, aby zjistil, jestli ta otázka nebyla jízlivá. Nick na to nevypadal, ale těžko říct. Britové jsou přece známi svým smyslem pro suchý humor, ne?

Brian mu chtěl vyprávět, že jednou něco podobného viděl v Zóně soumraku, ale vzápětí usoudil, že by to jeho důvěryhodnosti nijak nepomohlo. “Je to dost nepravděpodobné, ale napadlo to vás, prostě nevíme, co nás čeká. Třeba můžeme v někdejší severní části státu New York narazit na nově vzniklou horu. Nebo se srazit s dalším letadlem. Sakra, nebo s raketoplánem. Jestli nakonec jde o časovou diskontinuitu, můžeme být stejně dobře v budoucnosti jako v minulosti.”

Nick se podíval z okna. “Vypadá to, že oblohu máme víceméně pro sebe.”

“Tady nahoře ano. Ale dole, kdo ví? Právě tohle je pro linkového pilota velice nebezpečná situace. Jestli se mraky neroztrhají, přeletím Bangor, otočím to nad Atlantikem a pak se dostanu pod ně. Při sestupu nad vodou budeme mít lepší vyhlídky na bezpečné přistání.”

“Ale v tuhle chvíli prostě musíme letět dál.”

“Přesně tak.”

“A čekat.”

“Správně.”

Nick vzdychl. “No, vy jste kapitán.”

Brian se usmál. “To už je potřetí za sebou.”

4

Hluboko v příkopech vyrytých do dna Tichého a Indického oceánu jsou ryby, které žijí a umírají, aniž kdy uvidí nebo ucítí slunce. Tahle bájná stvoření se vznášejí v hlubinách jako přízračné balóny, osvětlené zevnitř vlastní září. Přestože vypadají křehce, jsou ve skutečnosti zázraky biologické stavby a odolávají tlakům, které by v okamžiku zploštily člověka na tloušťku okenní tabulky. Pokud jsou chyceny a vytaženy na povrch, ke slunci, prostě explodují. Neničí je vnější tlak, ale jeho nepřítomnost.

Craig Toomy vyrůstal ve vlastním temném příkopu a žil ve vlastní atmosféře vysokého tlaku. Jeho oteč byl vysokým úředníkem Bank of America, který pobýval dlouho mimo domov a byl dokonalou karikaturou veleúspěšného muže. Své dítě vedl stejně úporně a nemilosrdně, jako vedl sám sebe. Pohádky na dobrou noc, které mu vyprávěl, Craiga děsily. Nebylo to nijak překvapivé, protože děs a hrůza byly přesně pocity, které v něm chtěl vyvolat. Ústředními bytostmi pohádek byly příšerní časožrouti.

Jejich prací, jejich životním posláním (ve světě Rogera Toomyho mělo všechno svůj úkol, všechno muselo plnit své životní poslání), bylo lovit děti, které marní čas. Když bylo Craigovi sedm let, byl stejně jako jeho tatínek prototypem úspěšného člověka. Byl rozhodnutý, že jeho časožrouti nikdy nedostanou.

Vysvědčení, na kterém nebyly samé jedničky, bylo naprosto nepřijatelné. Samé jedničky byly tématem přednášek plných hrůzných obrazů ze života kopáčů a popelářů a horší známka měla za následek trest, obvykle týdenní domácí vězení. V kritickém týdnu směl Craig pouze do školy a na jídlo. Pro slušné chování prostě neexistoval žádný odklad. Naopak mimořádný výsledek, když třeba Craig vyhrál desetiboj v soutěži tří škol, nebyl nikdy oceněn odpovídající pochvalou. Když Craig ukázal otci medaili, kterou při této příležitosti dostal, před shromážděním všech studentů, otec na ni krátce pohlédl, něco zabručel a vrátil se ke svým novinám. Když zemřel na infarkt, Craigovi bylo devět let. V podstatě se mu ulevilo.

Matka byla alkoholická, která omezovala pití jen ze strachu před člověkem, za něhož se provdala. Když byl Roger Toomy bezpečně pod zemí, kde jí nemohl hledat a rozbíjet lahve nebo ji fackovat a kázat, ať se proboha sebere, začala Catherine Toomyová plnit své životní poslání skutečně svědomitě. Střídavě dusila svého syna láskou a mrazila odmítáním, podle toho, kolik džinu jí probublávalo v krevním oběhu. V den Craigových desátých narozenin mu vložila mezi dva prsty u nohou velkou kuchyňskou zápalku, zapálila ji a zpívala “Happy Birthday To You”, zatímco plamínek se pomalu blížil k prstům. A řekla mu, že když se tu zápalku pokusí setřást nebo odkopnout, dá ho okamžitě do sirotčince. Hrozba sirotčincem byla tím častější, čím byla Catherine Toomyová opilejší. “Stejně tě tam musím šoupnout,” řekla mu, když zapalovala zápalku, která mu trčela mezi prsty jako hubená dortová svíčka. “Jseš stejnej jako tvůj táta. Ten nevěděl, co je to sranda, a ty to taky nevíš. Jseš otravnej, chlapečku.” Když dozpívala, sfoukla zápalku trčící mezi ukazovákem a prostředníkem Craigovy pravé nohy, kde už měl lehce ožehnutou kůži. Craig nicméně nikdy nezapomněl na žlutý plamínek, kroutící se a černající dřívko a vzrůstající žár při matčině falešném opileckém krákorání.

Tlak.

Tlak v příkopech.

Craig Toomy nosil dál samé jedničky a dál trávil spoustu času ve svém pokoji. Místnost, která bývala jeho Coventry, se stala jeho útočištěm. Většinou tam studoval, ale někdy, když bylo hodně zle, když se cítil přitlačen ke zdi, bral jeden dopisní papír za druhým a trhal je na úzké proužky. Zíral doprázdna, zatímco se mu proužky papíru třepotavě snášely k nohám. Nestávalo se to však příliš často. Tehdy ještě ne.

Při ukončení střední školy byl tím, kdo pronášel řeč na rozloučenou. Jeho matka nepřišla. Byla opilá. Na Kalifornské univerzitě v Los Angeles absolvoval management jako devátý z ročníku. Matka nepřišla. Byla mrtvá. V temném příkopu, který vedl jeho srdcem, si Craig hýčkal jistotu, že si pro ni konečně přišli časožrouti.

Byl zařazen do zaškolovacího programu pro vysoké úředníky kalifornské Desert Sun Banking Corporation. Nebylo nijak překvapivé, že si vedl velice dobře; byl koneckonců stavěn na samé jedničky, byl stavěn na život ve vysokém tlaku závratných hlubin. A někdy, po nějakých malých neúspěších (a tehdy, před pouhými pěti lety, byly všechny neúspěchy malé), se vracíval do svého bytu ve Westwoodu, necelé půl míle od bytu v nájemním domě, kde bydlel po rozvodu Brian Engle, a celé hodiny trhal papíry na úzké proužky. Tyhle záchvaty byly čím dál častější.

Během oněch pěti let Craig závratným tempem budoval svou kariéru. V kuloárech se proslýchalo, že by se mohl stát nejmladším viceprezidentem ve čtyřicetileté zářné historii společnosti. Některé ryby jsou však stavěné jen na určitý stupeň vzestupu, a pokud tuto hranici překročí, explodují.

Před osmi měsíci dostal Craig svůj první samostatný velký projekt, ve společnosti vlastně ekvivalent diplomové práce na univerzitě. Zadal mu ho odbor dluhopisů. Dluhopisy, zahraniční a méněcenné (často bývaly totožné), byly Craigovou specialitou. Projekt navrhoval zakoupení omezeného počtu sporných jihoamerických dluhopisů, občas nazývaných špatné dluhopisy, podle pečlivě připraveného plánu. Teoreticky to bylo poměrně rozumné, ovšem za předpokladu vymahatelných pojistek a mnohem větších daňových úlev pro daň z prodeje. Takový nákup by pak měl ve výsledku přinést zisk. (Strýček Sam se mohl přetrhnout, aby zachránil celkovou strukturu jihoamerické zadluženosti před zhroucením). Prostě se to muselo provést opatrně.

Craig Toomy předložil odvážný plán, který nadzdvihl mnohá obočí. Soustředil se na velký nákup různých argentinských dluhopisů, které byly obecně považovány za nejhorší ze špatných. Vášnivě a přesvědčivě hájil svůj plán a za pomoci fakt, čísel a grafů dokazoval své tvrzení, že argentinské dluhopisy jsou mnohem solidnější, než se jeví. Prohlašoval, že Desert Sun se může v jediném okamžiku stát nejdůležitějším, a nejbohatším, nákupčím zahraničních dluhopisů na americkém západě. Vydělané peníze, říkal, nebudou tak důležité jako dlouhodobá kredibilita, kterou získají.

Po dlouhé a místy velice bouřlivé rozpravě dostal Craigův plán zelenou. Tom Holby, starší viceprezident, si poté vzal Craiga stranou, aby mu poblahopřál… a aby ho varoval. “Jestli tohle dopadne na konci fiskálního roku podle vašeho očekávání, budou vás všichni milovat. Jestli ne, připravte se na hodně bouřlivou atmosféru. Řekl bych, že příštích několik měsíců je příhodným časem k budování nějakého protibouřkového přístřešku.”

“Ten nebudu potřebovat, pane Holby,” řekl Craig sebevědomě. “Po tomhle všem budu potřebovat spíš rogalo. Bude to nákup století, jako když v garážovém výprodeji objevíte diamanty. Jen počkejte a uvidíte.”

Toho večera přišel domů brzy, a hned jak za sebou zavřel dveře a zamkl je na tři západy, sebevědomý úsměv se mu vytratil z obličeje. Nahradil ho nejistě prázdný výraz. Cestou domů si nakoupil časopisy. Odnesl si je do kuchyně, úhledně si je vyrovnal na stole a začal je trhat na dlouhé úzké proužky. Tím se zabýval více než šest hodin, dokud mu kolem nohou na podlaze neležel roztrhaný Newsweek, Time a U.S. News & World Report. Mokasíny od Gucciho nebylo vidět. Craig vypadal jako jediný člověk, který přežil výbuch v továrně na konfety.

Dluhopisy, které navrhl nakoupit, zvláště argentinské dluhopisy, byly daleko rizikovější, než říkal. Svůj návrh prosadil jen proto, že některé skutečnosti přehnal, jiné potlačil… a něco prostě jen vytahal z rukávu. A nebylo toho málo. Pak přišel domů, několik hodin trhal časopisy na proužky a přemýšlel, proč to udělal. Nevěděl o rybách, které žijí v hlubokých příkopech a umírají, aniž kdy viděly slunce. Netušil, že existují ryby i lidé, které neděsí tlak, ale jeho absence. Věděl jen, že podlehl neodolatelnému nutkání nakoupit ty dluhopisy, nalepit si terč na vlastní čelo.

A teď se měl v Prudential Center v Bostonu setkat se zástupci pěti velkých bankovních společností, kteří budou podrobně porovnávat své poznámky, spekulovat o budoucnosti světového trhu s dluhopisy, diskutovat o nákupech za posledních šestnáct měsíců a výsledcích těchto nákupů. A než skončí první den konference, všichni budou vědět to, co Craig Toomy ví už tři měsíce: dluhopisy, které nakoupil, mají teď hodnotu méně než šest centů z jednoho dolaru. A zanedlouho poté zjistí vedení Desert Sun zbytek pravdy: že nakoupil více než třikrát tolik, než byl oprávněn nakoupit. Kromě toho investoval do nákupu i všechny své osobní úspory… ale to nikoho zajímat nebude.

Kdo ví, jaké pocity má ryba, kterou chytí v hlubinách a vytáhnou na povrch ke slunci, o jehož existenci neměla ponětí? Není přinejmenším možné, že poslední okamžiky jejího života jsou spíše extatické než hrůzné? Že si nakonec uvědomí ten drtivý tlak, ještě než se rozpadne? Že si v posledních vteřinách života v jakémsi radostném vytržení pomyslí, tedy pokud ryba vůbec může myslet, Konečně jsem zbavena té strašlivé tížell Zřejmě ne. Ryba z tak temných hlubin patrně vůbec nic necítí, alespoň ne tak, jak to chápeme my, a určitě nemyslí… na rozdíl od lidí.

Po nástupu na palubu letadla do Bostonu však Craiga Toomyho místo strachu z nepříjemností ovládl pocit nekonečné úlevy a jakéhosi hektického hrůzného štěstí. Věděl, že exploduje, ale zjistil, že je mu to úplně jedno. Ve skutečnosti se na to těšil. Cítil, jak mu cestou k povrchu polevuje tlak na celém těle. Poprvé za mnoho týdnů neměl potřebu trhat papíry. Usnul, ještě než letadlo začalo pojíždět, a spal jako miminko, dokud ten slepý fracek nezačal vřeštět.

A teď mu řeknou, že je všechno jinak, ale k tomu prostě nesmí dojít. To nemůže dovolit. Chytili ho do sítě, cítil závrať z toho, jak ho vytahují, cítil napětí kůže, která se snažila vyrovnat se změnou tlaku. Teď si to přece nemůžou rozmyslet a hodit ho zpátky do hlubin.

Bangor?

Bangor ve státě Maine?

To ne. To tedy opravdu ne.

Craig Toomy okrajově vnímal, že většina lidí z letadla zmizela, ale bylo mu to jedno. Nebylo to pro něj důležité. Nebyli součástí toho, čemu jeho otec s oblibou říkával VELKÝ OBRAZ. Naopak schůzka v Pru součástí VELKÉHO OBRAZU byla.

Ten debilní nápad odklonit let do Bangoru… čí to byl vlastně vůbec nápad?

Samozřejmě pilotův. Englův. Nápad takzvaného kapitána.

Co ten Engle? Vlastně by mohl být součástí VELKÉHO OBRAZU. Ve skutečnosti by to mohl být nepřátelský agent. Tohle podezření Craig pojal v okamžiku, kdy Engle začal mluvit z reproduktorů, ale měl vůbec v tomhle případě zapotřebí zabývat se nějakým podezřením? Ne, rozhodně ne. Raději poslouchal rozhovor toho hubeného kluka s tím člověkem v obnošeném sportovním saku. Vkus měl tedy příšerný, ale podle Craiga Toomyho mluvil velice rozumně… aspoň do určité chvíle.

Ale v tom případě by byl pilot někdo z nás, řekl ten kluk.

Ano a ne, odpověděl chlápek v tom příšerném sportovním saku. Podle mého scénáře je pilot skutečný pilot. Pilot, který je náhodou na palubě a údajně letí na volnou letenku do Bostonu. Pilot, který sedí v první třídě, necelých deset metrů od pilotní kabiny.

Jinými slovy Engle. A ten druhý chlápek, ten, který zkroutil Craigovi nos, v tom jasně jede s ním, dělá mu ochranku před každým, kdo to náhodou prokoukne.

Dál už rozhovor toho kluka s tím chlápkem v příšerném sportovním saku neposlouchal, protože ten pitomec začal blábolit nějaké nesmysly o tom, že zmizel Denver a Des Moines a Omaha. Teorie o zmizení tří velkých amerických měst byla naprostá pitomost… ale to ještě neznamená, že ten chlápek kecal jenom pitomosti.

Samozřejmě jde o experiment. To není blbá teorie, vůbec ne. Ale že by byli všichni předmětem zkoumání, to je kravina.

Já jsem ten pokusný králík, pomyslel si Craig. To o mě tady jde.

Craig se celý život cítil pokusným králíkem v nějakém experimentu, jako je tenhle. Je to otázka poměru, pánové: poměru tlaku k úspěchu. Výsledkem správného poměru je určitý faktor x. Jaký faktor x? Na to už nám odpoví náš testovaný subjekt, pan Craig Toomy.

Jenže v tom případě udělal Craig Toomy něco, co neočekávali, něco, k čemu se neodvážila žádná z jejich koček, krys a morčat: řekl jim, že vyplouvá na povrch.

Ale to přece nemůžete! Vždyť explodujete!

Vážně? No výborně.

Ted už je mu to všechno jasné, naprosto jasné. Tihle ostatní lidé jsou jen nic netušící účastníci nebo komparsisté najatí k tomu, aby dodali tomuhle pitomému dramatu tolik potřebnou věrohodnost. Všechno bylo zorganizováno s jediným cílem: aby se Craig Toomy nedostal do Bostonu, aby neměl možnost vystoupit z experimentu.

Ale já jim ukážu, pomyslel si Craig. Vytrhl z palubního časopisu další list a zahleděl se na něj. Byla na něm fotografie šťastného muže, muže, který zřejmě nikdy neslyšel o časožroutech, nikdy netušil, že se skrývají za každým keřem a stromem, v každém stínu, hned za obzorem. Šťastný muž uháněl venkovskou krajinou ve voze z půjčovny Avis. Reklamní nápis na fotografii hlásal, že když ukážete v půjčovně Avis kartu stálého zákazníka American Pride, poskytnou vám zadarmo vůz a možná i moderátorku nějaké televizní soutěže jako řidičku. Začal odtrhávat proužek lesklého papíru z okraje inzertní stránky. Dlouhý a pomalý trhavý zvuk byl nesnesitelný a báječně uklidňující zároveň.

Já jim ukážu, že když řeknu, že vystupuju, tak to myslím vážně.

Pustil proužek na podlahu a začal trhat další. Důležité bylo trhat pomalu. Důležité bylo trhat co nejužší proužky, ale nemohly zase být příliš úzké, jinak se přetrhly, než se člověk dostal na konec stránky. Správné proužky vyžadovaly bystré oko a pevnou ruku. A to já mám, tomu věřte. Radím vám, abyste tomu věřili

Trr-h.

Mohl bych zabít pilota.

Ruce se mu zastavily v polovině stránky. Podíval se z okna a na tmavém pozadí uviděl ve skle odraz svého podlouhlého sinalého obličeje.

Mohl bych zabít i toho Angličana.

Craig Toomy v životě nikoho nezabil. Dokázal by to? Se vzrůstající úlevou zjistil, že ano. Jistěže ne ve vzduchu; ten Angličan je moc rychlý a moc silný, a kromě toho tu není žádná příhodná zbraň. Ale až přistanou?

Jistě. Když budu muset, tak ano.

Konference v Pru měla ostatně trvat tři dny. Vypadá to, že jeho pozdní přílet je nevyhnutelný, ale aspoň má omluvu: nějaká vládní organizace ho omámila drogou a použila jako rukojmí. Tím je úplně ohromí. Viděl, jak před nimi stojí a oni na něj udiveně zírají: tři sta bankéřů z celé země, kteří přijeli diskutovat o dluhopisech a zadluženosti, a místo toho uslyší odpornou pravdu o tom, co chystá vláda.

Přátelé, byl jsem unesen -

Trr-h.

- a utéct se mi podařilo, až když jsem -

Když budu muset, zabiju je oba. Ve skutečnosti bych je mohl zabít všechny.

Ruce Craiga Toomyho se znovu daly do pohybu. Odtrhl zbytek proužku, pustil ho na podlahu a začal trhat další. Palubní časopis měl spoustu listů a z každého se natrhalo hodně proužků, to znamená, že má před přistáním ještě moc práce. Nijak se tím netrápil.

Craig Toomy byl přičinlivý člověk.

5

Laurel Stevensonová už neusnula, ale jen lehce dřímala. Myšlenky, které se v tomhle stavu duševní uvolněnosti blížily snům, jí zalétly ke skutečnému účelu její návštěvy v Bostonu. Zítra mi má začít moje první opravdová dovolená po deseti letech, řekla, ale byla to lež. Obsahovala sice zrníčko pravdy, ale Laurel pochybovala, že by jí to někdo věřil, kdyby to řekla; nebyla vychována ke lhaní a měla mizernou techniku. Ne že by na tom někomu z lidí v tomhle letadle nějak záleželo, pomyslela si. Zvlášť v téhle situaci. Skutečnost, že se letěla do Bostonu setkat, a téměř určitě taky vyspat, s mužem, kterého ještě nikdy neviděla, bledla v porovnání s tím, že sedí v letadle, které letí na východ a z něhož zmizela většina cestujících a celá posádka.

Milá Laurel,

strašně se na to naše setkání těším. Až vystoupíte z letadla, ani mě nebudete muset hledat podle fotky. Budu tak nervózní, že mě určitě poznáte…

Jmenoval se Darren Crosby.

Na jeho fotografii se skutečně dívat nemusela. Znala jeho obličej do všech podrobností, stejně jako znala nazpaměť většinu jeho dopisů. Otázka zněla proč. A na tuhle otázku Laurel neuměla odpovědět. Neměla nejmenší tušení. Byl to jen další důkaz správnosti varování J. R. R.

Tolkiena: Pokaždé, když vycházíte ven, musíte dávat pozor, protože chodník před vašimi dveřmi je vlastně silnice a silnice vždycky vede někam dál. Když si nedáte pozor, můžete se najednou ocitnout… ta silnice vás může zavést někam pryč a vy budete cizincem v cizí zemi a nebudete mít potuchy, jak jste se tam dostali.

Laurel všem sice řekla, kam letí, ale neřekla jim, proč tam letí a co tam bude dělat. Absolvovala Kalifornskou univerzitu jako magistra v oboru knihovnictví. Přestože nebyla žádná modelka, měla hezkou postavu a dostatečně příjemný vzhled. Vybudovala si malý okruh dobrých přátel, které by nepochybně vyvedlo z míry, kdyby věděli, k čemu se chystá: k výletu do Bostonu, kde chce bydlet u muže, kterého zná jen z korespondence a kterého poznala na základě inzerátu v časopisu Přátelé a milenci.

Ona sama tím byla vyvedena z míry.

Darren Crosby byl sto osmdesát čtyři centimetry vysoký, vážil jedenaosmdesát kilo a měl tmavomodré oči. Rád pil skotskou (ale nikdy přes míru), měl kocoura Stanleyho, byl výlučný heterosexuál a dokonalý džentlmen (aspoň to o sobě tvrdil) a myslel si, že Laurel je nejkrásnější ženské jméno. Na fotografiích, které jí poslal, vypadal jako příjemný, přímý a inteligentní muž. Měla dojem, že kdyby se dvakrát za den neoholil, mohl z něj jít trochu strach. A víc toho opravdu nevěděla.

Laurel si za šest let dopisovala s šesti muži, byl to jakýsi koníček, ale nikdy nepředpokládala, že udělá další krok… tenhle krok. Zřejmě ji přitahoval Darrenův jízlivý humor, který dokázal namířit i proti sobě, ale bohužel moc dobře věděla, že hlavní důvod není v něm, ale v ní samotné. Nepřitahovala ji nakonec hlavně vlastní neschopnost porozumět touze vystoupit z role? Odletět prostě do neznáma a čekat na zásah toho správného blesku?

Co to děláš? ptala se znovu sama sebe.

Letadlo proletělo nějakou mírnou turbulencí a dostalo se zpět do klidného ovzduší. Laurel se probrala z dřímoty a rozhlédla se kolem. Na sedadle přes uličku se usadila ta mladá dívka a dívala se z okna.

“Co vidíte?” zeptala se jí Laurel. “Je vůbec něco vidět?”

“Vyšlo slunce,” odpověděla dívka, “ale to je tak všechno.”

“A co země?” Laurel nechtěla vstávat, aby se podívala sama. Na prsou jí stále spočívala Dinina hlavička a Laurel holčičku nechtěla budit.

“Tu nevidím. Pod námi jsou všude mraky.” Otočila se. Oči se jí projasnily a do obličeje se jí vrátila barva, ne moc, ale přece. “Jmenuju se Bethany Simmsová. A vy?”

“Laurel Stevensonová.”

“Myslíte, že to přežijem?”

“Myslím, že ano,” odpověděla Laurel a pak zdráhavě dodala. “Doufám.”

“Děsí mě, co můžou skrývat ty mraky,” řekla Bethany, “ale i tak už jsem byla vyděšená. Z Bostonu. Máma najednou dostala geniální nápad, že bych mohla strávit pár týdnů s tetou Shawnou, i když mi za deset dní začíná škola. Myslím, že jí šlo hlavně o to, abych vystoupila z letadla jako to Mařčino jehňátko a teta Shawna mi hned uvázala na krk provaz.”

“Jaký provaz?”

“Choď jen na zelenou, nevyzvedávej si víc než dvě stě dolarů, jdi okamžitě do nejbližšího odvykacího střediska a začni detoxikovat,” řekla Bethany a prohrábla si rukama krátké tmavé vlasy. “Už takhle bylo všechno tak šílený, že tohle mi z toho v podstatě nijak nevybočuje.” Pozorně se zahleděla přes uličku na Laurel a naprosto vážně dodala: “Ale opravdu se to děje, ne? Já už se dokonce štípala. Několikrát. Nic se nezměnilo.”

“Je to tak.”

“Připadá mi to neskutečný,” řekla Bethany. “Připadá mi to jak nějakej blbej katastrofickej film. Třeba Letiště 1990 nebo něco podobnýho. Pořád koukám po nějakejch starejch hercích, po Wilfordovi Brimleym a Olivii de Havillandový. Ty se maj během tý bouře seznámit a zamilovat se do sebe, víte?”

“Myslím, že v tomhle letadle nejsou,” řekla Laurel vážně. Zahleděly se vzájemně do očí a málem se rozesmály. Kdyby k tomu došlo, mohly z nich být přítelkyně… ale nedošlo k tomu. Jenom málem.

“A co vy, Laurel? Taky vám to připadá jako blbej katastrofickej film?”

“To bohužel ne,” odpověděla Laurel… a pak se opravdu rozesmála. V představách jí totiž nečekaně zazářil rudý neonový nápis Ty lhářko!

Bethany si přikryla rukou ústa a zahihňala se.

“Bože,” řekla za chvíli. “Tohle je fakt naprosto ujetý, co?”

Laurel přikývla. “To je.” A po krátké odmlce se zeptala, “Skutečně potřebujete tu odvykací kúru, Bethany?”

“Já nevím,” odvrátila se znovu k oknu. Její úsměv se vytratil a hlas zněl rozmrzele. “Asi by mi neuškodila. Myslela jsem si, zeje to jen jedno velký mejdlo, ale teď fakt nevím. Asi se mi to vymklo z ruky. Ale nechat se tam takhle dovíst… jako prase na porážku…”

“Lituju, že jsem to řekla,” omlouvala se Laurel. Bylo jí však líto taky sebe. Slepá holčička už šiji přivlastnila; nepotřebovala další chráněnku. Teď když byla úplně probuzená, zjistila, že má strach, ošklivý strach. Nechtěla způsobit téhle dívce depresi tím, že by se jí vyznala ze strachu z katastrofických filmů. Při téhle myšlence se znovu usmála; nedalo se tomu ubránit. Bylo to skutečně naprosto ujetý.

“Já o tom taky neměla mluvit,” řekla Bethany, “ale teď asi na tyhle starosti není čas, ne?”

“Asi ne,” řekla Laurel.

“Ale v žádným z těch filmů z letadel pilot nikdy nezmizel, co?”

“Pokud si vzpomínám, tak ne.”

“Je skoro šest. Ještě dvě a půl hodiny letu.”

“Ano.”

“Kéž by tam ten svět pořád byl,” řekla Bethany, “to by mi pro začátek stačilo.” Znovu se na Laurel pozorně zahleděla. “Asi nemáte trochu trávy, že ne?”

“Bojím se, že ne.”

Bethany pokrčila rameny a věnovala Laurel unavený, ale zvláštně půvabný úsměv. “Jo,” řekla, “tak to jste o krok přede mnou, já se jen bojím.”

6

O něco později překontroloval Brian Engle směr, vzdušnou rychlost, navigační údaje a mapy. Nakonec se podíval na hodinky. Osm a dvě minuty. “No, asi už je čas,” řekl Nickovi, ale nepodíval se na něj. “Buď a nebo.” Natáhl se a stiskl vypínač výstražného tabla PŘIPOUTEJTE SE. Zvonek tiše a příjemně zacinkal. Brian zapnul palubní rozhlas a vzal si mikrofon. “Zdravím vás, dámy a pánové. Tady je opět kapitán Engle. V této chvíli se nacházíme nad Atlantickým oceánem, přibližně třicet mil východně od maineského pobřeží. Už brzy začnu sestupovat do oblasti Bangoru. Za normálních okolností bych rozsvítil znamení k zapnutí pásů později, ale tohle nejsou normální okolnosti. Má matka vždycky říkala, že opatrnost je ta lepší stránka odvahy. V tomto duchu bych vás chtěl poprosit, abyste zkontrolovali, jestli máte pohodlně a bezpečně zapnuté pásy. Povětrnostní podmínky pod námi nevypadají nijak hrozivě, ale vzhledem k tomu, že jsem bez spojení, mohlo by nás počasí zaskočit. Doufal jsem, že se oblačnost roztrhá, a nad Vermontem jsem několik malých trhlin v oblacích viděl, ale bohužel se znovu úplně zatáhlo. Ze své pilotní zkušenosti vám můžu říct, že mraky, které vidíte pod sebou, pro mě nevěstí nějaké mimořádně špatné počasí. Myslím, že v Bangoru může být zataženo s mírným deštěm. V této chvíli začínám sestupovat. Buďte prosím klidní, tady v pilotní kabině je všechno v naprostém pořádku.”

Brian se neobtěžoval s naprogramováním autopilota pro sestup; navedl letadlo do dlouhé, pomalé otáčky a sedačka pod ním se mírně naklonila dopředu. Boeing 767 začal sestupovat k mrakům, které byly ve výšce čtyř tisíc stop.

“To bylo velice uklidňující,” poznamenal Nick. “Měl jste být politikem, příteli.”

“Pochybuju, že jsou zrovna teď nějak zvlášť klidní,” řekl Brian. “Já osobně nejsem.”

Ve skutečnosti ještě takový strach při řízení letadla nezažil. Únik tlaku při letu z Tokia mu teď připadal ve srovnání s touhle situací jako bezvýznamná maličkost. Srdce mu pomalu a těžce bušilo v hrudi jako pohřební buben. Naprázdno polkl. Letadlo bylo ve výšce třiceti tisíc stop a dále sestupovalo. Bílé beztvaré mraky se přibližovaly. Táhly se od obzoru k obzoru jako parket nějakého podivného tanečního sálu.

“V životě jsem se tak neklepal, příteli,” řekl Nick Hopewell podivně chraplavým hlasem. “Viděl jsem umírat chlapy na Falklandech, sám jsem tam dostal kulku, můžu to dokázat, mám teflonové koleno a jen o vlas jsem unikl smrti při explozi náklaďáku plného výbušnin v Bejrútu, to bylo ve dvaaosmdesátém, ale v životě jsem neměl takový strach jako teď. Mám takové nutkání přinutit vás letět zpátky, tak daleko, jak jen tohle letadlo doletí.”

“To by nebylo k ničemu,” odpověděl Brian. Ani on neměl pevný hlas; sám v něm slyšel vlastní tep, který ho rozechvíval. “Vzpomeňte si, co jsem říkal, nemůžeme tady zůstat věčně.”

“To já vím, ale bojím se toho, co je pod těmi mraky. Nebo co pod nimi není.”

“To se dozvíme všichni společně.”

“Žádné jiné východisko, co, příteli?”

“Vůbec žádné.”

Boeing 767 se dostal na pětadvacet tisíc stop a dále sestupoval.

7

Všichni cestující byli v hlavní kabině; připojil se k nim dokonce i holohlavý muž, který většinu letu tvrdošíjně setrvával na svém místě v byznys třídě. A všichni kromě vousatého muže úplně vzadu byli vzhůru. Vzdáleně k nim doléhalo jeho bezstarostné pochrupování a Albert Kaussner v jednom okamžiku pocítil osten žárlivosti provázený přáním, aby se i on mohl probudit, až budou bezpečně na zemi, tak jako se to pravděpodobně podaří vousatému muži, a říct to, co pravděpodobně řekne on: Kde to sakra jsme?

Jediným dalším zvukem bylo tiché trr-h… trr-h… trr-h, jak Craig Toomy cupoval palubní časopis. Boty se mu utápěly v hromadě papírových proužků.

“Nemohl byste s tím přestat?” zeptal se ho Don Gaffney nervózně. “Já už z toho málem lezu po zdi.”

Craig otočil hlavu a zahleděl se na Dona Gaffneyho prázdným pohledem. Pak se otočil zpátky. Podržel si stránku, na které právě pracoval, což byla shodou okolností mapa východní poloviny trasy jejich letu.

Trr-h.

Gaffney otevřel ústa k nějaké poznámce, ale vzápětí je zase pevně zavřel.

Laurel držela jednou rukou Dinu kolem ramen. Volnou ruku jí Dinah svírala v dlaních.

Albert seděl s Robertem Jenkinsem hned před Gaffneym. Na sedadle před ním byla dívka s krátkými tmavými vlasy. Dívala se z okna a seděla tak vzpřímeně, jako by byla svázaná. Sedadlo před ní okupoval Plešoun z byznys třídy.

“Aspoň budeme moct něco skousnout!” řekl nahlas.

Nikdo mu neodpověděl. V hlavní kabině vládlo téměř hmatatelné napětí. Albert Kaussner cítil, jak mu na těle stojí v pozoru každý jednotlivý chloupek. Hledal pohodlný pláštík Esa Kaussnera, toho krále pouště, toho barona s buntlinekou, ale nemohl ho najít. Eso odjel na dovolenou.

Mraky byly mnohem blíž. Nepůsobily už tak ploše. Laurel rozeznávala načechrané záhyby vyplněné jitřními stíny. Přemýšlela, jestli tam dole na letišti Logan u příletů stále ještě trpělivě čeká Darren Crosby, který má rád skotskou (ale nikdy přes míru) a je údajně dokonalý džentlmen.

Představovala si ruku, velkou zelenou ruku, která se náhle vynoří skrze mraky a chňapne po boeingu, jako vzteklé dívce chňapne po hračce. Představovala si, jak se ta ruka svírá, viděla, jak mezi obrovskými klouby vyšlehují oranžové plameny hořícího paliva, a na okamžik zavřela oči.

Dolů ne! chtělo se jí vykřiknout. Prosím vás, dolů ne!

Jenže co mohli dělat? Jakou jinou možnost měli?

“Já se strašně bojím,” řekla Bethany Simmsová zastřeným slabým hlasem. Přesunula se na sedadlo v prostřední řadě, zapnula si pás a křečovitě si tiskla ruce v klíně. “Myslím, že omdlím.”

Craig Toomy po ní šlehl pohledem a jal se odtrhávat další proužek z mapy. Albert si rozepnul pás, vstal, posadil se vedle Bethany a znovu se připoutal. Bethany ho okamžitě vzala za ruce. Měla je chladné jako mramor.

“Z toho se dostáném,” pokusil se o tvrdý a nebojácný tón nejrychlejšího Žida na západ od Mississippi. Promluvil z něj však Albert Kaussner, sedmnáctiletý student hry na housle, který má co dělat, aby se nepočural.

“Já jen doufám, ” začala, ale v tu chvíli se letadlo otřáslo. Bethany vykřikla.

“Co se děje?” zeptala si Dinah své ochránkyně tenkým hláskem plným strachu. “Je něco s letadlem? Spadneme?”

“Já ne, “

Z reproduktorů se ozval Brianův hlas. “Zachovejte prosím klid. Až budeme prolétat mraky, ucítíme několik větších otřesů. Většinou už to znáte, takže se uklidněte.”

Trr-h.

Don Gaffney se znovu podíval na muže v roláku a pocítil náhlé, téměř nepřekonatelné nutkání vyrvat tomu šílenému parchantovi ten časopis z rukou a zfackovat ho jím.

Mraky už byly velice blízko. Robert Jenkins viděl temný obrys letadla na jejich povrchu. Brzy se letadlo dotkne vlastního stínu a zmizí. V životě neměl žádnou předtuchu, ale teď ho jedna přepadla. Byl si jistý, že se naplní. Až proletíme těmi mraky, uvidíme něco, co nikdy žádný člověk neviděl. Bude to něco zcela neuvěřitelného… a přesto tomu budeme muset uvěřit. Nic jiného nám nezbude.

Pevně zaťal ruce na opěradlech sedadla. Kapička potu se mu svezla do oka. Než aby zdvihl ruku a oko si otřel, snažil se odstranit pálení z oka mrkáním. Ruce měl jakoby přibité k opěradlům.

“Dostaneme se z toho?” zeptala se Dinah roztřeseně s rukama pevně zaklesnutýma do Laureliny dlaně, kterou bolestivě tiskla až nedětskou silou. “Vážně se z toho dostaneme?”

Laurel se podívala z okna. Letadlo teď klouzalo po vrcholcích oblaků a kolem okna začínaly poletovat první chomáče cukrové vaty. Lidé na palubě pocítili další otřesy a Laurel se musela ze všech sil držet, aby nezačala naříkat. Poprvé v životě se cítila fyzicky nemocná hrůzou.

“Já doufám, miláčku,” řekla. “Doufám, ale nevím.”

8

“Co ukazuje radar, Briane?” zeptal se Nick. “Něco neobvyklého? Ukazuje vůbec něco?”

“Ne,” odpověděl Brian. “Jen že dole je země, ale to je tak všechno. Jsme, “

“Počkejte,” přerušil ho Nick. Měl napjatý, přiškrcený hlas, jako by se mu sevřelo hrdlo. “Nastoupejte zpátky. Ještě všechno promyslíme. Počkáme, až se oblačnost roztrhá, “

“Na to nemáme ani dost času, ani dost paliva.” Brian visel očima na přístrojích. Letadlo se znovu začalo otřásat. Brian prováděl jednotlivé úkony zcela automaticky. “Držte se. Letíme do toho.”

Potlačil řídicí páku. Ručička výškoměru se začala pohybovat svižněji. A letadlo vklouzlo do mraků. Chvíli mu ještě vyčníval ocas, který se zařezával do načechraných mraků jako žraloci ploutev do zčeřené vody. Za okamžik však také zmizel a obloha byla prázdná… jako by tam nikdy žádné letadlo nebylo.

KAPITOLA ČTVRTÁ

V OBLACÍCH. VÍTEJTE V BANGORU.

POTLESK. SKLUZ A DOPRAVNÍ PÁS.

NENÍ SLYŠET ŽÁDNÉ TELEFONY.

CRAIG TOOMY SI VYRÁŽÍ NA TAJNOU

VÝPRAVU. VAROVÁNÍ SLEPÉ HOLČIČKY.

1

Hlavní kabina se ze slunečního jasu ponořila do soumračného příšeří a letadlo prošlo několika tvrdšími otřesy. Po jedné obzvláště vydařené sérii ucítil Albert tlak na pravém rameni. Pootočil se a uviděl, že mu na něm spočívá Bethanina hlava, těžká jako zralá říjnová dýně. Dívka omdlela.

Letadlo znovu poskočilo a z první třídy se ozvala nějaká rána. Tentokrát vyjekla Dinah a vzápětí zařval Gaffhey: “Co to bylo? Proboha, co to bylo?”

“Servírovací vozík,” řekl Bob Jenkins tichým vyschlým hlasem. Snažil se mluvit hlasitěji, aby ho všichni slyšeli, ale zjistil, že nemůže. “Nechali tam servírovací vozík, pamatujete? Podle mě se převrhl, “

Letadlo předvedlo další závratný skok s tvrdým dopadem a vozík se teď za tříštění skla skutečně převrhl. Dinah znovu vykřikla. “Neboj se,” řekla Laurel rozechvěle. “A nedrž se mě tak křečovitě, Dino, nic se neděje, “

“Já nechci umřít, já ještě nechci umřít!”

“Jde o běžnou turbulenci,” ozval se z reproduktorů klidný Brianův hlas… ale Bob Jenkins měl dojem, že se jen stěží ovládá. “Buďte, “

Další skok a další náraz. Další tříštění sklenic a malých lahviček.

”, klidní,” dokončil Brian.

Přes uličku vlevo od Dona Gaffheyho se ozvalo: trr-h.

Gaffney se tam otočil. “Okamžitě toho nechtě, vy kreténe, nebo vám zbytek toho časopisu nacpu do chřtánu!”

Craig se na něj mírně podíval. “Zkus to, dědku.”

Letadlo znovu poskočilo a propadlo se. Albert se naklonil přes Bethany k oknu. Na ruce při tom pocítil dotek jejích ňader a poprvé za posledních pět let mu tenhle pocit nevymazal z mozku všechny ostatní vjemy. Podíval se z okna v úpěnlivé snaze objevit trhlinu v mracích, přimět je k roztržení vlastní vůlí.

Viděl však jen odstíny temné šedi.

2

“Jak vysoko jsou ty mraky, příteli?” zeptal se Nick. Teď když se ocitli v pološeru, zdál se klidnější. “Já nevím,” odpověděl Brian. “Můžu vám říct jen to, že níž než jsem doufal.”

“Co když nebudete mít dost prostoru?”

“Pokud se přístroje jen trochu odchylují, spadneme do moře,” řekl nevzrušeně. “Ale o tom silně pochybuju. Jestli se dostanu do pěti set stop a pořád nic neuvidím, tak znovu nastoupám a poletím do Portlandu.”

“Možná byste to tam měl otočit hned.”

Brian zavrtěl hlavou. “Počasí tam je skoro vždycky horší než tady.”

“A co Presque Isle? Není tam vojenská základna s dlouhou přistávací dráhou?”

Brian se na okamžik zamyslel nad tím, jestli toho tenhle člověk neví skutečně víc, než by měl. “To je daleko. Spadli bychom v lesích.”

“Takže Boston je taky daleko.”

“Jistě.”

“Začíná to vypadat, že to nebylo nejšťastnější rozhodnutí, příteli.”

Letadlo se dostalo do další turbulence a roztřáslo se jako silně podchlazený pes. Brian slyšel při nezbytných korekcích z hlavní kabiny tlumené výkřiky a toužil těm lidem říct, že všechno tohle je maličkost, že sedm šest sedmička se dokáže vypořádat s dvacetkrát silnější turbulencí. Skutečným problémem je výška oblačnosti.

“Ještě je tu naděje,” řekl. Výškoměr ukazoval dva tisíce dvě stě stop.

“Ale manévrovací prostor se nám zmenšuje.”

“Jenže, ” Brian zmlkl. Zaplavila ho vlna úlevy. “A jsme tu,” řekl. “Budem venku.”

Před černým nosem letadla mraky rychle řídly. Poprvé od chvíle, kdy přelétali nad Vermontem, uviděl Brian průsvitnou trhlinu v šedobílé přikrývce. Skrze ni bylo vidět olověný Atlantik.

Brian řekl do mikrofonu: “Proletěli jsme mraky, dámy a pánové. Předpokládám, že pod nimi přestanou i menší turbulence. Za několik minut uslyšíte zdola bouchnutí. To se vysune podvozek. Pokračuji v sestupu do oblasti Bangoru.”

Vypnul palubní rozhlas a obrátil se na muže v sedačce navigátora.

“Držte mi palce, Nicku.”

“Jistě, příteli, držím.”

3

Laurel se podívala z okna a dech jí uvízl v krku. Mraky se rychle rozplývaly. V několika krátkých sekvencích zahlédla oceán: vlny, jejich zčeřené hřbety, kus skály vyčnívající z vody jako tesák mrtvé obludy. Zahlédla něco jasně oranžového, zřejmě boji.

Přelétli nad zalesněným ostrůvkem, a když se Laurel trochu natáhla, uviděla přímo před nimi pobřeží. Potom výhled na dlouhých pětačtyřicet vteřin zatemnily cáry kouřových mraků. Když se rozplynuly, bylo letadlo opět nad pevninou. Letěli nad polem, nad lesem, nad nějakým rybníkem.

Ale kde jsou domy? Kde jsou silnice a auta a domy a dráty vysokého napětí?

Pak se náhle rozplakala.

“Co je?” polekala se Dinah. “Co se děje, Laurel? Co je?”

“Nic!” vykřikla vítězně. Dole viděla úzkou silnici vedoucí do malé pobřežní vesnice. Odsud shora vypadala jako model městečka s modely autíček zaparkovanými podél hlavní ulice. Viděla věž kostela, štěrkovnu, baseballové hřiště. “Nic se neděje! Všechno tam je! Všechno tam pořád je!”

Za jejími zády promluvil Robert Jenkins. Hlas se mu nechvěl, ale zněl naprosto zdrceně. “Madam,” řekl, “bojím se, že se hluboce mýlíte.”

4

Dlouhé bílé dopravní letadlo přelétalo nad zemí pětatřicet mil východně od Bangorského mezinárodního letiště. Na zádi se mu velkými pyšnými číslicemi skvělo 767. Přes trup se táhl nápis AMERICAN PRIDE. Písmena měla sklon, aby navozovala dojem rychlosti. Po obou stranách nosu byl znak společnosti, velký červený orel. Rozevřená křídla měl posetá modrými hvězdami; pařáty měl ohnuté a hlavu mírně nakloněnou. Vypadal, že přistává, stejně jako letadlo, které zdobil.

Letadlo se blížilo k městu a nevrhalo žádný stín; nepršelo, ale ráno bylo šedé a kalné. Břicho letadla se otevřelo, podvozek se vysunul a rozevřel.

Boeing 767 společnosti American Pride se pomalu snášel k Bangoru. Cestou se lehce stáčel doleva; kapitán Engle teď mohl korigovat kurs vizuálně.

“Vidím ho!” vykřikl Nick. “Vidím letiště. Bože, to je nádherný pohled!”

“Pokud ho vidíte, tak jste vstal ze sedadla,” řekl Brian, aniž se otočil. Na otáčení nebyl čas. “Připoutejte se a buďte zticha.”

Na tu opuštěnou dlouhou přistávací dráhu byl ale skutečně nádherný pohled.

Brian na ni vystředil nos letadla a sestoupil z tisíce na osm set stop. Pod křídly letadla se táhl zdánlivě nekonečný jehličnatý les, který po chvíli konečně ustoupil domům, Brianovy neklidné oči rozeznaly obvyklé shluky motelů, čerpacích stanic a restaurací s rychlým občerstvením. Pak přeletěli řeku Penobscot a dostali se do vzdušného prostoru Bangorského letiště. Brian znovu prověřil palubní desku, všiml si, že má na klapkách zelená světla, a znovu zkusil letiště… přestože věděl, zeje to beznadějné.

“Volám bangorskou věž, tady je let dvacet devět,” řekl. “Hlásím stav nouze, opakuji, hlásím stav nouze. Pokud máte nějaký pohyb na ranveji, uvolněte ji. Jdu na přiblížení.”

Právě včas se podíval na ukazatel vzdušné rychlosti, ručička klesla pod sto čtyřicet, což ho teoreticky zavazovalo k přistání. Řídnoucí stromy dole ustupovaly golfovému hřišti. Koutkem oka zachytil zelený poutač Holliday Inn a pak uviděl světla, která označovala konec ranveje, kde byla namalovaná velká bílá třiatřicítka, která se rychle blížila.

Světla nesvítila zeleně ani červeně.

Nesvítila vůbec.

Nebyl čas o tom přemýšlet. Nebyl čas myslet na to, co by se stalo, kdyby se na dráze před nimi zničehonic vynořil nějaký learjet nebo tlustá malá pozorovací doyka. Nebyl čas na nic kromě přistání.

Přeletěli přes krátký pás plevele a štěrku a pak se třicet stop pod nimi rozvinula přistávací dráha. Proletěli nad prvními bílými pruhy a pak uviděli první stopy po brždění, které tu zřejmě zanechaly letouny Vzdušné národní gardy.

Brian něžně vedl boeing na betonovou dráhu. Dole se mihly druhé bílé pruhy… a za okamžik ucítili cestující lehký náraz kol na pevnou zem. Letadlo uhánělo po ranveji číslo třicet tři rychlostí sto dvaceti mil za hodinu s lehce zdviženým nosem a křídly nakloněnými v mírném úhlu. Brian naplno vysunul klapky a zapnul reversy tahu. Následoval další náraz kol na zem, ještě měkčí než ten první, nos letadla poklesl a stroj začal brzdit, ze sto dvaceti na sto, ze sta na osmdesát, z osmdesáti na čtyřicet, ze čtyřiceti na rychlost lidského běhu.

Bylo po všem. Přistáli.

“Rutinní přistání,” řekl Brian. “Nic zvláštního.” Pak dlouze a rozechvěle vydechl a zastavil letadlo asi sto yardů od nejbližší pojezdové dráhy. Cítil chvění po celém těle. Zdvihl ruku k obličeji a otřel si horký pot. Podíval se na mokrou dlaň a tiše se zasmál.

Vtom ucítil na rameni něčí ruku. “Jak je, Briane?”

“Jde to,” odpověděl a znovu se chopil mikrofonu. “Dámy a pánové,” řekl, “vítejte v Bangoru.”

Za jeho zády se ozval jásot a smích.

Nick Hopewell se nesmál. Nakláněl se nad Brianovu sedačku a vyhlížel z okna pilotní kabiny. Na ranvejích ani na pojezdových drahách se nic nedělo. Po betonu nejezdily žádné nákladní, hasičské a sanitní vozy. Viděl několik vozidel, viděl i armádní dopravní letadlo, C-12, které parkovalo na krajní pojezdové dráze, viděl Deltu 727 na jedné pojezdové dráze, ale všechny byly nehybné jako sochy.

“Dík za přivítání, příteli,” řekl Nick tiše. “Má hluboká vděčnost pramení ze skutečnosti, že jste jediný, komu ji mohu projevit. Tohle letiště je naprosto opuštěné.”

5

Přestože vysílačka stále mlčela, Brian se zdráhal přijmout Nickův názor… ale když se pojížděním dostal mezi dva výstupní průchody do odbavovací haly, jen těžko mohl uvěřit něčemu jinému. Nešlo jen o nepřítomnost lidí, nešlo jen o to, že k nim nepřispěchalo jediné bezpečnostní vozidlo, aby zjistilo, proč tu jejich sedm šest sedmička nečekaně přistála, šlo o atmosféru naprostého bezživotí, jako by lidé opustili Bangorské mezinárodní letiště na tisíc nebo sto tisíc let. Pod jedním křídlem Delty byly zaparkované vozíky pro přepravu zavazadel s několika roztroušenými kufry. Právě ty přitahovaly Brianův zrak, když pojížděl co nejblíž k odbavovací budově. Asi tucet zavazadel vypadal tak starobyle, jako by pocházel z vykopávek na místě nějakého bájného starověkého města. Zajímalo by mě, jestli ten chlápek, co objevil Tutanchamonovu hrobku, měl stejné pocity, jaké mám teď já, pomyslel si.

Vypnul motory a zůstal na okamžik jen tak sedět. Ticho narušoval jen ševel pomocného zdroje elektrické energie, jednoho ze čtyř, v zádi letadla. Brian sáhl k vypínači označenému VLASTNÍ ZDROJ ENERGIE, dotkl se ho, ale potom ruku odtáhl. Zničehonic se mu nechtělo vypínat úplně všechno. Neměl k tomu žádný důvod, ale instinkt promluvil velice naléhavě.

Kromě toho, pomyslel si, tu není nikdo, kdo by nadával, že plýtvám palivem… tedy tím málem, co mi zbývá.

Pak si rozepnul zámek bezpečnostních pásů a vstal.

“Co teď, Briane?” zeptal se Nick, který se také zvedl. Brian si poprvé všiml, že Nick je o dobrých deset centimetrů vyšší než on. Zatím jsem tady tomu velel já, pomyslel si. Od chvíle, kdy k téhle podivné události došlo, tedy přesněji kdy jsme zjistili, že k ní došlo, jsem tady tomu velel já. Jenže podle mého názoru se to brzo změní.

Zjistil, že je mu to jedno. Průlet mraky z něj vysál veškeré odhodlání k čemukoli, ale neočekával žádné díky za to, že si zachoval chladnou hlavu a odvedl svou práci; za odhodlání a odvahu byl placen. Vzpomněl si na slova jednoho pilota: “Ročně nám platí sto tisíc dolarů nebo víc, Briane, a to z jednoho jediného důvodu. Vědí, že v životě téměř každého života se vyskytne nějakých třicet nebo čtyřicet vteřin, kdy musí potvrdit svou výjimečnost. Platí nás za to, abychom v těchhle kritických vteřinách neselhali.”

Nutnost přistání skýtala úlevu, mraky nemraky, protože prostě nebyla jiná možnost; nervová zakončení v Brianově těle vysílala své staré varovné signály, telegrafovala starou známou hrůzu z neznáma, ale i Nick, bez ohledu na to, kdo byl a čím se na zemi živil, se chtěl dostat skrz mraky, když šlo do tuhého. I on potřeboval, aby Brian udělal to, co udělal.

Společně s ostatními potřeboval, aby Brian zhmotnil jejich odvahu. Teď však byli dole a pod mraky nebyly žádné obludy, jen to podivné ticho a opuštěný zavazadlový vláček pod křídlem Delty 727.

Takže pokud chcete převzít roli kapitána, můj příteli zběhlý v kroucení nosů, máte mé požehnání. Dokonce vám můžu půjčit svou čepici, jestli chcete, ale až vystoupíme z letadla. Dokud vy a ti ostatní nestanete na pevné zemi, nesu za vás zodpovědnost já.

Jenže Nick mu položil otázku a Brian přiznával, že si zaslouží odpověď.

“Teď vystoupíme z letadla a uvidíme,” řekl a protáhl se kolem Angličana.

Nick ho chytil za rameno. “Myslíte, “

Brian pocítil záchvěv neznámého hněvu. Setřásl Nickovu ruku. “Myslím, že vystoupíme z letadla,” řekl. “Není tu nikdo, kdo by nám přistavil schůdky, takže použijeme nouzový skluz. Potom můžete myslet vy. Příteli.”

Vyšel do první třídy a málem upadl přes převržený servírovací vozík. Bylo tu spousta rozbitého skla a vzduchem se vznášel čpavý pach alkoholu. Brian vozík překročil. Na konci oddělení první třídy ho Nick dohnal.

“Briane, jestli jsem řekl něco, co se vás dotklo, tak mě to mrzí. Odvedl jste bezchybnou práci.”

“Nijak jste se mě nedotkl,” řekl Brian. “Jde jen o to, že za posledních deset hodin jsem se musel vypořádat s únikem tlaku nad Tichým oceánem, dozvěděl jsem se, že má bývalá manželka zemřela při nějakém pitomém bytovém požáru v Bostonu a že Spojené státy byly zrušeny. Cítím se trochu vykolejený.”

Prošel byznys třídou do hlavní kabiny. Chvíli bylo naprosté ticho. Všichni jen seděli a zírali na něj nechápavýma očima v bledých obličejích.

Potom Albert Kaussner začal tleskat.

Za okamžik se k němu připojil Bob Jenkins… a Don Gaffney… a Laurel Stevensonová. Holohlavý muž se rozhlédl a začal taky tleskat.

“Co je?” zeptala se Dinah své ochránkyně. “Co se děje?”

“Přišel kapitán,” řekla Laurel a rozplakala se. “Ten kapitán, který s námi bezpečně přistál.”

Potom se roztleskala i Dinah.

Brian na ně oněměle zíral stejně jako Nick, který stál za ním. Všichni se odpoutali, stáli před svými sedadly a tleskali. Jediní tři lidé se k nim nepřipojili: Bethany, která omdlela, vousatý muž, který stále chrápal v zadní řadě, a Craig Toomy, který si všechny změřil náměsíčným pohledem a pak začal trhat z palubního časopisu další proužek.

6

Brian cítil, jak se červená, připadalo mu to až příliš absurdní. Zdvihl ruce, ale oni navzdory tomu tleskali dál. “Dámy a pánové, prosím vás… prosím vás… ujišťuji vás, že to bylo rutinní přistání…”

“Starou belu, madam, to byla hračka,” napodobil Bob Jenkins celkem zdařile Garyho Coopera. Albert se rozesmál. Bethany na vedlejším sedadle zamžikala a zmámeně se rozhlédla.

“Takže jsme na zemi a živí, jo?” řekla. “Panebože. To je skvělý. Myslela jsem, že je po nás.”

“Prosím vás,” opakoval Brian. Zdvihl ruce výš a cítil se jako Richard Nixon, který přijal nominaci své strany na další čtyři roky. Musel potlačovat smích. Nemohl se rozesmát, cestující by to nepochopili. Chtěli hrdinu a vybrali si jeho. Mohl to přijmout… a využít. Koneckonců je stále potřeboval dostat z letadla. “Věnovali byste mi prosím pozornost?”

Postupně přestali tleskat a napjatě se na něj zahleděli, kromě Craiga, který náhle rozhodným gestem odhodil časopis. Odpoutal se, vstal, odkopl hromadu papírových proužků a vkročil do uličky. Pak se začal přehrabovat v zavazadlové schránce nad svým sedadlem a při tom soustředěně vraštil čelo.

“Dívali jste se z oken, takže víte to, co já,” řekl Brian. “Většina cestujících a celá posádka tohoto letadla zmizeli, když my jsme spali. To samo o sobě je dost šílené, ale teď stojíme před ještě záhadnějším problémem. Vypadá to, že zmizelo i velké množství dalších lidí… i když by tu někde logicky měli další lidé být. Nám se podařilo přežít, takže museli přežít i další.”

Spisovatel detektivek Bob Jenkins si pro sebe něco zašeptal. Albert slyšel šepot, ale nedokázal rozpoznat jednotlivá slova. Pootočil se k Jenkinsovi ve chvíli, kdy zamumlal další dvě slova. Tentokrát je Albert zachytil. Spisovatel řekl scestná logika.

“Myslím, že nejlépe si s tím poradíme tak, když budeme řešit situaci krok po kroku. Prvním krokem je vystoupit z letadla.”

“Já si koupil letenku do Bostonu,” prohlásil Craig Toomy klidně, “takže chci do Bostonu.”

Nick se postavil vedle Briana. Craig se na něj podíval přimhouřenýma očima. Vypadal jako rozmrzelý kocour. Nick zdvihl ruku, ohnul prsty a rozevřel je mezi ukazovákem a prostředníkem ve výmluvném gestu. Craig Toomy, který kdysi musel vydržet zapálenou sirku mezi prsty u nohou, zatímco jeho matka mu zpívala “Happy Birthday,” okamžitě pochopil. Byl vždycky velice chápavý. A uměl čekat.

“Musíme použít nouzový nafukovací skluz,” řekl Brian, “takže bych si s vámi rád probral postup. Pozorně mě vyslechněte a pak mě v zástupu následujte do přední části letadla.”

7

Za čtyři minuty se otevřely přední vchodové dveře Boeingu 767. Tlumený hovor zevnitř zanikl v chladném nehybném vzduchu. Ozvalo se zasyčení a ve dveřích se objevil velký chumel oranžové látky. Na okamžik vypadal jako podivná hybridní slunečnice. Postupně nabýval tvaru kypré skluzavky s bočnicemi. Konec skluzu pleskl o beton a zůstal ležet jako velká oranžová nafukovací matrace.

Brian s Nickem stáli před sedadly v pravé části první třídy.

“S tím vzduchem venku není něco v pořádku,” řekl Nick tiše.

“Co myslíte?” zeptal se Brian a pak ještě ztišil hlas. “Myslíte, že je otrávený?”

“Ne… aspoň podle mého názoru. Jen mi připadá bez chuti a bez zápachu.”

“Jste blázen,” řekl Brian znepokojeně.

“Nejsem,” hájil se Nick. “Tohle je letiště, příteli, ne nějaká louka. A cítíte tu nějaké palivo? Já ne.”

Brian nasál vzduch. Nic necítil. Kdyby byl vzduch otrávený, nevěřil, že je, ale co kdyby, šlo by o pomalu působící jed. Připadalo mu, že mu plíce pracují dobře. Jenže Nick měl pravdu. Nebylo cítit vůbec nic.

A pokud jde o tu druhou, mnohem prchavější vlastnost, kterou Brit nazval chutí… po té taky nebylo ani památky. Vzduch za otevřenými dveřmi chutnal zcela neutrálně. Jako z konzervy.

“Stalo se něco?” zeptala se úzkostlivě Bethany Simmsová. “Ne že bych přímo toužila vědět co, ale, “

“Nic se neděje,” řekl Brian. Spočítal lidi a dospěl k číslu deset. Znovu se obrátil na Nicka. “Ten pán vzadu stále spí. Myslíte, že bychom ho měli vzbudit?”

Nick se na okamžik zamyslel a pak zavrtěl hlavou. “Raději ne. Nemáme už tak dost problémů s tím, že děláme ošetřovatele jednomu chlápkovi s kocovinou?”

Brian se usmál. Myslel si přesně totéž. “Asi ano. No dobře, tak jděte první, Nicku, a dole držte konec skluzu. Já pomůžu ostatním ven.”

“Možná byste měl jít první vy. Čistě pro případ, kdyby se můj hlučný přítel rozhodl znovu protestovat proti neplánovanému mezipřistání.”

Brian se podíval na muže v roláku. Stál na konci zástupu, v ruce držel štíhlý kufřík s monogramem a prázdně zíral do stropu. V obličeji měl výraz figuríny z výkladní skříně obchodního domu. “Já s ním žádné potíže mít nebudu,” řekl, “protože je mi úplně ukradený. Může zůstat nebo odejít, mně je to naprosto jedno.”

Nick se zazubil. “Mám stejný názor. Takže začneme s velkým exodem.”

“Zujete si boty?”

Nick si zul černé kozinkové makasíny.

“Tak a jedem.” Brian se obrátil k Bethany. “Pozorně ho sledujte, slečno, jste na řadě.”

“Bože, já tyhle kraviny nesnáším.”

Bethany se nicméně postavila vedle Nicka a s obavami sledovala, jak se obrací ke skluzavce. Vyskočil a zdvihl obě nohy, takže vypadal, jako by chtěl provést sedací odraz na trampolíně. Dopadl na zadek a sklouzl dolů. Přistál hladce, konec skluzu se sotva pohnul. V ponožkách se postavil na beton, otočil se a předvedl komickou poklonu s rukama za zády.

“Je to brnkačka!” zavolal nahoru. “Další zákazník!”

“To jste vy, slečno,” řekl Brian. “Bethany?”

“Jo,” přitakala nervózně. “Tohle asi nezmáknu. Z tělocviku jsem odjela tři semestry po sobě, až mě nakonec přeřadili zpátky na vedení domácnosti.”

“Určitě to zvládnete,” povzbuzoval ji Brian. Uvědomil si, že lidé mají se skluzem mnohem menší potíže a přistupují k němu ochotněji, když vidí konkrétní nebezpečí, díru v trupu nebo hořící motor. “Zujete si boty?”

Bethany si zula staré růžové tenisky, ale zároveň se snažila vycouvat od dveří a od oranžového skluzu. “Kdybych si třeba před tím mohla dát panáka, “

“Pan Hopewell vám dole skluz přidrží, to lehce zvládnete,” chlácholil ji Brian, ale začínal mít obavy, zeji bude muset postrčit. Nechtělo se mu, ale pokud by brzy nesjela, ocitl by se ve svízelném postavem. Věděl, že jim nesmí dovolit odcházet na konec řady, dokud neposbírají odvahu; to byl železný zákon v situaci, kdy došlo na nouzový skluz. Kdyby totiž povolil, všichni by chtěli na konec řady.

“No tak, Bethany,” ozval se náhle Albert. Vzal si ze zavazadlové schránky pouzdro s houslemi a tiskl je v podpaží. “Já se toho taky strašně bojím, ale když půjdeš ty, tak budu muset taky.”

Překvapeně se na něj podívala. “A proč?”

Albert silně zrudl. “Protože jsi holka,” řekl bezelstně. “Já vím, že jsem patriarchální parchant, ale tak to prostě je.”

Bethany na něj ještě chvíli zírala, pak se rozesmála a obrátila se ke skluzavce. Brian byl rozhodnutý, že ji postrčí, když znovu zaváhá nebo se obrátí zpátky, ale nebylo to zapotřebí. “Kdybych tak měla trochu trávy,” řekla a naskočila na skluz.

Viděla naskakovat Nicka a věděla, co má dělat, ale v poslední chvíli ztratila odvahu a dala si nohy pod sebe. Následkem toho se svezla k jedné straně. Brian byl přesvědčený, že se překotí, ale Bethany si uvědomila nebezpečí a zvrátila se zpátky na záda. Dál sjížděla po pravém boku s jednou rukou nad hlavou a halenkou vyhrnutou téměř ke krku. Dole ji zachytil Nick a Bethany sestoupila.

“Bože,” řekla bezdeše. “Jako bych se vrátila do dětství.”

“Neublížila jste si?”

“Ne. Možná jsem si trochu cvrnkla do kalhotek, ale jinak mi nic není.”

Nick se na ni usmál a vrátil se ke skluzavce.

Albert se omluvně podíval na Briana a podával mu pouzdro s houslemi. “Nemohl byste mi to podržet? Já se bojím, že kdybych z tý atrakce vypadl, mohl bych je rozbít. Rodiče by mě zabili. Jsou to gretchky.”

Brian si pouzdro s houslemi vzal. Tvářil se klidně a vážně, ale uvnitř se usmíval. “Můžu se podívat? Asi před tisíci lety jsem na ně hrál taky.”

“Jistě,” řekl Albert.

Brianův zájem měl na chlapce uklidňující účinek… přesně jak Brian doufal. Odklopil tři uzávěry a otevřel pouzdro. Housle uvnitř byly skutečně gretchky, a rozhodně žádné levnější. Brian odhadoval, že za jejich cenu by se dalo pořídit menší výkonné auto.

“Jsou nádherné,” řekl a zadrnkal čtyři rychlé tóny: Pes má blechy. Zněly lahodně. Brian pouzdro zavřel a zacvakl uzávěry. “Dám na ně pozor, slibuju.”

“Díky.” Albert se postavil do dveří, zhluboka se nadechl a zase vydechl. “Vzhůru dolů,” řekl slabým hlasem a skočil. Zasunul si při tom ruce do podpaží, jejich ochrana v situacích, kdy by mohlo dojít k jejich zranění, v něm byla tak hluboce zakořeněná, že se z ní stal reflex. Dopadl na zadek a hladce sjel až dolů.

“Výborně,” pochválil ho Nick.

“V pohodě,” utrousil Eso Kaussner, slezl ze skluzu a málem při tom zakopl o vlastní nohu.

“Alberte!” zavolal Brian dolů. “Chytejte!” Vyklonil se, položil pouzdro s houslemi doprostřed skluzu a pustil je. Albert je snadno zachytil ještě před koncem skluzu, zasunul si je do podpaží a poodstoupil.

Jenkins při náskoku zavřel oči a sjížděl dolů našikmo po jedné vychrtlé hýždi. Nick se svižně přesunul na levou stranu skluzu, spisovatele zachytil a uchránil ho od tvrdého dopadu na beton.

“Děkuji, mladý muži.”

“To nestojí za řeč, příteli.”

Následoval Gaffney a po něm holohlavý muž. Ve dveřích zůstala stát Laurel s Dinou Bellmanovou.

“Já se strašně bojím,” řekla Dinah tenkým, roztřeseným hláskem.

“To zvládneš, zlatíčko,” konejšil ji Brian. “Ani nemusíš skákat.” Položil Dine ruce na ramena a natočil šiji proti sobě a zády ke skluzavce. “Podej mi ruce a já tě na tu klouzačku spustím.”

Dinah si však schovala ruce za záda. “Vy ne. Chci, aby mě spustila Laurel.”

Brian se podíval na poměrně mladou ženu s tmavými vlasy. “Uděláte to?”

“Ano,” řekla. “Jen mi musíte radit.”

“Dinah už ví, co má dělat. Spusťte ji za ruce na skluz. Až bude ležet na bříšku a bude mít natažené nohy, může sjet dolů.”

Laurel cítila Dininy studené ruce. “Já se strašně bojím,” opakovala holčička.

“Zlatíčko, bude to jako na skluzavce na hřišti,” řekl Brian. “Ten pán s tím anglickým přízvukem čeká dole, aby tě chytil. Má zdvižené ruce jako chytač při baseballu.” Vzápětí si však uvědomil, že Dinah nemůže znát postoj baseballového chytače.

Zatvářila se, jako by se úplně zbláznil. “Já se nebojím té klouzačky, já se bojím tady toho místa. Tak divně to tady páchne.”

Laurel, která kromě pachu vlastního potu z nervozity nic necítila, se bezmocně podívala na Briana.

“Zlatíčko,” řekl Brian a klekl si před slepou holčičku najedno koleno, “musíme vystoupit z letadla. To přece víš, ne?”

“Proč? Proč musíme vystoupit z letadla? Vždyť tu nikdo není.”

Brian s Laurel si vyměnili pohledy.

“Jenže to nemůžeme vědět, dokud se o tom nepřesvědčíme,” namítl Brian.

“Já už to vím,” řekla Dinah. “Není tu nic cítit a nic slyšet. Jenže… jenže…”

“Co chceš říct, Dino?” zeptala se Laurel.

Dinah zaváhala. Chtěla, aby pochopili, že ji netrápí způsob odchodu z letadla. Na skluzavce už několikrát jela a Laurel důvěřovala. Laurel by ji nepustila, kdyby to nebylo bezpečné. Jenže tady se vznášelo nějaké zlo, a toho se bála. Nebylo to ani ticho, ani ta prázdnota. Ty s tím samozřejmě mohly souviset, ale tohle bylo něco většího.

Něco zlého.

Jenže dospělí dětem nevěří, zvlášť slepým dětem, a už vůbec ne slepým holčičkám. Chtěla jim říct, že tu nemůžou zůstat, že to tu není bezpečné, že by měli radši nastartovat letadlo a odletět. Ale co by řekli? No ano, jistě, Dinah má pravdu, vraťte se všichni do letadla? To určitě ne.

Však oni uvidí. Uvidí, že tu je prázdno, a pak se všichni vrátíme do letadla a poletíme někam jinam. Někam, kde není cítit to zlo. Pořád ještě máme čas.

Aspoň myslím.

“Na tom nezáleží,” odpověděla na Laurelinu otázku. Řekla to tiše a odevzdaně.

Laurel ji zdvihla nad skluz. Dinah se na ni podívala, i když ona se vlastně nedívá, pomyslela si Laurel, ona se dívat nemůže, s nohama roztaženýma na oranžové ploše skluzu.

“Už je to dobré, Dino?” zeptala se Laurel.

“Ne,” řekla Dinah. “Tady není nic dobré.” A než ji Laurel stačila pustit, vykroutila se jí a sklouzla dolů, kde ji chytil Nick.

Laurel ji následovala a celou cestu si spořádaně přidržovala sukni. Nahoře zbyl už jen Brian, spící opilec a zábavný a společenský milovník papíru pan Rolák.

Nebudu si s ním dělat žádné starosti, říkal si do téhle chvíle Brian, protože je mi úplně jedno, co udělá. Jenže teď zjistil, že to není tak docela pravda. Ten chlap nehrál s otevřenými kartami. Co kdyby ho tu nechali a on začal běsnit? A co kdyby při tom běsnění rozmlátil kokpit?

No a co? Stejně nikam nepoletíme. Nádrže jsou skoro prázdné.

Přesto se mu ta myšlenka moc nelíbila, a nejen proto, že boeing má hodnotu mnoha milionů. Jeho pocity možná obrážely všechno, co viděl v Dinině obličeji, když se před sklouznutím obrátila. Něco tu nehrálo a bylo to ještě horší, než to vypadalo, a to mu nahánělo strach, protože netušil, jak může být něco ještě horší. Nicméně letadlo bylo v pořádku. I s téměř prázdnými nádržemi představovalo svět, který znal a kterému rozuměl.

“Tak teď vy,” řekl nejzdvořileji, jak dokázal.

“Víte o tom, že vás za tohle nahlásím?” zeptal se Craig Toomy podivně mírným hlasem. “Víte o tom, že hodlám žalovat tuhle společnost o třicet milionů dolarů a že vás uvedu jako hlavního viníka?”

“To je vaše právo, pane, “

“Toomy. Craig Toomy.”

“Pane Toomy,” řekl Brian a na okamžik zaváhal. “Pane Toomy, jste si vědom toho, co se nám stalo?”

Craig vyhlédl z otevřených dveří, podíval se na opuštěný beton a široká kouřová okna letištní budovy, za nimiž nebyli žádní šťastní přátelé a příbuzní, ani žádní netrpěliví cestující čekající na ohlášení svého letu.

Věděl, kdo čeká. Časožrouti. Časožrouti si přišli pro všechny hloupé líné lidi, přesně jak to předpovídal jeho otec.

“V oddělení dluhopisů Desert Sun Banking Corporation,” pokračoval Craig tímtéž mírným tónem, “mám přezdívku Tahoun. Věděl jste to?” Na okamžik se odmlčel a zjevně čekal na nějakou Brianovu reakci. Když se nedočkal, pokračoval: “Jistěže jste to nevěděl. Stejně jako nevíte, jak důležitá je ta schůzka v bostonském Prudential Center. Nevíte a je vám to jedno. Ale já vám něco řeknu, kapitáne: na výsledku toho jednání může záviset ekonomický osud národů, a až se o něm bude rozhodovat, já u toho nebudu.”

“Pane Toomy, to všechno je velice zajímavé, ale já opravdu nemám čas, “

“Čas!” zařval náhle Craig. “Co vy sakra víte o čase? Mě se ptejte! Mě se ptejte! V tomhle oboru jsem znalec! O čase vím všechno! A času je málo, pane! Časuje kurevsky málo!”

K čertu se vším, já tam toho bláznivého hajzla strčím, pomyslel si Brian, ale než to stačil udělat, Craig se otočil a skočil. Svůj kufřík si přidržoval na prsou a Brian si vzpomněl na starou televizní reklamu půjčovny aut Hertz, v níž O. J. Simpson v obleku a kravatě naskočil do vypůjčeného vozu a předváděl kaskadérské jízdy od letiště k letišti.

“Času je strašně málo!” hulákal Craig při jízdě dolů a přidržoval si kufřík jako štít. Nohavice se mu vyhrnuly a odhalily černé nylonové podkolenky.

“Bože,” zamumlal Brian, “to je ale magor.” Zastavil se ve dveřích, ještě jednou se ohlédl na známý uklidňující svět svého letadla… a skočil.

8

Deset lidí stálo ve dvou skupinkách pod obrovským křídlem Boeingu 767 s červeno-modrým orlem na nose. V jedné skupince byli Brian, Nick, holohlavý muž, Bethany Simmsová, Albert Kaussner, Robert Jenkins, Dinah, Laurel a Don Gaffney. Druhou skupinku tvořil Craig Toomy, známý pod přezdívkou Tahoun. Craig se sehnul a levou rukou si soustředěně přihladil zmačkané kalhoty. Pravou pevně svíral ucho kufříku. Pak se napřímil a bez zájmu se rozhlédl kolem sebe.

“Tak co teď?” zeptal se Nick energicky.

“To mi poraďte. To nám poraďte.”

Nick se na něj podíval s jedním obočím mírně zdviženým, jako by se ho chtěl zeptat, jestli to myslí vážně. Brian nepatrně sklonil hlavu. To bylo dostatečně výmluvné.

“Řekl bych, že pro začátek bychom se mohli přesunout do letištní budovy,” řekl Nick. “Tušíte, jaká je nejkratší cesta?”

Brian ukázal hlavou k několika soupravám vozíků pro přepravu zavazadel zaparkovaným pod převislou střechou hlavní budovy. “Myslím, že nejkratší to bude po zavazadlovém pásu.”

“Výborně, tak se vydáme na cestu, dámy a pánové, co říkáte?”

Byla to skutečně krátká cesta, ale Laurel, která držela za ruku Dinu, napadlo, že je to ta nejpodivnější cesta v jejím životě. Viděla celou jejich skupinku jakoby shora, necelý tucet teček sunoucích se po rozsáhlé betonové pláni. Vzduch se ani nepohnul, neozval se hlas žádného ptáka. Nedoléhal k nim žádný vzdálený řev motorů, nepřirozené ticho nenarušoval žádný lidský hlas. I zvuk jejich kroků jí připadal podivný. Měla vysoké podpatky, ale místo ostrého cvakání, na které byla zvyklá, jí zvuk vlastních kroků připadal jen jako tichý mdlý dusot.

Připadal, pomyslela si. To je to klíčové slovo. Byli v tak zvláštní situaci, že jim všechno začínalo připadat podivné. Je to tím betonem. Vysoké podpatky znějí na normálním betonu jinak.

Jenže Laurel už šla v botách na vysokých podpatcích po betonu mnohokrát a nevzpomínala si, že by kdy slyšela přesně takovýhle zvuk. Byl nějak… bezbarvý. Bezmocný.

Došli k zaparkovaným vozíkům. Nick se mezi nimi propletl a postavil se k stojícímu pásu, jehož konec vyčníval z otvoru zakrytého zavěšenými pruhy gumy. Dopravní pás obkružoval rampu, kde normálně stáli manipulanti, kteří vykládali vozíky, a dalším otvorem zakrytým gumovými pruhy se nořil zpátky do budovy.

“K čemu jsou ty pruhy gumy?” zeptala se Bethany nervózně.

“Řekl bych, že v chladném počasí zabraňují průvanu,” odpověděl jí Nick. “Teď tam strčím hlavu a podívám se. Žádný strach, jen tam nakouknu.” A než stačil někdo něco říct, vyšvihl se na dopravní pás a sklonil se k otvoru do budovy. Pak si klekl a strčil hlavu mezi gumové pruhy.

Teď se ozve zasvištění a pak žuchnuti, pomyslel si Albert rozčileně, a až ho vytáhnem, bude bez hlavy.

Neozval se však žádný svist ani žuchnuti. Nick vylezl s hlavou na krku a v obličeji měl zamyšlený výraz.

“Vzduch je čistý,” prohlásil, ale Albertovi připadal veselý tón jeho hlasu nucený. “Pojďme dovnitř, přátelé.”

“Nejsou tam žádné mrtvoly?” zeptala se Bethany. “Pane, nejsou tam mrtví lidé?”

“Žádné jsem neviděl,” odpověděl Nick. Od veselého tónu tentokrát upustil. “Ve skutečnosti jsem neviděl vůbec nikoho. Ale to jsme přece očekávali, ne?”

Očekávali… a přesto je to nějak zaskočilo. Stejně jako Nicka, podle tónu jeho hlasu.

Jeden po druhém vylezli na dopravní pás a následovali ho do otvoru zakrytého zavěšenými gumovými pruhy. Dinah se před otvorem zarazila a otočila se na Laurel. V tmavých sklech brýlí sejí odrážel šeravý přísvit, který je na okamžik proměnil v zrcadla.

“Je tu nějaké zlo,” řekla znovu, než prolezla na druhou stranu.

9

Jeden po druhém sestoupili po nezvyklé cestě z pásu v hale hlavní budovy Bangorského letiště. Albert pomohl Dine. Všichni stáli a v němém úžasu se rozhlíželi kolem sebe. Šok z toho, že se probudili v letadle, z něhož záhadně zmizelo mnoho lidí, už vyprchal a byl vystřídán šokem z přemístění. Nikdo z nich nikdy nebyl v úplně prázdné letištní budově. Stánky půjčoven aut byly prázdné. Monitory příletů a odletů byly vypnuté. U pultů leteckých společností Delta, United, Northwest Air-Link a MidCoast Airways nebyla ani noha. Akvárium uprostřed haly, nad nímž byl nápis KUPTE SI MAINESKÉ HUMRY, bylo plné vody, ale žádný humr v něm nebyl. Stropní zářivky byly zhasnuté a do haly pronikalo jen mdlé světlo ze dveří na druhé straně haly, takže hlouček cestujících letu 29 se choulil v nepříjemném příšeří.

“Takže vyzkoušíme telefony, ne?” Nick se snažil o energický tón, ale z jeho hlasu bylo cítit nejistotu.

Když odešel k řadě telefonních automatů, Albert se odloudal k pultu půjčovny aut Budget. V přihrádkách na zadní stěně viděl složky se jmény BRIGGS, HANDLEFORD, MARCHANT, FENWICK a PESTLEMAN. Nebylo pochyb, Že v každé byla smlouva společně s mapou střední části státu Maine se šipkou ukazující na Bangor a poznámkou TEĎ JSTE TADY.

Jenže kde vlastně vůbec jsme? napadlo Alberta. A kde jsou Briggs, Handleford, Marchant, Fenwick a Pestleman? Byli odvezeni do jiné dimenze? Možná že jen odjeli na koncert Grateful Dead. Někde tu hrají a všichni odjeli na jejich koncert.

Těsně za jeho zády se ozvalo suché škrábnutí. Albert se strašně lekl a rychle se otočil. Pouzdro s houslemi při tom držel jako kyj. Stála tam Bethany a přidržovala si u konce cigarety hořící zápalku.

Zdvihla obočí. “Polekala jsem tě?”

“Trochu,” řekl Albert, odložil pouzdro a rozpačitě se na ni pousmál.

“Promiň.” Zamávala zápalkou, odhodila ji na podlahu a hluboce nasála kouř z cigarety. “Tak, aspoň v tomhle je to tu lepší. V letadle jsem se neodvážila. Bála jsem se, že by mohlo něco bouchnout.”

Došoural se k nim Bob Jenkins. “Já toho nechal asi před deseti lety.”

“Nestojím o žádný kázání,” řekla Bethany. “Mám pocit, že jestli z tohohle vyvážném živí a zdraví, čeká mě asi tak měsíc kázání. A pořádnejch. Důkladnejch.”

Jenkins zdvihl obočí, ale nezeptal se na vysvětlení. “Ve skutečnosti jsem vás chtěl o jednu poprosit,” řekl. “Tohle mi připadá jako příhodný čas na obnovení známostí se starými zlozvyky.”

Bethany se usmála a nabídla mu marlborku. Když si ji Jenkins vzal, připálila mu. Natáhl kouř a vykašlal řadu kouřových obláčků.

“Je vidět, že už jste fakt dlouho nekouřil,” poznamenala věcně.

Jenkins přikývl. “Ale velice rychle bych si zase zvykl. To je na tom zlozvyku bohužel to nejstrašnější. Nevšiml si někdo z vás, kolik je hodin?”

“Ne,” řekl Albert.

Jenkins ukázal na hodiny nad pánskými a dámskými toaletami. Zastavily se na čase 4:07.

“To odpovídá,” řekl. “Víme, že už jsme byli chvíli ve vzduchu, když k tomu, z nedostatku lepšího termínu tomu říkejme Událost, když k té události došlo. Ve čtyři nula sedm východního času bylo jedna nula sedm pacifického času. Takže už víme kdy.”

“No to je úžasný,” řekla Bethany.

“To je,” přitakal Jenkins, který si buď nevšiml lehkého sarkasmu v jejím hlase, nebo se rozhodl ho pominout. “Něco tu ale nehraje. Skoda, že nevidíme slunce. Pak bych si byl jistý.”

“A co myslíte?” zeptal se Albert.

“Hodiny, v každém případě ty elektrické, jsou k ničemu. Nejde” elektřina. Kdyby nebylo pod mrakem, měli bychom alespoň hrubou představu o čase podle délky a směru vlastních stínů. Moje hodinky ukazují, že bude čtvrt na devět, ale já jim nevěřím. Připadá mi, že už je víc, i když to nemůžu nijak dokázat ani vysvětlit.”

Albert se nad tím zamyslel a rozhlédl se. Pak se znovu podíval na Jenkinse. “Mně to taky tak připadá. Mám pocit, že je skoro čas oběda. Není to divný?”

“Není to divný,” řekla Bethany. “Přeletěl jsi několik časovejch pásem, máš to pomotaný.”

“S tím nesouhlasím,” ozval se znovu Jenkins. “Cestovali jsme ze západu na východ, mladá dámo. A vnímání času u lidí, kteří cestují ze západu na východ, je právě opačné. Mají pocit, zeje méně hodin, než ve skutečnosti je.”

“Chtěl bych se vás zeptat na něco, co jste řekl ještě v letadle,” obrátil se na Jenkinse Albert. “Když nám kapitán říkal, že by tu někde měli být ještě další lidé, utrousil jste .scestná logika*. Vlastně jste to řekl dvakrát. Ale mně to připadá celkem pochopitelný. My všichni jsme spali a jsme tu. A jestli se to stalo ve”, Albert se podíval na hodiny, “ve čtyři nula sedm bangorskýho času, tak tady ve městě museli spát skoro všichni.”

“Ano,” řekl Jenkins mírně. “Tak kde jsou?”

Alberta to vyvedlo z míry. “No…”

V tom okamžiku zaslechli, jak Nick prudce zavěsil sluchátko v posledním z řady automatů; vyzkoušel je všechny. “Naprostý krach,” řekl. “Všechny jsou němé. Ty na mince i ty s přímou volbou. K tomu, že neštěkne ani pes, můžete dodat, že nezazvoní ani telefon, Briane.”

“Co teď budeme dělat?” zeptala se Laurel. Ve vlastním hlase slyšela beznaděj, a to jí navodilo pocit naprosté nicotnosti, naprosté ztracenosti. Dinah vedle ní se pomalu točila dokola. Vypadala jako lidská radarová anténa.

“Můžeme jít nahoru,” navrhl Plešoun. “Tam musí být nějaká restaurace.”

Všichni se na něj podívali. “Vy myslíte jen najedno, pane,” zpražil ho Gaffney.

Holohlavý muž zdvihl obočí a podíval se na něj. “Tak za prvé, jmenuju se Rudy Warwick,” odtušil. “A za druhé, člověku s plným žaludkem to myslí líp.” Pokrčil rameny. “To je přírodní zákon.”

“Myslím, že pan Warwick má pravdu,” zastal se ho Jenkins. “Všem by nám prospělo trochu se najíst… a když půjdeme nahoru, třeba najdeme další stopy, které nám můžou prozradit, co se vlastně stalo. Já myslím, že bychom tam měli zajít.”

Nick jen pokrčil rameny. Vypadal unaveně a nerozhodně. “Proč ne?” řekl. “Začínám se cítit jako jistý pan Robinson Crusoe.”

V neuspořádané skupince se vydali k eskalátoru, který pochopitelně také stál. Albert, Bethany a Bob Jenkins šli společně až téměř vzadu.

“Vy něco víte, že jo?” zeptal se Albert nečekaně. “Co je to?”

,Možná něco vím,” opravil ho Jenkins. “Ale možná taky ne. Prozatím si to nechám pro sebe… ale měl bych jeden návrh.”

“Jakej?”

“Ne pro vás, ale tady pro mladou dámu.” Obrátil se k Bethany. “Šetřte si zápalky. To je celý návrh.”

“Cože?” svraštila čelo Bethany.

“Slyšela jste mě.”

“Jo, to slyšela, ale nechápu, jak to myslíte. Nahoře bude nejspíš stánek s novinama, pane Jenkinsi. Tam maj spoustu sirek. I cigaret a zapalovačů na jedno použití.”

“S tím souhlasím,” řekl Jenkins. “Přesto vám radím, abyste si šetřila zápalky.”

Zas si hraje na toho Phila Christieho, nebo jak se jmenoval, pomyslel si Albert.

Zrovna to chtěl Jenkinsovi vytknout a říct mu, ať se vzpamatuje, že není v žádném románu, když se Brian Engle zastavil před eskalátorem tak nečekaně, že Laurel musela strhnout Dinu, aby do něj zezadu nevrazila.

“Dávejte trochu pozor, ano?” řekla vyčítavě Laurel. “Jestli jste si nevšiml, to dítě tady nevidí.”

Brian šijí nevšímal. Přehlížel skupinku běženců. “Kde je pan Toomy?”

“Kdo?” zeptal se holohlavý muž, Warwick.

“Ten člověk, co má tu neodkladnou schůzku v Bostonu.”

“Komu na tom záleží?” řekl Gaffney. “Mužem být rádi, že jsme se ho zbavili.”

Brian však měl nepříjemný pocit. Nelíbilo se mu pomyšlení, že jim Toomy utekl a jde si po svých. Nevěděl proč, ale ta představa se mu prostě vůbec nelíbila. Podíval se na Nicka. Nick pokrčil rameny a pak zavrtěl hlavou. “Neviděl jsem ho odcházet, příteli. Hrál jsem si s těmi telefony. Je mi líto.”

“Toomy!” zakřičel Brian. “Craigu Toomy! Kde jste?”

Žádná odpověď. Jen to podivné tísnivé ticho. Pak si Laurel uvědomila něco, z čeho jí naskočila husí kůže. Brian volal směrem nahoru po eskalátoru a měl ruce přiložené k ústům. Při takhle vysokém stropě by se měla ozvat alespoň nějaká ozvěna.

Jenže žádná ozvěna se neozvala.

Vůbec žádná.

10

Zatímco ostatní se nějak zaměstnávali dole, ten kluk s tou holkou a tím dědkem stáli u stánku půjčovny aut a zbytek skupiny sledoval toho britského grázla, jak si hraje s automaty, Craig Toomy se jako myška nepozorovaně vytratil po stojícím eskalátoru nahoru. Věděl přesně, kam chce jít, a když už tam byl, věděl přesně, co hledá.

Rázně přešel velkou čekárnu a nevšímal si ani prázdných židlí, ani prázdného baru s názvem Rudý baron. Kufřík se mu pohupoval u pravého kolena. Na vzdáleném konci čekárny byly nad východem do široké temné chodby nápisy, které hlásaly:

VÝCHOD 5, MEZINÁRODNÍ PŘÍLETY

BEZCELNÍ OBCHODY

CELNICE

LETIŠTNÍ BEZPEČNOSTNÍ SLUŽBA

Když už byl téměř u ústí chodby, vyhlédl znovu z jednoho širokého okna na letištní plochu… a v obličeji se mu objevil výraz nejistoty. Pomalu přistoupil ke sklu a podíval se ven. Nebylo tam nic k vidění, jen holý beton a nehybná bílá obloha, ale Craigovi se přesto začaly rozšiřovat oči a cítil, jak se mu do srdce vkrádá strach.

Přicházejí, řekl mu náhle dutý hlas. Byl to hlas jeho otce a vycházel z malého mauzolea odsunutého do temného kouta Craigova srdce.

“Ne,” zašeptal a to slovo vykroužilo mlžný obláček na okně před jeho rty. “Nikdo nepřichází.”

Zlobil jsi. A navíc jsi byl líný.

“Ne!”

Ale ano. Měl jsi schůzku a vykašlal ses na ni. Utekl jsi. Utekl jsi do maineského Bangoru.

“Já za to nemohl,” zamumlal. Svíral ucho kufříku tak křečovitě, až ho to téměř bolelo. “Unesli mě proti mé vůli!”

Vnitřní hlas neodpověděl, ale Craig pocítil v útrobách jakési nesouhlasné vzedmutí, provázené tlakem, nekonečným tlakem, tíží mnoha sáhů vody nad sebou. Vnitřní hlas mu nemusel říkat, že je to neomluvitelné; Craig to věděl. Znal to už z dřívějška.

Byli tu… a vrátí se. To přece víš, ne?

Věděl to. Časožrouti se vrátí. Vrátí se pro něj. Cítil je. Nikdy je neviděl, ale věděl, jak strašná stvoření to jsou. Ale byl jediný, kdo to věděl? Řekl by, že ne.

Myslel si, že ta slepá holčička o časožroutech taky ví.

Jenže na tom teď nezáleželo. Záleželo teď jedině na tom, aby se dostal do Bostonu, aby se dostal do Bostonu dřív, než časožrouti přijedou ze svého strašného přízračného doupěte do Bangoru, aby ho sežrali zaživa. Když se dostane na tu schůzku v Pru a řekne jim, co udělal, pak bude…

Mít pokoj.

Bude mít pokoj.

Craig odstoupil od okna, za nímž zelo jen bezhlesé prázdno, a vydal se do chodby pod nápisy. Bez povšimnutí míjel prázdné obchody. Za nimi našel dveře, které hledal. Hned pod kukátkem byla připevněna obdélníková destička. LETIŠTNÍ BEZPEČNOSTNÍ SLUŽBA, stálo na ní.

Musí se dostat dovnitř. Za každou cenu se tam musí dostat. Všechno tohle… šílenství… to nepatří ke mně. Já to nepotřebuju. Už ne.

Craig sáhl na kouli na dveřích kanceláře letištní bezpečnostní služby. Prázdný pohled v jeho očích vystřídal výraz čirého odhodlání.

Dlouho, strašně dlouho jsem žil pod tlakem. Od svých sedmi let? Ne, myslím, že to začalo ještě dřív. Vlastně žiju pod tlakem, co si pamatuju. Tohle poslední šílenství je jen nová varianta. Nejspíš je to zkouška, jak říkal ten chlap v tom ošuntělém sportovním saku. Agenti nějaké tajné vládní agentury nebo zlovolná cizí mocnost provádí zkoušku. Jenže já se rozhodl, že už se žádných zkoušek nezúčastním. Je mi jedno, jestli je bude dělat otec nebo matka nebo děkan vysoké školy managementu nebo správní rada Desert Sun Banking Corporation. Já se jich nezúčastním. Já uteču. Ze všeho nejdřív se dostanu do Bostonu a dokončím to, co jsem začal, když jsem předložil ten návrh nákupu argentinských dluhopisů. Kdybych to neudělal…

Věděl, co by se stalo, kdyby to neudělal.

Zešílel by.

Craig zkusil kouli na dveřích. Bezvýsledně. Když však do dveří trochu strčil, otevřely se. Buď zůstaly nedovřené, nebo se odemkly, když výpadek elektřiny vyřadil bezpečnostní systémy. To mu bylo úplně jedno. Hlavní bylo, že si neušpiní nebo neumastí šaty při prolézání nějaké klimatizační šachty. Stále měl pevné předsevzetí dostat se na schůzku ještě před setměním. A měl na paměti jedno z jednoduchých životních pravidel, z něhož neexistovala výjimka: člověk ve špinavých šatech je naprosto nedůvěryhodný.

Strčil do dveří a vstoupil do kanceláře.

11

Brian s Nickem vystoupili z eskalátoru jako první a ostatní se postupně shromáždili kolem nich. Stáli v ústřední čekárně Bangorského mezinárodního letiště, velké místnosti vybavené sedačkami z tvarovaného plastu (na opěradlech některých sedaček byly malé televize na mince). Celá jedna stěna byla prosklená. Vlevo od skupinky byl letištní stánek s novinami a stanoviště ochranky Východu 1, vpravo přes čekárnu pak bar Rudý baron a restaurace Sedmé nebe. Za restaurací byla chodba vedoucí ke kanceláři letištní bezpečnostní služby a k mezinárodním příletům.

“Takže, ” začal Nick, ale Dinah ho přerušila.

“Počkejte,” řekla naléhavým hlasem. Všichni se k ní zvědavě otočili.

Dinah se vymanila z Laureliny dlaně a zdvihla ruce. Palce si dala za uši a prsty rozevřela jako vějíře. V téhle zvláštní pozici zůstala nehybně stát.

“Co, ” začal Brian, ale Dina ho přerušila rozhodným “Pšt!”

Natočila se mírně doleva, na okamžik strnula a pak se natočila na druhou stranu. Z prosklené stěny na ní padalo světlo, které jí přízračně vybělilo už tak bledý obličej. Sejmula si tmavé brýle. Oči za nimi byly široké a hnědé, a ne zcela bezvýrazné.

“Tamhle,” řekla tiše a zasněně a Laurel pocítila, jak jí srdce svírají chladné prsty. A nebyla sama. Z jedné strany se k ní přitiskla Bethany a z druhé Don Gaffney. “Tamhle, cítím světlo. Proto mi taky říkali, že budu zase vidět. Vždycky vycítím světlo. Mám pak takové horko v hlavě.”

“Dino, co, ” začal znovu Brian.

Nick do něj strčil loktem. V podlouhlém obličeji se mu zračila únava a na čele se mu rýsovaly vrásky. “Buďte zticha, příteli.”

“To světlo je… tady.”

Odešla od skupinky. Ruce měla stále za ušima a lokty vytrčené dopředu pro případ, že by na něco narazila. Zastavila se asi půl metru od prosklené stěny. Pomalu natáhla ruce, až se prsty dotkla skla. Proti bílé obloze vypadaly její ruce jako mořské hvězdice. Nešťastně si něco zamumlala.

“S tím sklem taky není něco v pořádku,” řekla potom zasněným hlasem.

“Dino, ” začala Laurel.

“Pšt…” sykla, aniž se otočila. Stála tam jako holčička, která vyhlíží z okna, až přijde tatínek z práce. “Něco slyším.”

Tahle zašeptaná slova vyvolala v Albertu Kaussnerovi nevýslovnou, bezbřehou hrůzu. Ucítil na ramenou nějaký tlak, a když sklonil hlavu, uviděl, že si zkřížil ruce na prsou a tiskne si ramena.

Brian soustředěně naslouchal. Slyšel vlastní dech i dech ostatních… ale jinak nic. Má bujnou představivost, pomyslel si. Nic víc v tom není.

Ale vrtalo mu to hlavou.

“Co je to?” zeptala se Laurel naléhavě. “Co to slyšíš, Dino?”

“Já nevím,” řekla a stále se neodvracela od prosklené stěny. “Je to hrozně slabé. Myslela jsem si, že to slyším, už když jsme vystupovali z letadla, ale pak jsem si řekla, že se mi to jenom zdá. Teď to slyším líp. Slyším to i přes to sklo. Zní to… tak trochu, jako když zalejete rýžové křupinky mlékem.”

Brian se obrátil k Nickovi. “Slyšíte něco?” zeptal se tiše.

“Vůbec nic,” odpověděl Nick stejně tiše. “Jenže ona je slepá. Uši jí nahrazují zrak.”

“Myslím, že je hysterická,” řekl Brian. Šeptal a rty se málem dotýkal Nickova ucha.

Dinah se otočila od okna.

“.Slyšíte něco?’” napodobila Briana a vzápětí Nicka. ,”Vůbec nic. Jenže ona je slepá. Uši jí nahrazují zrak.’” Na okamžik se odmlčela a pak dodala: .”Myslím, že je hysterická.’”

“Dino, co to povídáš?” zeptala se Laurel zděšeně. Brianův tichý rozhovor s Nickem neslyšela, přestože stála mnohem blíž než Dinah.

“To se zeptejte jich,” řekla rozechvělým hláskem. “Já nejsem blázen! Jsem slepá, ale nejsem blázen!”

“Samozřejmě že nejsi,” řekl otřesený Brian. “Určitě ne, Dino.” Potom se otočil k Laurel. “Mluvil jsem s Nickem a ona nás slyšela. Až tam odtud nás slyšela.”

“Máš dokonalý sluch, zlatíčko,” řekla Bethany.

“Slyším, co slyším,” prohlásila Dinah. “A teď slyším něco venku. Tamhle odtud.” Ukázala přes sklo na východ. Pak přehlédla skupinku nevidomýma očima. “A je to zlé. Ten zvuk je strašný, děsí mě.”

“Možná by nám pomohlo, kdybys věděla, co to je,” řekl Don Gaffney váhavě.

“Jenže to já nevím,” pokrčila rameny Dinah. “Vím jen, že je to blíž, než to bylo.” Roztřesenou rukou si znovu nasadila tmavé brýle. “Musíme odsud pryč. A hodně rychle, protože něco přichází. A to zlé něco vydává ten podivný zvuk.”

“Dino,” řekl Brian, “to letadlo, v kterém jsme sem přiletěli, má skoro prázdné nádrže.”

“Tak je musíte doplnit!” zaječela na něj Dinah. “Ono to přichází, chápete to? A jestli odsud nevypadneme, až se to sem dostane, tak umřeme! Všichni tady umřeme!”

Hlas se jí zlomil do vzlykotu. Nebyla žádná vědma ani médium, jen malá holčička, která si musela svou hrůzu prožívat v téměř naprosté temnotě. Doklopýtala k nim a sebeovládání ji úplně opustilo. Laurel ji zachytila, než mohla zakopnout o jedno z lan, které vyznačovaly cestu k bezpečnostní kontrole, a pevně ji objala. Pokoušela se holčičku konejšit, ale v hlavě jí stále ozvěnou zněla ta její poslední slova: A jestli odsud nevypadneme, až se to sem dostane, tak umřeme. Všichni tady umřeme.

12

Craig Toomy slyšel, jak tam někde začal vřeštět ten spratek, ale nevšímal si toho. Ve třetí skříňce, kterou otevřel, našel, co hledal. Vepředu to mělo přilepenou cedulku se jménem Markey. V horní skříňce byl oběd pana Markeyho, obložený chleba v hnědém papírovém sáčku. Ve spodní skříňce měl pan Markey úhledně uložené civilní boty. Nad nimi visela na ramínku bílá košile a opasek s pouzdrem na zbraň. Z pouzdra čněla pažba jeho služebního revolveru.

Craig rozepnul zajišťovací pásek a revolver vytáhl. O zbraních toho moc nevěděl, mohla to být dvaatřicítka nebo osmatřicítka, nebo dokonce pětačtyřicítka, ale nebyl hloupý a po chvíli manipulace dokázal vyklopit bubínek. Ve všech šesti komorách byly náboje. Dal bubínek zpátky a spokojeně přikývl, když uslyšel cvaknutí. Pak si prohlédl úderník a obě strany pažby. Hledal pojistku, ale revolver zřejmě žádnou neměl. Položil prst na spoušť a tiskl, dokud neuviděl, že se úderník i bubínek nepatrně pohnuly. Craig opět spokojeně přikývl.

Otočil se a náhle na něj bez výstrahy dolehla veškerá tíže samoty jeho dospělého života. Revolver mu ztěžkl v ruce, až mu klesla. Stál tu s prověšenými rameny, v pravé ruce se mu houpal kufřík a v levé zbraň. V obličeji měl naprosto zbědovaný výraz. Náhle ho přepadla vzpomínka, která ho nenavštívila už několik let: Dvanáctiletý Craig Toomy leží v posteli, chvěje se a po tvářích mu stékají horké slzy. Z vedlejšího pokoje k němu doléhá hlasitá hudba a matčin opilecký falešný hlas, jak zpívá společně s Merrilee Rushovou: “Já jsem tvůj anděl, jitřní anděl, bejbííí… Jen mě pohlaď, než odejdeš, bejbííí…”

Leží v posteli. Chvěje se. Pláče. Nevydává žádný zvuk. A myslí si: Proč mě nemůžeš mít ráda a nechat mě na pokoji, mami? Proč mě jen nemůžeš mít ráda a nechat mě na pokoji?

“Nechci nikomu ublížit,” mumlal si Craig Toomy přes slzy. “Já nechci, ale tohle… tohle je nesnesitelné.”

Na protější stěně byla řada potemnělých monitorů. Když se na ně podíval, pokoušela se k němu dolehnout pravda o tom, co se stalo, co se stále ještě dělo. V jednom okamžiku málem pronikla soustavou neurotických štítů až do protiletadlového krytu, v němž žil.

Všichni jsou pryč, chudáčku Craigu. Kromě tebe a těch několika lidí z letadla zmizel celý svět.

“Ne!” zaúpěl a zhroutil se do jedné z židlí, které stály kolem umakartového stolu uprostřed kanceláře. “Ne, tak to není. Tak to prostě není. Tuhle myšlenku odmítám. Naprosto odmítám.”

Byli tu časožrouti a zase se vrátí, řekl otec a jeho hlas přehlušil matčino ječeni jako vždycky. Radši zmiz, než se sem dostanou… nebo víš, co se stane.

To samozřejmě věděl. Sežerou ho. Časožrouti ho celého sežerou.

“Ale já nechci nikomu ublížit,” opakoval rozrušeně. Na stole ležel namnožený rozpis služeb. Craig pustil kufřík a zbraň položil na stůl. Potom si vzal rozpis, chvíli se na něj zahleděl nevidoucíma očima a z levé strany začal odtrhávat dlouhý proužek.

Trr-h.

Když se k zemi začaly snášet tenké proužky, možná nejtenčí, jaké se mu kdy podařily, byl jako zmámený. Ani v téhle chvíli ho však zcela neopustil otcův chladný hlas:

Nebo víš, co se stane.

KAPITOLA PÁTÁ

PAPÍROVÉ ZÁPALKY. PŘÍPAD

SALÁMOVÉHO SENDVIČE. DALŠÍ

PŘÍKLAD DEDUKTIVNÍ METODY.

ARIZONSKÝ ŽID HRAJE NA HOUSLE.

JEDINÝ ZVUK VE MĚSTĚ.

1

Mrazivé ticho, které se rozhostilo po Dinině varování, přerušil konečně Robert Jenkins. “Máme určité problémy,” řekl, jako by přednášel studentům. “Jestliže Dinah něco slyší, a po jejím pozoruhodném výstupu se přikláním k tomu, že slyší, pomohlo by nám, kdybychom věděli, co to je. Problém je v tom, že to nevíme. Nedostatek paliva v letadle je jiný problém.”

“Stojí tam jedna sedmsetdvacetsedmička,” řekl Nick, “hezky uvelebená u toho rukávu. Tu byste taky uměl pilotovat, Briane?”

“Ano,” odpověděl Brian. Nick roztáhl ruce směrem k Bobovi a pokrčil rameny, jako by chtěl říct: Vidíte, a jeden problém máme vyřešený.

“Za předpokladu, že vzlétneme, vyvstává otázka, kam poletíme,” pokračoval Bob Jenkins. “To je třetí problém.”

“Pryč,” řekla Dinah okamžitě. “Pryč od toho zvuku. Musíme se dostat pryč od toho zvuku a od toho, co ho vydává.”

“Kolik máme podle tebe času?” zeptal se Bob mírně. “Za jak dlouho se to sem dostane, Dino? Máš vůbec nějakou představu?”

“Ne,” odpověděla z bezpečného Laurelina objetí. “Myslím, že je to ještě daleko. Myslím, že máme ještě čas. Ale…”

“V tom případě bych byl pro návrh pana Warwicka, abychom zašli do restaurace, něco zakousli a probrali, co dál,” řekl Bob. “Jídlo má blahodárné účinky na to, co Monsieur Poirot rád označoval jako malé šedé buňky.”

“Neměli bychom čekat,” vyjekla Dinah podrážděně.

“Čtvrt hodinky,” řekl Bob. “Víc ne. I ve svém věku bys měla vědět, Dino, že uváženému činu musí vždycky předcházet rozvážné zamyšlení.”

Alberta náhle napadlo, že autor detektivek má vlastní důvod, proč chce jít do restaurace. Pan Jenkins má malé šedé buňky v dokonalém pořádku, aspoň Albert tomu věřil, a po jeho záhadně bystrém odhadu situace na palubě letadla chtěl přinejmenším podpořit jeho právo na pochybnost. Chce nám něco ukázat nebo nám něco dokázat, pomyslel si.

“Určitě máme tu čtvrthodinku?” ujistil se ještě Jenkins.

“No…” zaváhala Dinah, “myslím, že jo.”

“Výborně,” ožil Bob, ,je rozhodnuto.” A rázně vykročil k restauraci, jako by považoval za samozřejmé, že ho ostatní budou následovat.

Brian s Nickem se na sebe podívali.

“Radši půjdem za ním,” řekl Albert tiše. “Myslím, že má něco za lubem.”

“Co máte na mysli?” zeptal se Brian.

“Já přesně nevím, ale myslím si, že by to mohlo stát za pokus.”

Albert vykročil za Bobem a Bethany za Albertem; ostatní je následovali. Laurel vedla Dinu za ruku. Holčička byla velice bledá.

2

Restaurace Sedmé nebe byla vlastně samoobslužný bufet s chladicím pultem plným nápojů a sendvičů a ohřívacím pultem z nerezové oceli. Jeho jednotlivé oddíly byly prázdné a zářivě čisté. Na grilu nebyla jediná mastná skvrnka. Sklenice, přestože šlo o silnostěnné bufetové sklenice se zvlněnými okraji, byly úhledně vyrovnané na policích vzadu společně s ještě bytelnějším bufetovým nádobím.

Robert Jenkins se zastavil u pokladny. Když k němu přišli Albert s Bethany, řekl: “Nemohla byste mi dát ještě jednu cigaretu, Bethany?”

“Vy jste fakt dobrej somrák,” řekla, ale tón jejího hlasu byl přátelský. Vytáhla krabičku marlborek a jednu vyklepala.

“Zápalku si vezmu tady, ne?” U pokladny byla dóza s papírovými zápalkami s reklamou na LaSallovu obchodní školu. Bob si jedny vzal, otevřel je a jednu zápalku odtrhl.

“Jistě,” řekla Bethany, “ale proč?”

“To se za chvíli dozvíme,” řekl a podíval se na ostatní. Ti stáli v půlkruhu kolem něj a sledovali ho, všichni kromě Rudyho Warwicka, který se přesunul dozadu a podrobně zkoumal obsah chladicího pultu.

Bob škrtl zápalkou. Zanechala na škrtátku tenkou bílou čáru, ale nechytla. Škrtl znovu a se stejným výsledkem. Na třetí pokus se zápalka ohnula. Byla už stejně skoro bez hlavičky.

“To jsou věci,” řekl Bob, ale v jeho hlase nebylo ani stopy po překvapení. “Zřejmě jsou navlhlé. Zkusíme nějaké ze dna, ne? Ty by měly být suché.”

Zalovil na dně a několikerý zápalky vypadly z dózy na pokladní pult. Albertovi připadly všechny dokonale suché. Nick a Brian si za jeho zády znovu vyměnili pohledy.

Bob si vzal další balíček, jednu zápalku odtrhl a škrtl. Plamínek se neobjevil.

“Potvora,” řekl. “Nicméně jsme objevili další problém. Můžu si půjčit vaše zápalky, Bethany?”

Beze slova mu je podala.

“Tak počkejte,” řekl Nick podezíravě, “co vlastně víte, příteli?”

“Pouze to, že tahle situace má rozsáhlejší důsledky, než jsme si zprvu mysleli,” odpověděl Bob. Měl klidné oči, ale ztrhaný obličej. “A napadá mě, že jsme se všichni dopustili jedné velké chyby. Za daných okolností celkem pochopitelné, ale dokud nepoopravíme svůj způsob uvažování o dané situaci, nedosáhneme podle mého názoru žádného pokroku. Tu chybu bych nazval chybou pohledu.”

Warwick se vracel ke skupince se zabaleným sendvičem a lahví piva. Jeho kořist mu viditelně vylepšila náladu. “Co se děje, lidi?”

“To bych taky rád věděl,” řekl Brian, “ale moc se mi to nelíbí.”

Bob Jenkins odtrhl jednu zápalku z Bethanina balíčku a škrtl. Okamžitě chytila. Přiložil si plamínek ke konci cigarety. Kouř připadal Brianovi neuvěřitelně voňavý, neuvěřitelně příjemný. Okamžitě si uvědomil proč: byla to jediná věc, kromě Nickovy vody po holení a Laurelina parfému, kterou cítil. Když se nad tím zamyslel, uvědomil si, že téměř necítí ani pot svých spolucestujících.

Bob stále držel v ruce hořící zápalku. Odklopil chlopeň na balíčku, který vytáhl z dózy, a odkryl všechny zápalky. Přiložil k nim plamínek. Dlouho se nic nedělo. Spisovatel přejížděl plamínkem hlavičky zápalek, ale žádná se nerozžehla. Ostatní vzrušeně přihlíželi.

Nakonec se ozvalo neduživé zasyčení a několik zápalek ožilo jepicím životem. Ani nevzplály, jen krátce zažhnuly a zhasly. Nad nimi se objevilo několik tenkých proužků kouře… kouře, který vůbec nezapáchal.

Bob se na ně podíval a pochmurně se usmál. “I to je víc, než jsem očekával.”

“No tak dobře,” řekl Brian, “tak nám to vysvětlete. Já vím, “

V tom okamžiku Rudy Warwick znechuceně vykřikl. Dinah slabě vyjekla a přitiskla se k Laurel. Albert cítil, jak mu poskočilo srdce.

Když Rudy rozbalil sendvič, Brianovi se zdálo, že je v něm salám a sýr, a zakousl se do něj, vyplivl sousto s výrazem odporu na podlahu.

“Je zkažený!” vykřikl. “Krucinál! To je hnus!”

“Zkažený?” ožil znovu Bob Jenkins a oči se mu rozsvítily jako modré elektrické jiskry. “O tom pochybuju. Zpracovaná masa jsou dneska tak naládovaná konzervačními látkami, že jim trvá nejmíň osm hodin na slunci, než se zkazí. A my podle hodin víme, že elektřina v tom chladicím pultu vypadla před necelými pěti hodinami.”

“Ale možná že ne,” ozval se Albert. “Sám jste přece říkal, že máme pocit, jako by bylo víc hodin, než ukazujou hodinky.”

“Ano, ale já si nemyslím… Cítil jste v tom chladicím pultu ještě zimu, když jste ho otevřel, pane Warwicku?”

“Zimu přímo ne, ale chlad určitě,” odpověděl Rudy. “Ale ten sendvič se stejně nedá žrát. Promiňte, dámy. “Natě,” napřáhl ruku se sendvičem, .jestli si myslíte, že není zkažený, tak ho ochutnejte.”

Bob zíral na sendvič, jako by sbíral odvahu, a pak si z nenakousnuté poloviny uždíbl malé sousto. Albert viděl, jak se mu v obličeji objevil znechucený výraz, ale Jenkins přesto sousto okamžitě nevyplivl. Kousl jednou… podruhé… pak se obrátil a vyplivl je do dlaně. Pak je i se zbytkem sendviče odhodil do koše na odpadky pod policí s kořením a přísadami.

“Není zkažený,” řekl. “Je bez chuti. A nejen to, jako by neměl žádnou strukturu. Koutky úst mu povisly v bezděčném výrazu odporu. “O některých potravinách říkáváme, že jsou nemastné neslané, nekořeněná bílá rýže, vařené brambory, ale i ty nejnevýraznější potraviny mají alespoň nějakou chuť. Ten sendvič neměl žádnou. Jako byste přežvykovali papír. Nedivím se, že vám připadal zkažený.”

“On byl zkažený,” trval na svém holohlavý muž.

“Ochutnejte to pivo,” vyzval ho Bob. “To by zkažené být nemělo. Je stále zazátkované, a zazátkovaná láhev piva by se neměla zkazit, ani když není v ledničce.”

Rudy se zamyšleně podíval na láhev budweiseru, kterou držel v ruce, pak zavrtěl hlavou a podal ji Bobovi. “Já už to pivo nechci,” řekl a podíval se na chladicí pult. Tvářil se naštvaně, jako by si myslel, že na něm Jenkins zkouší nějaký nevydařený kanadský žertík.

“Já se napiju, když budu muset,” řekl Bob, “ale jednou už jsem své tělo na oltář vědy obětoval. Nechce to pivo ochutnat někdo jiný? Myslím, že je to velice důležité.”

“No tak dobře,” řekl Nick.

“Ne.” Byl to Don Gaffney. “Dejte ho mně. Já bych si jedno dal. Už jsem pil i teplý a nic to se mnou nedělalo.”

Vzal pivo, odkroutil zátku a napil se. V okamžiku se obrátil a vyprskl pivo na podlahu.

“Panebože!” zařval. “Zvětralý! Úplně zvětralý!”

“Vážně?” zeptal se Bob čile. “Výborně! Skvěle! V něčem se tedy můžeme shodnout.” V okamžiku byl za pultem a vzal z police jednu sklenici. Gaffney postavil láhev vedle pokladny a Brian pozorně sledoval, jak ji Bob Jenkins zdvihá. Uvnitř hrdla se netvořila žádná pěna. Mohla by to být klidně voda, pomyslel si.

Jenže to, co Bob nalil, jako voda nevypadalo. Vypadalo to jako pivo. Zvětralé pivo. Bez pěny. Brian viděl ve sklenici několik bublinek, ale žádná nestoupala k hladině kapaliny.

“No tak dobře,” řekl Nick rozpačitě, ,je zvětralé. To se někdy stává. V továrně nedotáhnou uzávěr a z lahve unikne plyn. Na zvětralé pivo občas narazí každý.”

“Ale když k tomu přidáte salámový sendvič bez chuti, nutí vás to k zamyšlení, ne?”

“Ale k jakému zamyšlení?” vybuchl Brian.

“Malý okamžik,” řekl Bob. “Věnujme se na okamžik námitce pana Hopewella, ano?” Otočil se a oběma rukama začal brát sklenice (další při tom padaly na podlahu a rozbíjely se) a vyrovnávat je na pult s obratností barmana. “Přineste mi pár dalších piv. A taky nějaké limonády, když už jste v tom.”

Albert s Bethany odešli k chladicímu pultu a každý vzal náhodně čtyři nebo pět lahví.

“Zbláznil se?” zašeptala Bethany.

“To bych neřek,” odpověděl Albert. Mlhavě tušil, co jim chce spisovatel ukázat… a moc se mu nelíbilo, kam mu to zavádí myšlenky. “Vzpomínáš si, jak ti řekl, aby sis šetřila sirky? Věděl, že se něco podobnýho stane. Proto byl tak žhavěj, aby nás dostal do restaurace. Chtěl nám to předvíst.”

3

Rozpis služeb byl roztrhán na tři tucty tenkých proužků a časožrouti se přiblížili. Craig jejich příchod podvědomě cítil a přitížilo se mu.

Nesnesitelně se mu přitížilo.

Byl čas jít.

Sebral revolver a kufřík, vstal a opustil kancelář bezpečnostní služby. Šel pomalu a cestou si v duchu opakoval: Nechci vás zastřelit, ale udělám to, jestli budu muset. Vezměte mě do Bostonu. Nechci vás zastřelit, ale udělám to, jestli budu muset. Vezměte mě do Bostonu.

“Udělám to, jestli budu muset,” zamrmlal Craig, když se blížil k čekárně. “Udělám to, jestli budu muset.” Nahmátl prstem kohoutek a natáhl ho.

Asi v polovině cesty přes čekárnu ho opět zaujalo bledé světlo, které sem padalo okny, a otočil se za ním. Ucítil je tam. Časožrouty. Už sežrali všechny zbytečné, líné lidi a teď se vracejí pro něho. Musí se dostat do Bostonu. Věděl, že je to jediný způsob, jak zachránit zbytek sama sebe… protože jejich smrt bude příšerná. Jejich smrt bude skutečně příšerná.

Pomalu došel k oknům a vyhlédl ven. Hovoru ostatních cestujících nevěnoval pozornost, alespoň prozatím.

4

Bob Jenkins odlil do své sklenice trochu z každé lahve. Obsah všech lahví byl stejně zvětralý jako to první pivo. “Přesvědčil jsem vás?” zeptal se Nicka. “Ano,” odpověděl Nick. “Jestli víte, co se tady děje, příteli, tak to vyklopte. Prosím vás, vyklopte to.”

“Mám určitou představu,” řekl Bob. “Není… bohužel není příliš povzbudivá, ale já patřím k lidem, kteří jsou přesvědčeni, že znalost je v dlouhodobé perspektivě vždycky lepší, bezpečnější, než neznalost, bez ohledu na to, jak hrůzně může na člověka zapůsobit pochopení určitých skutečností. Mluvím dost srozumitelně?”

“Ne,” vyhrkl Gaffney.

Bob pokrčil rameny a pousmál se. “Ať je to, jak chce, já trvám na svém přesvědčení. Než řeknu něco dalšího, chtěl jsem vás poprosit, abyste se rozhlédli kolem sebe a řekli mi, co vidíte.”

Rozhlíželi se a tak se soustředili na malé shluky stolů a židlí, že si nikdo nevšiml Craiga Toomyho, který stál zády k nim na druhé straně čekárny a zíral ven na betonovou plochu letiště.

“Nic,” řekla po chvíli Laurel. “Mrzí mě to, ale já nic nevidím. Asi máte bystřejší oči, pane Jenkinsi.”

“Ale vůbec ne. Vidím to, co vy: nic. Jenže letiště jsou otevřena čtyřiadvacet hodin denně. Když došlo k té události, byl zřejmě nejslabší provoz z celého dne, ale i tak se mi těžko věří, že by tu nebylo aspoň pár lidí, kteří by pili kávu nebo časně snídali. Mechanici. Letištní personál. Několik cestujících, kteří tu třeba od půlnoci čekali na ranní přípoj a rozhodli se ušetřit peníze za motel. Když jsem vylezl na ten pás, úplně mě to vyvedlo z rovnováhy. Proč? Protože letiště nebývají nikdy úplně opuštěná. Teď se znovu rozhlédněte a položte si otázku: Kde jsou ta nedojedená jídla, kde jsou ty nedopité sklenice? Vzpomínáte si na ten servírovací vozík se špinavými sklenicemi dole? Vzpomínáte si na tu nedojedenou buchtu a nedopitý šálek kávy vedle pilotovy sedačky v kokpitu? Tady nic takového není. Existuje vůbec nějaká stopa přítomnosti lidí v době, kdy k tomu došlo?”

Albert se rozhlédl. “Ani žádná dýmka na přední palubě, co?” řekl zamyšleně.

Bob se na něj pozorně zahleděl. “Cože? Co to říkáte, Alberte?”

“V letadle jsem si vzpomněl na tu plachetnici, o který jsem kdysi četl. Jmenovala se Maty Celeste a někdo ji uviděl, jak si tak bezcílně pluje. Podle tý knížky byla pod plachtama, ale když přišli na palubu ty lidi, co ji uviděli, zjistili, že tam vůbec nikdo není. Byly tam ale jejich věci, na sporáku se vařilo jídlo. Na přední palubě dokonce někdo našel dýmku. Pořád ještě doutnala.”

“Bravo, Alberte! Teď jste na to ukázal prstem! Připomněl bych ještě jedno slavné zmizení, na ostrově Roanoke, to je tuším u pobřeží Severní Karolíny, zmizela tehdy celá kolonie osadníků. Zůstaly po nich táborové ohně, zpřeházené domy, smetiště. Můžeme pokročit dál, Alberte. V čem se to tu liší od našeho letadla?”

Albert chvíli jen tupě zíral, ale pak se mu rozsvítily oči. “Prsteny!” vykřikl. “Kabelky, peněženky, peníze! Kloubní protézy! Nic z toho tu není!”

“Správně,” řekl Bob tiše. “Naprosto správně. Jak říkáte, nic z toho tu není. Zato v letadle to bylo, když jsme se probudili, ne? V pilotní kabině byl dokonce šálek kávy a dánská buchta, tedy ekvivalent doutnající dýmky na přední palubě Mary Celeste.”

“Vy si myslíte, že jsme vletěli do jiný dimenze, co?” řekl Albert a do hlasu se mu vloudila úzkost. “Jako v nějaký sci-fi.”

Dinah sklonila hlavu k jedné straně a na okamžik vypadala jako Nipper, pes známý z etiket na starých gramofonových deskách společnosti RCA.

“Ne,” řekl Bob, ,já myslím, “

“Pozor!” vyjekla Dinah. “Slyším nějaké, “

Bylo však příliš pozdě. Když se Craig Toomy probral ze strnulosti a začal jednat, jednal rychle. Než se Nick nebo Brian stačili vůbec pootočit, popadl Bethany jednou rukou kolem krku a vlekl ji pozadu pryč. Druhou rukou jí přidržoval revolver u spánku. Dívka zoufale zavřeštěla hrůzou.

“Já ji nechci zastřelit, ale udělám to, jestli budu muset,” vychrlil zadýchaně Craig. “Odvezte mě do Bostonu.” Oči už neměl prázdné; zračila se v nich jakási hrůzně zvrácená inteligence. “Slyšíte mě? Odvezte mě do Bostonu!”

Brian vykročil ke Craigovi, ale Nick ho zadržel. “Uklidněte se,” řekl tiše. “To by bylo nebezpečné. Tady náš přítel je dost rozrušený.”

Bethany se svíjela v Craigově omezujícím objetí. “Vždyť mě škrtíte! Přestaňte mě škrtit, prosím vás!”

“Co se děje?” ozvala se Dinah. “O co jde?”

“Nech toho!” zařval Craig na Bethany. “Přestaň sebou mrskat, nebo mě donutíš udělat něco, co sám nechci!” Přitiskl jí hlaveň revolveru ke spánku. Bethany se zmítala dál a Albert si najednou uvědomil, že ona o té zbrani neví, neví o ní, ani když ji má přitisknutou k hlavě.

“Nechtě toho, děvče!” napomenul ji Nick ostře. “Přestaňte se zmítat!”

Albert si uvědomil, že poprvé v bdělém stavu nejen myslí jako Arizonský Žid, ale má taky silné nutkání jednat jako ta bájná postava. Aniž spustil oči ze šílence v roláku, pomalu zdvihl pouzdro s houslemi. Toomy se na něj zrovna nedíval; horečnatě těkal očima z Briana na Nicka a měl plné ruce práce, téměř doslova, aby udržel Bethany.

“Nechci ji zastřelit, ” začínal znovu Craig, ale když ho Bethany prudce odstrčila zadkem, vyjela mu ruka z jejího krku nahoru. Dívka se mu okamžitě zakousla do zápěstí. “Au!” zařval Craig. “Aúúúú!”

Jeho sevření povolilo a Bethany se přikrčila. Albert skočil dopředu, a zatímco Toomy mířil na Bethany, zdvihl pouzdro s houslemi. Craigův obličej byl zkřivený bolestí a vztekem.

“Ne, Alberte!” vykřikl Nick.

Craig Toomy Alberta uviděl a namířil na něj. Albert na okamžik zíral přímo do hlavně a měl zcela jiný pocit než ve svých snech a představách. Pohled do hlavně mu připadal jako pohled do vykopaného hrobu.

Asi jsem udělal chybu, pomyslel si v okamžiku, kdy Craig stiskl kohoutek.

5

Místo rány se ozvalo tiché pšouknutí, jako když vystřelí ze vzduchovky. Albert pocítil nějaký úder do prsou, stačil si ještě uvědomit, že to dostal, a pak nechal dopadnout pouzdro s houslemi na Craigovu hlavu. Ozval se tupý úder, jehož ozvěna mu projela oběma rukama, a do toho uslyšel rozhořčený otcův hlas: Co je to s tebou, Alberte? Takhle přece nemůžeš zacházet s drahým hudebním nástrojem!

Z pouzdra se ozval zvuk nárazu, jak housle poskočily. Jeden z kovových uzávěrů se zaryl Toomymu do čela, z něhož překvapivě silně vytryskla krev. Pak se mu podlomila kolena a on jako podťatý padl na zem před Alberta. Než zůstal nehybně ležet, Albert ještě viděl, jak obrací oči v sloup.

Hlavou mu bleskla podivná, ale nádherná myšlenka: Bože, v životě jsem nehrál líp. A pak si uvědomil, že se nedokáže nadechnout. Obrátil se k ostatním a rozpačitě se usmál. “Myslím, že jsem to koupil,” řekl Eso Kaussner a svět mu vybledl do odstínů šedi. Podlomila se mu kolena a sesul se na pouzdro s houslemi.

6

Nevěděl o sobě necelých třicet vteřin. Když se probral, Brian ho se starostlivým výrazem v obličeji jemně plácal po tvářích. Bethany klečela vedle Alberta a upírala na něj obdivný a láskyplný pohled. Dinah Bellmanová za jejími zády stále vzlykala v Laurelině objetí. Albert se podíval na Bethany a ucítil, jak mu srdce, zjevně stále celé, zaplňuje hruď. “Arizonský Žid se vrací na scénu,” zamumlal.

“Co říkáš, Alberte?” zeptala se Bethany a pohladila ho po tváři. Měla hebkou, nádherně chladnou ruku. Albert usoudil, že je zamilovaný.

“Nic,” řekl a pilot ho znovu plácl po tváři.

“Jak jste na tom, chlapče?” zeptal se Brian. “Jak se cítíte?”

“Jde to,” odtušil Albert. “A přestaňte mě fackovat. A jmenuju se Albert. Přátelé mi říkaj Eso. Je to zranění vážný? Já zatím nic necítím. Podařilo se vám zastavit krvácení?”

Nick Hopewell si dřepl vedle Bethany. Pobaveně a nevěřícně se usmíval. “Myslím, že to přežijete, příteli. V životě jsem nic podobného neviděl… a že už jsem toho viděl hodně. Vy Američané jste příliš pošetilí, než aby vás Pán Bůh neměl rád. Natáhněte ruku, já vám dám suvenýr.”

Albert natáhl ruku, která se mu neovladatelně chvěla, a Nick mu něco pustil do dlaně. Albert si zdvihl ruku k očím a uviděl kulku.

“Sebral jsem ji z podlahy,” řekl Nick. “Není ani zdeformovaná. Musela vás udeřit do hrudi, na tričku máte ještě trochu prachu, a odrazit se. Ta zbraň selhala. Bůh vás musí mít opravdu rád, příteli.”

“Vzpomněl jsem si na ty sirky,” řekl Albert slabým hlasem. “Tak nějak jsem si myslel, že ta bouchačka nevystřelí vůbec.”

“Bylo to od vás velice statečné a velice nerozumné, chlapče,” řekl Bob Jenkins. Byl bílý jako křída a vypadal, že každou chvíli omdlí. “Nevěřte spisovatelům. Vyslechněte si pozorně jejich názory, ale nevěřte jim. Panebože, co kdybych se mýlil?”

“Moc k tomu nechybělo,” poznamenal Brian a pomohl Albertovi na nohy. “Bylo to, jako když jste zapálil ty druhé zápalky, ty z té dózy. Stačilo to jen k vypuzení náboje z hlavně. Trochu větší rána a Albert měl kulku v plicích.”

Albert pocítil další mdlobnou vlnu. Zapotácel se a Bethany ho okamžitě objala kolem pasu. “Myslím, že to bylo fakt statečný,” řekla a vyslala k němu pohled, z něhož všichni mohli vyčíst, jak bezmezně ho obdivuje. “Neuvěřitelně statečný.”

“Dík,” utrousil Eso a chladně (i když trochu zmateně) se usmál. “Tak moc jsem toho zas neudělal.” Nejrychlejší Žid na západ od Mississippi si byl vědom toho, že se k němu tiskne moc pěkná holka a že ta holka skoro nesnesitelně krásně voní. Najednou se cítil skvěle. Vlastně se mu zdálo, že se v životě tak báječně necítil. Pak si vzpomněl na své housle, sklonil se a zdvihl pouzdro. Na jednom boku bylo promáčknuté. Jeden uzávěr byl otevřený a byly na něm stopy krve a přilepené vlasy. Albert cítil, jak se mu líně převrací žaludek. Otevřel pouzdro a nahlédl dovnitř. Nástroj vypadal nedotčeně a Albert vydechl úlevou.

Pak si vzpomněl na Craiga Toomyho a úlevu vystřídalo znepokojení.

“Nezabil jsem ho, že ne? Byla to dost slušná rána.” Podíval se na Craiga, který ležel poblíž dveří restaurace. Don Gaffney klečel vedle něj. Alberta se znovu zmocnil pocit, že omdlí. Craig měl na čele i v obličeji spoustu krve.

“Je živej,” řekl Don Gaffney, “ale úplně mimo.”

Albert, který ve svých snech odrovnal víc tvrdých chlapů než Bezejmenný*, cítil, jak se mu zdvihá žaludek. “Bože, to je krve!”

“To nic neznamená,” uklidňoval ho Nick. “Zranění ve vlasech obvykle hodně krvácí.” Došel k Donovi, vzal Craiga za zápěstí a zkusil nahmátnout tep. “Měl byste si vzpomenout, že jí ten revolver držel u spánku, příteli. Kdyby stiskl kohoutek, mohlo by to z bezprostřední blízkosti stačit k usmrcení. Nepamatujete si na toho herce, který se před několika lety zastřelil slepým nábojem? Pan Toomy si to způsobil sám; je to výlučně jeho vina. Nesvalujte ji na sebe.”

Nick pustil Craigovo zápěstí a vstal.

“Kromě toho,” řekl a vytáhl ze stojánku na jednom stole silný svazek papírových ubrousků, “má silný a pravidelný tep. Myslím, že se během několika minut probere a bude ho jen bolet hlava. A taky si myslím, že pro případ téhle šťastné události by nebylo od věci učinit několik předběžných opatření. Pane Gaffney, stoly tam vzadu v té putyce mají ubrusy, je to zvláštní, aleje to tak. Nemohl byste jich pár přinést? Myslím, že by bylo prozíravé svázat tomu pánovi, který se chce dostat do Bostonu, ruce za zády.”

“To myslíte vážně?” zeptala se Laurel tiše. “Vždyť je v bezvědomí a krvácí.”

Nick přitiskl Craigovi Toomymu na zranění nouzový obvaz z ubrousků a podíval se na ni. “Vy jste Laurel, že?”

“Ano.”

“Laurel, nesmíme si to malovat. Ten člověk je šílenec. Nevím, jestli zešílel pod vlivem současných událostí, nebo jestli to má vrozené, ale vím jistě, že je nebezpečný. Byl by si vzal klidně Dinu místo Bethany, kdyby byla blíž. Když ho nespoutáme, může to klidně zopakovat.”

Craig zaúpěl a mdle zamával rukama. Bob Jenkins okamžitě ustoupil, i když revolver měl teď za pasem Brian Engle. Laurel couvla také a odtáhla s sebou Dinu.

“Je někdo mrtvý?” zeptala se Dinah nervózně. “Není, že ne?”

“Ne, miláčku.”

“Měla jsem ho uslyšet dřív, ale poslouchala jsem toho pána, který mluví jako učitel.”

“To je v pořádku,” řekla Laurel. “Všechno dobře dopadlo, Dino.”

Rozhlédla se po prázdné hale a vlastní slova jí připadla směšná. Nic tu není v pořádku. Vůbec nic.

“Výborně,” řekl Nick, vzal si jeden ubrus a obratně ho stočil do lana. Pak si jeho střed vložil do úst a stiskl zuby, aby se ubrus nerozmotal, a oběma rukama převrátil Craiga jako lidskou omeletu.

Craig vykřikl a víčka se mu zachvěla.

“To musíte být tak hrubý?” zeptala se Laurel břitce.

Nick se na ni podíval a ona okamžitě uhnula pohledem. Bezděčně musela srovnávat Nickovy oči s očima na fotografiích, které jí posílal Darren Crosby. Daleko posazené jasné oči v hezkém, i když nepříliš výrazném obličeji. Tyhle oči ale taky nejsou nijak výrazné, že ne? A neměly snad Darrenovy oči něco, a možná ve velké míře, co ji přimělo k téhle cestě? Nedospěla snad po dlouhém zkoumání k závěru, že jsou to oči muže, který se dokáže chovat? Muže, který by couvl, kdyby ho o to požádala?

Do letadla nastupovala s představou, že letí vstříc velkému dobrodružství, vstříc divokému tangu s láskou, že letí přes celý kontinent, aby padla do náruče vysokému tajemnému neznámému muži. Někdy se však člověk ocitne v nepříjemné situaci, v níž už se nedá uhýbat pravdě, a ta teď byla podle Laurel následující: Darrena Crosbyho si vybrala proto, že z fotografií a z dopisů poznala, že se nijak výrazně neodlišuje od těch hodných chlapců a mužů, s kterými chodila někdy od patnácti let, od těch chlapců a mužů, kteří se rychle naučili otírat si boty o rohožku, když přicházeli za deštivých večerů, od těch chlapců a mužů, kteří se chopili utěrky a bez vyzvání jí pomáhali s nádobím, od těch chlapců a mužů, kteří by ji pustili k vodě, kdyby je o to ostřejším tónem požádala.

Ocitla by se v tom letadle, kdyby na těch fotografiích byly Nickovy tmavomodré oči místo Darrenových světlehnědých? Laurel byla přesvědčená, že ne. Byla přesvědčená, že by mu napsala milý, ale neosobní dopis, Děkuji Vám za odpověď i za Vaši fotografii, pane Hopewelle, ale něco mi říká, že se k sobě nehodíme, a dál by hledala muže Darrenova typu. Navíc samozřejmě pochybovala, že muži typu pana Hopewella čtou seznamovací časopisy, natož aby si do nich dávali inzeráty. Nicméně teď tu byla Laurel s ním, v téhle podivné situaci.

Ale chtěla dobrodružství, jedno jediné dobrodružství, než navždy vstoupí do středního věku. Je to pravda? Ano. A teď tu tedy je a potvrzuje pravdivost Tolkienova varovného postřehu: Včera večer vyšla ze dveří, stejně jako vždycky, a kde skončila? V jakési podivné a hrůzné obdobě Říše fantazie. Ale dobrodružství to je, to ano. Nouzové přistání… opuštěné letiště… šílenec s revolverem. Jistěže je to dobrodružství. Náhle se Laurel vybavilo něco, co četla kdysi před lety. Dávej si pozor na to, co si přeješ, protože by se ti to mohlo splnit.

Jak pravdivé.

A jak matoucí.

V očích Nicka Hopewella žádný zmatek neviděla… ale také žádné slitování. Laurel byla z jeho pohledu celá rozechvělá, ale nebylo to žádné milostné rozechvění.

A víš to jistě? našeptával jí nějaký hlas, ale Laurel ho v sobě okamžitě umlčela. Nick dal Craigovi ruce za záda a zkřížil mu je v zápěstí. Craig znovu zaúpěl, tentokrát hlasitěji, a začal klást chabý odpor.

“Jen klid, starý brachu,” řekl Nick konejšivě. Stočeným ubrusem mu dvakrát omotal zápěstí a udělal pevný uzel. Craig zamával lokty a vydal podivný tichý výkřik. “A je to,” prohlásil Nick a vstal. “Svázaný úhledně jako farářův vánoční krocan. Máme dokonce náhradní ubrus, kdyby tenhle nechtěl držet.” Usadil se na okraj jednoho stolu a podíval se na Boba Jenkinse. “Co jste to povídal, než jsme byli tak hrubě přerušeni?”

Bob se na něj zpitoměle a nevěřícně zahleděl. “Cože?”

“Pokračujte,” vybídl ho Nick, jako by byl zaujatým posluchačem přednášky, a ne mužem, který sedí na kraji stolu v opuštěné letištní restauraci s nohama vedle svázaného muže ležícího v kaluži vlastní krve. “Skončil jste u přirovnání našeho letadla k Mary Celeste. To je zajímavá myšlenka.”

“A vy chcete… abych pokračoval?” zeptal se Bob nevěřícně. “Jako by se nic nestalo?”

“Postavte mě!” zařval Craig. Jeho slova částečně ztlumil tuhý zátěžový koberec položený na podlaze restaurace, ale i tak zněla pozoruhodně živě z úst člověka, kterého před necelými pěti minutami uspala rána houslovým pouzdrem do hlavy. Okamžitě mě postavte! Žádám, abyste, “

Vtom udělal Nick něco, co zaskočilo úplně všechny, i ty, kteří viděli, jak kroutí Craigovi nosem jako kohoutkem u vany. Tvrdě nakopl Craiga do žeber. V posledním okamžiku kop zmírnil… ale ne moc. Craig bolestně hekl a zmlkl.

“Zkuste to ještě jednou, příteli, a já vám je prokopnu,” řekl Nick výhružně. “Už mi došla trpělivost.”

“Pane!” vykřikl užasle Gaffney. “Co jste to tomu h, “

“Poslouchejte mě!” přerušil ho Nick a rozhlédl se. Poprvé mu z obličeje spadla uhlazená maska. Hlas se mu chvěl hněvem a naléhavostí. “Musíte se probrat, přátelé, a já nemám čas budit vás jemně. Tahle holčička, Dinah, říká, že jsme v ošklivé situaci, a já jí věřím. Říká, že něco slyší, něco, co se k nám blíží, a tomu já raději taky věřím. Osobně neslyším vůbec nic, ale nervy mám napjaté k prasknutí, a když je mám takhle napjaté, jsem zvyklý být ve střehu. Myslím, že něco skutečně přichází, a nevěřím, že nám to bude chtít prodat příslušenství k vysavači nebo novou výhodnou pojistku, až to sem dorazí. Teď můžeme buď civilizovaně vzdychat nad tímhle šílencem, nebo se snažit pochopit, co se to s námi stalo. To pochopení nám může zachránit životy, a já navíc rychle dospívám k přesvědčení, že nepochopení nám je může ukončit, a brzy.” Sjel očima k Dine. “Jestli si myslíš, že se mýlím, Dino, tak mi to řekni. Tebe já poslechnu, a rád.”

“Já nechci, abyste ubližoval panu Toomymu, ale ani si nemyslím, že se mýlíte,” řekla Dina rozechvělým hláskem.

“Tak dobře. To je rozumná řeč. Pokusím se mu znovu neublížit… ale nic neslibuju. Řeknu to velice jednoduše. Tenhle chlápek, kterého jsem nakopl, “

“Toomy,” řekl Brian. “Jmenuje se Craig Toomy.”

“Tak dobře. Pan Toomy je šílenec. Jestli se nám podaří najít nějakou cestu na bezpečné místo nebo na místo, kam zmizeli všichni lidé, můžeme se pokusit obstarat mu nějakou pomoc, ale v dané situaci mu můžeme pomoct jedině tím, že ho vyřadíme z provozu, což jsem právě udělal, s velkorysou a odvážnou Albertovou pomocí, a vrátíme se k našim současným problémům. Je někdo jiného názoru?”

Nikdo neodpověděl. Ostatní cestující z letu 29 Nicka znepokojeně pozorovali.

“Výborně,” řekl Nick. “Takže pokračujte, pane Jenkinsi.”

“Já… nejsem zvyklý…” Bob se viditelně snažil vzpamatovat se. “V knihách jsem myslím zabil tolik lidí, že bych jimi zaplnil všechna sedadla v letadle, kterým jsme sem přiletěli, ale to, co se stalo, je prvním aktem násilí, jehož jsem byl přímým svědkem. Promiňte, jestli jsem… se choval nepatřičně.”

“Myslím, že si vedete skvěle, pane Jenkinsi,” řekla Dinah. “A já vás taky poslouchám. Mám z toho dobrý pocit.”

Bob se na ni vděčně podíval a usmál se. “Děkuju, Dino.” Dal si ruce do kapes, vrhl ustaraný pohled na Craiga Toomyho a zahleděl se někam za ně, přes prázdnou čekárnu.

“Myslím, že jsem se zmínil o nesprávném směru našeho uvažování,” řekl po krátké odmlce. “Jde o tohle: Když jsme začali chápat, že se něco stalo, mysleli jsme si, že se něco stalo zbytku světa. Tenhle závěr je snadno pochopitelný, neboť my všichni jsme naživu a zdraví, zatímco všichni ostatní, včetně zbylých cestujících, s nimiž jsme společně nastoupili do letadla na losangeleském letišti, zdánlivě zmizeli. Jenže důkazy, které máme před sebou, tenhle závěr nepotvrzují. To, co se přihodilo, se přihodilo nám a jenom nám. Já jsem přesvědčený, že svět, jaký jsme znali, existuje dál tak, jak existoval.

To my jsme těch jedenáct cestujících z letu 29, kteří se ztratili.”

7

“Možná jsem hloupý, ale nechápu, kam tím míříte,” řekl po chvíli Rudy Warwick. “Já taky ne,” přidala se k němu Laurel.

“Zmínili jsme se o dvou známých zmizeních,” pokračoval Bob tiše. I Craig Toomy teď vypadal, že ho poslouchá… v každém případě se přestal zmítat. To první, na Mary Celeste, se odehrálo na moři. To druhé, na ostrově Roanoke, se odehrálo poblíž moře. Nejsou to však jediná zmizení. Napadají mě nejméně dvě další, která se týkají letadel: zmizení pilotky Amelie Earhartové nad Tichým oceánem a zmizení několika letadel námořnictva nad tou částí Atlantiku, která je známá jako bermudský trojúhelník. K tomu došlo tuším v roce 1945 nebo 1946. Tehdy zachytili nějakou zkomolenou zprávu od pilota prvního letadla a vyslali záchranné letouny z letecké základny na Floridě, ale po letadlech a jejich pilotech nikdy nenašli ani stopu.”

“O tom případu jsem slyšel,” řekl Nick. “Stal se podkladem pro nechvalně známou pověst bermudského trojúhelníku.”

“Ale tam se ztratilo hodně lodí a letadel,” vložil se do hovoru Albert. “Četl jsem o tom v jedny knížce od Charlese Berlitze. Bylo to moc zajímavý.” Rozhlédl se. “Nikdy mě nenapadlo, že v tom budu taky, jestli víte, co myslím.”

Jenkins řekl: “Nevím, jestli někdy nějaké letadlo zmizelo přímo nad územím Spojených států, ale, “

“Stalo se to mnoha malým letadlům,” řekl Brian, “a jednou, asi před pětatřiceti lety, zmizelo i dopravní letadlo. Na palubě bylo přes sto lidí. Bylo to v pětapadesátém nebo šestapadesátém roce. A bylo to buď letadlo TWA nebo Monarch, nevzpomínám si přesně. Letělo ze San Francisca do Denveru. Pilot navázal spojení s věží v Renu, naprosto rutinní, a od té chvíle o letadlu nikdo neslyšel. Přirozeně ho hledali, ale bezvýsledně.”

Brian si všiml, že všichni na něj zírají v jakémsi zděšeném úžasu, a stísněně se zasmál.

“Strašidelné příběhy pilotů,” řekl omluvně. “Zní to jako námět pro kreslený film Garyho Larsona.”

“Vsadil bych se, že se všechny ty příběhy odehrály,” zamumlal spisovatel. Znovu se začal škrábat na tváři. Vypadal rozrušeně, téměř vyděšeně. “Pokud nenašli těla…”

“Prosím vás, řekněte nám, co víte, nebo co si myslíte, že víte,” řekla Laurel. “Účinky téhle… téhle věci… se kumulují. Jestli nedostanu alespoň na něco odpověď, můžete mě klidně svázat a položit vedle pana Toomyho.”

“Tak si zas nelichoťte,” řekl Craig zřetelně, ale poněkud záhadně.

Bob na něj vrhl další stísněný pohled a pak si zřejmě začal srovnávat myšlenky. “Není tu žádný nepořádek, ale v letadle nepořádek byl. Na rozdíl od letadla tu nejde elektřina. To není přirozeně směrodatné, letadlo má vlastní zdroj, kdežto sem elektřinu dodává nějaká elektrárna. Ale pak si vezměme ty zápalky. Bethany byla v letadle a její zápalky škrtaly bez problémů. Zápalky, které jsem vyndal z dózy, neškrtaly. Zbraň, kterou pan Toomy vzal, řekl bych, že z kanceláře bezpečnostní služby, sotva vystřelila. Myslím, že kdybychom zkusili baterku, zjistili bychom, že taky nesvítí. Nebo by nesvítila moc dlouho.”

“Máte pravdu,” řekl Nick. “A k ověření své teorie nepotřebujete ani baterku,” ukázal nahoru. Nouzové světlo v kuchyni nad grilem bylo zhasnuté, stejně jako všechna stropní světla. “To je na baterii,” pokračoval Nick. “Rozsvěcí je magnetický spínač citlivý na světlo, když vypadne elektřina. Je tu dostatečné šero na to, aby sepnul, ale světlo nesvítí. To znamená buď poruchu obvodu, nebo vybitou baterii.”

“Podle mě obojí,” řekl Bob Jenkins. Pomalu došel ke dveřím restaurace a vyhlédl ven. “Nacházíme se ve světě, který vypadá nedotčeně, ale zároveň je téměř vyčerpaný. Šumivé nápoje jsou zvětralé. Potraviny jsou bez chuti a vzduch bez zápachu, zatímco my vůni stále vydáváme, cítím například Laurelin parfém a kapitánovu vodu po holení, ale všechno ostatní jako by vůni ztratilo.”

Albert vzal jednu sklenici s pivem a přičichl k ní. Jakýsi pach cítil, ale velmi mdlý. Stejnou pachovou vzpomínku mohl vydávat okvětní lístek, léta uložený mezi stránkami knihy.

“Totéž platí pro zvuky,” pokračoval Bob. “Jsou ploché, jednorozměrné, vůbec se nerozléhají.”

Laurel si vzpomněla na bezvýrazný klapot svých vysokých podpatků na betonu, na nepřítomnost ozvěny, když si kapitán Engle přiložil dlaně k ústům a volal nahoru na eskalátory pana Toomyho.

“Alberte, mohl bych vás poprosit, abyste nám zahrál něco na housle?” řekl Bob.

Albert se podíval na Bethany. Ta se usmála a přikývla.

“Dobře. Jasně. Sám jsem zvědavej, jak budou znít po…” Podíval se na Craiga Toomyho. “Však víte.”

Při otvírání pouzdra se ušklíbl, když se dotkl uzávěru, jímž rozbil Craigovi čelo. Pak vytáhl housle, pohladil je, vzal si do pravé ruky smyčec a vložil si housle pod bradu. Chvíli jen stál a přemýšlel. Jaká hudba by se asi hodila do tohoto podivného nového světa, kde nezvoní telefony a neštěkají psi? Ralph Vaughan Williams? Stravinskij? Mozart? Nebo snad Dvořák? Ne. Žádný z nich se mu sem nehodil. Pak ho něco napadlo a začal hrát “Někdo je v kuchyni s Dinou”.

Uprostřed melodie se smyčec nejistě zastavil.

“Nejspíš jste si poškodil housle, když jste vzal toho chlapa přes hlavu,” řekl Don Gaffney. “Připadá mi, jako by byly vycpané vatou.”

“Ne,” řekl Albert zamyšleně. “Ty housle jsou v naprostým pořádku. Poznám to podle hmatu, podle toho, jak se chovaj struny… aleje tu ještě něco jinýho. Pojďte sem, pane Gaffney.” Gaffney se postavil vedle Alberta. “Teď dejte hlavu co nejblíž houslím. Ne… ne tak blízko, to bych vám vyšťouch oko smyčcem. Tak. Dobrý. A teď poslouchejte znovu.”

Albert začal hrát a v duchu si k tomu zpíval, jako téměř pokaždé, když hrál tuhle veselou odrhovačku:

Zpívám fí-fi-fidli-daj-don,

fí-fi-fidli-daj-dou-dou-dou-dou,

fí-fi-fidli-daj-dou,

a drnkám si na bendžou.

“Slyšel jste ten rozdíl?” zeptal se, když skončil.

“Zblízka to zní mnohem líp, jestli myslíte tohle,” řekl Gaffney a v jeho pohledu se obrážel respekt k Albertovi. “Hrajete dobře, chlapče.”

Albert se na Gaffneyho usmál, ale promluvil vlastně k Bethany. “Někdy, když jsem si jistej, že není nablízku můj učitel, si přehrávám starý Zeppelíny,” řekl. “Na houslích zněj fakt moc dobře, byli byste překvapený.” Podíval se na Boba. “V každým případě se jen potvrdilo to, co jste říkal. Čím jste blíž, tím lepší zvuk ty housle maj. Něco je se vzduchem, ne s nástrojem. Nenese zvuky tak, jak by měl, a proto vyznívají tak, jako chutnalo to pivo.”

“Nijak,” řekl Brian.

Albert přikývl.

“Díky, Alberte,” řekl Bob.

“Můžu je už odložit?”

“Jistě.” Zatímco si Albert odkládal housle do pouzdra a otíral ubrouskem potřísněný uzávěr i vlastní prsty, Bob pokračoval ve výkladu. “V situaci, ve které se nacházíme, není nezvyklý jen zvuk a chuť. Vezměme si kupříkladu mraky.”

“Co je s nimi?” zeptal se Rudy Warwick.

“Od našeho příletu se ani nepohnuly a myslím, že se ani nepohnou. Myslím, že model počasí, na jaké jsme byli zvyklí, se buď zastavil, nebo prostě došel, jako staré kapesní hodinky.”

Bob se na chvíli odmlčel. Náhle vypadal starý, bezmocný a vyděšený.

“Jak řekl pan Hopewell, nesmíme si to malovat. Všechno je tu jinak. Dinah, jejíž smysly, včetně onoho nepostižitelného, kterému říkáme šestý smysl, jsou vyvinutější než naše, to možná cítí nejsilněji, ale myslím si, že do jisté míry to cítíme všichni. Všechno je tu jinak.

A tím se dostáváme k meritu věci.”

Obrátil se k nim čelem.

“Asi před čtvrthodinou jsem řekl, že by mohlo být kolem poledne. Teď mi připadá, že je mnohem později. Tři, možná čtyři hodiny odpoledne. Můj žaludek si teď neříká o snídani, ale o odpolední svačinu. Mám děsivý pocit, že se venku začne stmívat, ještě než nám hodinky ukážou čtvrt na deset ráno.”

“K věci, příteli,” pobídl ho Nick.

“Myslím, že jde o čas,” řekl Bob tiše. “Nikoli o dimenzi, jak soudil Albert, ale o čas. Předpokládejme, že občas se v proudu času objeví nějaká díra. Nikoli pokřivení, ale trhlina. Trhlina v osnově času.”

“To je ale šílená pitomost,” ulevil si Don Gaffhey.

“Amen!” podpořil ho z podlahy Craig Toomy.

“Ne,” odpověděl Bob úsečně. “Šílené bylo to, jak zněly Albertovy housle ze dvou metrů. Stačí se rozhlédnout kolem sebe, pane Gaffhey. Jen se rozhlédněte. To, co se s námi děje… co prožíváme… to je šílené.”

Don se ušklíbl a vrazil si ruce hluboko do kapes.

“Pokračujte,” řekl Brian.

“Dobře. Netvrdím, že musím mít pravdu; jen vám nabízím hypotézu, která odpovídá situaci, v níž jsme se ocitli. Řekněme, že takové trhliny v osnově času se občas objevují, ale většinou nad neobydlenými oblastmi… tím myslím samozřejmě oceány. Nemůžu říct, že to tak skutečně je, ale je to celkem logický závěr, protože právě tam nejčastěji dochází ke zmizení lidí.”

“Počasí nad vodou se téměř vždycky liší od počasí nad velkými pevninami,” řekl Brian. “To by mohlo být ono.”

Bob přikývl. “Ať už mám pravdu nebo se mýlím, myslím, že tohle je správný způsob uvažování, protože zařazuje věci do nám známého kontextu. Může to být podobné se vzácnými meteorologickými úkazy, které jsou občas hlášeny: převrácená tornáda, kruhové duhy, hvězdy ve dne. Tyhle časové trhliny se objevují a mizí náhodně, nebo se mohou pohybovat jako frontální a tlakové systémy, ale jen zřídka se objevují nad pevninou.

Statistik by vám řekl, že to, co se má stát, se dříve nebo později stane, takže řekněme, že včera večer se jedna taková časová trhlina objevila nad pevninou… a my jsme měli tu smůlu, že jsme do ní vletěli. A ještě něco jsme se dozvěděli. Podle nějakého neznámého pravidla nebo vlastnosti této bájné meteorologické anomálie se do ní člověk nedostane, pokud tvrdě nespí.”

“A, to jsou pohádky,” řekl Gaffney.

“Naprosto souhlasím,” přidal se k němu z podlahy Craig.

“Ty zavři hubu!” okřikl ho Gaffney. Craig zamrkal a zdvihl horní ret.

“To mi připadá rozumný,” řekla Bethany tiše. “Jako bysme nedrželi krok s… s ničím.”

“A co se stalo s posádkou a s ostatníma cestujícíma?” zeptal se Albert. “Když se do tý díry dostalo letadlo i s náma, co se stalo s těma ostatníma?”

Odpověď přišla ve formě neodbytné představy: stovky lidí padají z oblohy, kravaty a kalhoty jim vlají, vyhrnuté šaty odhalují podvazkové pasy a spodní prádlo, lidem padají boty a z kapes jim vypadávají pera (tedy ta, která nezůstala v letadle), lidé mávají rukama a nohama a snaží se křičet v řídkém vzduchu, všichni ti lidé, kteří nechali v letadle peněženky, kabelky, drobné a nejméně v jednom případě kardiostimulátor. Viděl, jak dopadají na zem jako nevybuchlé bomby, zplošťují keře, zdvihají obláčky prachu, tisknou do povrchu pouště obrysy svých těl.

“Podle mého odhadu se odpařili,” řekl Bob. “Zcela se rozložili.”

Dinah to nejdřív nechápala; pak si vzpomněla na tetinu kabelku, v níž byly ještě cestovní šeky, a tiše se rozplakala. Laurel ji objala a přitiskla k sobě. Albert mezitím děkoval Bohu, že si to matka na poslední chvíli rozmyslela a nedoprovázela ho.

“V mnoha případech s nimi zmizely i jejich věci,” pokračoval spisovatel. “Ti, kteří tam nechali peněženky a kabelky, je ve chvíli té… Události mohli mít odložené, ale to se dá jen těžko odhadnout. Nejvíc mi vrtá hlavou ta paruka, ta mi do toho nějak nezapadá, nedokážu přijít na žádný důvod.”

“Podle mě máte pravdu,” řekl Albert. “Například ty kloubní protézy. Pochybuju, že si je někdo vyndal z ramena nebo z kolena, aby si s nima z nudy hrál.”

“Souhlasím,” přidal se Rudy Warwick. “Na to, aby se nudili, jsme letěli moc krátce.”

Bethany se na něj udiveně podívala a pak se rozesmála.

“Já pocházím z Kansasu,” řekl Bob, “a tenhle prvek jistého rozmaru mi připomněl tornáda, která jsme tam občas v létě mívali. Třeba srovnala se zemí obytný dům a nechala stát suchý záchod nebo zase zbořila stodolu, ale z vedlejší sýpky neodtrhla ani šindel.”

“Spějte k závěru, příteli,” řekl Nick. “Ať už se nacházíme v jakémkoli čase, mám neodbytný pocit, že už se dost připozdívá.”

Brian si vzpomněl na Craiga Toomyho, který se za každou cenu chtěl dostat do Bostonu, jak stál nad skluzem a křičel: Časuje málo, pane! Času je kurevsky málo!

“Dobře,” souhlasil Bob, “tak tedy závěr. Předpokládejme, že takové věci jako časové trhliny existují, a my jsme se do jedné dostali. Myslím, že jsme se propadli do minulosti a zjistili nepříjemnou pravdu o cestování v čase: nemůžete se objevit zrovna 22. listopadu 1963 ve skladu knih texaské státní školy a zabránit Kennedyho vraždě; nemůžete sledovat stavbu pyramid nebo drancování Říma; nemůžete zblízka zkoumat dinosaury.” Zdvihl ruce s rozevřenými dlaněmi, jako by chtěl obsáhnout celý tichý svět, v němž se nacházeli.

“Dobře se podívejte kolem sebe, vážení spolucestující v čase. Tohle je minulost. Je prázdná, je tichá. Je to svět, možná vesmír, který má smysl odhozené plechovky od barvy. Možná jsme přeskočili jen nějaký absurdně krátký časový úsek, třeba čtvrt hodiny, tedy alespoň na začátku. Pozvolna však tenhle svět poznáváme. Přísun smyslových informací mizí. Počasí je takové, jaké bylo, když jsme poskočili do minulosti. Ale připadá mi, že jak svět postupně dobíhá, v jakési spirále dobíhá i čas… a skládá se na sebe.”

“A co když je to budoucnost?” zeptal se Albert obezřetně.

Bob Jenkins pokrčil rameny. Náhle vypadal velice unaveně. “Samozřejmě to nevím jistě, jak bych mohl?, ale nemyslím si to. Tohle místo, na kterém se nacházíme, mi připadá staré a otravné a matné a nesmyslné. Připadá mi… já nevím…”

Pak promluvila Dinah. Všichni se na ni podívali.

“U konce,” špitla.

“Ano,” řekl Bob. “Děkuju ti. Přesně tenhle výraz jsem hledal.”

“Pane Jenkinsi?”

“Ano?”

“Víte, jak jsem mluvila o tom zvuku? Zase ho slyším.” Na okamžik se odmlčela. “Blíží se.”

8

Všichni ztichli, protáhli obličeje a naslouchali. Brianovi připadalo, že něco slyší, ale pak usoudil, zeje to zvuk jeho vlastního srdce. Nebo se mu jen něco zdálo.

“Chtěl bych se znovu podívat k té prosklené stěně,” řekl Nick náhle. Překročil ležícího Craiga, aniž se na něj podíval, a bez dalších řečí vyšel rázně z restaurace.

“Pane,” zakřičela Bethany. “Pane, já chci jít taky!”

Albert ji následoval a za nimi se vydala i většina ostatních. “A co vy dvě?” zeptal se Brian Laurel a Diny.

“Já tam nechci jít,” řekla Dinah. “Když chci, tak to slyším i odsud.” A po krátké odmlce dodala: “A myslím, že to uslyším ještě líp, jestli odsud brzy neodejdeme.”

Brian se podíval na Laurel Stevensonovou.

“Já tu zůstanu s Dinou,” řekla tiše.

“Tak dobře, ale držte se dál od pana Toomyho,” varoval je Brian.

“Držte se dál od pana Toomyho’,”, zuřivě ho napodobil Craig. Namáhavě otočil hlavu a divoce se podíval na Briana. “Tohle vám nemůže projít, kapitáne Engle. Nevím, jakou hru to tady s tím Anglánem hrajete, ale projít vám to nemůže. Jako pilot si příště škrtnete leda tak při pašování kokainu z Kolumbie po setmění. Aspoň pak nebudete lhát, až se budete před přáteli chvástat, jaký jste vynikající pilot.”

Brian už se chystal odpovědět, ale pak si to rozmyslel. Nick tvrdil, že ten člověk je přinejmenším přechodně šílený, a Brian mu v tom dával za pravdu. Přít se se šílencem bylo zbytečnou ztrátou času.

“Budeme si držet odstup, nebojte se,” ujistila ho Laurel. Odvedla Dinu k jednomu malému stolku, kde se usadily.

“Tak dobře,” řekl Brian. “Křičte, kdyby se snažil se osvobodit.” Laurel se unaveně usmála. “Na to se můžete spolehnout.” Brian se sklonil a zkoumavě si prohlédl ubrus, kterým Nick Craigovi svázal ruce. Pak se teprve vydal přes čekárnu za ostatními, kteří stáli v řadě u prosklené stěny.

9

Uslyšel to, ještě než se dostal do poloviny čekárny, a když došel k ostatním, bylo už nemožné považovat to za sluchovou halucinaci.

Ta holčička má skutečně pozoruhodný sluch, pomyslel si Brian.

Ten zvuk byl velice slabý, alespoň pro něj, ale byl tam a Brianovi připadalo, že přichází z východu. Dinah říkala, že jí připadá jako zvuk rýžových křupinek zalitých mlékem. Brianovi připadal spíš jako šum vysílačky, mimořádně těžký šum, jaký je někdy slyšet během zvýšené aktivity slunečních skvrn. V jednom s Dinou souhlasil: z toho zvuku čišelo zlo.

Cítil, jak se mu pod vlivem toho zvuku ježí chlupy na zátylku. Podíval se na ostatní a viděl v jejich obličejích stejný výraz strachu. Nejlépe se ovládal Nick a nejvyděšeněji vypadala ta dívka, které se tak nechtělo na skluz, Bethany, ale všichni slyšeli v tom zvuku totéž.

Zlo.

Blížilo se k nim nějaké zlo. Rychle se blížilo.

Nick se obrátil k Brianovi. “Co vy si o tom myslíte, Briane? Napadá vás něco?”

“Ne,” odpověděl Brian. “Ani v nejmenším. Vím jen, že je to jediný zvuk v tomhle městě.”

“Ještě to není ve městě,” řekl Don, “ale podle mě brzo bude. Sám bych rád věděl, jak dlouho to bude trvat.”

Znovu ztichli a naslouchali tichému syčivému praskotu z východu. A Brian si pomyslel: Ten zvuk je mi strašně povědomý. Nejsou to křupinky v mléce, není to šumění vysňačky, ale… co? Kdyby jen nebyl tak slabý…

Zcela náhle a velice silně si uvědomil, že to ve skutečnosti nechce vědět. Ten zvuk se mu hnusil.

“Teď už vážně musíme vypadnout!” téměř zakřičela Bethany rozechvělým hlasem. Albert ji jednou rukou objal kolem pasu a ona mu ji vzala do dlaní a vyděšeně stiskla. “Okamžitě musíme vypadnout!”

“Ano,” řekl Bob Jenkins, “to děvče má pravdu. Já nevím, co je to za zvuk, ale je strašný. Musíme odsud pryč.”

Všichni se podívali na Briana a on si pomyslel, Tak to vypadá, že už jsem zase kapitán. Ale ne nadlouho. Protože oni nic nechápali. Ani Jenkins nic nechápal, a jakkoli byly některé jeho dedukce bystré, nikam nevedly.

To, co vydávalo ten zvuk, bylo na cestě, ale na tom nezáleželo, protože až to sem dorazí, oni tady ještě stále budou. Nedalo se tomu nijak uniknout. Věděl, proč to tak je, i když nikdo jiný tomu nerozuměl… a Brian Engle náhle chápal, jak se cítí zvíře v pasti, když slyší blížící se dusot lovcových bot.

KAPITOLA ŠESTÁ

V BEZVÝCHODNÉ SITUACI.

BETHANINY ZÁPALKY. VEPŘEDU

DVOUSMĚRNÝ PROVOZ. ALBERTŮV

POKUS. SOUMRAK. ČEPEL VE TMĚ.

1

Brian se obrátil, aby se podíval na spisovatele. “Říkáte, že odsud musíme vypadnout, ano?”

“Ano. Myslím, že musíme odejít co nejdřív, “

“A kam bychom měli zmizet? Do Atlantic City? Na Miami Beach? Do nějakého letoviska Club Med?”

“Naznačujete, že nemáme kam utéct, kapitáne Engle. Myslím, doufám, že v tomhle se mýlíte. Já bych měl nápad.”

“Jaký?”

“Za okamžik. Nejdřív mi odpovězte na jednu otázku. Můžete doplnit palivové nádrže našeho letadla? Lze to provést i v případě, že nejde elektřina?”

“Myslím, že ano. Řekněme, že s pomocí několika silných mužů bych to dokázal. A co pak?”

“Znovu vzlétneme,” řekl Bob. V hluboce zvrásněném obličeji se mu objevily kapičky potu. Vypadaly jako kapičky průzračného oleje. “Ten zvuk, ten praskavý zvuk, přichází z východu. Ta časová trhlina byla několik tisíc mil západně odsud. Kdybychom sledovali náš původní kurs, šlo by to?”

“Jistě,” řekl Brian. Nechal běžet pomocné zdroje, to znamenalo, že naprogramování inerciálního navigačního systému je stále netknuté. Bylo možné vrátit se po stejné trase zpět, neboť v systému zůstaly souřadnice místa, kde se odlepili od země v jižní Kalifornii, i bodu, kde přistáli ve střední části státu Maine. Jediným stisknutím klávesy může dát systému povel k obrácení kursu; stisknutím další klávesy pak dá ve vzduchu příkaz autopilu, aby podle tohoto kursu letěl. Inerciální navigační systém Teledyne ho pak bude sledovat až do nejmenší odchylky. “To se samozřejmě udělat dá, ale proč?”

“Protože ta trhlina tam stále může být. Copak to nechápete? Třeba se nám podaří proletět zpátky!”

Nick se překvapeně podíval na Boba a pak se obrátil k Brianovi. “Na tom by mohlo něco být, příteli. Na tom by mohlo něco být.”

Albertovy myšlenky bloudily po bezvýznamných, ale nesmírně vzrušujících odbočkách: jestli tam ta díra ještě je a jestli letěli v nějaké běžné výšce a frekventovaném koridoru, tedy po nějaké vzdušné dálnici vedoucí z východu na západ, tak do ní mohla mezi jednou hodinou a sedmou minutou a tímhle okamžikem (čert ví, kolik je vůbec hodin) vletět i další letadla. Takže na opuštěných amerických letištích možná právě přistávají, nebo už přistála, další letadla, jejichž posádky teď překvapeně bloumají…

Ne, pomyslel si. My jsme náhodou měli na palubě pilota. Jaká je šance, že by se tohle stalo dvakrát?

Vzpomněl si na to, co řekl pan Jenkins o šestnácti po sobě následují’ cích Williamsových dobězích po odpálkování, a zachvěl se.

“Možná ano, ale možná taky ne,” řekl Brian. “Jenže na tom vůbec nezáleží, protože v tom letadle nikam neodletíme.”

“Proč ne?” zeptal se Rudy. “Když dokážete doplnit nádrže, nechápu…

“Vzpomínáte si na ty zápalky? Ty z té dózy v restauraci? Ty, které nechtěly chytnout?”

Rudy se tvářil nechápavě, ale v obličeji Boba Jenkinse se objevil výraz obrovského zděšení. Přiložil si ruku na čelo a bezděčně udělal krok zpátky. Vypadalo to, že před nimi couvá.

“Cože?” zeptal se Don a zamračil se na Briana. V jeho pohledu se mísil zmatek s podezřením. “Co to má co dělat s, “

Nick už věděl.

“Copak to nechápete?” zeptal se tiše. “Vy to nechápete, příteli? Jestliže nefungují baterie, nechytají zápalky, “

”, pak nechytne ani palivo,” dokončil Brian. “Bude stejně vyčpělé a zvětralé jako všechno ostatní v tomhle světě.” Postupně se na všechny podíval. “Ty nádrže bych mohl se stejným výsledkem naplnit melasou.”

2

“Dámy, slyšely jste některá o časožroutech?” zeptal se Craig znenadání lehkým, téměř veselým tónem. Laurel nadskočila a nervózně se podívala směrem k ostatním, kteří stáli u skleněné stěny a stále hovořili. Dinah se jen otočila za Craigovým hlasem, ale překvapená zjevně nebyla. “Ne,” odpověděla klidně. “Kdo to je?”

“Nebav se s ním, Dino,” zašeptala Laurel.

“Já to slyšel,” řekl Craig stejným konverzačním tónem. “Dinah není jediná, kdo má tak bystrý sluch.”

Laurel cítila příval tepla, který jí stoupal do tváří.

“Já bych dítěti neublížil,” pokračoval Craig. “Stejně jako bych neublížil té holce. Mám prostě jen strach. Vy ne?”

“Ano,” odsekla Laurel, “ale já když mám strach, tak si neberu rukojmí a nestřílím po lidech.”

“Taky jste nezažila, že by se na vás řítilo něco, co vypadá jako celá útočná lajna Losangeleských beranů,” řekl Craig. “A ten Angličan…” Zasmál se. Ten smích zněl v tichu restaurace znepokojivě vesele, znepokojivě normálně. “Můžu vám jen říct, že jestli máte za blázna mě, tak jste si ho vůbec nevšimla. Ten chlap má místo mozku motorovou pilu.”

Laurel nevěděla, co má říct. Věděla, že takovým způsobem si to Craig Toomy prostě vykládá, ale když mluvil, zdálo se jí, že by to tak mohlo být… a to, co říkal o tom Angličanovi, bylo příliš blízko pravdě. Ty jeho oči… a to, jak nakopl pana Toomyho do žeber poté, co ho svázal… Laurel se zachvěla.

“Kdo jsou ti časožrouti?” zeptala se Dinah.

“Víš, já si vždycky myslel, že jsou vymyšlení,” řekl Craig tímtéž veselým hlasem, “ale teď o tom začínám pochybovat… protože já to taky slyším, mladá dámo. Ano, slyším.”

“Ten zvuk?” zeptala se Dinah tiše. “To jsou časožrouti?”

Laurel položila ruku Dine na rameno. “Já si opravdu přeju, abys s ním už nemluvila, miláčku. Jsem z něj nervózní.”

“Proč? Je spoutaný, ne?”

“Ano, ale, “

“A vždycky můžete zavolat ostatní, ne?”

“Ale já si myslím, “

“Já se chci něco dozvědět o těch časožroutech.”

Craig s určitou námahou otočil hlavu, aby se na ně podíval… a Laurel teď pocítila určité kouzlo a sílu osobnosti, které držely Craiga v rychlém pruhu, když putoval životem podle náročného scénáře, který mu napsali jeho rodiče. Cítila to, i když ležel na podlaze s rukama svázanýma za zády a se zasychající krví na čele a levé tváři.

“Můj otec říkal, že časožrouti jsou malé bytosti, které žijí na záchodech a ve stokách a na jiných temných místech.”

“Jako elfové?” vyzvídala Dinah.

Craig se zasmál a zavrtěl hlavou. “Kdepak, elfové jsou milí. Otec říkal, že jsou z nich vidět jen vlasy, zuby a rychlé nožičky. Ty mají proto, aby honili zlobivé kluky a holky, ať lítají, jak chtějí.”

“Nechtě toho,” řekla Laurel chladně. “Přestaňte to dítě strašit.”

“Ale on mě nestraší,” vzepřela se Dinah. “Já poznám, co je vymyšlené, když o tom slyším. Je to prostě jen zajímavé, nic víc.” Jenže výraz jejího obličeje prozrazoval, že je to pro ni víc než zajímavé. Poslouchala soustředěně a uchváceně.

“Je to zajímavé, co?” řekl Craig, zjevně potěšený jejím zájmem. “Myslím, že to straší spíš Laurel. Nevyhrál jsem doutník, Laurel? Pokud ano, mám rád značku El Producto, prosím. Žádné laciné doutníky typu White Owls.” Znovu se zasmál.

Laurel neodpověděla, a tak po chvíli Craig pokračoval.

“Otec říkal, že jsou tisíce časožroutů. Prý jich musí být tolik, protože po světě lítají miliony zlobivých kluků a holek. Tak to vždycky říkal. On totiž v životě neviděl dítě utíkat, vždycky jen lítat. Myslím, že měl to slovo tak rád proto, že pro něj vyjadřovalo nesmyslnost, bezcílnost, neproduktivní pohyb. Ale časožrouti… ti honili. Měli cíl. Vlastně by se dalo říct, že časožrouti jsou sami o sobě zosobněný cíl.”

“A co dělaly ty děti tak špatného?” zeptala se Dinah. “Co dělaly tak špatného, že je časožrouti museli honit?”

“To jsem moc rád, že ses mě na tohle zeptala,” řekl Craig. “Protože když můj táta o někom říkal, že je zlý nebo zlobivý, Dino, myslel tím, že je líný. A líný člověk nemohl být součástí CELKOVÉHO OBRAZU. Kdepak. U nás doma mohl být člověk buď součástí CELKOVÉHO OBRAZU, nebo KAŠLAL NA PRÁCI, a to bylo to nejhorší, čeho se mohl dopustit. Podřezávání hrdel bylo proti kašlání na práci zanedbatelným hříchem. Otec říkal, že když nejste součástí CELKOVÉHO OBRAZU, přijdou časožrouti a vyjmou vás z obrazu úplně. Říkal, že jednou budete takhle večer ležet v posteli a uslyšíte je, jak přicházejí… jak skřípou zuby a pomlaskávají a blíží se k vám… a pak jste už mohli lítat, jak jste chtěli, oni vás stejně dohonili, protože ty jejich rychlé, “

“Tak a dost!” přerušila ho Laurel.

“Ale ten zvuk tam stejně je,” řekl Craig a měřil si ji veselým, téměř uličnickým pohledem. “To nemůžete popřít. Ten zvuk tam prostě, “

“Nechtě toho, nebo vás sama něčím přetáhnu.”

“Tak dobře,” řekl Craig. Převrátil se na záda a zašklebil se. Pak se převrátil ještě několikrát, aby se od nich dostal dál. “Člověka unaví nechat se mlátit, když je vyčerpaný a bezmocný.”

Laurel teď pocítila ve tvářích ne teplo, ale horko. Skousla si ret a nic neříkala. Bylo jí do pláče. Jak si má poradit s takovýmhle člověkem? Jak? Nejdřív se chová jako naprostý cvok, potom mluví jako rozumný muž. A mezitím se celý svět, jeho CELKOVÝ OBRAZ, odporoučel do pekel.

“Vsadila bych se, že jste se otce bál, co, pane Toomy?”

Craig se udiveně podíval přes rameno na Dinu. Znovu se usmál, ale tentokrát zcela odlišně. Byl to žalostný, zraněný úsměv, v kterém nebylo nic předstíraného. “Tentokrát jste vyhrála doutník vy, slečno,” řekl. “Strašně jsem se ho bál.”

“Je mrtvý?”

“Ano.”

“Kašlal na práci? Dostali ho časožrouti?”

Craig se dlouze zamyslel. Vzpomněl si, jak mu řekli, že jeho otec dostal v kanceláři infarkt. Když na něj sekretářka zvonila kvůli pravidelné schůzce se zaměstnanci o desáté, neozýval se, a ona ho našla mrtvého na koberci, s vykulenýma očima a se zasychající pěnou kolem úst.

A tohle ti někdo řekl? napadlo ho náhle. Že mel vykulené oči a pěnu kolem úst? Skutečně ti to někdo řekl, možná matka v opilosti, nebo to bylo jen tvé zbožné přání?

“Pane Toomy? Dostali ho?

“Ano,” řekl Craig zamyšleně. “Myslím, že na práci kašlal, a myslím, že ho dostali.”

“Pane Toomy?”

“Co je?”

“Já nejsem taková, jakou mě vidíte. Já nejsem zlá. Nikdo z nás není zlý.”

Překvapeně se na ni podíval. “Jak můžeš vědět, jak já tě vidím, když sama nevidíš?”

“To byste se divil,” řekla Dinah.

Laurel se k ní otočila a zničehonic na ni dolehla větší tíseň než kdykoli předtím… ale samozřejmě nic nepoznala. Dininy tmavé brýle odolávaly zvědavosti.

3

Ostatní cestující stáli na druhém konci čekárny, naslouchali tomu tichému chřestění a nic neříkali. Připadalo jim, že už není co říct. “Co teď budeme dělat?” zeptal se Don. Vypadal, jako by v té své červené dřevorubecké košili zchřadl. Albertovi se zdálo, že i ta košile trochu přestala vyzařovat veselé chlapáctví.

“Já nevím,” odpověděl mu Brian. Cítil, jak se mu v břiše rozlévá pocit strašlivé nemohoucnosti. Podíval se ven na letadlo, které bylo jednu chvíli jeho, a překvapily ho jeho čisté linie a elegantní krása. Vlevo od něj stála Delta 727, která vedle něj vypadala jako staromódní matrona. Připadá ti krásné, protože už s ním nikdy nepoletíš. Je to jako zahlédnout krásnou ženu na zadním sedadle limuzíny, vypadá ještě krásnější, než ve skutečnosti je, protože víš, že není tvá, že nikdy nemůže být tvá.

“Kolik paliva zbývá, Briane?” zeptal se Nick náhle. “Tady je možná jiná spotřeba, třeba je ho víc, než si myslíte.”

“Všechny palubní přístroje jsou v dokonalém pořádku,” řekl Brian. “Když jsme přistávali, bylo tam necelých šest set liber. Ke zpáteční cestě do míst, kde k tomu došlo, potřebujeme nejméně padesát tisíc liber.”

Bethany vytáhla cigarety a nabídla z balíčku Bobovi. Zavrtěl hlavou. Vložila si jednu cigaretu do úst, vzala si své zápalky, jednu odtrhla a škrtla.

Zápalka nechytla.

“Ajaj,” řekla.

Albert se na ni podíval. Škrtla znovu… a znovu… a znovu. Nic. Vyděšeně na něj pohlédla.

“Ukaž,” řekl Albert, ,já to zkusím.”

Vzal jí z ruky balíček zápalek, jednu odtrhl a škrtl. Nic.

“Zřejmě to bude nakažlivé,” poznamenal Rudy Warwick.

Bethany se rozplakala a Bob jí nabídl svůj kapesník.

“Počkej ještě,” řekl Albert a znovu škrtl. Zápalka tentokrát chytla… ale plamínek byl slabý, třaslavý, lhostejný. Přiložil ho k chvějící se špičce Bethaniny cigarety a před očima mu náhle vyvstal jasný obraz: značka, kterou míjel po tři roky každý den na svém desetirychlostním kole cestou do Pasadenské střední školy. POZOR, stálo na ní. VEPŘEDU DVOUSMÉRNÝ PROVOZ.

Co to k čertu znamenalo?

Nevěděl… aspoň zatím ne. Jistě věděl jenom to, že se mu dere ven nějaká myšlenka, která se zasekla někde v hnacím ústrojí a zatím nemůže ven.

Albert uhasil zápalku. Stačilo slabě mávnout.

Bethany potáhla z cigarety a zašklebila se. “Fuj, to smrdí jak carltonka nebo něco podobnýho.”

“Foukni mi kouř do tváře.”

“Cože?”

“Slyšelas dobře. Foukni mi kouř do tváře.”

Bethany vyfoukla kouř a Albert začichal. Někdejší sladká vůně téměř zmizela.

Zřejmě to bude nakažlivé.

POZOR: VEPŘEDU DVOUSMĚRNÝ PROVOZ.

“Já jdu zpátky do restaurace,” řekl Nick. Vypadal sklesle. “Náš Cassius je nevyzpytatelný a slizký. Nerad bych ho nechával s dámami příliš dlouho.”

Brian se vydal za ním a ostatní je následovali. Alberta napadlo, že na těch jejich hromadných přesunech je něco zábavného, chovali se jako krávy, které cítí ve vzduchu bouřku.

“Tak jdeme,” řekla Bethany. Odhodila polovykouřenou cigaretu do popelníku a otřela si oči Bobovým kapesníkem. Pak vzala Alberta za ruku.

Asi v polovině čekárny zaútočila na Alberta při pohledu na záda Donovy košile ta představa ještě silněji: VEPŘEDU DVOUSMÉRNÝ PROVOZ.

“Počkej!” vykřikl. Popadl Bethany kolem pasu, přitáhl si ji k sobě, zabořil jí obličej do krku a zhluboka se nadechl.

“Počkej, vždyť se sotva známe!” vyjekla Bethany, ale pak se začala bezmocně hihňat a objala Alberta kolem krku. Albert, jehož přirozená plachost obvykle mizela jen v zasnění, tomu nevěnoval pozornost. Znovu se zhluboka nadechl. Vůně jejích vlasů i vůně jejího parfému byly stále cítit, ale mdle, velice mdle.

Všichni se ohlédli, ale to už Albert Bethany pustil a spěchal zpět k prosklené stěně.

Bethany se ještě trochu hihňala a byla celá zarudlá. “To je ale divnej kluk!”

Albert se podíval na letadlo a uviděl přesně to, co před chvílí Brian: bylo čisté a elegantní a neuvěřitelně bílé. Připadalo mu, že se v mrtvém venkovním poklidu chvěje.

A náhle mu to došlo. Ta myšlenka mu vybuchla před očima jako ohňostroj. Její střed tvořila jasná žhavá koule, od níž se jako ohnivé jiskry oddělovaly souvislosti. Na okamžik doslova zapomněl dýchat.

“Alberte?” zavolal na něj Bob. “Alberte, co se, “

“Kapitáne Engle!” zařval Albert. Laurel v restauraci se prudce napřímila a Dinah jí zaťala prsty do ruky. Craig Toomy natáhl krk, aby se podíval. “Kapitáne Engle, pojďte sem!”

4

Venku byl ten zvuk hlasitější. Brianovi připomínal šumění vysílačky, Nicku Hopewellovi zase šustění suché tropické trávy ve větru. Albertovi, který předchozí léto pracoval u McDonalda, připomínal prskání hranolků ve fritéze a Bobu Jenkinsovi zvuk mačkaného papíru ve vzdálené místnosti.

Všichni čtyři se protáhli přes zavěšené gumové pásy a sestoupili v místě, kde se vykládala zavazadla. Společně naslouchali zvuku, který podle Craiga Toomyho vydávali časožrouti.

“O kolik je to blíž?” zeptal se Brian Nicka.

“Těžko říct. Podle intenzity se to zřejmě přiblížilo, i když předtím jsme byli samozřejmě uvnitř.

“Pojďte,” řekl Albert netrpělivě., Jak se dostaneme zpátky na palubu? Vyšplháme po skluzavce?”

“To nebude nutné,” řekl Brian a ukázal k Východu 2, kde stály pojízdné schody. Zamířili k nim a boty jim tlumeně klapaly po betonu. “Víte, jak je to nepravděpodobné, ne, Alberte?” zeptal se Brian cestou.

“Jo, ale, “

“Pořád lepší než nic,” dokončil za něj Nick.

“Já jen nechci, aby byl zklamaný, když to nevyjde.”

“Nebojte se,” řekl Bob tiše. “Já budu zklamaný za nás za všechny. Nápad toho chlapce je velice logický. Mělo by to dobře dopadnout… i když, Alberte, uvědomujete si, že tu můžou být faktory, o kterých nevíme?”

“Jo.”

Došli k pojízdným schodům a Brian kopnutím povolil brzdy na kolech. Nick se postavil k tažné tyči, která trčela z levého zábradlí, a Brian zaujal místo vpravo.

“Doufám, že to ještě pojede,” řekl Brian.

“Mělo by,” ozval se Bob Jenkins. “Některé, možná většina, běžné fyzikální a chemické komponenty života zůstávají zřejmě funkční: dokážeme dýchat, dveře se otvírají a zavírají, “

“Nezapomeňte na gravitaci,” vložil se do hovoru Albert. “Země pořád saje.”

“Už bychom o tom snad měli přestat mluvit a zkusit to,” řekl Nick.

Schody se snadno rozjely. Dva muži je sunuli po betonové ploše k Boeingu 767 a Albert s Bobem šli za nimi. Jedno kolo rytmicky skřípalo. Jediným dalším zvukem bylo to neutuchající tiché chroupání nebo chřestění odněkud od východního obzoru.

“Podívejte se na něj,” řekl Albert, když se blížili k letadlu. “No jen se na něj podívejte. Vy to nevidíte? Vy nevidíte, o kolik je toho tam víc než všude jinde?”

Bylo zbytečné odpovídat a nikdo taky neodpověděl. Všichni to viděli. A Brian si zdráhavě, téměř proti své vůli, začal myslet, že ten kluk možná na něco skutečně přišel. Umístili schody v úhlu mezi skluz a trup letadla, takže horní schod byl jen kousek od otevřených dveří. “Já půjdu první,” řekl Brian. “Až vtáhnu skluz dovnitř, Nicku, vy s Albertem posunete schody do lepší polohy.

“Rozkaz, kapitáne,” řekl Nick a elegantně zasalutoval tak, že se klouby palce a ukazováku dotkl čela.

“Mladší atašé,” odfrkl Brian a křepče vyběhl po schodech. Za několik okamžiků už pomocí lana vtahoval skluz do letadla. Pak se naklonil a pozoroval, jak Nick s Albertem posunují pojízdné schody přímo ke vchodu.

5

Rudy Warwick a Don Gaffney teď hlídali Craiga. Bethany, Dinah a Laurel stály v řadě u prosklené stěny čekárny. “Co to dělají?” zeptala se Dinah.

“Odstranili tu skluzavku a přistavili ke dveřím schody,” řekla Laurel. “Teď jdou nahoru.” Podívala se na Bethany. “Vy vážně nevíte, co mají za lubem?”

Bethany zavrtěla hlavou. “Vím jenom to, že Eso, teda Albert, málem zešílel. Ráda bych si myslela, že to bylo takový to sexuální oblouzení, ale myslím si, že nebylo.” Usmála se a dodala: “Aspoň zatím ne. Říkal něco o tom, že to letadlo je tam nějak víc. A že můj parfém je tam nějak míň, což by zřejmě nepotěšilo Coco Chanelovou, nebo jak se jmenuje. A taky něco o dvousměrným provozu. Já tomu nerozuměla. Hrozně drmolil.”

“Já bych se vsadila, že to vím,” řekla Dinah.

“A co myslíš, miláčku?”

Dinah jen zavrtěla hlavou. “Jen doufám, že si pospíší. Protože chudáček pan Toomy má pravdu. Časožrouti přicházejí.”

“Dino, to si jen vymyslel jeho otec.”

“Kdysi možná byli jen vymyšlení,” řekla Dinah a obrátila nevidoucí oči k prosklené stěně, “ale už nejsou.”

6

“Tak do toho, Eso,” řekl Nick. “Můžete zahájit představení.” Albertovi bušilo srdce a třásly se mu ruce, když pokládal na poličku v první třídě čtyři prvky potřebné k pokusu. Přesně na tomhle místě dohlížela někdy před tisíci lety a na druhé straně kontinentu jistá Melanie Trevorová na otvírání kartonu pomerančového džusu a dvou lahví šampaňského.

Brian pozorně sledoval, jak Albert klade vedle sebe balíček papírových zápalek, láhev budweiseru, plechovku pepsikoly a sendvič s burákovým máslem a aspikem, který vytáhl z chladicího pultu v restauraci. Sendvič byl zapečetěný v plastovém obalu.

“Tak jo,” řekl Albert a zhluboka se nadechl. “Tak se podíváme, co tu máme.”

7

Don vyšel z restaurace a zamířil k prosklené stěně. “Co se děje?”

“Nevíme,” odpověděla mu Bethany. Podařilo sejí přemluvit jednu ze svých zápalek a znovu kouřila cigaretu. Když ji vytáhla z úst, Laurel si všimla, že jí odtrhla filtr. “Vešli do letadla a pořád tam jsou, konec příběhu.”

Don několik vteřin vyhlížel ven. “Venku to vypadá nějak jinak. Nedokážu říct proč, ale vypadá.”

“Stmívá se,” řekla Dinah. “Proto to vypadá jinak.” Měla poměrně klidný hlas, ale v tvářičce se jí zračila osamělost a strach. “Cítím, jak přicházejí.”

“Má pravdu,” souhlasila Laurel. “Denní světlo bylo jen asi dvě nebo tři hodiny, a už se znovu stmívá.”

“Já si pořád myslím, že to je sen,” řekl Don. “Je to ten nejhorší sen, jaký se mi kdy zdál, ale já už se z něj brzo probudím.”

Laurel přikývla. “A co dělá pan Toomy?”

Don se nevesele zasmál. “Tomu byste nevěřily.”

“A čemu?” zeptala se Bethany.

“On usnul.”

8

Craig Toomy samozřejmě nespal. Lidé, kteří v kritických okamžicích usnou, jako ti chlapíci, kteří měli bdít s Ježíšem, když se modlil v zahradě Getsemanské, rozhodně nejsou součástí CELKOVÉHO OBRAZU.

Pozoroval oba muže škvírkou mezi nedovřenými víčky a přál si, aby aspoň jeden odešel někam pryč. Nakonec ten v té červené košili skutečně odešel. Warwick, ten holohlavý muž s velkými falešnými zuby, došel ke Craigovi a sklonil se k němu. Craig dovřel víčka.

“Tak co,” řekl Warwick, .jste vzhůru?”

Craig klidně ležel se zavřenýma očima a pravidelně oddychoval. Uvažoval o tom, že by mohl maličko zachrápat, ale pak si to rozmyslel.

Warwick ho šťouchl do boku.

Craig nechal oči zavřené a dál pravidelně oddychoval.

Plešoun se napřímil, překročil ho a došel ke dveřím restaurace, aby viděl na ostatní. Craig pootevřel oči a ujistil se, že je k němu Warwick otočený zády. Pak velice tiše a opatrně začal vyprošťovat zápěstí uvězněná v pevné látkové osmičce. Lano z ubrusu zvolna povolovalo.

Craig začal trhat zápěstími, ale nespouštěl oči z Warwickových zad, připraven okamžitě znehybnět a zavřít oči v okamžiku, kdy by Warwick projevil první náznak, že se chce otočit. Přirozeně si přál, aby se Warwick neotočil. Chtěl být volný, než se ti hajzlové vrátí z letadla. Zvlášť ten anglický hajzl, který mu poranil nos a pak ho nakopl, když Craig ležel na zemi. Ten anglický hajzl ho spoutal docela pevně, ale naštěstí jen ubrusem, a ne nylonovým vlascem. To by měl smůlu, ale takhle -

Jeden uzel povolil a Craig začal kroutit zápěstími. Slyšel přicházet časožrouty. Až se dostanou sem, měl v úmyslu být na cestě do Bostonu. V Bostonu bude v bezpečí. V zasedací síni plné bankéřů není žádné lítání dovoleno.

A Bůh pomáhej každému, ať je to muž, žena či dítě, kdo se mu odváží postavit do cesty.

9

Albert zdvihl balíček papírových zápalek, které vzal z dózy v restauraci. “Ukázka A,” řekl. “Začínáme.” Odtrhl z balíčku jednu zápalku a škrtl. Nejisté ruce ho zradily a škrtl úplně mimo škrtátko. Zápalka se ohnula. “Doprdele!” vykřikl Albert. “Nechcete, abych, ” začal Bob. “Jen ho nechtě,” řekl Brian. “Je to Albertův pokus.”

“V klidu, Alberte,” povzbuzoval ho Nick.

Albert odtrhl z balíčku další zápalku, neduživě se na ně usmál a škrtl. Zápalka nechytla. Škrtl znovu.

Zápalka nechytla.

“Myslím, že to stačí,” řekl Brian. “Nemá cenu, “

“Já to cítil!” přerušil ho Nick. “Cítil jsem síru! Zkuste další, Eso!”

Albert místo toho škrtl toutéž zápalkou potřetí… a tentokrát vzplála. Ne že by jen vzplála hlavička a plamínek vzápětí uhasí; naopak si podržel svůj typický kapkovitý tvar a modrou barvu dole a žlutou nahoře a pomalu stravoval papírový dřík.

Albert vzhlédl a široce se usmál. “Vidíte?” řekl. “Vidíte?”

Uhasil zápalku, odhodil ji a odtrhl další. Tahle chytla na první škrtnutí. Ohnul chlopeň balíčku a přiložil plamínek k ostatním zápalkám, tak jako to udělal Bob Jenkins v restauraci. Všechny zápalky se zasyčením vzplály. Albert je sfoukl jako svíčky na narozeninovém dortu. Musel fouknout dvakrát, aby zhasly všechny.

“Chápete?” zeptal se. “Chápete, co to znamená? Dvousměrný provoz! Přivezli jsme si s sebou vlastní čas. Tam venku… a nejspíš všude na východ od díry, kterou jsme proletěli, je minulost… ale tady je pořád přítomnost! Je uvězněná uvnitř letadla!”

“Já nevím,” řekl Brian, ale najednou mu to nepřipadalo nemožné. Cítil téměř neodolatelnou touhu Alberta obejmout a poplácat ho po zádech.

“Bravo, Alberte!” řekl Bob. “Teď pivo! Zkuste pivo!”

Albert otočil uzávěrem a Nick našel ve střepech kolem servírovacího vozíku nedotčenou sklenici.

“Kde je kouř?”

“Kouř?” zeptal se zmateně Bob.

“No, on to není přímo kouř, ale když otevřete pivo, obvykle se objeví kolem hrdla takový obláček, který vypadá jako kouř.”

Albert k lahvi přičichl a strčil ji pod nos Brianovi. “Čuchněte.”

Brian přičichl k lahvi a začal se usmívat. “Bože, ono to vážně voní jako pivo, kouř nekouř.”

Nick zdvihl sklenici a Albert si potěšené všiml, že taky nemá úplně pevnou ruku. “Nalejte,” řekl. “A pospěšte si, příteli. Můj doktor říká, že napětí mi nedělá dobře na srdce.”

Albert pivo nalil a všem povadly úsměvy.

Pivo bylo mrtvé. Naprosto mrtvé. Ve whiskové sklenici, kterou Nick našel, vypadalo jako vzorek moči.

10

“Panebože, ono se stmívá!”

Lidé stojící u prosklené stěny se ohlédli na přicházejícího Rudyho Warwicka.

“Máte dohlížet na toho magora,” řekl Don.

Rudy mávl rukou. “Ten spí jak pařez. Myslím, že ta rána do hlavy s ním otřásla víc, než jsme si nejdřív mysleli. Co se to tam venku děje? A proč se tak rychle stmívá?”

“To nevíme,” řekla Bethany. “Prostě to tak je. Myslíte, že ten divnej chlap upadl do komatu?”

“Nevím,” odpověděl Rudy. “Ale jestli ano, nebudeme se tím zatěžovat, ne? Bože, to je ale strašidelný zvuk. Jako když sem letí banda zfetovaných termitů na kluzáku z balzovýho dřeva.” Rudy zřejmě poprvé zapomněl na svůj žaludek.

Dinah vzhlédla k Laurel. “Myslím, že bychom se měli podívat na pana Toomyho,” řekla. “Mám o něj starost. On se určitě bojí.”

“Jestli je v bezvědomí, tak nemůžeme, “

“Myslím, že není v bezvědomí,” řekla Dinah tiše. “Myslím, že dokonce ani nespí.”

Laurel se na holčičku zamyšleně zahleděla a potom ji vzala za ruku. “Tak dobře,” řekla. “Podíváme se na něj.”

11

Uzel, jímž mu Nick Hopewell svázal pravé zápěstí, konečně povolil natolik, že si mohl osvobodit ruku. Tou si pak stáhl smyčku z levé ruky. Rychle vstal. Hlavou mu projela bodavá bolest a zapotácel se. V zorném poli se mu vyrojily shluky černých teček, které se jen pomalu rozplývaly. Začal si uvědomovat, že se letištní budova noří do šera. Venku předčasně padal soumrak. Chroustání časožroutů bylo slyšet zřetelněji. Mohlo to být tím, že už na ně měl vyladěné uši, ale také tím, že byli blíž.

Na druhém konci haly uviděl dvě siluety, velkou a malou, které se oddělily od ostatních a vydaly se zpátky k restauraci. Ta ženská s tím protivným hlasem a ta ošklivá slepá holka. Nesmí je nechat spustit poplach. To by bylo velice špatné.

Craig vycouval z rudého koberce, na němž předtím ležel. Nespouštěl při tom oči z blížících se postav. Nemohl se vzpamatovat z toho, jak rychle se stmívá. Na pultě nalevo od pokladny bylo naskládané nádobí a příbory, ale všechno to byl ten plastový šmejd, který se mu vůbec nehodil. Craig obešel pokladnu a našel něco lepšího: poblíž grilu ležel řeznický nůž. Vzal ho, přikrčil se za pokladnu a pozoroval je. Zvlášť se zaměřil na Dinu. Ta holka toho spoustu ví… možná až moc. Otázka je, kde k tomu přišla.

To je skutečně velice zajímavá otázka.

Ne?

12

Nick se podíval z Alberta na Boba. “Takže u zápalek to funguje, u piva ne,” řekl a otočil se, aby postavil sklenici na pult. “Co to má zna, “

Ze dna sklenice se zničehonic zdvihl houbovitý obláček bublin. Rychle stoupaly, rozšířily se po hladině a utvořily slabou pěnu. Nick vykulil oči.

“Zřejmě to chvíli trvá, než se věci vrátí z minulosti,” řekl Bob. Vzal sklenici, vyprázdnil ji a mlaskl. “Výborné,” řekl. Všichni pozorovali složitou bílou krajku uvnitř sklenice. “Bez zaváhání můžu říct, že je to nejlepší pivo, jaké jsem kdy pil.”

Albert nalil do sklenice další pivo. Tentokrát už pěnilo: pěna dokonce překypěla přes okraj a stekla po sklenici. Brian se jí chopil.

“Určitě se chcete napít, příteli?” zeptal se Nick s úsměvem. “Copak piloti neříkají, .čtyřiadvacet hodin od lahve ke kniplu’?”

“V případě cestování v čase tohle pravidlo neplatí,” řekl Brian. “Můžete si to ověřit.”

Naklonil sklenici, napil se a pak se hlasitě rozesmál. “Měl jste pravdu,” řekl Bobovi. “Je to skutečně mimořádně dobré pivo. Zkuste pepsi, Alberte.”

Albert otevřel plechovku a všichni uslyšeli známé pšouknutí a zasyčení, které se vyskytuje ve stovkách reklam na nealkoholické nápoje. Zhluboka se napil. Když odložil plechovku, usmíval se… ale v očích měl slzy.

“Pánové, ta pepsi cola je dnes také velice dobrá,” řekl tónem snobského vrchního číšníka. Všichni se rozesmáli.

13

Don Gaffney dostihl Laurel s Dinou hned za dveřmi restaurace. “Myslel jsem si, že radši, ” zarazil se. Rozhlédl se kolem. “Sakra. Kde je?”

“To já, ” začala Laurel, ale Dinah ji přerušila. “Buďte zticha.”

Pomalu otáčela hlavou. V restauraci bylo naprosté ticho… alespoň Laurel nic neslyšela.

“Tamhle,” řekla Dinah po chvíli a ukázala k pokladně. “Tam se schovává. Za něčím.”

“Jak to víš?” zeptal se Don Gaffney vyschlým, nervózním hlasem. “Já nic, “

“Ale já jo,” řekla Dinah klidně. “Slyším jeho nehty na kovu. A slyším tlukot jeho srdce. Bije mu rychle a hlasitě. Je vyděšený k smrti. Je mi ho líto.” Náhle se vymkla Laurel z ruky a vykročila kupředu.

“Dino, ne!” vykřikla Laurel.

Dinah šijí nevšímala. S nataženýma rukama kráčela k pokladně a prsty tápala po případných překážkách. Za chvíli ji pohltily stíny.

“Pane Toomy? Prosím vás, vyjděte ven. My vám nechceme ublížit. Prosím vás, nebojte se, “

Zpoza pokladny se ozval nějaký zvuk, který se měnil na pronikavý táhlý výkřik. Možná to bylo slovo, nebo to původně mělo být slovo, ale rozhodně to nevyšlo z úst příčetného člověka.

“Tyyyyyyyyyyyyy, “

Craig vyšel z úkrytu s planoucíma očima a napřaženým řeznickým nožem. Náhle pochopil, že je to ona a že je jednou z nich, za těmi tmavými brýlemi je jednou z nich. A nejenže patří k časožroutům, je to jejich šéfka, ta, která svolává ostatní, svolávaje svýma mrtvýma slepýma očima.

“Tyyyyyyyyyyyyy, “

S výkřikem vyrazil směrem k ní. Don Gaffney odstrčil Laurel, až málem upadla, a vyrazil. Byl rychlý, ale ne dost rychlý. Craig Toomy byl šílený a pohyboval se rychlostí samotného časožrouta. Dostihl ji, než se mohla pokusit o útěk. Craig tu nehodlal připustit žádné lítání.

Dinah se ani o útěk nepokoušela. Podívala se ze své tmy do té jeho a zdvihla ruce, jako by ho chtěla obejmout a uklidnit.

”, yyyyyyyyyyyyyyyy -“

“To nic, pane Toomy. Neboj, “

V tom okamžiku jí Craig zabodl řeznický nůž do hrudi a s řevem vyběhl kolem Laurel z restaurace.

Dinah zůstala na okamžik stát. Rukama nahmátla dřevěnou rukojeť nože, která jí trčela z přednice šatů a ohmatala ji prsty. Pak se pomalu a půvabně sesula na podlahu a zařadila se mezi stíny nadcházející tmy.

KAPITOLA SEDMÁ

DINAH V ÚDOLÍ STÍNŮ.

NEJRYCHLEJŠÍ OPÉKAČ TOPINEK NA

VÝCHOD OD MISSISSIPPI. BĚH PROTI

ČASU. NLCK ČINÍ ROZHODNUTÍ.

1

Albert, Brian, Bob a Nick si podávali sendvič s burákovým máslem a želatinou. Každý si dvakrát kousl a bylo po sendviči… ale když se do něj Albert poprvé zakousl, měl pocit, že v životě nic tak dobrého nejedl. Žaludek se mu probudil a začal se dožadovat přídavku.

“Myslím, že našemu holohlavému příteli panu Warwickovi by se tahle fáze pokusu líbila nejvíc,” řekl Nick s plnými ústy. Pak se podíval na Alberta. “Vy jste génius, Eso. Víte to o sobě, ne? Skutečný prototyp génia.”

Albert se začervenal štěstím. “Tolik jsem toho zas nevymyslel,” řekl. “Jen jsem trochu použil deduktivní metodu pana Jenkinse. Když se potkají dva proudy, který tečou různejma směrama, smíchaj se a udělá se vír. Všiml jsem si, co se stalo s těma sirkárna, co měla u sebe Bethany, a napadlo mě, že něco podobnýho by se mohlo dít tady. A taky jsem si všiml tý jasně červený košile pana Gaffneyho. Začala ztrácet barvu. A tak mě napadlo, že když se tohle stane s věcma, který se dostanou z letadla, tak když se tam vrátěj zpátky, tak možná, “

“Nerad vás přerušuju,” řekl Bob tiše, “ale pokud se chceme pokusit dostat se zpátky, měli bychom s tím začít co nejdřív. Ty zvuky, které slyšíme, mě znepokojují, ale je tu něco, co mě znepokojuje ještě víc. Tohle letadlo není samo o sobě žádným uzavřeným systémem. Podle mě existuje velká pravděpodobnost, že zanedlouho začne ztrácet svou… svou…”

“Svou dočasnou integritu?” navrhl Albert.

“Ano. Výborně řečeno. Když načerpáme palivo do nádrží teď, bude patrně hořet… ale za několik hodin už hořet nemusí.”

Briana napadla nepříjemná myšlenka, že palivo může přestat hořet v polovině cesty, až bude letadlo šestatřicet tisíc stop nad zemí. Otevřel ústa, aby jim to řekl… a pak je znovu zavřel. Co by to přineslo dobrého, kdyby jim teď nasadil takového brouka do hlavy, když s tím stejně nemůžou nic dělat?

“Jak začneme?” zeptal se Nick věcným, úsečným tónem.

Brian si celý postup promítal v hlavě. Bude trochu nebezpečné pracovat s lidmi, jejichž jediná zkušenost s letadly patrně začíná i končí u modelů, ale snad se to dá zvládnout.

“Začneme nastartováním motorů a pak se co nejvíc přiblížíme té Deltě 727,” řekl. “Až tam budeme, vypnu pravý motor a levý nechám běžet. Máme štěstí. Naše letadlo je vybavené křídlovými palivovými nádržemi a systémem APU*, který, “

Dolehl k nim zděšený pronikavý výkřik, který zněl na pozadí tichého chroupání jako skřípot vidličky po břidlicové tabulce. Pak slyšeli rychlé kroky na schůdkách. Nick se tím směrem natočil a zaujal postoj, který Albert okamžitě rozpoznal: znal ho od těch bláznů ve škole, kteří dělali bojová umění. Byl to klasický obranný postoj v taekwondu. Okamžik nato se ve dveřích objevil bledý zděšený Bethanin obličej a Nick spustil ruce podél těla.

“Pojďte!” křičela Bethany. “Musíte tam jít!” Sotva popadala dech, ale hned zase vyběhla na plošinku nad schody. Albertovi s Brianem blesklo hlavou, že se zřítí dolů a zlomí si vaz. Nick k ní přiskočil, chytil ji za krk a vtáhl ji zpátky do letadla. Bethany si zjevně vůbec neuvědomovala, že měla namále. Tmavé oči jí žhnuly z bledé tváře. “Prosím vás, pojďte! On ji probodl Myslím, že umírá!”

Nick jí položil ruce na ramena a sklonil se k ní, jako by ji chtěl políbit. “Kdo koho probodl?” zeptal se velice tiše. “Kdo umírá?”

“Já… ona… pan T-T-Tommy, “

Nick jí trochu zatřásl rameny.

“Řekněte tramvaj.”

“T-t-tramvaj.”

“Tramvaj a vlak. Řekněte to, Bethany.”

“Tramvaj a vlak.”

“Dobře. Je to lepší?”

Přikývla. “Jo.”

“Tak. Až zase budete cítit, že se přestáváte ovládat, řekněte hned tramvaj a ono se to spraví. Takže, koho probodli?”

“Tu slepou holčičku. Dinu.”

“Sakra. No dobře, Bethany. Teď, ” Nick náhle uviděl, jak Brian míří za Bethanina záda a ke schodům a Albert běží za ním. “Ne!” zařval ostře a tvrdě, až se zastavili. “Zůstaňte na místech!”

Brian byl dvakrát ve Vietnamu a poznal rezolutní rozkaz, když ho slyšel. Zastavil se tak náhle, že mu Albert vrazil do zad. Já jsem to věděl. Já věděl, že převezme velení. Byla to jen otázka času a příležitosti.

“Víte, jak se to stalo a kde je teď náš duševně nemocný spolucestující?”

“Ten pán… ten pán v červený košili říkal, “

“No dobře, to je teď jedno.” Krátce se podíval na Briana. Oči měl zarudlé hněvem. “Ti pitomci ho nechali samotného, vsadil bych na to svůj důchod. Víckrát se to už nestane. Tohle byl jeho poslední kousek.”

Znovu se podíval na dívku. Měla svěšenou hlavu a vlasy jí padaly do obličeje; do hlubokých vzdechů se jí mísily vzlyky.

“Je Dinah naživu, Bethany?” zeptal se mírně.

“Když… když… když…”

“Tramvaj, Bethany.”

“Tramvaj!” zaječela Bethany a podívala se na něj zarudlýma uslzenýma očima. “Když já nevím. Když jsem šla pro vás… ještě žila. Teď už je možná mrtvá. On ji fakt dostal. Bože, proč jsme se tu zasekli s takovým magorem? Copak to není dost zlý i bez něj?”

“A nikdo z těch, kdo ho měli hlídat, nemá nejmenší tušení, kam po tom útoku zmizel, je to tak?”

Bethany si zakryla obličej dlaněmi a rozplakala se. Tahle odpověď jim úplně stačila.

“Nebuďte na ni tak tvrdej,” řekl Albert tiše a objal Bethany jednou rukou kolem pasu. Položila mu hlavu na rameno a rozplakala se ještě usedavěji.

Nick je jemně odstrčil stranou. “Jestli bych chtěl být na někoho tvrdý, tak na sebe, Eso. Měl jsem tam zůstat.”

Obrátil se k Brianovi.

“Já se tam teď vrátím. Vy ne. Tady pan Jenkins má téměř jistě pravdu; máme málo času. Nechci vůbec myslet na to, jak málo. Nastartujte motory, ale zatím zůstaňte s letadlem stát. Jestli ta holčička žije, budeme potřebovat ty schody, abychom ji vynesli nahoru. Dávejte si pozor na toho hajzla Toomyho. Alberte, vy půjdete se mnou.”

Pak řekl něco, z čeho jim všem přeběhl mráz po zádech.

“Skoro doufám, zeje mrtvá, Bůh mě netrestej. Ušetřilo by nám to čas.”

2

Dinah nebyla mrtvá. Nebyla dokonce ani v bezvědomí. Laurel jí sejmula tmavé brýle, aby jí mohla otírat pot, který se jí perlil v obličeji. Dininy oči, temně hnědé a velké, zíraly nevidoucně do modrozelených Laureliných. Za ní stáli bok po boku Don a Rudy a úzkostlivě holčičku pozorovali.

“Strašně mě to mrzí,” říkal Rudy už asi popáté. “Vážně jsem myslel, že spí. Jako špalek.”

Laurel si ho nevšímala. “Jak je ti, Dino?” zeptala se tiše. Nechtěla se dívat na dřevěnou střenku, která trčela holčičce z šatů, ale nemohla z ní spustit oči. Krve bylo jen málo, aspoň zatím; kroužek o velikosti průměru malého kávového šálečku kolem místa, kde vnikla čepel, to bylo všechno.

Zatím.

“Bolí to,” řekla Dinah slabým hláskem. “Špatně se mi dýchá. A je mi horko.”

“Zase se uzdravíš,” konejšila ji Laurel, jejíž pohled byl neustále přitahován ke střence nože. Dinah byla tak maličká, že Laurel nedokázala pochopit, proč nůž neprošel skrz. Proč ještě není mrtvá.

“… odsud,” řekla Dinah. Zkřivila obličej a z koutku úst jí pomalu vytekl pramínek husté krve, který stékal dál po tváři.

“Snaž se nemluvit, miláčku,” řekla Laurel a odhrnula jí z čela vlhké kudrny.

“Musíte se odsud dostat,” řekla tvrdošíjně Dinah. Její hlas byl jen o něco silnější než šepot. “A nemějte to panu Toomymu za zlé. On… se bojí, nic víc. Jich se bojí.”

Don se zuřivě rozhlédl. “Já toho parchanta najdu, já mu ukážu, co je to bát se,” řekl a zaťal ruce v pěsti. Na prstě se mu v houstnoucím šeru zablýskl zednářský prsten. “Bude litovat, že se nenarodil mrtvý.”

Vtom vešel do restaurace Nick s Albertem v patách. Cestou beze slova omluvy vrazil do Rudyho Warwicka a klekl si k Dine. Na okamžik upřel pohled na střenku nože a potom na dívčinu tvář.

“Ahoj, kočičko,” oslovil ji vesele, ale oči mu potemněly. “Vidím, že ti zavedli klimatizaci. Neboj se, za chvíli zas budeš čilá jako rybka.”

Dinah se pousmála. “Rybka je čilá?” zašeptala. Z úst jí vytekla další krev a Laurel si všimla, že má potřísněné zuby. Laurelin žaludek udělal pomalý obrat.

“Já nejsem rybář ani akvarista, ale určitě ano,” odpověděl Nick. “Teď ti natočím hlavu k jedné straně. Buď tak klidná, jak jen dokážeš.”

“Dobře.”

Nick jí velice jemně otáčel hlavou, dokud jí tvářička téměř nespočívala na koberci. “Bolí?”

“Ano. A je mi horko. Těžko… se mi dýchá.” Mluvila tichým, chraplavým a nakřáplým hlasem. Z úst jí vytékal tenký pramínek krve a vpíjel se do koberce necelé tři metry od místa, kde zasychala krev Craiga Toomyho.

Zvenku sem doléhalo vytí startujících leteckých motorů. Don, Rudy a Albert se podívali tím směrem. Nick nespouštěl oči z holčičky. “Chce se ti kašlat, Dino?” zeptal se jí.

“Ano… ne… nevím.”

“Bylo by lepší, kdybys nekašlala,” řekl jí. “Kdybys ucítila takové to šimrání v krku, zkus si ho nevšímat. A už nemluv, ano?”

“Neubližujte… panu… Toomymu.” Přestože šeptala, zněl její hlas velice naléhavě.

“Ne, zlatíčko, na to jsem ani nepomyslel. Můžeš mi věřit.”

“Já… vám… nevěřím.”

Sklonil se, políbil ji na tvář a zašeptal jí do ucha: “Ale mně můžeš věřit. Teď už jenom lež a nech to na nás.”

Podíval se na Laurel.

“Nezkusila jste vytáhnout ten nůž?”

“Ne… ne.” Laurel naprázdno polkla. V krku měla nějakou drsnou hroudu. Polknutí s ní ani nepohnulo. “Měla jsem?”

“Kdybyste to udělala, neměla by velkou naději. Máte nějaké zdravotnické zkušenosti?”

“Ne.”

“Tak dobře, já vám teď řeknu, co máte dělat… ale nejdřív potřebuju vědět, jestli neomdléváte při pohledu na krev. A chci znát pravdu.”

“Víc krve jsem viděla jen jednou, když moje sestra naběhla při hře na schovávanou na zavřené dveře a vyrazila si dva zuby. Tehdy jsem neomdlela.”

“Dobře. A neomdlíte ani teď. Pane Warwicku, přineste mi z té vedlejší špeluňky několik ubrusů.” Usmál se na Dinu. “Dej mi minutu dvě a myslím, že se budeš cítit mnohem líp. Mladý doktor Hopewell zachází s dámami vždy něžně, zvlášť když jsou mladé a hezké.”

Laurel náhle pocítila naprosto absurdní touhu natáhnout ruku a pohladit Nicka po vlasech.

Co je to s tebou? Ta holčička nejspíš umírá a ty ho chceš hladit po vlasech. Nech toho! Jak můžeš být tak pitomá?

Alejakpitomá? Dost pitomá na to, abych letěla přes celou zemi a setkala se s mužem, s nímž jsem se seznámila přes inzerát v časopisu. Dost pitomá na to, abych se s ním chtěla vyspat, když bude přiměřeně pohledný… a když mu nebude páchnout z úst, přirozeně.

Nech toho! Nech toho, Laurel!

Jistě, souhlasil její druhý hlas. Máš naprostou pravdu, je šílené právě teď myslet na takovéhle věci a já toho skutečně nechám… ale stejně by mě zajímalo, jaký by byl mladý doktor Hopewell v posteli. Jestli by byl něžný nebo -

Laurel se zachvěla a napadlo ji, jestli takhle nezačíná nervové zhroucení.

“Jsou blíž,” řekla Dinah. “Opravdu…” rozkašlala se a mezi rty se jí objevila velká krvavá bublina. Pak praskla a potřísnila jí tváře. Don Gaffney si něco zamrmlal a odvrátil se. “… si musíte pospíšit,” dokončila Dinah.

Nickovi nezmizel ze rtů veselý úsměv. “Já vím,” řekl.

3

Craig pádil letištní budovou. Hbitě přeskočil madlo eskalátoru a běžel dolů po stojících kovových schodech. V hlavě mu běsnila panika, která přerušila dokonce i ten druhý zvuk, neúnavné chroustání časožroutů. Nikdo ho neviděl. Sprintoval přes spodní halu k východovým dveřím… a narazil na ně. Zapomněl úplně všechno, včetně toho, že automatické otvírání dveří na fotobuňku při výpadku elektřiny nefunguje. Odrazil se a s vyraženým dechem padl na podlahu. Bezmocně otvíral ústa jako ryba lapená do sítě. Chvíli tak ležel a snažil se na něco si vzpomenout. Přistihl se, že tupě zírá na svou pravou ruku. V pokročilém soumraku to byla jenom bílá skvrna, ale přesto na ní rozpoznal černé cákance a okamžitě věděl, co to je: krev té malé holky.

Až na to, že to není žádná malá holka, ve skutečnosti ne. Ona jen vypadá jako malá holka. Je to šéfka časožroutů, a když umře, ostatní nebudou schopni… nebudou schopni…

Co nebudou schopni?

Najít ho?

Stále však slyšel ten hladový zvuk jejich příchodu: ten nesnesitelný chroustavý zvuk, jako by sem od východu pochodovalo hejno nějakého obrovského hladového hmyzu.

Hlavou mu vířily zmatené myšlenky.

Craig uviděl menší dveře, které vedly ven, vstal a vydal se k nim. Pak se zastavil. Tam venku je silnice a ta vede nepochybně do Bangoru, jenže co? Bangor mu byl ukradený; Bangor nebyl součástí onoho legendárního CELKOVÉHO OBRAZU. Musí se dostat do Bostonu. Když se tam dostane, všechno bude zase v nejlepším pořádku. A co to znamená? To by věděl jeho otec. Znamená to, že musí přestat lítat a vymyslet nějaký program.

Ta myšlenka se ho držela, tak jako se drží člověk z potopené lodi kusu čehokoli, co plave; i kdyby to byly dveře od záchodu, jsou v dané chvíli neocenitelné. Když se dostane do Bostonu, tahle životní epizoda bude… bude…

“Zapomenuta,” zamumlal. Po těch slovech proťal temnotu v jeho hlavě jasný paprsek racionálního světla a nějaký hlas (možná otcův) vykřikl souhlasné “Ano!”

Ale jak to udělá? Boston je příliš daleko, než aby se tam dalo dojít pěšky, a ostatní ho na palubu jediného funčního letadla nepustí. Určitě ne po tom, co udělal té jejich malé slepé maskotce.

“Jenže oni to nevědí,” zašeptal Craig. “Nemají tušení, že jsem jim prokázal službu, protože nevědí, kdo ta holka je.” Moudře pokýval hlavou. Velké vlhké oči se mu ve tmě zableskly.

Ukliď se, zašeptal mu otcův hlas. Ukliď se do toho letadla.

Ano! přidal se matčin hlas. Schovej se tam jako černý pasažér, Craigu! Když se schováš, žádné jejich svolení potřebovat nebudeš, ne?

Craig se nejistě podíval k dopravnímu pásu. Tudy by se mohl dostat na plochu letiště, ale co když postavili u letadla hlídku? Toho pilota by to nenapadlo, to je naprostý imbecil, jakmile vyjde z kokpitu, ale toho Angličana skoro jistě.

Takže co by měl udělat?

Craig se nervózně podíval na stojící eskalátor. Brzy ho začnou hledat, ten Angličan nepochybně v čele honicí smečky, a on si tu klidně stojí uprostřed haly jako striptérka, která právě odhodila hvězdy z ňader a kalhotky do publika.

Musím se schovat, aspoň na chvňi.

Slyšel, jak letadlu venku naskočily motory. Tím se však nemusí znepokojovat; o letadlech toho sice ví málo, aleje mu jasné, že Engle nikam nepoletí, dokud nedoplní palivo. A to vyžaduje čas. Nemusí si dělat starosti, že by odletěli bez něj.

Aspoň zatím ne.

Schovej se, Craigu. A schovej se hned teď. Musíš se schovat, než si pro tebe přijdou.

Pomalu se otáčel a s přivřenýma očima hledal v houstnoucím Šeru příhodné místo. Tentokrát si všiml nápisu na dveřích mezi stánky půjčovny aut Avis a Bangorské cestovní kanceláře.

LETIŠTNÍ SLUŽBY,

stálo na ní. Pod tím se mohlo skrývat téměř všechno.

Craig rychle zamířil ke dveřím a cestou se nervózně ohlížel. Pak zkusil dveře. Stejně jako u dveří Letištní bezpečnostní služby se koule neotočila, ale tlakem dveře povolily. Craig se naposledy ohlédl, a když nikoho neviděl, zavřel za sebou dveře.

Pohltila ho naprostá tma; byl slepý jako ta holka, kterou probodl. Jenže Craigovi tma nevadila. Nebál sejí; vlastně ji měl docela rád. Pokud člověk není se ženou, nikdo nečeká, že by ve tmě něco závažného udělal. Ve tmě se z činnosti stává nepodstatný faktor.

A ještě lepší bylo, že chroustavý zvuk časožroutů sem doléhal tlumeněji.

Craig se pomalu šoural kupředu, ruce natažené před sebou. Po třech šouravých krocích narazil stehnem do tvrdého předmětu, který mu připadal jako hrana stolu. Osahal ho. Ano, byl to psací stůl. Chvíli jen tak tápal po jeho desce a těšil se dotyky důvěrně známých rekvizit z prostředí amerických bílých límečků: balíčku kancelářského papíru, pořadače pošty, hrany kolíbky na vysoušení inkoustu, krabičky se svorkami, pouzdra s perem a tužkou. Obešel stůl a narazil do židle. Protáhl se mezi židli a stůl a posadil se. Udělalo se mu ještě líp. Opět se cítil sám sebou, byl klidný a ovládal se. Zatápal po horní zásuvce a otevřel ji. Hledal nějakou zbraň, něco ostrého. Téměř okamžitě nahmátl nůž na papír. Vytáhl ho ven, zavřel zásuvku a nůž položil na stůl.

Chvíli seděl a naslouchal tlumenému tlukotu vlastního srdce podbarvenému vzdáleným vytím tryskových motorů a pak znovu zatápal po desce stolu. Z balíku papírů si vzal vrchní list, ale vůbec mu nepřipadal bílý, ani když si ho přiložil téměř k očím.

To je v pořádku, chlapče. Jen tu hezky seď ve tmě. Seď tu a čekej, až nastane čas hnout se dál. Až ten čas přijde, já ti řeknu, dodal otec vážně.

“Tak dobře,” řekl Craig. Dotápal prsty k hornímu okraji neviditelného papíru a začal pracovat na prvním proužku.

Trr-h.

Klid mu zaplavil duši jako chladná modrá voda. Odložil neviditelný proužek na neviditelný stůl a vrátil se prsty k hornímu okraji papíru. Všechno bude dobré. Úplně dobré. Začal si šepotavě broukat.

“Já jsem tvůj anděl… jitřní anděl, bejby…”

Trr-h.

“Jen mě pohlaď, než odejdeš… bejby…”

Craig poklidně seděl a čekal, až mu otec řekne, co má udělat, tak jako mnohokrát v dětství.

4

“Dobře mě poslouchejte, Alberte,” řekl Nick. “Musíme ji odnést na palubu letadla, ale na to budeme potřebovat nosítka. Na palubě žádná nebudou, ale tady někde by se mohla sehnat. Ale kde?”

“Pane Hopewelle, kapitán Engle by určitě, “

“Jenže kapitán Engle tu není,” řekl Nick trpělivě. “Musíme si poradit sami.”

Albert se zamračil… ale potom se mu vybavil nápis, který viděl v dolní hale. “Co Letištní služby?” zeptal se. “Jak vám to zní?”

“Po čertech dobře,” řekl Nick. “Kde jste to viděl?”

“O patro níž. Vedle stánku půjčovny aut.”

“Výborně,” řekl Nick. Uděláme to takhle. Vy a pan Gaffney jste jmenováni hledači nosítek a nosiči. Pane Gaffney, zkuste prohledat okolí grilu. Předpokládám, že tam najdete nějaké ostré nože. Jsem si jistý, že právě tam našel náš odporný přítel ten svůj. Vezměte jeden pro sebe a jeden pro Alberta.

Don se beze slova vzdálil. Rudy Warwick se vrátil z baru Rudý baron s plnou náručí červeno-bíle kostkovaných ubrusů.

“Já se moc omlouvám, ” začal, ale Nick ho přerušil. Stále se díval na Alberta, jehož obličej byl jen bílým kruhem nad hlubším stínem Dinina tělíčka. Už se téměř setmělo.

“Pana Toomyho zřejmě neuvidíte; podle mého odhadu odsud utekl v panice neozbrojený. Řekl bych, že si buď našel nějaké útočiště, nebo opustil letiště. Když už byste ho viděli, velice naléhavě vám radím, abyste se snažili vyhnout se kontaktu s ním, pokud to nebude nezbytně nutné. Otočil hlavu k Donovi, který se vracel s dvěma řeznickými noži. “Srovnejte si priority, vy dva. Vaším úkolem není znovu zajmout pana Toomyho a doručit ho spravedlnosti. Vaším úkolem je sehnat nosítka a přinést je co nejrychleji sem. Musíme odsud pryč.”

Don nabídl jeden nůž Albertovi, ale ten zavrtěl hlavou a podíval se na Rudyho Warwicka. “Mohl bych si vzít místo něj jeden ubrus?”

Don se na něj podíval, jako by se Albert zbláznil. “Ubrus? A k čemu, proboha?”

“Já vám to ukážu.”

Albert vstal od Diny, obešel pult a rozhlédl se. Nevěděl jistě, co hledá, ale určitě by to poznal, kdyby to uviděl. A uviděl. Až vzadu na pultě stál starý opékač topinek. Vzal ho, vytáhl šňůru ze zásuvky a cestou k ostatním jí pevně ovinul opékač. Vzal si jeden ubrus, rozprostřel ho a opékač položil do jednoho rohu. Pak ho dvakrát obrátil a zabalil ho do ubrusu jako vánoční dárek. V rozích zavázal pevné uzly a utvořil kapsu. Když vzal volný konec ubrusu a vstal, plnil opékač úlohu provizorního kamene v praku.

“Jako kluci jsme si hrávali na Indiána Jonese,” řekl Albert omluvně. “Tenkrát jsem si vyrobil něco podobnýho. Málem jsem zlomil bráchovi ruku. Dal jsem do starýho prostěradla závaží, který jsem našel v garáži. Byl jsem pitoměj. Nevěděl jsem, co to může udělat. Dostal jsem za to strašně nařezáno. Vypadá to asi blbě, ale funguje to dost dobře. Aspoň zatím vždycky fungovalo.”

Nick se pochybovačně podíval na Albertovu provizorní zbraň, ale nic neřekl. Když bude mít Albert lepší pocit s opékačem topinek zabaleným v ubrusu, tak prosím.

“No dobře. Teď najděte nosítka a přineste je sem. Jestli nebudou v té kanceláři Letištních služeb, zkuste to jinde. “Jestli nic nenajdete do patnácti minut, ne, radši do deseti, vraťte se a odneseme ji v náručí.

“To nemůžete!” protestovala Laurel. “Kdyby měla vnitřní krvácení, “

Nick se na ni podíval. “To už má. A deset minut je podle mě maximální doba, kterou si můžeme dovolit.”

Laurel už otevřela ústa k odpovědi, k ostré odpovědi, ale přerušil ji Dinin chraplavý šepot. “Má pravdu.”

Don si zasunul čepel nože za opasek. “Pojďte, chlapče.” Společně došli k eskalátoru a vydali se po něm do přízemí. Albert si cestou omotal zatížený ubrus kolem ruky.

5

Nick obrátil pozornost k ležící holčičce. “Jak se cítíš, Dino?”

“Strašně to bolí,” odpověděla Dinah slabým hláskem. “Ano, já vím,” řekl Nick. “A teď to bude bolet ještě mnohem víc, aspoň na pár vteřin. Ale nůž ti vězí v plíci a musí ven. To přece víš, ne?”

“Ano.” Vzhlédla k němu tmavýma nevidomýma očima. “Já se bojím.”

“Já taky, Dino. Já taky. Ale udělat to musíme. Souhlasíš?”

“Ano.”

“Hodná holčička.” Nick se sklonil a něžně ji políbil na tvář. “Hodná, statečná holčička. Nebude to trvat dlouho, to ti můžu slíbit. Jenom potřebuju, abys co nejklidněji ležela, Dino, a snažila se nekašlat. Rozumíš mi? To je velice důležité. Zkus nekašlat.”

“Zkusím.”

“Na okamžik se ti možná bude zdát, že nemůžeš dýchat. Můžeš mít taky pocit, že ti z plic uniká vzduch jako z píchlé pneumatiky. Je to nepříjemný pocit, zlatíčko, a může tě nutit nějak se pohnout nebo vykřiknout. Ale to nesmíš. A nesmíš kašlat.”

Dinah odpověděla něco, čemu nikdo nerozuměl.

Nick polkl, rychle si otřel předloktím pot z čela a obrátil se k Laurel. “Poskládejte dva ty ubrusy do malých čtverců. Co nejmenších. Klekněte si vedle mě. Co nejblíž. Warwicku, odepněte si opasek.”

Rudy začal okamžitě odepínat opasek.

Nick se znovu podíval na Laurel. Znovu ji překvapila síla jeho pohledu, a nikoli nepříjemně. “Já teď vytáhnu ten nůž. Pokud nezachytil nějaké žebro, a podle jeho polohy soudím, že ne, měl bych ho vytáhnout jedním pomalým plynulým pohybem. V okamžiku, kdy bude venku, se stáhnu zpátky, abyste měla lepší přístup k její hradní krajině. Položíte jí na ránu jeden ten složený ubrus a přitisknete. Silně přitisknete. Nemusíte se bát, že jí ublížíte nebo že po stlačení hrudi nebude moct dýchat. Má nejméně jednu perforaci, ale já bych se vsadil, že spíš dvě. Tohle je naše největší starost. Rozumíte?”

“Ano.”

“Až jí budete tisknout na prsa ten provizorní tlakový obvaz, nadzdvihnu ji proti vašemu tlaku. Pokud uvidíme vzadu na šatech krev, tady pan Warwick jí přiloží na záda druhý. Pak je upevníme jeho opaskem.” Podíval se na Rudyho. “Až vám řeknu, příteli, podáte mi opasek. Okamžitě.”

“Jistě.”

“Uvidíte na to, Nicku?” zeptala se Laurel.

“Snad ano,” odpověděl Nick. “Doufám.” Znovu se podíval na Dinu. “Připravena?”

Dinah něco zamumlala.

“Tak dobře,” řekl Nick. Zhluboka se nadechl a vydechl. “Bůh mi pomáhej.”

Štíhlými dlouhými prsty obou rukou obemkl střenku nože, jako by bral do rukou baseballovou pálku, a zatáhl. Dinah vykřikla. Z úst jí vytryskla krev. Laurel se nad ni nervózně naklonila a náhle si smočila obličej v její krvi. Ucukla.

“Ne!” zařval na ni Nick, aniž se na ni podíval. “Neopovažujte se mi tu omdlít! Neopovažujte se!”

Laurel se znovu naklonila nad Dinu. Držela si ústa a chvěla se. Z hrudníku slepé holčičky se zvolna vysunul matně stříbrný trojúhelník. Z Dininých prsou vyšel vysoký nepřirozený hvizd.

“Dělejte!” řekl Nick. “Stiskněte to! Co nejsilněji!”

Laurel se znovu naklonila nad Dinu. Ještě si stačila všimnout, jak zranění krvácí, a pak je rychle zakryla. Ubrus jí pod rukama téměř okamžitě zteplal a zvlhl.

“Silněji!” pobízel ji Nick. “Tiskněte to silněji! Utěsněte tu ránu! Utěsněte ji!”

Laurel se naklonila ještě víc, aby přenesla co největší váhu na obě ruce. Cítila, jak jí krev prosakuje mezi prsty, třebaže složila ubrus, jak to jen šlo.

Angličan odhodil nůž stranou a naklonil se nad Dinu, až se jí téměř dotýkal obličejem. Měla zavřené oči. Poodhrnul jí víčko. “Myslím, že konečně omdlela,” řekl. “Nevím to jistě, protože má strašně divné oči, ale pevně doufám, že omdlela.” Vlasy mu spadly do čela. Odhodil je zpátky netrpělivým pohozením hlavy a podíval se na Laurel. “Vedete si dobře. Vydržte, ano? Já ji teď obrátím. Nepřestávejte tisknout.”

“Když ona tolik krvácí,” povzdychla si Laurel. “Přestane to?”

“Já nevím. Udržujte tlak. Připraven, pane Warwicku?”

“Bože, snad ano,” špitl Rudy Warwick.

“Tak jdeme na to.” Nick podsunul ruce pod Dininu pravou lopatku a zamračil se. “Je to horší, než jsem si myslel,” zahuhlal. Mnohem horší. Záda má úplně nasáklá. Začal Dinu zdvihat proti Laurelině tlaku. Holčička zasténala. Z úst se jí vyřinula polosražená krev a potřísnila podlahu. Laurel slyšela, jak krev z Dininých zad crčí na koberec.

Svět od ní začal pomalu odplouvat.

“Udržujte tlak!” zakřičel Nick. “Nepolevujte!”

Laurel však omdlívala.

Jen matné vědomí toho, co by si o ní Nick Hopewell pomyslel, kdyby skutečně omdlela, ji přinutilo k zoufalému činu. Laurel v jakoby dětské grimase vysunula jazyk mezi zuby a co nejsilněji skousla. Pocítila silnou a ostrou bolest a ústa jí naplnila slaná chuť vlastní krve… ale opustil ji pocit, že od ní svět odplouvá jako velká ryba v akváriu. Znovu byla plně při smyslech.

Z dolního patra se náhle ozval pronikavý výkřik, v němž se mísila bolest s překvapením. Následoval chraplavý výkřik a vzápětí zaječení.

Rudy a Laurel se současně otočili. “Ten kluk!” řekl Rudy. “On a Gaffney! Oni, “

“Nakonec našli pana Toomyho,” řekl Nick. V jeho obličeji se zračilo nesmírné úsilí. Šlachy na krku mu vystupovaly jako ocelová lana. “Musíme jen doufat, “

Zdola se ozval tupý úder, následovaný strašlivým bolestným zavytím. A pak celá řada tlumených úderů.

”, že mají situaci pevně v rukou. Teď s tím nemůžeme nic dělat. Kdybychom přestali v tom, co jsme začali, tak ta holčička zcela jistě zemře.”

“Ale to řval určitě ten kluk!”

“Stejně nemůžeme nic dělat, ne? Pane Warwicku, podstrčte jí tam ten složený ubrus. A dělejte, nebo vám nakopu prdel.”

6

Don šel po eskalátoru jako první. Dole se na okamžik zastavil a zalovil v kapse. Vytáhl hranatý předmět, který se ve tmě mdle zaleskl. “Můj zippo,” řekl. “Myslíte, že ještě bude škrtat?”

“To nevím,” řekl Albert. “Možná… chvíli. Radši to nezkoušejte, dokud to nebude nutný. Já pevně doufám, že funguje. Bez něj bysme viděli kulový.”

“Kde jsou ty Letištní služby?”

Albert ukázal na dveře, jimiž před necelými pěti minutami prošel Craig Toomy. “Tamhle.”

“Myslíte, že jsou otevřené?”

“Jo,” řekl Albert, “existuje jen jeden způsob, jak to zjistit.”

Albert a Don se zapalovačem v pravé ruce se vydali přes halu.

7

Craig je slyšel přicházet. Nepochybně další přisluhovači časožroutů. Neměl však obavy. O tu, která byla maskovaná jako malá holka, už se postaral, takže se postará i o ty ostatní. Sebral nůž na papír, vstal a obešel stůl.

“Myslíte, že jsou odemčené?”

“Jo, existuje jen jedinej způsob, jak to zjistit.”

To tedy něco zjistíte, pomyslel si Craig. Došel ke zdi vedle dveří. Byla obložená policemi s papíry. Natáhl ruku a nahmátl panty dveří. Výborně. Za otevřenými dveřmi jim zůstane skrytý… i když stejně by ho už asi neviděli. Byla tu tma jak ve sloní řiti. Zdvihl nůž do výše ramen.

“Ta koule se ani nehne.” Craig se uvolnil… ale jen na okamžik.

“Zkuste do nich strčit.” Zatracený kluk.

Dveře se začaly otvírat.

8

Don vešel a zamžoural do tmy. Odklopil palcem kryt zapalovače, zdvihl ho a škrtl. Objevila se jiskra a knot vzápětí chytl slabým plamínkem. V jeho mdlé záři se před nimi objevila napůl kancelář, napůl skladiště. V jednom rohu byla neuspořádaná hromada zavazadel, v druhém xerox. Zadní stěna byla obložená policemi zaplněnými různými formuláři. Don popošel kus dál. Držel zapalovač jako speleolog, který si v temné jeskyni svítí svíčkou. Ukázal k pravé zdi. “Chlapče! Eso, podívejte!”

Na plakátě tam byl rozjařený muž v obchodnickém obleku, který vlál u baru a díval se na hodinky. PRÁCE JE KURS VE VÝUCE PITÍ, stálo na něm. Vedle plakátu visela na zdi plastová skříňka s velkým červeným křížem. A pod ní stála složená nosítka, opatřená kolečky.

Albert se však nedíval ani na plakát, ani na lékárničku první pomoci. Upíral pohled na stůl uprostřed místnosti.

Viděl na něm hromádku papírových proužků.

“Pozor!” vykřikl. “Pozor, on je t, “

Craig Toomy vystoupil zpoza dveří a bodl.

9

“Opasek,” řekl Nick. Rudy se nepohnul ani neodpověděl. Hlavu měl otočenou ke dveřím. Zvuky zdola ustaly. Bylo slyšet jen chroustavý zvuk a neutuchající hukot tryskových motorů ve tmě venku.

Nick kopl nohou dozadu jako mula a zasáhl Rudyho holeň.

“Au!”

“Ten opasek, sakra!”

Rudy si neohrabaně klekl a po kolenou se přesunul vedle Nicka, který jednou rukou držel Dinu a druhou jí tiskl k zádům druhý ubrus.

“Protáhněte ho pod ubrusem,” řekl Nick. Těžce oddychoval a po obličeji mu stékaly čúrky potu. “Rychle! Neudržím ji věčně!”

Rudy protáhl opasek pod složeným ubrusem. Nick Dinu položil a nadzdvihl jí levé rameno, aby mohl vytáhnout opasek na druhé straně. Pak jí ho přetáhl přes hruď a pevně utáhl. Jeho volný konec vložil Laurel do ruky. “Držte to utažené,” řekl a vstal. “Na přezku to raději nezapínám.”

“Jdete dolů?” zeptala se Laurel.

“Ano. To je celkem dané.”

“Buďte opatrný. Buďte prosím opatrný.”

Usmál se na ni a náhlá záře jeho bílých zubů ze tmy Laurel překvapila… ale nevyděsila, spíš naopak.

“Jistě. Jen tak přežívám.” Stiskl jí rameno. Měl teplou ruku a při jejím dotyku se Laurel zachvěla. “Byla jste skvělá, Laurel. Díky.”

Začal se obracet, ale vtom ho malá ručka chytila za nohavici modrých džin. Podíval se dolů a uviděl, že Dinah má zase otevřené oči.

“Ne, ” začala, ale vzápětí jí otřáslo kýchnutí. Z nosu jí vystříkly drobné kapičky krve.

“Dino, nesmíš, “

“Nezabíjejte… ho!” řekla a Laurel i v té tmě vycítila neuvěřitelné úsilí, které musela holčička vynaložit, aby vůbec promluvila.

Nick se na ni zamyšleně podíval. “Ten všivák tě přece probodl. Proč tak trváš na tom, abych mu neublížil?”

Úzký hrudníček zápolil s opaskem. Krví nasáklý ubrus těžkl. Z posledních sil sejí podařilo říct ještě něco. Všichni to slyšeli; Dinah musela překonávat velkou bolest, aby mluvila zřetelně. “Já… jen vím… že ho potřebujeme,” zašeptala a znovu zavřela oči.

10

Craig vrazil Donovi nůž na papír do zátylku až po pěst. Don vykřikl a upustil zapalovač. Ten spadl na zem, kde blikavě dohoříval. Albert překvapeně vykřikl, když viděl, jak Craig přistupuje až k Donovi, který vrávoral k psacímu stolu, aby se měl čeho zachytit.

Craig znovu jednou rukou uchopil rukojeť nože a druhou mu položil na záda. Jak současně tlačil a táhl, Albert slyšel zvuk, jako by hladový člověk odtrhával stehno z dobře propečeného krocana. Don znovu vykřikl, tentokrát hlasitěji, a rozplácl se na stole rukama napřed. Smetl při tom na podlahu pořadač pošty a hromádku Craigem znehodnocených formulářů.

Craig se prudce obrátil k Albertovi a od nože při tom odlétlo několik kapiček krve. “Ty jsi taky jeden z nich,” supěl. “Jdi k čertu. Já jedu do Bostonu a ty mi v tom nezabráníš. Nikdo z vás mi v tom nezabrání.”

Pak zapalovač na podlaze zhasl a místnost se ponořila do tmy.

Albert o krok ustoupil a cítil teplý závan vzduchu ve tváři, jak Craig naprázdno ťal čepelí do míst, kde ještě před okamžikem stál. Volnou rukou sáhl za sebe v obavě, že by se mohl ocitnout v rohu, kde by ho Craig mohl dostat nožem (v bledém světle zapalovače si myslel, že to je skutečný nůž) a kde by jeho vlastní zbraň byla nepoužitelná a směšná. Nahmátl rám dveří a vycouval do haly.

Necítil se jako těžký frajer, necítil se jako nejrychlejší Žid na východ ani na západ od Mississippi, necítil se rychlý jako blesk. Cítil se jako vystrašený kluk, který si jako pitomec vybral místo zbraně dětskou hračku, protože nemohl uvěřit, skutečně uvěřit, že by k tomuhle mohlo dojít, navzdory tomu, co ten šílenec udělal té holčičce nahoře. Albert cítil vlastní pach. I v tom mrtvém vzduchu cítil vlastní pach. Byl to odporný opičí pach strachu.

Craig vyklouzl ze dveří kanceláře se zdviženým nožem. Pohyboval se ve tmě jako tančící stín. “Já tě vidím, chlapečku,” funěl. “Já vidím jako kočka.”

Pomalu postupoval dopředu. Albert couval a současně rozhoupával opékač topinek a říkal si, že bude mít jeden jediný dobře připravený pokus, než mu Toomy stačí zabodnout čepel do krku nebo do hrudi.

A jestli ten opékač vypadne z té zatracené kapsy dřív, než ho zasáhne, tak je po mně.

11

Craig se přiblížil a kýval horní polovinou těla ze strany na stranu jako had, který vylézá z košíku. V koutcích úst mu pohrával nepřítomný úsměv a vytvářel mu tam dolíčky. Tak je to správně, řekl Craigův otec vážně z nedobytné tvrze uvnitř synovy hlavy. Jestli je musíš jednoho po druhém oddělat, dokážeš to. ÚSV, Craigu, vzpomínáš? ÚSV. Úsilí se vyplácí.

Je to tak, chlapče, přidala se Craigova matka. Ty to musíš udělat a dokážeš to.

“Promiň,” zahuhlal Craig přes úsměv na bledého Alberta. “Opravdu mě to mrzí, ale musím to udělat. Kdybys viděl věci z mého hlediska, pochopil bys to.”

12

Albert se rychle rozhlédl a viděl, že couvá k letenkové pokladně společnosti United Airlines. Kdyby couval ještě dál, stěna pokladny by mu překážela v rozhoupání praku. Musí jednat rychle. Zrychlil rozkývávání. Dlaň, v níž svíral zkroucený ubrus, se mu potila.

Craig viděl ve tmě nějaký pohyb, ale netušil, čím by to ten kluk mohl pohupovat. Bylo mu to jedno. Nepřipouštěl si takové starosti. Nadechl se a vrhl se kupředu.

“Já musím do Bostonu!” zaječel. “Já musím do, “

Albertovy oči už se přizpůsobily tmě, takže postřehl Craigův pohyb. Opékač byl ve zpětné fázi oblouku. Albert tentokrát nezměnil zápěstím směr pohybu, ale nechal ruku, aby následovala závaží v jakémsi přehnaném nadhazovačském gestu, a současně udělal úkrok doleva. Závaží na konci ubrusu opisovalo kruh a odstředivá síla je udržela v kapse. Craig si naběhl přímo do jeho dráhy. S tvrdým nezvučným křupnutím mu dopadlo na čelo a kořen nosu.

Craig zavyl bolestí a upustil nůž na papír. Vymrštil ruce k obličeji a zapotácel se. Krev z rozbitého nosu mu vytékala mezi prsty jako voda z poraženého hydrantu. Albert byl zděšený z toho, co udělal, ale ještě víc ho děsilo pomyšlení, že by přestal teď, když je Toomy zraněný. Udělal další úkrok doleva a úderem vedeným z boku zasáhl Craiga do hrudníku. Ten se za neutuchajícího vytí svalil na záda.

Albert “Eso” Kaussner měl jedinou myšlenku; všechno ostatní byla změť, útržkovité víření barev, představ a pocitů.

Musím ho znehybnit, jinak vstane a zabije mě. Musím ho znehybnit, jinak vstane a zabije mě.

Toomy přinejmenším přišel o svou zbraň; ta se matně leskla na koberci v hale. Albert ji jednou nohou přišlápl a znovu vyhoupl opékač nad hlavu. Když dopadal, Albert se zlomil v pase jako starosvětský komorník, který vítá člena královské rodiny. Závaží na konci ubrusu dopadlo na Craigova prudce oddychující ústa. Ozval se zvuk, jako když drtíte sklo v kapesníku.

Bože, pomyslel si Albert. To byly jeho zuby.

Craig se začal zmítat na podlaze. Byl na něj příšerný pohled, jehož děsivost možná ještě umocňovalo přítmí. Působil jako nějaký obludný hmyz, který se nedá zabít.

Jednou rukou chytil Alberta za mokasín. Ten s výkřikem odporu odtáhl nohu a odkryl nůž. Nos měl rozbitý a silně napuchlý. Alberta přes bílé mžitky před očima sotva viděl. V hlavě mu rezonoval ostrý zvuk, připomínající hodně zesílené pískání televize při ladění.

Byl neschopný jakéhokoli odporu, ale to Albert nevěděl. V panice praštil Craiga opékačem znovu do hlavy. Ozvalo se kovové zachřestění, jak se v přístroji uvolnila topná tělíska.

Craig se přestal hýbat.

Albert stál nad ním, lapal po dechu a z ruky mu visel zatížený ubrus. Pak udělal dva dlouhé šouravé kroky k eskalátoru, znovu se zlomil v pase a vyzvracel se na podlahu.

13

Brian se pokřižoval, než palcem odsunul černý plastový kryt monitoru inerciálního navigačního systému. Napůl očekával, že bude temný a prázdný. Podíval se pozorněji… a zhluboka vydechl úlevou.

POSLEDNÍ PROGRAM DOKONČEN

informoval ho monitor studeně zeleným písmem, a pod tím:

NOVÝ PROGRAM? ANO NE

Brian označil ANO, a pak:

NÁVRAT AUTOPILOT 29: LAX/LOGAN

Monitor na okamžik ztemněl. Pak:

ZAHRNOUT ODCHYLKU VE ZPĚTNÉM NAPROGRAMOVÁNÍ AUTOPILOTA?

ANO NE

Brian označil ANO.

PROBÍHÁ ZPĚTNÉ NAPROGRAMOVÁNÍ

informoval ho monitor, a po necelých pěti vteřinách:

NAPROGRAMOVÁNÍ DOKONČENO

“Kapitáne Engle?”

Brian se otočil. Ve dveřích pilotní kabiny stála Bethany. Byla bledá a vypadala k smrti unavená.

“Já teď mám dost práce, Bethany.”

“Proč se nevrátili?”

“To nevím.”

“Ptala jsem se Boba, pana Jenkinse, jestli v letištní budově neviděl nějaký pohyb, a on říkal, že ne. Co když jsou mrtví?”

“Určitě nejsou. Jestli vás to trochu uklidní, sejděte za ním dolů. Já tu mám ještě práci.” Aspoň doufám, že mám.

“Bojíte se?” zeptala se.

“Ano. To se tedy bojím.”

Trochu se usmála. “To jsem docela ráda. Připadala bych si blbě, kdybych se bála sama. Tak já vás tu nechám.”

“Díky. Určitě se tu brzy objeví.”

Když Bethany odešla, Brian se vrátil k monitoru inerciálního navigačního systému a napsal:

JSOU PROBLÉMY S TÍMTO PROGRAMEM?

Stiskl PROVEĎ

ŽÁDNÉ PROBLÉMY.

DĚKUJI, ŽE LETÍTE S AMERICAN PRIDE.

“Není zač,” zamumlal Brian a otřel si čelo rukávem. Tak, pomyslel si, teď už jen aby hořelo palivo.

14

Bob uslyšel na schodech kroky a rychle se otočil. Byla to jen Bethany, která pomalu a opatrně sestupovala, ale přesto ho neopustila nervozita. Zvuk z východu postupně sílil.

Blížil se.

,Á Bethany. Nemohl bych poprosit ještě o jednu cigaretu?” Nabídla mu z téměř prázdného balíčku a také si jednu vzala. Albertův pokusný balíček zápalek předtím zastrčila za celofánový obal krabičky, a když teď škrtla, zápalka okamžitě chytla.

“Viděl jste něco? Zaslechl jste něco?”

“Myslím, že ano,” řekl Bob opatrně. “Než jste sešla dolů, slyšel jsem nějaký křik.” Byl to spíše pronikavý jekot, ale Bob neviděl důvod, proč by jí to měl říkat. Byla zřejmě stejně vyděšená jako on, a navíc měl pocit, že se do Alberta trochu zakoukala.

“Doufám, že se z toho Dinah dostane,” řekla, “ale nevím. Bodl ji opravdu ošklivě.”

“Viděla jste kapitána?”

Bethany přikývla. “Víceméně mě vykopl. Myslím, že si programuje let nebo něco.”

Bob Jenkins rozvážně přikývl. “To doufám.”

Hovor ustal. Oba se dívali k východu. Na pozadí chroustavého zvuku bylo teď slyšet další, ještě zlověstnější zvuk: vysoký bezduchý jekot. Byl to podivně strojový zvuk, který Bobovi připomínal automatickou převodovku, z níž vytekl olej.

“Je to teď mnohem blíž, co?”

Bob zdráhavě přikývl. Potáhl ze své cigarety a rozžhavený popel na okamžik nasvítil dvojici unavených, vyděšených očí.

“Co si myslíte, že to je, pane Jenkinsi?”

Pomalu zavrtěl hlavou. “Milé děvče, já doufám, že to nikdy nezjistíme.”

15

Z poloviny eskalátoru uviděl Nick ohnutou postavu před řadou nepoužitelných telefonních automatů. Nedalo se poznAt, jestli je to Albert nebo Craig Toomy. Angličan si sáhl do pravé kapsy a levou rukou si ji přidržoval, aby zabránil případnému cinkání kovu. Po hmatu vybral z drobných dva čtvrtdolary. Zaťal pravou ruku v pěst a mince si zasunul mezi prsty. Pak pokračoval dolů do haly.

Postava u telefonních automatů vzhlédla k přicházejícímu Nickovi. Byl to Albert. “Bacha, nešlápněte do toho,” řekl sklesle.

Nick uložil mince zpátky do kapsy a spěchal k chlapci, který se rukama opíral o kolena jako stařec, který to silně přehnal s cvičením. Cítil pronikavě kyselý pach zvratků. Tenhle pach spolu s upoceným pachem strachu znal Nick až příliš dobře. Znal je z Falkland, a ještě blíže ze Severního Irska. Vzal chlapce levou rukou kolem ramen a Albert se velice zvolna napřímil.

“Kde jsou, Eso?” zeptal se Nick tiše. “Gaffney a Toomy, kde jsou?”

“Pan Toomy je tamhle,” ukázal na zhroucenou hromádku na podlaze. “Pan Gaffney je v kanceláři Letištních služeb. Myslím, že jsou oba mrtví. Pan Toomy byl schovanej v tý kanceláři. Myslím, že za dveřma. Zabil pana Gaffheyho, protože pan Gaffney šel první. Kdybych šel první já, zabil by mě.”

Albert naprázdno polkl.

“Pak jsem já zabil pana Toomyho. Musel jsem. Šel po mně, víte? Někde našel další nůž a šel po mně.” Mluvil zdánlivě lhostejným tónem, ale Nick o tom věděl svoje. V Albertově bílém obličeji rozhodně žádnou lhostejnost neviděl.

“Dokážete se z toho vzpamatovat, Eso?” zeptal se Nick.

“Já nevím. Já nikdy nikoho nezabil a, ” Albert přiškrceně vzlykl.

“Já vím,” řekl Nick. “Je to strašné, ale dá se z toho dostat. Já to vím. A vy se z toho musíte dostat, Eso. Máme před sebou ještě dlouhou cestu, než se budeme moct vyspat, a na žádnou terapii není čas. Ten zvuk je stále hlasitější.”

Nechal Alberta na místě a došel ke zhroucené postavě na zemi. Craig Toomy ležel na boku a jednou rukou si částečně zakrýval obličej. Nick ho převrátil na záda, podíval se na něj a tiše hvízdl. Toomy stále žil, slyšel jeho chraplavý dech, ale Nick by vsadil celé své bankovní konto, že tentokrát ten chlap nic nepředstírá. Nos v krvavé mase obličeje nebylo vůbec vidět. V místě úst byly roztroušené úlomky zubů. A rána uprostřed Toomyho čela prozrazovala, že na něm Albert zapracoval skutečně důkladně.

“To všechno udělal opékačem topinek?” bručel si pro sebe Nick. “No pozdrav pámbu.” Vstal a zavolal na Alberta: “On není mrtvý, Eso!”

Albert se znovu opřel rukama o kolena, když ho Nick opustil. Teď se napřímil a udělal jeden krok k němu. “Není?”

“Pojďte si ho poslechnout sám. Je sice mimo, ale ne úplně ze hry.” Podle dechu už ale dlouho nevydrží. “Podíváme se na pana Gaffheyho, třeba měl taky štěstí. A co nosítka?”

“Cože?” Albert se podíval na Nicka, jako by na něj promluvil cizím jazykem.

“Nosítka,” zopakoval Nick trpělivě cestou ke dveřím kanceláře Letištních služeb.

“Našli jsme je,” řekl Albert.

“Našli? Výborně!”

Albert se zastavil hned za dveřmi. “Okamžik,” zamumlal, dřepl si a tápal rukama po Donově zapalovači. Zanedlouho ho našel. Byl ještě teplý. Vstal. “Pan Gaffney je myslím na druhé straně stolu,” řekl.

Překročili nějaké papíry a pořadač pošty a obešli stůl. Albert zdvihl zapalovač a škrtl. Knot chytil až na pátý pokus a hořel slabým plamínkem tři nebo čtyři vteřiny. Nickovi to úplně stačilo, ale neměl chuť to říkat Albertovi. Don Gaffney ležel roztažený na zádech, měl otevřené oči a v obličeji stále výraz překvapení. Štěstí tedy rozhodně neměl.

“Jaktože vás Toomy taky nedostal?” zeptal se Nick po chvíli.

“Já jsem věděl, že tu je,” řekl Albert. “Věděl jsem to dřív, než bodnul pana Gaffneyho.” Měl suchý a roztřesený hlas, ale cítil se už líp.

“Slyšel jste ho?”

“Ne, viděl jsem tohle. Na stole.” Albert ukázal na hromádku papírových proužků.

“Naštěstí,” řekl Nick a ve tmě položil Albertovi ruku na rameno. “Zasloužíte si zůstat naživu, příteli. Vy jste si tu výsadu vybojoval.”

“Budu se snažit si to zasloužit,” řekl Albert.

“Jen se snažte, synku. Ušetříte si tím spoustu zlých snů. Mluvíte s chlapem, který o tom něco ví.”

Albert přikývl.

“Držte se, Eso. Nic víc v tom není, držte se a ono to půjde.”

“Pane Hopewelle?”

“Ano?”

“Nevadilo by vám, kdybyste mi tak neříkal? Já, ” zajíkl se, až si musel odkašlat. “Myslím, že už se mi to nelíbí.”

16

Vyšli z temné jeskyně Letištních služeb a Nick nesl složená nosítka. Když došli k řadě telefonních automatů, Nick podal nosítka Albertovi, který je beze slova přijal. Necelé dva metry od Toomyho ležel na podlaze ubrus. Toomy nepravidelně chrápal a lapal po dechu.

Času bylo málo, času bylo kurevsky málo, ale Nick to musel vidět. Prostě musel.

Zdvihl ubrus a vytáhl z něj opékač. Jedno topné tělísko uvízlo v horní části opékače, druhé spadlo na zem. Časový spínač i páčka, kterou se stlačoval chléb dolů, odpadly. Jeden roh opékače byl promáčklý dovnitř. Na levé straně byl hluboký důlek.

Táhle část narazila na nos přítele Toomyho, pomyslel si Nick. Úžasné. Zatřásl opékačem a poslouchal chrastění rozbitých součástek uvnitř.

“Opékač topinek,” žasl. “Mí přátelé, Alberte, přátelé z práce, tomu nebudou věřit. Sám tomu stěží můžu uvěřit. Opékač topinek.”

Albert odvrátil hlavu. “Zahoďte ho,” řekl chraplavě. “Nechci se na něj dívat.”

Nick chlapci vyhověl a plácl ho po rameni. “Odneste ta nosítka nahoru. Hned jsem u vás.”

“Co chcete dělat?”

“Chci se podívat, jestli v té kanceláři není ještě něco, co by se nám mohlo hodit.”

Albert se na něj podíval, ale v té tmě nedokázal z jeho výrazu nic vyčíst. “Já vám nevěřím,” řekl nakonec.

“Ani nemusíte,” odtušil Nick podivně mírným hlasem. .Jděte, Eso… chci říct Alberte. Hned za vámi přijdu. A neohlížejte se.”

Albert na něj ještě chvíli zíral a pak začal se svěšenou hlavou stoupat po stojícím eskalátoru. Nosítka se mu v pravé ruce houpala jako zavazadlo. Neohlédl se.

17

Nick počkal, dokud mu chlapec nezmizel v přítmí. Pak se vrátil k místu, kde ležel Craig Toomy, a dřepl si vedle něj. Toomy byl stále v bezvědomí, ale dýchal už trochu pravidelněji. Nick připouštěl, že po jednom dvou týdnech intenzivní léčby v nemocnici by se Toomy mohl zotavit. Zatím dokázal přinejmenším to, že má neuvěřitelně tvrdou hlavu.

Škoda, že ten mozek v ní je tak rozbředlý, příteli, pomyslel si Nick. Měl v úmyslu podržet jednou rukou Toomymu ústa a druhou nos, nebo to, co z něj zbylo. Netrvalo by to ani minutu, a už by si s panem Craigem Toomym nemuseli dělat žádné starosti. Ostatní by se nad tak hrůzným činem zděsili, možná by ho nazvali chladnokrevnou vraždou, ale Nick v něm viděl pouhou pojistku, nic víc a nic míň. Toomy už se jednou probral a mělo to za následek, že Don je mrtvý a Dinah ošklivě, možná smrtelně zraněná. Nemá smysl úplně stejně riskovat znovu.

A je tu ještě něco jiného. I kdyby nechal Toomyho naživu, kvůli čemu vlastně? Kvůli krátké přízračné existenci v mrtvém světě? Kvůli možnosti dýchat zamřelý vzduch pod stojatou oblohou, která neslibuje naprosto žádnou změnu počasí? Kvůli tomu, aby se setkal s tím, co přichází z východu… co přichází za zvuků, jaké může vydávat kolonie obřích nájezdných mravenců?

Ne. Bude lepší, když ho toho ušetří. Bude to bezbolestné, takže to bude muset být dobré.

“Lepší, než si ten parchant zaslouží,” řekl Nick, ale stále ještě váhal.

Vzpomněl si na malou holčičku, která k němu vzhlíží ve tmě nevidomýma očima.

Nezabíjejte ho! To nebyla prosba, to byl rozkaz. Vydolovala poslední zbytky sil z nějakých skrytých zásob, jen aby mu mohla dát tenhle rozkaz.

Já jen vím, že ho potřebujeme.

Proč ho ksakru tak chrání?

Ještě chvíli seděl na bobku a zíral do Craigova rozmláceného obličeje. Když na něj shora z eskalátoru promluvil Rudy Warwick, nadskočil, jako by to byl sám ďábel.

“Pane Hopewelle? Nicku? Přijdete?”

“Za vteřinku,” zavolal přes rameno. Znovu vztáhl ruku k Toomyho tváři a znovu se zarazil, když si vzpomněl na její temné oči.

Potřebujeme ho.

Prudce se postavil a nechal Craiga Toomyho jeho mučivému souboji s dechem. “Jdu hned!” zavolal a hbitě vyběhl schody.

KAPITOLA OSMÁ

DOPLNĚNÍ PALIVA. ČASNÝ ÚSVIT.

PŘÍCHOD ČASOŽROUTŮ. JITŘNÍ

ANDĚL. ČASOMĚŘIČI VĚČNOSTI.

START.

1

Bethany odhodila cigaretu, která byla téměř bez chuti, a byla už v polovině schodů, když na ni Bob Jenkins zavolal: “Myslím, že vycházejí!”

Otočila se a seběhla ze schodů. V prostoru vykládky zavazadel se objevilo několik temných postav, které slézaly z dopravního pásu. Bob a Bethany se jim rozběhli naproti.

Dinah byla přikurtovaná k nosítkům, která nesli Rudy s Nickem. Po pásu se sunuli vkleče a Bethany slyšela holohlavého muže, jak chraplavě lapá po dechu.

“Já vám pomůžu,” nabídla se mu a Rudy se nosítek ochotně vzdal.

“Zkuste s ní moc neházet,” řekl Nick a spustil nohy z pásu. “Alberte, jděte na Bethanin konec a pomozte nám ji vynést do schodů. Budeme muset udržovat pokud možno vodorovnou polohu.”

“Je na tom zle?” zeptala se Bethany Alberta.

“Dobře určitě ne,” odpověděl vážně. “Je v bezvědomí, ale žije. Víc toho nevím.”

“Kde je Gaffhey s Toomym?” zeptal se Bob cestou k letadlu. Musel zvýšit hlas, aby ho bylo slyšet; chroustavý zvuk byl silnější a ten ječivý podtón rozbité převodovky ho pomalu začínal přehlušovat.

“Gaffhey je mrtvý a Toomy možná taky,” řekl Nick. “Probereme to později, jestli chcete. Teď na to není čas.” Zastavil se pod schody. “Teď držte svůj konec nahoře, vy dva.”

Pomalu a opatrně vynášeli nosítka po schodech. Nick s předním koncem šel pozadu a sehnutý, Albert s Bethany drželi nosítka v úrovni čela a na úzkých schodech o sebe naráželi boky. Bob, Rudy a Laurel šli za nimi. Laurel od návratu Alberta s Nickem promluvila jen jednou, aby se zeptala, jestli je Toomy mrtvý. Když jí Nick řekl, že není, zahleděla se na něj a pak pokývla hlavou. V obličeji se jí zračila úleva.

Když se Nick dostal až nahoru a dopravil svůj konec nosítek dovnitř, Brian stál ve dveřích pilotní kabiny.

“Chci ji uložit do první třídy,” řekl Nick. “Tenhle konec nosítek nadzdvihnu, aby měla výš hlavu. Můžu to tak udělat?”

“Samozřejmě. Zajistěte nosítka upoutacími pásy, které provlečete jejich rámem. Vidíte kde?”

“Ano.” A k Albertovi a Bethany: “Tak pojďte. Jde vám to skvěle.”

Ve světle kabiny bylo vidět Dininy zakrvácené tváře a vyfrčenou bradu. Její pleť působila nažloutle. Měla zavřené oči; víčka měla jemný odstín levandulové barvy. Pod opaskem (do něhož Nick udělal další dírku, daleko od ostatních) měla temně Červený provizorní tlakový obvaz. Brian ji slyšel dýchat. Ten zvuk mu připomínal chrčení slámky v téměř prázdné sklenici.

“Je to zlé, co?” zeptal se Brian tiše.

“Má poraněnou plíci, ne srdce, a nezaplavuje se krví tak rychle, jak jsem se obával… ale je to zlé, ano.”

“Přežije, než se vrátíme?”

“A jak to mám sakra vědět?” obořil se na něj zničehonic Nick. “Já jsem voják, ne nějaký felčar!”

Ostatní ztuhli a obezřele je pozorovali. Laurel cítila, že jí naskakuje husí kůže.

“Promiňte,” zabručel Nick. “To cestování v čase mi brnká na nervy. Moc mě to mrzí.”

“Nemusíte se omlouvat,” pohladila ho Laurel po ruce. “Všichni prožíváme velké napětí.”

Unaveně se na ni usmál a dotkl se jejích vlasů. “Jste zlatíčko, Laurel, opravdu. Pojďte, zajistíme ta nosítka a zjistíme, co je nutné udělat, abychom už odsud konečně vypadli.”

2

Pět minut nato byla Dinina nosítka zajištěna v nakloněné poloze mezi dvěma sedadly. Zbylí cestující se shromáždili kolem Briana v první třídě vedle přípravny.

“Musíme doplnit palivo,” řekl Brian. “Já teď nastartuju druhý motor a co nejvíc se přiblížím té sedm dva sedmičce.” Ukázal na temný obrys letadla společnosti Delta. “Protože naše letadlo je vyšší, nejspíš se dostanu pravým křídlem nad jeho levé křídlo. Zatímco budu manévrovat, čtyři z vás dojdou pro vozík s hadicemi, jeden je hned u vedlejšího rukávu. Všiml jsem si ho tam, než se setmělo.”

“Možná bychom mohli vzbudit toho Šípkového Růženku, co sedí vzadu, aby přiložil ruku k dílu,” navrhl Bob.

Brian se nad tím krátce zamyslel a pak zavrtěl hlavou. “Poslední, co teď potřebujeme, je další vyděšený a dezorientovaný cestující… který bude navíc zápolit s vražednou kocovinou. Navíc ho nebudeme potřebovat, dva silní chlapi ten vozík s hadicemi utlačí. Už jsem to viděl. Stačí jen zkontrolovat páku převodovky, jestli je na neutrálu. Musíme ho dostat přímo pod ta překrývající se křídla. Rozumíte?”

Všichni přikývli. Brian šije změřil pohledem a usoudil, že Rudy a Bethany jsou ještě příliš vyčerpáni zápolením s nosítky. “Nick, Bob a Albert. Vy budete tlačit. Laurel, vy budete řídit. Souhlasíte?”

Přikývli.

“Tak jděte na to. Bethany? Pane Warwicku? Sejděte s nimi dolů. Odtáhněte schody od letadla, a až ho přemístím, dotlačte je k těm překrývajícím se křídlům. Ke křídlům, ne ke dveřím. Rozumíte?”

Přikývli. Brian je znovu přehlédl a viděl, že poprvé od chvíle, kdy přistáli, mají jasné pohledy. Samozřejmě, pomyslel si. Mají teď co dělat. A já taky, díky Bohu.

3

Když přicházeli k vozu s hadicí, který stál vlevo od volné dráhy, Laurel si uvědomila, že ho vlastně skutečně vidí. “Panebože,” řekla. “Ono už se zase rozednívá. Jak je to dlouho, co se setmělo?”

“Podle mých hodinek necelých čtyřicet minut,” řekl Bob, “ale mám pocit, že nejdou moc přesně, když jsme mimo letadlo. Ale stejně tak mám pocit, že tady na čase příliš nezáleží.”

“Co bude s panem Toomym?” zeptala se Laurel. Došli k malému vozítku s nádrží vzadu, s otevřenou kabinou a s tlustými černými hadicemi stočenými po stranách. Nick ji objal kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Na okamžik se jí zmocnil šílený pocit, že jí chce políbit, a zrychlil se jí tep.

“Já nevím, co s ním bude,” řekl. “Vím jen tolik, že když šlo do tuhého, udělal jsem to, co chtěla Dinah. Nechal jsem ho ležet v bezvědomí na zemi. Udělal jsem dobře?”

“Ne,” řekla poněkud nepevným hlasem, “ale asi to bude stačit.”

Pousmál se, přikývl a stiskl ji v pase. “Zajdete se mnou na večeři, až se vrátíme do L. A.?”

“Ano,” odpověděla bez váhání. “Aspoň se budu mít na co těšit.”

Znovu přikývl. “Já taky. Ale dokud nedoplníme palivo, nikam se neletí.” Podíval se na otevřenou kabinu vozítka. “Myslíte, že najdete neutrál?”

Laurel upřela pohled na řadicí páku, která trčela z podlahy. “Já to bohužel umím jen s automatickou převodovkou.”

“Já to udělám.” Albert vyskočil nahoru, sešlápl spojku a podíval se na nákres na kouli řadicí páky. Za ním se rozeřval druhý motor jejich boeingu a řev obou motorů pozvolna sílil, jak Brian zvyšoval výkon. Laurel zjistila, že jí ten velký hluk vůbec nevadí. Přehlušil totiž ten druhý zvuk, aspoň dočasně. Nemohla se nabažit pohledu na Nicka. Skutečně ji pozval na večeři? Už teď jí to připadalo skoro neuvěřitelné.

Albert zkusmo řadil rychlosti a nakonec zavrtěl řadicí pákou. “Je tam,” řekl a seskočil. “Pojďte nahoru, Laurel. Až vás roztlačíme, vemte ostrou pravou a pak to objeďte.”

“Dobře.”

Nervózně se ohlédla na tři muže za vozítkem s Nickem uprostřed.

“Připraveni?” zeptal se.

Albert s Bobem přikývli.

“Tak jedem, všichni najednou.”

Bob byl připraven opřít se do vozíku ze všech sil a už předem proklínal bolest, která ho sužovala posledních deset let, ale vozík se rozjel s neuvěřitelnou lehkostí. Zato Laurel musela vynaložit veškeré úsilí, aby pohnula ztuhlým vzdorovitým volantem. Žlutý vozík opsal na šedém betonu malou kružnici a vydal se k Boeingu 767, který se pomalu sunul k pravému boku stojící Delty.

“Rozdíl mezi těmi dvěma letadly je neuvěřitelný,” řekl Bob.

“Ano,” souhlasil Nick. “Měl jste pravdu, Alberte. Zřejmě jsme se vzdálili přítomnosti, ale letadlo je nějakým podivným způsobem stále její součástí.”

“Stejně jako my,” řekl Albert. “Aspoň prozatím.”

Turbíny jejich boeingu zmlkly a vzduchem se nesl jen tichý rachot pomocných energetických jednotek, Brian teď nechal zapnuté všechny čtyři. Nebyly tak hlučné, aby přehlušily zvuk z východu. Ten byl předtím jaksi masivně uniformní, ale jak se blížil, štěpil se na množství jednotlivých zvuků v rámci dalších zvuků, které v konečném výsledku připomínaly povědomý zvuk.

Zvířata v době krmení, napadlo Laurel a zachvěla se. Tak nějak to zní, jsou to zvuky, jaká při krmení vydávají zvířata, a ty zvuky jsou zesňené do groteskní intenzity.

Otřásla se a cítila, jak se jí do myšlenek vkrádá panika, kterou už nedokázala ovládnout, stejně jako nemohla ovládnout to, co vydávalo ten zvuk.

“Kdybychom to aspoň viděli, tak bychom si s tím možná poradili,” řekl Bob, když se znovu opřeli do vozíku s hadicemi.

Albert se na něj podíval a řekl: “To si nemyslím.”

4

Brian se objevil v předních dveřích letadla a dal Bethany a Rudymu znamení, aby mu přistavili schody. Potom se postavil na plošinu na jejich vrcholu a ukázal k překrývajícím se křídlům. Cestou naslouchal sílícímu zvuku a vzpomněl si na film, který viděl kdysi dávno na nočním představení. Charlton Heston v něm hrál majitele velké plantáže v Jižní Americe. Plantáž napadlo obrovské hejno stěhovavých mravenců, kteří žerou všechno, co jim přijde do cesty, stromy, trávu, budovy, krávy, lidi. Jak jen se ten film jmenoval? Brian si nemohl vzpomenout. Pamatoval si jen to, že Charlton zkoušel všemožné zoufalé triky, aby mravence zastavil nebo aspoň přibrzdil. Porazil je nakonec? Na to si Brian taky nemohl vzpomenout, zato se mu znenadání vybavil útržek snu, který byl znepokojivý tím, že neměl vůbec žádnou souvislost s ničím: zlověstný červený nápis JEN PRO PADAJÍCÍ HVĚZDY.

“Zastavte!” zavolal dolů na Rudyho a Bethany. Přestali tlačit a Brian začal opatrně sestupovat, až měl hlavu pod křídlem Delty. Obě letadla byla vybavena jedním plnicím otvorem v levém křídle. Podíval se na kryt otvoru s nápisy PŘÍSTUP K PALIVOVÉ NÁDRŽI a PŘED DOPLNĚNÍM PALIVA ZKONTROLUJTE UZAVÍRACÍ POJISTNÝ VENTIL. A nějaký vtipálek nalepil navíc na kryt palivové nádrže známou žlutou samolepku s piktogramem úsměvu. Ta tam za daných okolností působila poněkud surrealisticky.

Albert, Bob a Nick přitlačili vozík s hadicemi pod křídla a dívali se nahoru k Brianovi. Jejich obličeje působily v mdlém předjitřním světle jako šedavé okrouhlé skvrny. Brian se naklonil přes zábradlí a zavolal dolů na Nicka.

“Po obou stranách vozíku jsou hadice! Chci tu kratší!”

Nick ji uvolnil a podal ji nahoru. Brian držel v jedné ruce hubici hadice a zároveň se jí přidržoval zábradlí. Naklonil se pod křídlo a druhou rukou otevřel kryt. Uvnitř byl zástrčný konektor s ocelovým kolíkem, který tam čněl jako prst. Brian se naklonil ještě víc… a uklouzl. Zachytil se zábradlí.

“Počkejte, příteli,” řekl Nick a vydal se po schodech k němu. “Pomoc je na cestě.” Zastavil se tři schody pod Brianem a chytil ho za opasek. “Prokažte mi laskavost, ano?”

“Jakou?”

“Neprďte.”

“Pokusím se, ale nic neslibuju.”

Znovu se naklonil přes zábradlí a podíval se dolů na ostatní. Rudy a Bethany už stáli u Boba a Alberta pod křídlem. “Jděte pryč, jestli nechcete kerosinovou sprchu!” zavolal na ně. “Nemůžu zkontrolovat pojistný ventil Delty, a ten nemusí těsnit!” Když čekal, až odejdou, pomyslel si: Samozřejmě že bude těsnit. Nádrže na těchhle letadlech vždycky těsní.

Teď když ho Nick pevně držel, měl obě ruce volné. Zasunul hubici do otvoru nádrže. Palivo na okamžik vyprsklo, za těchto okolností to byla velmi vítaná sprška, a pak se ozvalo kovové zaklapnutí. Brian pootočil hubici o čtvrt otáčky doprava, zajistil a spokojeně naslouchal, jak palivo teče hadicí dolů k nádrži vozíku, kde ho zastaví uzavřená pojistka.

“Výborně,” vydechl a stáhl se zpátky na schody. “Zatím by to šlo.”

“Co teď, příteli? Jak nastartujeme ten vozík? Startovacími kabely z letadla nebo jak?”

“Pochybuju, že by se nám to podařilo, i kdybychom takové kabely měli,” řekl Brian. “Naštěstí nemusí být nastartovaný. Ten vozík je v podstatě jen takové zařízení k filtraci a přenosu paliva. Já přes něj z té Delty za pomoci našich pomocných energetických jednotek to palivo vysaju, tak jako se brčkem vysává limonáda ze sklenice.”

“Jak dlouho to bude trvat?”

“Za optimálních podmínek, to znamená při čerpám s použitím pozemního zdroje, bychom přečerpali dva tisíce liber paliva za minutu. Za těchhle podmínek to nedokážu odhadnout. Ještě nikdy jsem takhle palivo nečerpal. Nejmíň hodinu. Možná dvě.”

Nick se na okamžik starostlivě zahleděl na východ a pak tiše řekl. “Prokažte mi laskavost, příteli. Neříkejte to ostatním.”

“Proč ne?”

“Protože podle mě dvě hodiny nemáme. Možná nemáme ani jednu.”

5

Dinah Catherine Bellmanová, osamělá v první třídě, otevřela oči. A viděla. “Craigu,” zašeptala.

6

Craigu.

Jenže on už nechtěl slyšet své jméno. Když ho lidé volali jménem, nevěstilo to nic dobrého. Nikdy.

Craigu! Vstávej, Craigu!

Ne. Nevstane. Hlavu měl jako včelín a ve všech úlech i křivolakých chodbičkách mu burácela bolest. Včely. Včely si myslely, že je mrtvý. Vtrhly do jeho hlavy a proměnily mu lebku v medovou plástev. A teď… teď…

Cítí mě myšlenky a chtějí je ubodat k smrti, pomyslel si a zastřeně zasténal. Na zátěžovém koberci ve spodní hale pomalu otvíral a zavíral zakrvácené ruce. Nechtě mě umřít, prosím vás, nechtě mě umřít.

Craigu, musíš vstávat! Dělej!

Byl to hlas jeho otce, hlas, který nikdy nedokázal zapudit ani umlčet. Teď ho ale zapudí. Teď ho umlčí.

“Jdi pryč,” zaskřehotal. “Nenávidím tě. Jdi pryč.”

V hlavě se mu ozvalo břeskné zatroubení polnic. A z nich vylétaly zdivočelé roje štípajících včel.

Nechtě mě umřít, pomyslel si. Nechtě mě umřít. Tohle je peklo. Jsem v pekle plném včel a polnic.

Vstávej, chlapče. Máš narozeniny. A víš co? Hned jak vstaneš, někdo ti podá pivo a praští tě přes hlavu… protože jsi na řadě!

“Ne,” řekl. “Už mě nemlaťte.” Ruce se mu sunuly po koberci. Snažil se otevřít oči, ale měl víčka slepená zaschlou krví. “Jste mrtví. Oba jste mrtví. Nemůžete mě bít a nemůžete mě k ničemu nutit. Oba jste mrtví a já chci být taky mrtvý.”

Jenže Craig nebyl mrtvý. Někde na pozadí těch přízračných hlasů slyšel vytí tryskových motorů… a ten druhý zvuk. Zvuk pochodujících časožroutů. Běžících časožroutů.

Craigu, vstávej. Musíš vstát.

Uvědomil si, že to není otcův ani matčin hlas. To hojen šálí jeho ubohá trýzněná mysl. Tohle je hlas…

(shůry?)

odjinud, z nějakého vysoko položeného veselého místa, kde je bolest mýtem a tíseň snem.

Craigu, jdou k tobě. Všichni ti lidé, s kterými ses chtěl setkat. Opustili Boston a míří sem, tak jsi pro ně důležitý. Stále ještě to můžeš dokázat, Craigu. Stále ještě můžeš vytrhnout pojistku. Stále máš čas předat jim své papíry a odejít z řad otcovy armády… tedy jestli jsi ještě chlap.

Jestli jsi ještě chlap.

“Chlap?” zaskřehotal. “Jestli jsem ještě chlap? Ať jseš, kdo jseš, pěkně mě sereš.”

Znovu se pokusil otevřít oči. Lepkavá krev, která držela víčka u sebe, trochu povolila, ale oči stále zůstávaly zavřené. Podařilo se mu sáhnout si jednou rukou na obličej. Nahmátl trosky nosu a tiše a unaveně vykřikl bolestí. V hlavě mu zaryčely polnice a zabzučely roje včel. Počkal, až nejhorší bolest trochu přejde, a pak si dvěma prsty otevřel víčka. Ty bílé mžitky tam byly pořád. V nich se začala matně rýsovat povědomá postava.

Craig pomalu a postupně zdvihl hlavu.

A uviděl ji.

Stála tam v mihotavém bílém světle.

Byla to ta malá holčička, ale neměla tmavé brýle a dívala se na něj laskavýma očima.

Dělej, Craigu, vstávej. Vím, že je to těžké, ale musíš vstát, ty musíš. Protože všichni jsou tady, všichni čekají… ale nebudou čekat věčně. O to se postarají časožrouti.

Viděl, že nestojí na podlaze. Její boty se vznášely kousek nad ní a celou ji obklopovala jasná záře. Přeludná jasná záře.

Dělej, Craigu, vstávej.

Začal se stavět na nohy. Šlo to velice těžce. Téměř ztratil smysl pro rovnováhu a jen stěží držel vztyčenou hlavu, samozřejmě, vždyť ji měl plnou rozběsněných včel. Dvakrát upadl na záda, ale pokaždé začal znovu, uchvácen ozářenou dívkou s laskavýma očima a jejím slibem konečné úlevy.

Čekají, Craigu. Na tebe.

Čekají na tebe.

7

Dinah ležela na nosítkách a slepýma očima pozorovala, jak se Craig Toomy zdvihá najedno koleno, přepadá na bok a začíná se zdvihat znovu. Srdce měla zaplavené strašlivou bolestí pro toho zraněného a polámaného člověka, pro tu zmrzačenou rybu, která nechce nic jiného než vybuchnout. Jeho zničený zakrvácený obličej v ní vyvolával celou směsici pocitů: strach, naději a jakési neúprosné odhodlání.

Promiňte, pane Toomy, pomyslela si. Omlouvám se i přesto, co jste mi udělal, ale budeme vás potřebovat.

Pak na něj znovu zavolala, přestože už ji opouštělo vědomí. Vstávej, Craigu! Pospěš si! Už je skoro pozdě! A cítila, že je.

8

Když natáhli delší z obou hadic pod břicho jejich letadla a upevnili ji k otvoru nádrže, Brian se vrátil do pilotní kabiny a zapnul čerpání přes pomocné energetické jednotky, aby vyprázdnil nádrže Delty. Pak už jen sledoval, jak se ručička ukazatele stavu paliva pomalu sune k 24 000 liber. S napětím čekal, jestli se pomocné energetické zdroje nezačnou dávit nehořlavým palivem.

Když bylo v pravé nádrži podle ukazatele 8000 liber, Brian uslyšel, že se zvuk malých tryskových motorů na zádi letounu změnil, byl hlubší.

“Co se děje, příteli?” zeptal se Nick, který se znovu usadil v sedačce druhého pilota. Měl rozcuchané vlasy a na kdysi elegantní košili široké mastné a krvavé šmouhy.

“Motory přídavných energetických jednotek ochutnaly palivo z té Delty a moc se jim to nezamlouvá,” řekl Brian. “Doufám, že Albertovo kouzlo vyjde, Nicku, ale jistý si nejsem.”

Než se dostali na 9000 liber, vypověděl službu první motor. Na Brianově palubní desce se rozsvítila červená kontrolka MOTOR VYPNUT. Brian vypnul příslušný spínač.

“Co se s tím dá dělat?” zeptal se Nick a vstal, aby se podíval Brianovi přes rameno.

“Nechám pohánět čerpadla zbylými třemi a budu doufat,” řekl Brian.

Druhý motor zhasl půl minuty nato, a když se Brian natahoval ke spínači, zhasl i třetí. Zároveň zhasla světla v kokpitu. Bylo slyšet jen nepravidelné bafání hydraulických čerpadel. Světla na palubní desce blikala. Poslední motor řval a dávil se. Letadlo se otřásalo. “Vypnu to všechno,” řekl Brian. Vlastní hlas mu připadal chraplavý a cítil v něm napětí člověka, který se rychle unavil z vyčerpání všech možností. “Budeme muset počkat, až to palivo nasaje náš časový tok nebo časový řád, nebo co to vlastně je. Takhle pokračovat nemůžeme. Silný elektrický výboj před vypnutím posledního motoru by mohl vymazat údaje z inerciálního navigačního systému, možná ho úplně zničit.”

Když už Brian sahal ke spínači, nepravidelný chod motoru se náhle vyrovnal. Otočil se a nevěřícně se podíval na Nicka. Nick se pomalu a široce usmál.

“Zřejmě jsme se štěstím vyvázli, příteli.”

Brian zdvihl obě ruce, zkřížil prsty a zamával jimi ve vzduchu. “To doufám,” řekl a otočil se zpátky k palubní desce. Znovu zapnul vypínače označené APU 1, 3 a 4*. Motory hladce naskočily. Světla v kokpitu se znovu rozsvítila. Nick radostně zavýskal a poplácal Briana po zádech.

Ve dveřích za nimi se objevila Bethany. “Co se děje? Stalo se něco?”

“Myslím,” řekl Brian, aniž se otočil, “že nám snad nakonec přálo štěstí.”

9

Craigovi se konečně podařilo vstát. Dívka obklopená bílou září se vznášela nad dopravním pásem. Dívala se na něj s výrazem nadpřirozené laskavosti a ještě něčeho… něčeho, po čem toužil celý život.

Co to jen bylo?

Tápal po tom slově, až se mu nakonec vybavilo.

Soucit.

Soucit a porozumění.

Rozhlédl se a zjistil, že se rozednívá. To znamená, že byl vzhůru celou noc, ne? Craig nevěděl. Ani na tom nezáleželo. Důležité bylo jen to, že je ta holčička přivedla k němu, investiční bankéře, specialisty na dluhopisy, komisionáře, obchodníky s cennými papíry. Jsou tu a budou se dožadovat vysvětlení, co to ten mladý pan Craig Toomy vyvedl, a dozvědí se neuvěřitelnou pravdu: lumpárnu! Právě to jim vyvedl, drzou lumpárnu, neskutečnou velekřivárnu. A až jim to řekne…

“Budou mě muset nechat jít… že budou?”

Ano, řekla. Ale musíš si pospíšit, Craigu. Musíš si pospíšit, než se rozhodnou, že tě nenechají odejít.

Craig se začal pomalu sunout dopředu. Dívka ani nepohnula nohama, ale jak se k ní blížil, vzdalovala se mu jako fáta morgana ke gumovým pásům, které oddělovaly prostor, kde si cestující brali svá zavazadla, od prostoru, kde se ta zavazadla vykládala.

A… úžasné: usmívala se.

10

Všichni už byli v letadle, jen Bob s Albertem seděli na schodech a poslouchali, jak se k nim jako pomalá vlna valí ten zvuk.

Laurel Stevensonová stála u předních dveří letadla a pozorovala letištní budovu. Stále jí vrtalo hlavou, co udělají s panem Toomym, když ji Bethany zezadu zatahala za halenku.

“Dinah mluví ze spaní nebo co. Podle mě blouzní. Můžete jít se mnou?”

Laurel šla. U Diny seděl Rudy Warwick, držel ji za ruku a ustaraně ji pozoroval.

“Já nevím,” řekl ztrápeně. “Já vážně nevím, ale myslím, že umírá.”

Laurel sáhla holčičce na čelo. Bylo suché a rozpálené. Krvácení se buď zpomalilo, nebo úplně ustalo, ale dech byl přerývaný a pisklavý. Kolem úst jí ztuhla krev jako jahodová pěna.

“Já si myslím, ” začala Laurel, ale do toho Dinah zcela zřetelně řekla: “Musíš si pospíšit, než se rozhodnou, že tě nenechají odejít.”

Laurel a Bethany si vyměnily zmatené, ustarané pohledy. “Myslím, že se jí zdá o tom Toomym,” obrátil se Rudy k Laurel. “Jednou už vyslovila jeho jméno.”

“Ano,” řekla Dinah. Měla zavřené oči, ale nepatrně natočila hlavu, jako by naslouchala. “Ano, budu,” řekla. “Jestli chceš, tak budu. Ale pospěš si. Já vím, že to bolí, ale musíš si pospíšit.”

“Blouzní, co?” zašeptala Bethany.

“Ne,” odpověděla Laurel. “Myslím, že ne. Myslím, že jen… sní.”

Jenže to si vůbec nemyslela. Ve skutečnosti byla přesvědčená že Dinah nejspíš

(vidí)

dělá něco jiného. Laurel ani nechtěla vědět, co jiného to může být, přestože ta myšlenka jí hlodala někde hluboko v mysli. Laurel věděla, že šiji může z těch hlubin vyvolat, když bude chtít, ale nechtěla. Měla pocit, že se tu děje něco hrůzného, něco mimořádně hrůzného, a nemohla se ubránit dojmu, že to má co dělat s

(nezabíjejte ho… potřebujeme ho)

panem Toomym.

“Dejte jí pokoj,” řekla suchým strohým tónem. “Dejte jí pokoj a nechtějí

(s ním udělat to, co udělat musí)

spát.”

“Bože, já jen doufám, že už brzo odletíme,” řekla Bethany nešťastně a Rudy ji soucitně objal kolem ramen.

11

Craig došel k dopravnímu pásu a padl na něj. Hlavou, krkem a hrudníkem mu projela ostrá bolest. Snažil se vzpomenout, co se mu stalo, ale nedokázal to. Běžel dolů po stojícím eskalátoru, schovával se v malé místnosti, seděl tam a ve tmě trhal proužky papíru… a tam se mu paměť zastavila.

Zdvihl hlavu a přes vlasy, které mu padaly do očí, se podíval na nasvícenou dívku, která teď se zkříženýma nohama seděla před gumovými pásy, kousíček nad dopravním pásem. Byl to nejkrásnější výjev, jaký kdy v životě viděl; jak si vůbec mohl myslet, že patří k nim?

“Jsi anděl?” zaskřehotal.

Ano, odpověděla dívka a Craig pocítil, jak bolest ustoupila radosti. Zamžilo se mu před očima a pak se mu po tvářích začaly pomalu koulet slzy, první slzy jeho dospělosti. Náhle si bezděčně vzpomněl na matčin roztomilý jednotvárný opilecký hlas, který zpíval tu starou píseň. “Jsi jitřní anděl? Budeš můj jitřní anděl?”

Ano, budu. Jestli chceš, tak budu. Ale pospěš si. Já vím, že to bolí, ale musíš si pospíšit.

“Ano,” vzlykl Craig a začal se k ní horlivě plazit po dopravním pásu. Každou chvíli mu projela tělem bolest; z rozbitého nosu a úst mu odkapávala krev. Přesto pospíchal, jak jen mohl. Holčička před ním zmizela za gumovými pásy, aniž jimi jakkoli pohnula.

“Jen mě pohlaď, než odejdeš, bejby.” řekl Craig. Pak vyplivl houbovitý chuchvalec krve, který ulpěl na zdi jako mrtvý pavouk, a snažil se lézt ještě rychleji.

12

Východně od letiště se jitřní vzduch zachvěl hřmotným praskavým zvukem. Bob s Albertem vstali. Byli pobledlí a hlavou se jim honily děsivé otázky.

“Co to bylo?” zeptal se Albert.

“Myslím, že strom,” odpověděl Bob a olízl si rty.

“Vždyť nefouká vítr!”

“Ne,” souhlasil Bob. “Vítr nefouká.”

Hluk teď připomínal pohyblivou barikádu tříštivých zvuků. Některé zvuky vystupovaly zřetelněji do popředí… ale než se daly identifikovat,

zase mizely. Albert by v jednom okamžiku přísahal, že slyšel štěkot… nebo ňafání… nebo co to bylo… ale vzápětí to přehlušilo krátké nevrle a nepřátelské elektrické zahučení. Stálé bylo jen chroustání a pronikavé vytí.

“Co se děje?” zavolala na ně zezadu Bethany.

“Celk, ” začal Albert, ale v tom okamžiku ho Bob popadl za rameno a ukázal.

“Podívejte!” zařval. “Podívejte se tamhle!”

Daleko na východním obzoru se přes vysoký zalesněný hřeben táhla od severu k jihu řada elektrických stožárů. Když se tam Albert podíval, jeden stožár se zakymácel, padl a strhl s sebou elektrické vedení. Za okamžik nato padl další stožár a další a další.

“To ale není všechno,” řekl Albert otupěle. Podívejte se na ty stromy. Ty stromy tamhle se třesou jako keře.”

Nejenže se třásly. Jak je Albert s ostatními pozorovali, stromy začaly padat a mizet.

Křup, mlask, křup, bum, prásk!

Křup, mlask prásk!, žuch, křup.

“Musíme odsud zmizet,” řekl Bob. Sevřel Alberta oběma rukama. Oči měl rozšířené jakousi slabomyslnou hrůzou. Ten výraz ostře kontrastoval s jeho úzkým inteligentním obličejem. “Myslím, že musíme okamžitě vypadnout.”

Na obzoru asi deset mil od nich se zachvěl vysoký rozhlasový vysílač, převrátil se a zmizel v roztřesených stromech. Teď už cítili, jak se chvěje země; vibrace k nim dolehly přes schody i přes podrážky bot.

“Zastavte to!” zaječela náhle Bethany ze dveří nad nimi a přikryla si uši dlaněmi. “Prosím vás, zastavte to!”

Zvuková vlna se však valila dál, chroustání, mlaskání a chroupání časožroutů.

13

“Nerad bych vás dráždil, Briane, ale jak dlouho ještě?” Nic kův hlas byl napjatý. “Asi čtyři míle na východ odsud je řeka, viděl jsem ji, když jsme přistávali, a řekl bych, že to, co přichází, je už na jejím protějším břehu.

Brian se podíval na číselníky. Ukazovaly 24 000 liber v pravém křídle, 16 000 liber v levém křídle. Teď to šlo rychleji, když nemusel čerpat palivo z Delty přes křídlo na druhou stranu.

“Čtvrt hodiny,” řekl. Cítil, jak mu na čele vystupují velké kapky potu. “Musíme mít víc paliva, Nicku, jinak spadneme do Mohavské pouště. Dalších deset minut budeme potřebovat na to, abychom vytáhli hadice, zavřeli nádrž a rolovali.

“Nedá se to zkrátit? Uričtě se to nedá zkrátit?”

Brian zavrtěl hlavou a vrátil se k přístrojům.

14

Craig pomalu prolézal gumovými pásy a cítil, jak mu klouzají po zádech jako ochablé prsty. Vylezl do bílého mrtvého světla nového, a značně zkráceného, dne. Ten zvuk byl příšerný, ohlušující, jako nájezd kanibalské armády. Připadalo mu, že se chvěje i obloha, a strach ho na okamžik přimrazil na místě. Podívej se, řekl jeho jitřní anděl a ukázal.

Craig se podíval… a zapomněl na strach. Za Boeingem 767 společnosti American Pride, na trojúhelníku suché trávy mezi dvěma pojížděcími dráhami a ranvejí, stál dlouhý mahagonový konferenční stůl. Jasně se leskl v mdlém světle. U každého místa byl žlutý blok, džbán ledové vody a waterfordská sklenice. Kolem stolu seděly dva tucty mužů ve střízlivých bankéřských oblecích, kteří se teď otočili k němu.

Náhle začali tleskat. Vstali, obrátili se k němu a potleskem vítali jeho příchod. Craig se široce, vděčně usmál.

15

Dinah byla v první třídě sama. Oddechovala teď velmi ztěžka a měla přiškrcený hlas.

“Běž k nim, Craigu! Rychle! Rychle!”

16

Craig klopotně slezl z pásu, těžce dopadl na beton a rozevlátě se postavil. Bolest už mu nevadila. Ten anděl mu je přivedl. Jistěže mu je přivedla! Andělé jsou jako duchové v tom příběhu s panem Scroogem*, můžou si dělat, co chtějí! Záře kolem ní začala blednout a ona se mu ztrácela, ale na tom taky nezáleželo. Přinesla mu přece spásu: síť, do které ho konečně chytili.

Běž k nim, Craigu! Oběhni letadlo! Utíkej od toho letadla! Okamžitě běž k nim!

Craig se rozběhl, nejdříve spíše šel dlouhými nejistými kroky, pak zrychlil do kulhavého běhu. Hlava mu poskakovala nahoru a dolů jako slunečnice na zlámaném stonku. Běžel k věcným nemilosrdným mužům, kteří byli jeho spásou, k mužům, kteří mohli být rybáři; stáli ve člunu pod neznámou stříbrnou oblohou a nedočkavě rozbalovali sítě, aby se podívali, jakou neuvěřitelnou rybu ulovili.

17

Displej levé nádrže začal vykazovat zpomalení při 21 000 librách, a když dosáhl 22 000 liber, téměř se zastavil. Brian pochopil, co se děje, a rychle přepnul dva spínače a vypnul hydraulická čerpadla. Delta jim dala, co měla: něco málo přes 46 000 liber kerosinu. Bude jim to muset stačit.

“Tak jo,” řekl a vstal.

“Tak jo co?” zeptal se Nick a také vstal.

“Odpojíme hadici a vypadneme.”

Blížící se zvuk dosáhl ohlušující hladiny. Směsice chroustání a vytí porouchané převodovky porážela stromy a ničila budovy. Těsně před vypnutím čerpadel Brian slyšel řadu třaskavých zadunění následovaných řadou hlubokých šplouchnutí. Představoval si most zřícený do řeky, kterou Nick viděl.

“Pan Toomy!” vykřikla náhle Bethany. “To je pan Toomy!”

Nick byl u dveří a v první třídě dřív než Brian, ale oba doběhli právě včas, aby viděli, jak Craig klopýtá po pojezdové dráze. Letadla si vůbec nevšímal. Mířil zjevně k prázdnému trojúhelníku trávy mezi dráhami.

“Co to dělá?” zašeptal Rudy.

“Nevšímejte si ho,” řekl Brian. “Nemáme čas. Nicku? Jděte dolů po schodech přede mnou. Budete mě držet při odpojování hadice.” Brian se cítil jako člověk stojící nahý na pláži, když se na obzoru objeví přívalová vlna a řítí se k pobřeží.

Nick s ním sešel dolů a znovu ho podržel za opasek, když se Brian naklonil přes zábradlí a pootočil hubicí hadice, aby ji odpojil. Uvolněnou hadici za okamžik odhodil na beton, kde tupě dopadla. Potom ještě přibouchl kryt.

“Rychle,” řekl, když ho Nick přitáhl zpátky na schody. V obličeji byl popelavě šedý. “Musíme vypadnout.”

Nick se však nehýbal. Stál jako přimrzlý a zíral na východ. Pleť měl úplně bílou a v obličeji výraz hrůzy. Horní ret se mu chvěl a vypadal jako pes, který je příliš vyděšený na to, aby vrčel.

Brian tím směrem pomalu otočil hlavu a cítil, jak mu šlachy na krku skřípou jako péro u starého dveřního ochranného síta. Konečně uviděl, jak časožrouti vstupují zleva na scénu.

18

“Takže vidíte,” řekl Craig a přistoupil k prázdné židli v čele stolu a stanul před muži rozesazenými kolem, “makléři, s kterými jsem ten obchod uzavřel, nebyli jen bezohlední; mnozí z nich byli ve skutečnosti nasazenými agenty CIA, jejich úkolem bylo navázat styk s takovými bankéři, jako jsem já, a podvést je. Podvést lidi, kteří se snaží rychle naplnit hubená portfolia. Podle jejich názoru cíl, zabránění průniku komunismu do Jižní Ameriky, ospravedlňuje veškeré prostředky.”

“A jakým způsobem jste si tyhle lidi prověřoval?” zeptal se tlouštík v drahém modrém obleku. “Pojistil jste si své dluhopisy, nebo má vaše banka svou firmu, která takové specifické případy prošetřuje?”

Tlouštík měl kulatý, dobře oholený obličej s podbradkem; tváře měl červené buď zdravím, nebo čtyřiceti lety popíjení skotské s vodou; modré oči však připomínaly nelítostné úlomky modrého ledu. Byly to nádherné oči; oči Craigova otce.

Odněkud zdálky doléhal do konferenční místnosti v předposledním patře Prudential Center nějaký hluk. Craig soudil, že opravují vozovku. V Bostonu pořád opravují vozovky a Craig měl podezření, že většinou úplně zbytečně, že jde většinou o případ, kdy bezohlednost radostně vítězí nad lhostejností. S ním to ovšem nemělo co dělat. V žádném případě. Jeho úkolem bylo poradit si s mužem v modrém obleku a už se nemohl dočkat, až začne.

“My čekáme,” řekl mu prezident jeho vlastní banky. Craig byl na okamžik zaskočen, pan Parker se téhle schůzky neměl zúčastnit, ale pak ho zaplavilo štěstí.

“Vůbec žádným způsobem!” vykřikl radostně do jejich překvapených obličejů. “Prostě jsem nakupoval a nakupoval a nakupoval! Žádným způsobem jsem šije neprověřoval! Vůbec žádným!”

Chtěl pokračovat, celé téma podrobně rozvést, objasnit, ale ten zvuk ho přerušil. Ten zvuk nebyl na míle daleko; ten zvuk byl blízko, velice blízko, možná dokonce přímo v konferenční místnosti.

Připomínal skřípění proutěného nábytku nebo hladových zubů.

Craig náhle pocítil nutkavou potřebu rozcupovat nějaký papír, jakýkoli papír. Sáhl po bloku před sebou, ale ten zmizel. Stejně jako stůl. Stejně jako bankéři. Stejně jako Boston.

“Kde to jsem?” zeptal se tichým, překvapeným hlasem a rozhlédl se kolem sebe. A najednou si to uvědomil… najednou je uviděl.

Časožrouti přišli.

Přišli si pro něj.

Craig Toomy začal křičet.

19

Brian je viděl, ale nechápal, co vlastně vidí. Nějakým podivným způsobem se vzpírali zrakovému vnímání a Brian cítil, jak se jeho zjitřelý a přetažený mozek snaží zpracovat příchozí informaci, přetvařovat to, co se začalo objevovat na východním konci ranveje číslo 21 v něco, co by pochopil.

Nejdřív to byly dva přízraky, jeden černý, druhý temně červený. Jsou to míče? vířilo mu hlavou. Můžou to být míče? Skutečně mu připadalo, že to jsou míče, jakési nafukovací míče, které však mění tvar i velikost, jako by se kolem nich chvěl horký vzduch. Valily se z vysoké suché trávy na konci rozjezdové dráhy a nechávaly za sebou temný pokos, jako by tu trávu žaly -

Ne, zdráhavě se vzepřel jeho vnitřní hlas. To, co za nimi zůstává, není požatá tráva a ty to víš. Časožrouti vyžínají mnohem víc než trávu.

Zůstávaly za nimi úzké, dokonale černé stopy, a to i teď, když už se dovádivě hnali po bílém betonu na konci dráhy. A ty černé stopy se leskly jako proužky asfaltu.

Ne, vzepřel se znovu jeho vnitřní hlas. To není asfalt. Ty víš, co ta temnota je. Je to nic. Naprosté nic. Oni žerou mnohem víc než povrch ranveje.

Na jejich chování bylo něco zlovolně hravého. Křížili si vzájemně cestu a na vnější pojezdové dráze nechávali stopy ve tvaru rozmanitých nepravidelných X. Vyskakovali vysoko do vzduchu, rozdováděně si vjížděli do cesty, ale jinak mířili stále k letadlu.

Brian s Nickem současně vykřikli. Pod povrchem uhánějících míčů se začaly rýsovat obličeje, obludné nepřátelské obličeje. Chvěly se, jako by byly z bažinného plynu. Oči měly nevýrazné, jakoby náznakově načrtnuté, zato ústa obrovská, plná skřípějících zubů.

Cestou požíraly úzké pruhy světa. Na vnější pojezdové dráze byla zaparkovaná cisterna společnosti Texaco. Časožrouti se na ni vrhli se skřípějícími vyceněnými zuby a bez zastavení projeli skrz. Jeden projel zadními pneumatikami a Brian na okamžik, než si vůz sedl na disky, zahlédl otvor, který po sobě zanechal. Připomínal myší díru v podlahové liště z kresleného filmu.

Druhý vysoko vyskočil, na okamžik zmizel za cisternou a pak jí projel. Zůstala za ním díra, z níž se vyřinul proud jantarového kerosinu. Časožrouti poskakovali dál, křížili si cestu a řítili se k letadlu. Skutečnost pod nimi mizela v úzkých pruzích, a když se přiblížili, Brian si uvědomil, že otvírají víc než svět, oni otvírali hlubiny věčnosti.

Na okraji betonové plochy se zastavili. Chvíli nejistě poskakovali a vypadali jako kreslené míčky na plátně starého kina, které přeskakují z noty na notu, aby diváci mohli případně zpívat s sebou.

Pak se obrátili a vydali se novým směrem.

Tím směrem stál Craig Toomy, který je pozoroval a řval.

Brian se probral ze strnulosti. Štouchl loktem do Nicka, který stál jako přimrazený. “No tak!” Nick se ani nepohnul. Brian nasměroval loket na Nickovo čelo. “Tak se proberte! Pohněte se! Padáme odsud!”

Na okraji letiště se teď objevily další černé a červené míče. Poskakovaly, tančily, kroužily… a pak se vydaly přímo k nim.

Utéct jim nemůžeš, říkával otec, protože mají nožičky. Rychlé nožičky.

Craig se o to nicméně pokusil.

Otočil se a rozběhl se k letištní budově. V běhu se zděšeně ohlížel. Boty mu klapaly po betonu. Nevšímal si letadla, jehož motory zvyšovaly výkon, a mířil k místu vykládky zavazadel.

Kdepak, Craigu, říkával jeho otec, ty si jenom myslíš, že utíkáš, ale ve skutečnosti neutíkáš, ty jen bezcílně lítáš!

Dva míče za ním zrychlily a hravě snižovaly náskok. Dvakrát si překřížily dráhy, jako by se předváděly mrtvému světu. Stále za sebou zanechávaly ostře ohraničené stopy.

Časožrouti se bok po boku valili za Craigem a za jejich podivnými roztřesenými těly zůstávala jakási negativní lyžařská stopa. Dostihli ho několik metrů od dopravního pásu a ve zlomku vteřiny mu ukousli nohy v kotnících. Craig byl v okamžení o několik centimetrů menší; jeho nohy v drahých mokasínech prostě přestaly existovat. Nebylo vidět žádnou krev, zranění byla průchodem časožroutů okamžitě kauterizována.

Craig nevěděl, že jeho nohy přestaly existovat. Pokoušel se běžet dál na pahýlech kotníků. Ve chvíli, kdy začal cítit bolest, časožrouti se prudce obrátili a bok po boku se vraceli zpátky. Dvakrát překřížili vlastní stopu, takže na betonu vytvořili půlměsíc jako z dětských omalovánek. Jenže tenhle půlměsíc se začal propadat, ne do země, protože pod ním zřejmě žádná země nebyla, ale do naprosté nicoty.

Časožrouti si tentokrát v dokonalém souladu poskočili a ukousli Craigovi nohy v kolenou. Snažil se běžet dál, ale padl k zemi a jen kmital do vzduchu pahýly nohou. S lítáním definitivně skončil.

“Ne!” vykřikl. “Ne, tati! Ne! Já už budu hodnej! Prosím tě, odežeň je! Já už budu hodnej, PŘÍSAHÁM, ŽE ODTEĎKA UŽ BUDU HODNEJ, JEN JE ODE, “

Za doprovodu celé škály zvuků se k němu znovu rozjeli a Craig uviděl jejich skřípějící zuby a okamžik před tím, než ho naporcovali na kusy, pocítil horký závan jejich šílené slepé vitality.

Jeho poslední myšlenka byla: Jak můžou mít tak rychlé nožičky? Vždyť vůbec žádné ne

21

Objevily se desítky těch černých věcí a Laurel pochopila, že jich brzy budou stovky, tisíce, miliony, miliardy. I přes řev motorů, který sem doléhal otevřenými předními dveřmi, slyšela Laurel jejich kvílivý nelidský řev.

Brian odroloval od pojízdných schodů a křídla Delty. Ranvej číslo 21 byla protkána černými klikatými stopami, které se směrem k letištní budově zužovaly, jak se časožrouti sbíhali ke Craigovi.

Syrové maso zřejmě moc často nemají, pomyslela si a najednou se jí chtělo zvracet.

Nick Hopewell naposled nevěřícně vyhlédl předními dveřmi a prudce je přibouchl. Pak se klopýtavě vydal uličkou a vrávoral při tom ze strany na stranu jako opilec. Oči jako by mu vyplňovaly celý obličej. Po bradě mu stékala krev, jak se kousl do spodního rtu. Oběma rukama objal Laurel a položil jí rozpálené čelo na rameno. Laurel ho také objala a pevně ho k sobě přitiskla.

22

Brian prudce zrychlil a sebevražednou rychlostí hnal letadlo po pojezdové dráze. Východní okraj letiště se teď černal nájezdnými míči; konec ranveje číslo 21 už úplně zmizel. Bílá nehybná obloha se tam klenula nad světem klikatých černých čar a padlých stromů.

Když se letadlo blížilo ke konci pojezdové dráhy, Brian popadl mikrofon a zařval: “Připoutejte se! Připoutejte se! A jestli nejste připoutaní, tak se aspoň držte!”

Nepatrně přibrzdil a strhl boeing na ranvej číslo 33. Vzápětí si všiml něčeho, co mu téměř vyrazilo dech: obrovské kusy země východně od ranveje, obrovské nepravidelné kusy skutečnosti samé, se propadaly jako nákladní výtahy a zanechávaly za sebou velké kusy nesmyslné prázdnoty.

Oni požírají svět, pomyslel si. Panebože, oni požírají svět. Pak se před ním celé letiště otočilo a letadlo mířilo znovu k západu. Před ním ležela dlouhá a prázdná ranvej číslo 33.

23

Jak se letadlo prudce stočilo na ranvej, otevřely se zavazadlové schránky a zavazadla ve vražedném krupobití popadala na sedadla a podlahu. Bethany, která neměla čas se připoutat, se náhle ocitla na klíně Alberta Kaussnera. Albert nezaznamenal ani přítomnost teplého dívčího těla na klíně, ani kufřík, který se zřítil necelý metr od jeho nosu. Vlevo od nich viděl jen ranvej číslo 21 plnou uhánějících tmavých míčů a lesklých černých stop, které za sebou zanechávaly. Stopy se sbíhaly do obrovské černé díry v místech, kde se kdysi vykládala zavazadla.

Přitahuje je to k panu Toomymu, pomyslel si, nebo spíš k místu, kde skončil. Kdyby nevyšel z letištní budovy, byli by se zaměřili na letadlo. Sežrali by ho, i s námi uvnitř, od kol nahoru.

Bob Jenkins za ním promluvil roztřeseným zděšeným hlasem. “Teď už to víme, ne?”

“A co?” vykřikla Laurel zadýchaně. Sama nepoznávala vlastní hlas. Na klín jí spadl nějaký pytel. Nick zdvihl hlavu, vzal ho a bezmyšlenkovitě ho odhodil do uličky. “Co víme?”

“No přece jak vypadá dnešek, když se stane včerejškem, jak vypadá přítomnost, když se stane minulostí. Čeká, mrtvá, prázdná a opuštěná. Čeká na ně. Čeká na časoměřiče věčnosti, kteří jsou jí stále v patách, kteří uklízejí nepořádek tím nejefektivnějším možný způsobem… žerou ho.”

“Pan Toomy o nich věděl,” řekla Dinah zasněně. “Pan Toomy říkal, že jsou to časožrouti.”

Tryskové motory se rozběhly na plný výkon a letadlo se řítilo po ranveji číslo 33.

24

Brian před sebou uviděl dva kličkující černé míče, po nichž zůstávaly souběžné stopy lesklé jako vyleštěný eben. Zastavit už se nedalo. Letadlo se při přejíždění těch prázdných míst otřáslo jako prochladlý pes, ale Brianovi se podařilo udržet ho na ranveji. Potlačil řídicí páku a sledoval, jak ručička rychloměru stoupá a konečně dosahuje rychlosti potřebné pro vzlet.

I teď slyšel to šílené hltavé chroustání, i když si nebyl jistý, jestli už se mu to jen nezdá. Nepřemýšlel nad tím.

25

Nick se nahnul přes Laurel, aby se podíval z okna. Budova Bangorského mezinárodního letiště byla rozřezaná na kousky, které se kymácely a pak mizely v podivných černých propastech.

Bethany Simmsová vykřikla. Souběžně s letadlem uháněla černá stopa. Náhle prudce zahnula doprava a zmizela pod letadlem.

Stroj se znovu děsivě otřásl.

“Dostalo nás to?” zařval Nick. “Dostalo nás to?”

Nikdo mu neodpověděl. Jejich bledé vyděšené obličeje vyhlížely z oken a nikdo mu neodpověděl. Uhánějící stromy splývaly v šedozelenou šmouhu. Brian napjatě seděl v pilotní sedačce a čekal, až jeden ten míč vyskočí a proletí oknem kokpitu.

Poslední červená světla na palubní desce zezelenala. Brian přitáhl páku řízení a letadlo se znovu vzneslo do vzduchu.

26

Uličkou v hlavní kabině vrávoral muž s černými vousy a krví podlitýma očima mžoural na své spolucestující. “Už budeme Bostonu?” zeptal se neadresně. “Doufám, že jo, protože já musím do postele. Příšerně mě bolí hlava.”

KAPITOLA DEVÁTÁ

ROZLOUČENÍ S BANGOREM. DNY

A NOCI LETU NA ZÁPAD. POHLED

OČIMA DRUHÝCH. NEKONEČNÝ

ZÁLIV. TRHLINA. VAROVÁNÍ.

BRIANOVO ROZHODNUTÍ. PŘISTÁNÍ.

JEN PRO PADAJÍCÍ HVĚZDY.

1

Letadlo se stočilo na východ a vrhlo muže s černými vousy do řady prázdných sedadel asi ve třech čtvrtinách hlavní kabiny. Vyděšeně se rozhlédl po všech těch prázdných sedadlech a pevně zavřel oči. “Bože,” zamumlal. “Delirium tremens. Zkurvený delirium tremens. Nejhorší, jaký jsem kdy měl.” Bázlivě se rozhlédl. “Teď přijdou brouci… kde jsou ty zasraný brouci?”

Žádný brouci, pomyslel si Albert, ale počkej, až uvidíš ty míče. Ty se ti budou moc líbit.

“Připoutejte se, příteli,” řekl Nick, “a zavřete, “

Zarazil se a podíval se dolů na letiště… nebo na místo, kde bývalo letiště. Hlavní budovy zmizely a základna Národní gardy na západním konci letiště se právě propadala. Boeing přeletěl šířící se temnou propast, nekonečný rezervoár věčnosti.

“Ježíši Kriste, Nicku,” řekla Laurel rozechvěle a zakryla si oči rukama. Když přelétali ranvej číslo 33, Nick viděl šedesát nebo sto souběžných čar rozřezávajících dráhu na dlouhé pruhy, které mizely v prázdnotě. Připomněly mu Craiga Toomyho:

Trr-h.

Na druhé straně stáhla Bethany prudce záclonku vedle Albertova sedadla.

“Neopovažuj se ji otevřít!” osopila se na něj hystericky.

“Buď v klidu,” řekl Albert a najednou si vzpomněl, že tam dole nechal housle. No… ty už jsou nepochybně pryč. Albert zabořil obličej do dlaní.

2

Než se Brian stočil znovu na západ, uviděl to, co leželo na východ od Bangoru. Bylo to nic. Naprosté nic. Pod bílou kupolí oblohy se táhla stojatá řeka temnoty. Zmizely stromy, zmizelo město, zmizela sama země.

Takhle to musí vypadat ve vesmíru, pomyslel si. Cítil, jak se kolečka racionality protočila, podobně jako při cestě na východ. Zoufale se snažil zachovat si chladnou hlavu a soustředit se na řízení letadla.

Rychle stoupal, aby byli co nejdřív v oblacích, aby zmizel ten pekelný výhled. Letadlo už mířilo na západ. Několik okamžiků před tím, než vletěli do mraků, viděl lesy a kopce a jezera západně od města, viděl, jak je nelítostně rozřezávají tisíce černých pavučinkovitých čar. Viděl, jak se obrovské kusy reality bezhlučně sesouvají do stále většího ústí propasti. Brian udělal něco, co ještě nikdy v pilotní kabině letadla neudělal. Zavřel oči. Když je znovu otevřel, byli v oblacích.

3

Tentokrát nebyly téměř žádné turbulence; jak poznamenal Bob Jenkins, počasí docházelo jako staré hodiny. Po deseti minutách letu v mracích vyletělo letadlo do bleděmodrého světa, který začínal ve výšce 18 000 stop. Zbylí cestující se po sobě nervózně podívali a vtom se z reproduktorů ozval Brianův hlas.

“Jsme nad mraky,” oznámil jim prostě. “Všichni víte, co bude dál: poletíme přesně stejnou trasou, po které jsme přiletěli, a budeme doufat, že nějaká ta díra, kterou jsme proletěli, tam stále ještě je. Pokud ano, pokusíme se jí proletět zpátky.”

Na okamžik se odmlčel a pak pokračoval.

“Náš zpáteční let by měl trvat něco mezi čtyřmi a půl a šesti hodinami. Rád bych byl přesnější, ale nemůžu. Za normálních okolností, vzhledem k převažujícím povětrnostním podmínkám, trvá let na západ déle než let na východ, ale pokud mohu zatím soudit podle palubních přístrojů, venku žádný vítr není.” Brian se znovu na okamžik odmlčel a pak dodal: “Kromě nás se vůbec nic nehýbe.” Palubní rozhlas zůstal ještě chvilku zapnutý, jako by Brian chtěl ještě něco říct, ale pak se v reproduktorech ozvalo cvaknutí.

4

“Co se to tu proboha děje?” zeptal se rozechvěle muž s černými vousy. Albert se na něj podíval. “Ani to nechtějte vědět,” řekl. “To jsem znovu v nemocnici?” zamžikal muž s černými vousy vyděšeně a Albertovi ho náhle bylo líto.

“Klidně si myslete, že jste, jestli vám to pomůže.” Muž s černými vousy na něj chvíli upřeně zíral. “Jdu radši spát,” řekl. “A hned.”

Sklopil si sedadlo a zavřel oči. Za necelou minut se mu začala hruď pravidelně zdvihat a muž s černými vousy opět lehce pochrupoval. Albert mu záviděl.

5

Nick krátce objal Laurel, odpoutal se a vstal. “Jdu dopředu,” řekl. “Chceš jít se mnou?” Laurel zavrtěla hlavou a ukázala přes uličku na Dinu. “Zůstanu sní.”

“Stejně nemůžeš nic dělat,” řekl Nick. “Bojím se, že je to v Božích rukou.”

“Já vím,” vzdychla Laurel, “ale stejně tu chci zůstat.”

“Tak dobře.” Pohladil ji jemně po vlasech. “Máš krásné jméno. Zasloužíš si ho.”

Vzhlédla k němu a usmála se. “Díky.”

“Máme domluvenou večeři, nezapomněla jsi, že ne?” Ne,” řekla stále s úsměvem. “Nezapomněla jsem a nezapomenu.” Sklonil se a lehce ji políbil na rty. “To je dobře. Já taky ne.” Nick odešel dopředu a Laurel si tiskla prsty na rty, jako by tam chtěla zadržet jeho polibek. Večeře s Nickem Hopewellem, záhadným cizincem. Možná při svíčkách a lahvi dobrého vína. Bylo to jako příběh z harlekýnky, které občas četla. No a co? Jsou to milé příběhy, plné krásných a neškodných snů. Člověk se přece může trochu zasnít, ne?

Samozřejmě. Proč má ale pocit, že se ten sen nejspíš nenaplní? Rozepjala si upoutací pás, přešla uličku a přiložila Dine ruku na čelo; dívčina pleť byla voskově chladná.

Myslím, že umírá, řekl Rudy krátce před tím, než se vydali na zpáteční cestu. Laurel se teď jeho slova vybavila a zněla jí v hlavě s odpudivou přesvědčivostí. Dinah dýchala velmi slabě a hrudníček pod páskem s tlakovým obvazem z ubrusu se jí sotva zdvihal.

Laurel jí něžně shrnula vlasy z čela a vzpomněla si na ten zvláštní okamžik v restauraci, kdy Dinah chytila Nicka za džíny. Nezabíjejte ho. Potřebujeme ho.

Zachránilas nás, Dino? Udělalas s panem Toomym něco, co nás zachránilo? Přiměla jsi ho nějak vyměnit jeho život za naše životy?

Pomyslela si, že něco takového se zřejmě stalo, a uvědomila si, že pokud je to pravda, tak tahle slepá, těžce zraněná holčička udělala uprostřed své temnoty strašlivé rozhodnutí.

Laurel se sklonila a políbila Dinu na chladná zavřená víčka. “Vydrž,” zašeptala. “Prosím tě, vydrž, Dino.”

6

Bethany se obrátila k Albertovi, vzala mu ruce do dlaní a zeptala se: “Co se stane, když to palivo zvětrá?” Albert se na ni vážně a laskavě podíval. “Ty přece znáš odpověď, Bethany.”

“Můžeš mi říkat Beth, jestli chceš.”

“Tak jo.”

Vytáhla cigarety, podívala se na svítící nápis NEKUŘTE a znovu je schovala. “Jo,” řekla. “Znám. Spádném. Konec příběhu. A víš co?”

Zavrtěl hlavou a pousmál se.

“Jestli tu díru znovu nenajdeme, doufám, že se kapitán Engle už znovu přistát nepokusí. Doufám, že si vybere hezkou vysokou horu a napálí to do ní. Viděls, co se stalo tomu magorovi? Tak já teda nechci, aby se to stalo mně.”

Bethany se zachvěla a Albert ji vzal kolem ramen. Upřímně se na něj podívala. “Chtěl bys mi dát pusu?”

“Jo,” řekl Albert.

“Tak to by sis měl pospíšit. Čím pozdějc, tím hůř.”

Albert si pospíšil. Bylo to teprve potřetí, co nejrychlejší Žid na západ od Mississippi líbal nějakou dívku, a bylo to báječné. Líbáním s touhle holkou by mohl strávit celou cestu a nic by ho netrápilo.

“Díky,” řekla a položila mu hlavu na rameno. “To jsem potřebovala.”

“Až to budeš potřebovat znovu, stačí říct.”

Pobaveně se na něj podívala. “To ti musím říkat, Alberte?”

“Řek bych, že ne,” utrousil Arizonský Žid a pustil se do práce.

7

Nick se cestou k pilotní kabině zastavil u Boba Jenkinse, napadla ho příšerná myšlenka a chtěl si o ní se spisovatelem promluvit. “Myslíte, že některé ty věci můžou být i tady nahoře?”

Bob se na okamžik zamyslel. “Podle toho, co jsme viděli v Bangoru, bych řekl, že ne. Ale těžko soudit, co? V takovéhle věci žádné pravděpodobnosti neplatí.”

“Ano, taky bych řekl. Neplatí vůbec nic.” Nick se nad tím stručně zamyslel. “A co ta vaše časová trhlina? Nechcete se pokusit odhadnout pravděpodobnost, že ji znovu najdeme?”

Bob Jenkins pomalu zavrtěl hlavou.

Najednou se za nimi ozval hlas Rudyho Warwicka, který je oba překvapil. “Sice jste se mě neptali, ale stejně vám řeknu svůj názor. Je to jedna ku tisíci.”

Nick se znovu zamyslel. Po chvíli se mu na tváři objevil vzácný zářivý úsměv. “To vůbec není špatné,” řekl. “Zvlášť když uvážíme tu druhou alternativu.”

8

Po necelých čtyřiceti minutách začala bleděmodrá obloha temnět. Postupně získávala indigovou a pak tmavě purpurovou barvu. Brian sledoval přístroje na palubní desce a toužil po šálku kávy. Vzpomněl si na jednu starou píseň: Když na ospalou zahradní zeď… padne temný purpur…

Tady žádná zahradní zeď nebyla, ale zato viděl na obloze probleskovat první hvězdy. Jak se postupně začala objevovat známá souhvězdí na známých místech, zaplavil ho uklidňující pocit. Nevěděl, jak je možné, že mohou být stejná, když se tolik věcí změnilo, ale byl rád, že jsou.

“Jde to rychleji, co?” ozval se za ním Nickův hlas.

Brian se otočil v sedačce. “Ano, jde. Myslím, že za chvíli se ,dny’ a ,noď budou střídat jako okénka na filmu.”

Nick vzdychl. “Teď nás asi čeká to nejtěžší, co? Uvidíme, co bude. Řekl bych, že se můžeme trochu modlit.”

“To rozhodně neuškodí,” řekl Brian a zkoumavě se na Nicka zahleděl. “Letěl jsem do Bostonu, protože má bývalá manželka umřela při nějakém pitomém požáru. Dinah letěla, protože jí doktoři slíbili nové oči. Bob letěl na setkání s čtenáři, Albert do hudební školy, Laurel na dovolenou. A proč jste letěl do Bostonu vy, Nicku? Přiznejte se. Čas pádí.”

Nick se na něj dlouze zamyšleně podíval a pak se zasmál. “No, proč ne?” řekl, ale Brian dobře věděl, že ta otázka není určena jemu. “Co je přísné utajení proti těm zabijáckým koulím, co cupují svět jako starý koberec?”

Znovu se zasmál. “Spojené státy zdaleka nepokrývají trh se špinavými triky a tajnými operacemi,” řekl Brianovi. “My Angláni už jsme zapomněli víc lumpáren, než jste vy Amíci kdy vůbec znali. Páchali jsme špinavosti v Indii, v Jižní Africe, v Číně i v té části Palestiny, která se stala Izraelem. Spolčovali jsme se s těmi největšími lumpy své doby. Nicméně my Britové jsme stále velkými vyznavači špionážních příběhů. Strávil jsem osmnáct let v ozbrojených složkách, Briane, posledních pět let jako zvláštní agent. Měl jsem spoustu zvláštních poslání, některá neškodná, některá vysloveně odporná.”

Venku už se úplně setmělo a hvězdy se třpytily jako flitry na dámských večerních šatech.

“Zastihli mě v Los Angeles na dovolené a přikázali mi odletět do Bostonu. Bylo to strašně narychlo a po čtyřech dnech chození po horách svatého Gabriela s batohem na zádech jsem byl úplně vyřízený. Proto jsem taky hluboce spal, když došlo k tomu, čemu pan Jenkins říká Událost.

V Bostonu je… nebo byl… nebo bude?, cestování v čase napáchá ve slovesných časech pěknou paseku, co?, jistý poměrně významný politik. Typ, který umí hýbat zákulisím. A tenhle člověk, s ohledem na plynulost vyprávění mu budu říkat pan O’Banion, je velice bohatý, Briane, a nadšeně podporuje Irskou republikánskou armádu. Nacpal miliony dolarů do toho, čemu někteří říkají Bostonská oblíbená charita, a má na rukou dost krve. Nejen britských vojáků, ale i dětí na školních hřištích, žen v samoobslužných prádelnách a nemluvňat, které roztrhaly bomby v kočárcích. Je to idealista toho nejnebezpečnějšího druhu: takový, který nikdy zblízka neviděl žádné krveprolití, který se nikdy nemusel dívat na utrženou nohu ležící v příkopu, a proto nikdy nemusel uvažovat o svých činech ve světle podobné zkušenosti.”

“A vy jste měl toho O’Baniona zabít?”

“Ne, pokud bych nemusel,” řekl Nick klidně. “Je velice bohatý, ale to není ten jediný problém. Je to vlivný politik, který má delší prsty než ten, který rozdmýchává vášně v Irsku. Má spoustu mocných amerických přátel a někteří z těch přátel jsou i naši přátelé… taková je politika, pohybují se v ní lidé, kteří patří do cel s gumovými stěnami. Zabití pana O’Baniona by představovalo obrovské politické riziko. Nicméně žije s takovou mladou holkou. A tu jsem měl zabít.”

“Jako varování,” řekl Brian tiše.

“Ano, jako varování.”

V následující minutě oba muži jen seděli a vzájemně se na sebe dívali. Jediným zvukem byl hukot tryskových motorů. Brianovy oči vypadaly překvapeně a jaksi mladě, Nickovy unaveně.

“Jestli se z tohohle dostáném,” promluvil konečně Brian, “dokončíte to?”

Nick pomalu, ale velice rozhodně zavrtěl hlavou. “Zřejmě jsem prodělal něco, čemu adventisté říkají duchovní obrácení, můj starý příteli. Už žádné půlnoční plížení, žádné mimořádné úkoly pro chlapečka paní Hopewellové Nicholase. Jestli se z tohohle vyhrabeme, i když mi ta možnost připadá velice chatrná, myslím, že od toho odejdu.”

“A co budete dělat?”

Nick se na něj na okamžik zamyšleně zahleděl. “No,” řekl, “asi se budu učit lítat.”

Brian se rozesmál. Za okamžik se k němu připojil i chlapeček paní Hopewellové Nicholas.

9

Pětatřicet minut nato se začalo do hlavní kabiny letadla znovu prodírat denní světlo. Za tři minuty to vypadalo na polovinu dopoledne, za dalších patnáct minut na poledne.

Laurel se rozhlédla a uviděla, že Dinah má otevřené oči.

Laurel napadlo, jestli je úplně slepá. V těch očích bylo něco nepopsatelného, co nutilo Laurel k zamyšlení. Cítila, jak se jí do duše vkrádá pocit jakési bázně, která téměř hraničí se strachem.

Jemně stiskla Dine ruku. “Nemluv,” řekla tiše. “Jestli jsi vzhůru, Dino, nemluv, jen poslouchej. Jsme ve vzduchu. Vracíme se a ty se z toho dostaneš, to ti slibuju.”

Dina opětovala stisk ruky a Laurel si za okamžik uvědomila, že se ji holčička snaží přitáhnout k sobě. Naklonila se nad přivázaná nosítka. Dinah promluvila tenkým hláskem, který Laurel připadal jako dokonalý miniaturní model jejího někdejšího hlasu.

“Nemějte o mě strach, Laurel. Dostala jsem… co jsem chtěla.”

“Dino, neměla bys, “

Nevidomé hnědé oči se otočily za Laureliným hlasem. Na Dininých zakrvácených ústech se objevil nepatrný úsměv. “Já jsem viděla,‘1 řekla tím tenkým hláskem, křehkým jako skleněná píšťalka. “Viděla jsem očima pana Toomyho. Ze začátku, a potom znovu na konci. Na začátku mu všechno připadalo ošklivé a zlé. Na konci to bylo lepší.”

Pustila se Laureliny ruky a rozechvěle se dotkla její tváře. “Nebyl to tak zlý člověk, víte?” Rozkašlala se. Z úst jí vylétly drobné kapičky krve.

“Dino, prosím tě,” řekla Laurel. Náhle měla pocit, že do té malé holčičky skoro vidí, a to v ní vyvolalo dusivou, neovladatelnou paniku. “Prosím tě, zkus nemluvit.”

Dinah se usmála. “Viděla jsem i vás,” řekla. “Jste moc hezká, Laurel. Všechno bylo moc hezké… i to, co bylo mrtvé. Bylo tak báječné… jenom vidět.”

Nepatrně se nadechla, pak zase vydechla a už se znovu nenadechla. Nevidomé oči hleděly někam daleko za Laurel Stevensonovou.

“Prosím tě, dýchej, Dino,” řekla Laurel. Vzala dívčiny ruce do dlaní a začala je líbat, jako by do nich chtěla vlíbat život. Bylo by přece nespravedlivé, kdyby Dinah umřela potom, co je všechny zachránila. Ne, Bůh nemůže žádat takovou oběť, ani od lidí, kteří vystoupili z toku času. “Prosím tě, dýchej. Prosím tě, prosím tě, prosím tě, dýchej.”

Dinah však nedýchala. Laurel po dlouhé době pustila její ruce a upřeně se zahleděla na její bledý klidný obličej. Čekala, že se jí oči naplní slzami, ale nedočkala se. Srdce jí však sžíral hluboký smutek a myslí jí vířila slova zuřivého protestu: To ne! To není spravedlivé. Vezmi to zpátky, Bože! Odvolej to, krucinál, odvolej to, prostě to vezmi ZPÁTKY!

Bůh to však zpátky nevzal. Tryskové motory hučely, na zakrvácený rukáv Dininých cestovních šatiček svítilo slunce a Bůh nic neodvolal. Laurel se podívala přes uličku a uviděla, jak se Albert s Bethany líbají. Albert přes tričko svíral jedno dívčino ňadro, jemně, něžně, téměř nábožně. Jako by tvořili jakýsi rituální útvar, symbolické vyjádření života a onoho úporného nepostižitelného jiskření, které umožňuje pokračování života i za těch nejkrkolomnějších a nejabsurdnějších osudových zvratů. Laurel se s nadějí podívala na Dinu… a Bůh neodvolal.

Bůh to zpátky nevzal.

Laurel políbila Dinu na nehybnou tvářičku a vztáhla ruku k jejímu drobnému obličeji. Prsty se jí zastavily jen kousek od víček.

Viděla jsem očima pana Toomyho. Všechno bylo moc hezké… i to, co bylo mrtvé. Bylo tak báječné jenom vidět.

“Ano,” řekla Laurel. “S tímhle už žít dokážu.”

Nechala Dine otevřené oči.

10

Letadlo společnosti American Pride letělo na západ a venku I I Ise střídaly dny a noci a světlo a tma, jako by prolétali pomalu JL ^^J plynoucím řetězcem mraků. Každý cyklus byl o trochu kratší než ten předchozí.

Po třech hodinách letu se mraky pod nimi roztrhaly nad stejným místem jako při cestě na východ. Brian by se vsadil, že se nepohnuly o jedinou stopu. Velké pláně pod nimi ležely jako nekonečná grošovaná pustina.

“Tady po nich není ani památky,” řekl Rudy Warwick, ale neupřesnil, o čem mluví.

“Ne,” přitakal Bob Jenkins. “Zřejmě jsme je předstihli, ať už v prostoru, nebo v čase.”

“Nebo v obojím,” řekl Albert.

“Ano, nebo v obojím.”

Ale nepředstihli je. Při přeletu nad Skalnatými horami pod sebou začali rozpoznávat černé čáry, které z té výšky vypadaly tenké jako nitky. Táhly se nahoru a dolů po drsných skalnatých svazích a v modrošedém koberci stromů vytvářely ne zcela nesmyslné obrazce. Nick stál u předních dveří a díval se ven kukátkem, které do nich bylo vsazené. Kukátko zvětšovalo a Nick brzy zjistil, že vidí líp, než by si ve skutečnosti přál. Viděl, jak se dvě černé čáry rozdělily a objely rozeklaný vrchol se sněhovou čepicí, za nímž se zase spojily, překřížily a uháněly dolů po svahu. Celý vrcholek hory za nimi se zhroutil do sebe a zanechal po sobě jakýsi vulkán s rozlehlou mrtvou kalderou.

“Panenko skákavá,” zamumlal Nick a otřel si čelo roztřesenou rukou. Když přelétali Western Slope směrem k Utahu, začal znovu padat soumrak. Zapadající slunce vrhalo rudooranžové záblesky na pekelnou krajinu, na kterou se nikdo z nich nevydržel příliš dlouho dívat. Jeden po druhém následovali Bethanina příkladu a zatáhli si záclony. Nick se na nejistých nohou vrátil ke svému sedadlu a přikryl si čelo chladnou dlaní. Za okamžik se otočil k Laurel, která ho beze slova objala.

Brian byl nucen se na to dívat. V kokpitu žádné záclony nebyly. Západní Colorado a východní Utah se pod ním i před ním poroučely do propasti věčnosti. Hory, osamělé kopce i sedla přestávaly postupně existovat, jak je křižující časožrouti odřezávali od hnilobné struktury mrtvé minulosti a posílali je do bezslunných nekonečných zálivů věčnosti. Sem nahoru nedoléhal žádný zvuk, a to bylo možná ze všeho nejhorší. Krajina pod nimi zmizela jako prach.

Pak se na chvíli milosrdně setmělo a Brian se mohl soustředit na hvězdy. Lpěl na nich, aby se ubránil divoké panice: lovec Orion, Pegas, velký blikající půlnoční kůň, Cassiopeia ve svém hvězdném křesle.

11

Za půldruhé hodiny vyšlo znovu slunce a Brian cítil, jak se jeho zdravý rozum otřásl a sklouzl blíž k okraji vlastní propasti. Svět dole zmizel; naprosto zmizel. Modrající obloha se klenula nad mamutím oceánem té nejhlubší, nejtemnější černi.

Zpod letadla společnosti American Pride byl vytržen svět. Briana už předtím napadla táž myšlenka jako Bethany: kdyby došlo k nejhoršímu, sestoupil by, navedl by letadlo na nějakou horu a se vším by nadobro skoncoval. Jenže teď už tam žádná hora nebyla.

Nebyla tam ani žádná země, do které by se dalo narazit.

Co se s námi stane, když se nám nepodaří najít tu trhlinu? přemýšlel. Co se stane, jestli nám dojde palivo? Havarovat přece nemůžeme, tomu prostě nevěřím. Nelze narazit do ničeho. Asi budeme padat… a padat… a padat. Jak dlouho? A jak hluboko? Jak hluboko se dá padat do nicoty?

Nemysli na to.

Ale jak se to dělá? Jak se člověk může vzepřít myšlenkám na nic?

Úmyslně se vrátil ke svým výpočtům. Pracoval na nich a často se při tom díval na displej inerciálního navigačního systému, dokud denní světlo nezačalo na obloze znovu pohasínat. Od východu do západu slunce teď uplynulo osmadvacet minut.

Sáhl po vypínači palubního rozhlasu a zapnul ho.

“Nicku? Můžete přijít dopředu?”

Nick se objevil ve dveřích kokpitu za necelou půlminutu.

“Mají tam vzadu zatažené záclony?” zeptal se ho Brian, ještě než k němu stačil dojít.

“To si pište,” řekl Nick.

“To je od nich moudré. Chtěl bych vás požádat, abyste se taky nedíval dolů, jestli to dokážete. Za pár minut budu chtít, abyste se podíval ven, a jakmile se tam podíváte, nepředpokládám, že budete schopný zdržet se pohledu dolů, ale radím vám, abyste to odložil tak dlouho, jak to jen bude možné. Není to… hezký pohled.”

“Všechno je pryč, co?”

“Ano. Úplně.”

“Ta holčička, Dinah, umřela. Laurel byla u ní. Nese to velice statečně. Měla ji ráda. Já taky.”

Brian přikývl. Nijak ho to nepřekvapilo. Dinino zranění bylo z těch, která potřebují okamžité ošetření na pohotovosti, a i pak by prognóza byla velice nejistá, ale Brianovi se stejně sevřelo srdce. Měl holčičku taky rád a stejně jako Laurel věřil, že se zasloužila o jejich přežití víc než kdokoli jiný. Provedla něco s panem Toomym, nějakým zvláštním způsobem ho využila… a Brian byl přesvědčený, že Toomymu někde hluboko v duši nevadilo, že ho tak využila. Jestli byla její smrt osudovým znamením, pak tím nejhorším.

“Už se nikdy nedočká té oprace,” řekl.

“Ne.”

“Ale Laurel se drží?”

“Víceméně.”

“Máte ji rád, co?”

“Ano,” odpověděl Nick. “Někteří mí kamarádi by se tomu smáli, ale já ji mám skutečně rád. Je trochu naivní, ale má v sobě vytrvalost.”

Brian přikývl. “No, jestli se dostaneme zpátky, tak vám přeju hodně štěstí.”

“Díky.” Nick se posadil na sedačku druhého pilota. “Myslel jsem na tu otázku, kterou jste mi položil předtím. Co budu dělat, jestli se z téhle bryndy dostaneme… tedy kromě toho, že půjdu na večeři s rozkošnou Laurel. Možná že nakonec půjdu přece jen po panu O’Banionovi. Jak to teď vidím, příliš se neliší od našeho přítele Toomyho.”

“Dinah vás prosila, abyste pana Toomyho ušetřil,” připomněl mu Brian. “Možná je to něco, co byste měl do té rovnice přidat.”

Nick přikývl. Vypadalo to, jako když má moc těžkou hlavu. “Možná ano.”

“Poslyšte, Nicku, zavolal jsem vás dopředu, protože jestli ta Bobova časová trhlina skutečně existuje, začínáme se pomalu blížit k místu, kde jsme jí proletěli. Musíme obsadit celé hnízdo. Vy budete hlídat pravou stranu a pravý střed, já levou stranu a levý střed. Jestli uvidíte něco podobného časové trhlině, hlaste to.”

Podíval se na Briana bezelstným pohledem. “A mám se dívat po tentononciálním typu časové trhliny, nebo si myslíte, že se bude spíš jednat o prdelický typ, příteli?”

“Haha,” řekl Brian, ale cítil, že se proti své vůli usmívá. “Nemám nejmenší ponětí, jak to bude vypadat, nebo jestli vůbec budeme schopni to vidět. Ale když ne, tak jsme v háji, jestli se to posunulo někam stranou nebo to změnilo výšku. Hledání jehly v kupce sena by bylo ve srovnání s tím dětskou hrou.”

“A co radar?”

Brian ukázal na barevný monitor radaru. “Nic, jak vidíte. Ale to mě nepřekvapuje. Kdyby ta původní posádka zaznamenala tu zatracenou věc na radaru, tak do ní nikdy nevletěla.”

“Stejně tak by do ní nevletěli, kdyby ji viděli,” řekl Nick pochmurně.

“To nemusí být pravda. Mohli ji uvidět příliš pozdě, než aby se jí dokázali vyhnout. Tahle letadla jsou dost rychlá a jejich posádky netráví celý let pátráním po strašidlech na obloze. A taky nemusí, od toho jsou pozemní zabezpečovací služby. Třicet nebo pětatřicet minut po startu má posádka za sebou všechny hlavní úkoly. Letadlo je ve vzduchu, mimo vzdušný prostor L. A., je zapnutý systém protisrážkové výstrahy, který každých devadesát vteřin pípáním ohlašuje, že je v provozu. Inerciální navigační systém je kompletně naprogramovaný, to se ostatně dělá už před startem, a říká autopilotu, co má dělat. Podle toho, jak to v kabině vypadalo, tak si pilot s druhým pilotem dávali přestávku na kávu. Mohli tu sedět proti sobě, mluvit o posledním filmu, který viděli, nebo o tom, kolik prosázeli na dostizích v Hollywood Parku. Kdyby tu u nich byla ještě nějaká letuška, byly by to další oči, ale my víme, že nebyla. Když se to stalo, pánové si dávali kávu a dánskou buchtu a letušky se chystaly podávat cestujícím nápoje.”

“To je mimořádně podrobný scénář,” řekl Nick. “Chcete přesvědčit mě, nebo sebe?”

“V tuhle chvíli se spokojím s tím, když přesvědčím vůbec někoho.”

Nick se usmál a přešel k pravému oknu kokpitu. Bezděčně sklouzl očima dolů, kde měla být zem, a úsměv mu nejdřív zamrzl a potom zmizel. Podlomila se mu kolena a musel se zachytit stěny.

“Proboha,” řekl zdrceně.

“Není to moc hezký pohled, co?”

Nick se podíval na Briana. “Vždycky když někdo mluvil o prdeli světa, myslel jsem na Austrálii. Chyba. To tam dole, to je prdel světa.”

Brian se znovu rychle podíval na monitor INS a do map. Na jedné z map měl nakreslený červený kroužek; teď byli na okraji vzdušného prostoru, který ten kroužek představoval. “Dokážete to? Jestli ne, tak to řekněte. Pýcha je přepych, který si nemůžeme, “

“Jistěže dokážu,” přerušil ho Nick. Odtrhl zrak od černé nicoty pod letadlem a začal zkoumat oblohu. “Jen bych si přál, abych věděl, co vlastně hledám.”

“Myslím, že to poznáte, až to uvidíte,” řekl Brian a po krátké odmlce dodal, “jestli to vůbec uvidíte.”

12

Bob Jenkins se choulil do sebe, jako by mu bylo zima. Určitý chlad pociťoval, ale nebyl to fyzický chlad. Tenhle chlad vycházel z jeho hlavy.

Něco bylo špatně.

Nevěděl, co to je, ale něco bylo špatně. Něco nebylo na svém místě… nebo se to ztratilo… nebo se na to zapomnělo. Buď už k nějaké chybě došlo, nebo se k ní schylovalo. Ten pocit v něm hlodal jako nějaká bolest, která není dostatečně lokalizovaná, aby se dala identifikovat. Ten pocit určité nepravosti téměř vyústil v myšlenku… ale ta na poslední chvíli unikla jako malé nezkrocené zvířátko.

Něco bylo špatně.

Něco nebylo na svém místě. Nebo se to ztratilo.

Nebo se na to zapomnělo.

Před ním se Albert s Bethany zamilovaně zaobírali jeden druhým. Za ním seděl Rudy Warwick a se zavřenýma očima pohyboval rty. V jedné ruce svíral růženec. Přes uličku seděla Laurel Stevensonová vedle Diny, držela ji za ruku a něžně hladila.

Špatně.

Bob vytáhl záclonu, vyhlédl ven a záclonu znovu spustil. Tenhle pohled rozhodně nepřispěje k racionálnímu myšlení, ale úplně je vymaže. To, co uviděl pod letadlem, bylo naprosto šílené.

Musím je varovat. Musím. Oni letí podle mé hypotézy, ale jestli je ta hypotéza v něčem mylná, a nebezpečná, pak je musím varovat.

Varovat před čím?

Znovu se to přiblížilo jeho vědomí a znovu to uniklo jako stín mezi stíny, kde tomu byly vidět jen zářivé divoké oči.

Bob si spěšně rozepjal upoutací pás a vstal.

Albert se ohlédl. “Kam jdete?”

“Do Clevelandu,” řekl Bob nevrle a vykročil uličkou k zádi letadla ve snaze nalézt zdroj onoho vnitřního poplašného zařízení.

13

Brian odtrhl pohled od oblohy, která už se začínala znovu prosvětlovat, aby zkontroloval monitor INS a porovnal ho s kroužkem na mapě. Blížili se vzdálenému okraji kroužku. Jestli tam ta trhlina ještě je, měli by ji brzy uvidět. Pokud ji neuvidí, zřejmě bude muset převzít od autopilota řízení, otočit letadlo a proletět kritickou oblast v trochu odlišné výšce a trochu odlišném směru. Značně jim to zkomplikuje situaci s palivem, která byla už tak dost napjatá, ale vzhledem k bezvýchodnosti celé záležitosti už příliš nezáleží na tom…

“Briane?” řekl Nick rozechvělým hlasem. “Briane? Myslím, že něco vidím.”

14

Bob Jenkins došel na konec letadla, udělal čelem vzad a vydal se pomalu uličkou zpátky. Cestou míjel řady prázdných sedadel. Pozoroval předměty, které ležely na sedadlech i na podlaze před nimi: kabelky… brýle… náramkové hodinky… kapesní hodinky… dva ošoupané kovové půlměsíčky, zřejmě podkůvky z podpatků… zubní plomby… snubní prsteny…

Něco bylo špatně.

Ano? Opravdu bylo něco špatně, nebo to byl jen výplod jeho přetažené mysli? Jakýsi mentální ekvivalent unaveného svalu, který se nechce přestat cukat?

Nemysli na to, radil sám sobě, ale nedokázal se poslechnout.

Jestli je opravdu něco špatně, proč to nevidíš? Neříkals tomu chlapci, že dedukce je tvůj chleba? Nenapsal jsi snad dvacet detektivek, z nichž bylo tucet skutečně dobrých? Nenazval snad Newgate Callendar tvou Spící Madonu mistrovským dílem logiky, když -

Bob Jenkins se náhle zastavil a vytřeštil oči. Zíral na levou stranu v přední části kabiny. Seděl tam muž s černými vousy a zdravě pochrupoval. Plaché zvíře v Bobově hlavě se začalo konečně bázlivě plížit na světlo. Jenže nebylo zdaleka tak malé, jak si myslel. V tom byla jeho chyba. Někdy člověk nevidí věci, protože jsou příliš malé, ale někdy si jich nevšimne, protože jsou příliš velké, příliš zřejmé.

Spící Madona.

Spící muž.

Otevřel ústa a chtěl vykřiknout, ale žádný zvuk z něj nevyšel. Měl neprůchodné hrdlo. Na prsa mu těžce dosedla hrůza. Znovu se pokusil vykřiknout, ale jen tak chabě zakníkal.

Spící madona, spící muž.

Oni, kteří přežili, všichni spali.

A teď s výjimkou vousatého muže nespal nikdo.

Bob znovu otevřel ústa a znovu se pokusil vykřiknout, ale znovu nevydal ani hlásek.

15

“Panebože,” zašeptal Brian.

Časová trhlina byla asi devadesát mil před nimi, snad sedm nebo osm stupňů vpravo. Pokud se posunula, nebylo to o moc; Brian odhadoval, že tenhle mírný posun byl spíš důsledkem nepřesné navigace.

Ve skutečnosti to byla kosočtverečná díra, ale žádné černé prázdno. Pulzovala mdlým růžovopurpurovým světlem jako polární záře. Brian za ní dokonce viděl hvězdy, ale ty byly taky mihotavé. Pruh bílého oparu zvolna vplýval do díry zavěšené na obloze a zase z ní vycházel jako nějaká podivná nehmotná dálnice.

Po ní můžeme vletět přímo dovnitř, pomyslel si Brian vzrušeně. To je lepší než ILS*.

“Jsme zase ve hře!” řekl, pitomě se zasmál a zatřásl nad hlavou zaťatými pěstmi.

“Ta musí mít tak dvě míle našíř,” zašeptal Nick. “Panebože, Briane, kolik letadel tudy mohlo proletět?”

“To nevím,” řekl Brian, “ale vsadím se, že jsme jediní, kdo se pokusí dostat se zpátky.”

Zapnul palubní rozhlas.

“Dámy a pánové, našli jsme, co jsme hledali.” Hlas mu přeskakoval radostí a úlevou. “Nevím přesně, co, jak a proč se stane, ale objevili jsme něco, co vypadá jako obrovské padací dveře v obloze. Společně zjistíme, co je na druhé straně. Rád bych vás všechny požádal, abyste si zapnuli upoutací pásy a, “

Uličkou se řítil Bob Jenkins a řval z plných plic: “Ne! Ne! Všichni umřeme, jestli do toho vletíte! Otočte to! Musíme se otočit!”

Brian se v sedačce natočil k Nickovi a oba muži si vyměnili udivené pohledy.

Nick se odpoutal a vstal. “To je Bob Jenkins,” řekl. “Zdá se, že mu povolily nervy. Pokračujte, Briane. Já si s ním poradím.”

“Tak dobře,” souhlasil Brian, “hlavně ho ke mně nepouštějte. Byl bych nerad, kdyby se mnou v nevhodnou chvíli začal cloumat a my bychom narazili do okraje té díry.” Brian vypnul autopilota a ujal se řízení sám. Když stáčel stroj k dlouhé zářivé trhlině, podlaha se mírně naklonila. Vypadalo to, že díra se posouvá po obloze a zastavuje se na přímce před nosem letadla. Do hučení tryskových motorů se teď prolínal jiný zvuk, který připomínal hluboký pravidelný zvuk velkého naftového motoru při volnoběžném chodu. Když se přiblížili k dálnici bílého oparu, Brian teď viděl, že se táhne jen dovnitř, nikoli ven, všiml si, že po ní cestují záblesky různých barev: zelené, modré, fialové, červené, sladce růžové. To jsou první skutečné barvy, které jsem v tomhle světě viděl, pomyslel si.

Za ním se Bob Jenkins řítil úzkou uličkou v první třídě směrem k přípravně… a padl Nickovi přímo do náruče.

“Ne,” zmítal se Bob divoce, ale Nick ho držel stejně lehce, jako by to bylo vzpírající se kotě. “Ne, vy to nechápete! Musí to otočit, než bude pozdě!”

Nick odtáhl spisovatele od dveří pilotní kabiny zpátky do první třídy. “Tady se posadíme a zapneme si pás, ano?” řekl konejšivým přátelským hlasem. “Může to trochu házet.”

Brian slyšel Nickův hlas pouze jako neurčitý rozplizlý zvuk. Když vletěl do širokého pásu oparu, který vedl do časové trhliny, měl pocit, jako by letadlo sevřela velká a nesmírně silná ruka a dychtivě ho táhla kupředu. Náhle se přistihl, že myslí na únik tlaku při letu z Tokia do L. A., na to, jak vzduch pod tlakem rychle utíkal.

Připadá mi to, že touhle dírou teď uniká celý svět, nebo to, co z něj zbylo, pomyslel si a znovu se mu vybavila ta podivná a zlověstná věta ze snu: JEN PRO PADAJÍCÍ HVĚZDY.

Trhlina ležela nehybně před nosem letadla a rychle se zvětšovala. Letíme do ní, pomyslel si. Bůh nám pomáhej, skutečně letíme do ní.

16

Nick jednou rukou vtlačoval zmítajícího se Boba do sedadla a druhou se mu pokoušel zapnout pás. Bob byl malý a vychrtlý, určitě neměl ani pětašedesát kilo, ale panika mu dodala sílu, s níž měl co dělat i Nick.

“My se z toho určitě dostaneme, příteli,” řekl Nick. Konečně se mu podařilo zapnout Bobovi pás. “Přežili jsme i to, když jsme proletěli druhým směrem, ne?”

“Když jsme letěli druhým směrem, tak jsme všichni spali, vy zatracený blázne!” zaječel mu Bob do obličeje. “Copak to nechápete? MY JSME SPALI! Musí to otočit!”

Nick strnul uprostřed zapínání vlastního pásu. Bobova slova se na něj náhle sesypala jako náklad cihel.

“Panebože,” zašeptal. “Panebože, čím jsme to mysleli?”

Vyskočil ze sedadla a rozběhl se k pilotní kabině.

“Briane, ne! Otoč to! Otoč to!”

17

Brian téměř hypnotizované zíral do blížící se trhliny. Nebyly žádné turbulence, ale ten pocit obrovské síly, mohutného proudění vzduchu do té díry, se stále umocňoval. Podíval se na přístroje a zjistil, že rychlost rychle narůstá. Pak uslyšel Nickův křik a ucítil, jak mu Angličan svírá ramena. Brian zíral do trhliny, která se zvětšovala před nosem letadla a jejíž temnějící barvy mu teď pohrávaly v obličeji a na čele, takže vypadal jako člověk, který za slunného dne stojí před mozaikovým oknem. Pravidelný dunivý zvuk se změnil v temné hřmění.

“Otoč to, Briane, musíš to otočit!”

Měl Nick důvod k tomu, co řekl, nebo byla Bobova panika nakažlivá? Nebyl čas na racionální rozhodnutí, musel se instinktivně rozhodnout ve zlomku vteřiny.

Brian Engle sáhl po řídicí páce a energicky s ní pohnul doleva.

18

Nicka to odhodilo přes kokpit na přepážku. Ozvalo se suché prasknutí pažní kosti. Příruční zavazadla, která v hlavní kabině popadala dolů při Brianově přistávacím manévru na Bangorském mezinárodním letišti, se teď rozlétla znovu a divoce narážela do stěn a do oken. Muže s černými vousy to vymrštilo ze sedadla jako hadrovou panenku. Tlumeně vykřikl a padl přes opěradlo do uličky. Bethany zaječela a Albert ji pevně objal. Dvě řady za nimi sevřel Rudy Warwick víčka ještě pevněji, stiskl růženec ještě úporněji a začal se modlit ještě rychleji, když se s ním sedadlo začalo naklánět.

Teď se dostali do turbulence. Letadlo připomínalo okřídlené surfové prkno, které se otřásalo a kroutilo v nejistém vzduchu. Ruce Brianovi na okamžik sklouzly z řídicí páky, ale vzápětí se jí znovu pevně chopily. Zároveň posunul páky ovládání výkonu motorů na maximální vzletový režim a proudové motory letadla odpověděly hlubokým silným zavrčením, jaké je mimo zkušební hangáry slyšet jen zřídka. Turbulence byla stále silnější; letadlo zběsile poskakovalo nahoru a dolů a odněkud se ozvalo skřípění namáhané konstrukce.

Bob Jenkins v první třídě svíral opěradla svého sedadla a v duchu děkoval Angličanovi, že se mu podařilo zapnout mu pás. Stejně však měl pocit, že je připoutaný k tryskové skákací tyči nějakého šílence. Letadlo znovu mohutně poskočilo, téměř se ve vzduchu postavilo na levé křídlo a vyrazilo Bobovi z úst falešné zuby.

Letíme do ní? Bože, letíme do ní?

Nevěděl. Věděl jen to, že svět vyhazuje a vzpíná se… ale on je stále jeho součástí.

Aspoň prozatím je stále ještě jeho součástí.

19

Jak Brian křižoval pás bílého oparu, turbulence nadále nabývala na síle. Díra se stále zvětšovala, i když už se začínala posouvat doprava. Po jednom zvláště běsném poskoku se však dostali do klidnějšího vzduchu. Časová trhlina zmizela. Minuli ji…

Brian se neodvážil pomyslet, jak těsně.

Nadále zatáčel, ale výrazně snížil náklon. “Nicku!” zakřičel, aniž se otočil. “Nicku, co je s vámi?”

Nick pomalu vstal a levou rukou si tiskl pravačku k břichu. Byl úplně bílý a křivil ústa bolestí. Z nozder mu vytékaly tenké pramínky krve.

“Už mi bývalo líp, příteli. Asi mám zlomenou ruku. Minuli jsme ji, ne?”

“Minuli,” přisvědčil Brian. Letadlo pomalu opisovalo velký kruh. “A vy mi teď vysvětlíte, proč jsme ji minuli, když jsme ji celou cestu sem hledali. A snažte se mě přesvědčit.”

Brian sáhl po mikrofonu palubního rozhlasu.

20

Jak začal Brian mluvit, Laurel otevřela oči a zjistila, že má Dininu hlavu položenou v klíně. Pohladila ji něžně po vlasech a urovnala jí tělíčko na nosítkách.

“Mluví k vám kapitán Engle. Za tyhle manévry se vám omlouvám. Bylo to dost drsné, ale jsme z toho venku. Všechny kontrolky mi svítí zeleně. Dovolte, abych zopakoval, že jsme našli to, co jsme hledali, ale, “

Rozhlas náhle zmlkl.

Všichni čekali. Bethany Simmsová vzlykala na Albertově hrudi. Rudy dál odříkával svůj růženec.

21

Brian vypnul mikrofon, když si uvědomil, že vedle něj stojí Bob Jenkins. Spisovatel se třásl. Na kalhotách měl mokrou skvrnu, ústa podivně propadlá… ale jinak vypadal, že se ovládá. Nick se těžce zhroutil do sedačky druhého pilota. Stále si tiskl paži k tělu. Začínala mu nabíhat.

“Tak co se to tu sakra děje?” obořil se Brian na Boba. “Ještě trochu turbulence a ta mrcha se rozpadne na tisíc kousků.”

“Mohl bych do toho promluvit?” zeptal se Bob a ukázal na vypínač palubního rozhlasu.

“Ano, ale, “

“Tak mě k tomu pusťte.”

Brian chtěl začít protestovat, ale pak si to rozmyslel a zapnul mikrofon. “Tak do toho.” A pak zopakoval i Bobovi: “A snažte se mě přesvědčit.”

“Poslouchejte mě všichni!” zařval Bob do mikrofonu. Zezadu sem dolehl zuřivý pískot zpětné vazby. “Teď, “

“Mluvte normálním hlasem,” řekl Brian. “Vždyť jim popraskají bubínky.”

Bob musel viditelně vynaložit značné úsilí, aby se vzpamatoval. Pak pokračoval tišším hlasem. “Museli jsme se otočit a dokázali jsme to. Kapitán mi právě oznámil, že to bylo o vlas. Měli jsme veliké štěstí. Zapomněli jsme totiž na zcela elementární věc, ačkoli to bylo celou dobu zřejmé. Když jsme poprvé proletěli tou časovou trhlinou, všichni, kdo byli vzhůru, zmizeli.”

Brian sebou trhl. Měl pocit, jako by ho někdo postřelil. Před nosem letadla, ve vzdálenosti asi třiceti mil, se znovu na obloze objevil mdle pableskující kosočtverec, který vypadal jako nějaký obrovský polodrahokam. Brianovi připadalo, že se mu vysmívá.

“Teď jsme všichni vzhůru,” pokračoval Bob. (V hlavní kabině se Albert podíval na muže s černými vousy, který nehybně ležel v uličce, a pomyslel si, s jednou výjimkou.) “Podle této logiky bychom při zpětném průletu zmizeli.” Zamyslel se nad tím a pak dodal: “To je všechno.”

Brian bezmyšlenkovitě vypnul mikrofon. Nick se bolestně rozesmál. “To je všechno? To je sakra opravdu všechno? A co s tím uděláme?”

Brian se na něj podíval a nedopověděl. Mlčel i Bob Jenkins.

22

Bethany zdvihla hlavu a podívala se do Albertova napjatého, udiveného obličeje. “To musíme usnout? Ale jak? V životě se mi nechtělo míň spát.”

“Já nevím.” S nadějí v očích se podíval přes uličku na Laurel, která vrtěla hlavou. Chtěla by usnout, chtěla by zaspat tuhle strašlivou noční můru, ale stejně jako Bethany se jí ještě nikdy nechtělo míň spát.

23

Bob udělal krok dopředu a v tichém údivu zíral z okna pilotní kabiny. Po dlouhé době užasle zašeptal: “Tak takhle to tedy vypadá.”

Brianovi naskočila slova z nějaké rokenrolové písně: Můžeš se dívat, ale nesahat. Podíval se na kontrolky stavu paliva. Nebyl to příliš povzbudivý pohled, a tak bezmocně upřel oči na Nicka. Stejně jako všem ostatním se mu vůbec nechtělo spát.

“Nevím, co uděláme,” řekl, “ale jestli máme zkusit proletět tou dírou, tak to musí být brzo. S palivem, které máme, vydržíme ve vzduchu tak hodinu, možná o trochu víc. Máte nějaký nápad?”

Nick svěsil hlavu, ale za okamžik ji znovu zdvihl. Ruku si stále tiskl k břichu. “Ano,” řekl. “Já bych jeden měl. Lidé, kteří nelétají moc často, si nechávají předepsané léky v příručních zavazadlech, pro případ, že by jejich zavazadlo skončilo někde na druhém konci světa a trvalo by pár dní, než by se jim vrátilo. Když prohledáme příruční zavazadla, určitě najdeme fůru sedativ. Ani je nebudeme muset vytahovat ze schránek, podle těch zvuků jich většina leží na podlaze… co je? Co na tom vidíte?”

Poslední slova byla určena Bobu Jenkinsovi, který už začal vrtět hlavou, jakmile Nick řekl “předepsané léky”.

“Víte něco o lécích na předpis?” zeptal se ho.

“Jen málo,” přiznal Nick.

“Já toho o nich vím dost,” řekl Bob suše. “Podrobně jsem je studoval, od All-Nite po Xanax. Vražda rozpuštěnými prášky na spaní patřila vždycky k mým oblíbeným tématům. I kdybyste náhodou našli hned v prvním příručním zavazadle nějaký hodně silný prášek, což je už samo o sobě dost nepravděpodobné, nedokázali byste určit bezpečnou dávku, která by zaúčinkovala dostatečně rychle.”

“A proč sakra ne?”

“Protože účinky by se dostavily nejdřív za čtyřicet minut… a já silně pochybuju, že u každého. Přirozenou reakcí člověka ve stresu je s takovou látkou bojovat, nepřijmout ji. A neexistuje způsob, jak tuhle reakci potlačit, Nicku… to už byste se rovnou mohl pokoušet ovlivnit vlastní tep. Přirozeně by se to dalo řešit předávkováním. Pak bychom tou dírou možná proletěli, ale byli bychom mrtví.”

“Čtyřicet minut,” řekl Nick. “Kristepane. Jste si jistý? Jste si naprosto jistý?”

“Ano,” odpověděl Bob bez zaváhání.

Brian vyhlédl ven na pableskující kosočtverec na obloze. Vedl letadlo stále po kruhové dráze a trhlina opět začínala mizet. Za chvíli se znovu objeví, ale nebudou jí blíž.

“Nemůžu tomu uvěřit,” řekl Nick sklesle. “Po všem, čím jsme prošli… podařilo se nám odstartovat a dostat se až sem… skutečně najít tu zatracenou díru… a teď zjistíme, že nemůžeme proletět zpátky do svého času jen proto, že nemůžeme usnout?”

“Stejně nemáme čtyřicet minut,” řekl Brian tiše. “Kdybychom čekali tak dlouho, letadlo by spadlo šedesát mil východně od letiště.”

“Jsou tam určitě jiná letiště, “

“To jsou, ale ne tak velká, aby na nich mohlo přistát tohle letadlo.”

“A kdybychom proletěli a stočili se znovu na východ?”

“Vegas. Jenže Vegas bude mimo náš dolet za…” Brian se podíval na palubní přístroje. “… necelých osm minut. Myslím, že musíme na losangeleské letiště. Potřebuju nejmíň pětatřicet minut, abych se tam dostal. A to by nám museli vyklidit cestu a navést nás přímo. Takže máme…” znovu se podíval na přístroje… “maximálně dvacet minut, abychom si to všechno ujasnili a proletěli tou dírou.”

Bob se zamyšleně podíval na Nicka. “A co vy?” zeptal se.

“Jak to myslíte, co já?”

“Myslím, že jste voják… a tuším, že ne obyčejný voják. Nejste snad od SAS*?”

“A kdybych byl?”

“Tak byste nás mohl uspat,” řekl Bob. “Neučí snad u zvláštních jednotek podobné triky?”

Brian zalétl ve vzpomínkách k prvnímu Nickovu střetu s Craigem Toomym. Viděl jste někdy Star Trek? zeptal se tehdy Craiga. Báječný americký seriál. Jestli okamžitě nezavřete hubu, vy kreténe, rád vám ukážu slavný vulkánský uspávači chvat pana Spocka.

“Tak co, Nicku?” řekl tiše. “Jestli jsme kdy potřebovali slavný vulkánský uspávači chvat, tak právě teď.”

Nick se nevěřícně podíval z Boba na Briana a pak znovu na Boba. “Nechtějte mě rozesmát, pánové, to by mě ta ruka bolela ještě víc.”

“Co to znamená?” zeptal se Bob.

“S těmi sedativy jsem byl úplně vedle, ne? Tak dovolte, abych vám řekl, že vy jste úplně vedle, pokud se týče mé osoby. Já nejsem James Bond. Ve skutečném světě žádný James Bond nikdy neexistoval. Připouštím, že bych vám snad mohl zlomit vaz, Bobe, ale s větší pravděpodobností bych vás jen doživotně zmrzačil. Možná byste ani neztratil vědomí. A pak je tu tohle.” Nick zdvihl pravou ruku, která mu rychle otékala, a trochu sebou škubl. “Má zdravá ruka je víceméně připoutaná k té, kterou jsem si před chvílí zlomil. Levou rukou bych se možná dokázal bránit, proti neskolenému protivníkovi, ale to, o čem mluvíte? Ne. V žádném případě.”

“Všichni zapomínáte na to nejdůležitější,” vmísil se do debaty nový hlas.

Muži se otočili. Ve dveřích kabiny stála bledá a ztrhaná Laurel Stevensonová. Ruce měla založené na prsou a držela si lokty v dlaních, jako by jí bylo zima.

“Kdybychom byli všichni v bezvědomí, kdo by pak řídil letadlo?” zeptala se. “Kdo by dovedl letadlo do Los Angeles?”

Všichni tři muži na ni beze slova zírali. Za nimi se nepozorovaně znovu objevila za předními okny letadla časová trhlina.

“Jsme v háji,” řekl Nick tiše. “Víte to? Jsme naprosto a dokonale v háji.” Trochu se zasmál a cukl sebou, jak se břichem dotkl zraněné ruky.

“Třeba ne,” řekl Albert, který se spolu s Bethany objevil za Laurel; jednou rukou objímal dívku kolem pasu. Vlasy se mu ve zpocených prstýncích lepily na čelo, ale oči měl jasné a odhodlané. A díval se na Briana. “Já myslím, že nás můžete uspat,” řekl, “i s námi přistát.”

“Co máte na mysli?” zeptal se Brian nevrle.

“Tlak,” odpověděl Albert. “Mám na mysli tlak.”

24

V tom okamžiku si Brian velice živě vybavil svůj sen: Anne rukou zakrývající prasklinu v trupu letadla a červený nápis nad prasklinou. JEN PRO PADAJÍCÍ HVĚZDY.

Tlak.

Vidíš, miláčku? O všechno je postaráno.

“Co to znamená, Briane?” zeptal se Nick. “Vidím, že Albert na něco přišel. Vidím vám to v obličeji. O co jde?”

Brian si ho nevšímal. Upřeně zíral na sedmnáctiletého studenta hudby, který možná právě našel východisko z ošemetné situace, v které se nacházeli.

“A co potom?” zeptal se. “Co pak, až proletíme? Jak se vzbudím a přistanu?”

“Tak vysvětlí nám to někdo, prosím?” řekla Laurel. Popošla k Nickovi, který ji zdravou rukou objal kolem pasu.

.Albert navrhuje, abych použil tohle”, Brian poklepal na ovladač na řídicím panelu, ovladač označený TLAK V KABINĚ, “a tím nás uspal.”

“A to se dá, příteli? To se skutečně dá?”

“Ano,” odpověděl Brian. “Znám piloty, charterové piloty, kteří to skutečně udělali, když cestující, kteří přebrali, začali ničit letadlo a ohrožovat buď sami sebe, nebo posádku. Uspat opilce snížením tlaku není zas tak těžké. Když budu chtít uspat všechny, musím snížit tlak trochu víc.. tak na polovinu tlaku na hladině moře. Dá se to přirovnat k výstupu do výšky téměř čtyř kilometrů nad mořem bez kyslíkové masky. Bum! Najednou ztuhnete.”

.Jestli se to skutečně dá udělat, proč už to někdo nepoužil proti teroristům?” zeptal se Bob.

“Protože existujou kyslíkový masky, že jo?” dohadoval se Albert.

“Ano,” přisvědčil Brian. “Posádka je předvádí vždy před startem letu, nasaďte si ten zlatý náústek a dýchejte normálně, ne? Masky se automaticky uvolní, když tlak v kabině klesne pod dvanáct PSI*. Kdyby se pilot uneseného letadla pokusil uspat teroristy snížením tlaku v kabině, každý terorista by sáhl po masce, nasadil by si ji a začal by střílet. V menších proudových letadlech, jako je Lear, je to jiné. Tam si při poklesu tlaku v kabině musí každý cestující vytáhnout masku sám.”

Nick se podíval na hodinky. Zbývalo jim jen čtrnáct minut.

“Myslím, že bychom o tom měli přestat mluvit a udělat to,” řekl. “Čas se nám povážlivě krátí.”

“Ještě ne,” podíval se Brian na Alberta. “Já nás dokážu nasměrovat do té trhliny, Alberte, a začít snižovat tlak. Jde to s velkou přesností a myslím, že nás dokážu uspat, ještě než proletíme tou dírou. Zůstává však Laurelina otázka: kdo bude řídit letadlo, když budeme všichni spát?”

Albert otevřel ústa, znovu je zavřel a zavrtěl hlavou.

Slova se opět ujal Bob Jenkins.

Měl suchý a bezbarvý hlas, hlas soudce vyhlašujícího rozsudek smrti. “Myslím, že nás můžete dopravit domů, Briane. Ale abyste to dokázal, bude muset zemřít někdo jiný.”

“To nám vysvětlete,” řekl Nick odměřeně.

Bob jim to vysvětlil. Netrvalo to dlouho. Když skončil, připojil se k malé skupince ve dveřích pilotní kabiny i Rudy Warwick.

“Půjde to, Briane?” zeptal se Nick.

“Ano,” odpověděl Brian nepřítomně. “Nevidím důvod, proč by to nemělo vyjít.” Znovu se podíval na hodinky. Zbývá jedenáct minut. Mají jedenáct minut na to, aby proletěli tou trhlinou. Za těch jedenáct minut musí letadlo nasměrovat, naprogramovat autopilota a uletět čtyřicet mil. “Ale kdo to udělá? To budeme losovat nebo co?”

“To nebude třeba,” řekl Nick lehkým, téměř konverzačním tónem.

“Ne!” vykřikla Laurel. Měla velké, velice temné oči. “Proč ty? Proč to musíš být ty?”

“Buďte zticha!” osopila se na ni Bethany. .Jestli to chce udělat, tak ho nechtě!”

Albert se nešťastně podíval na Bethany, pak na Laurel a nakonec na Nicka. Nějaký hlas, nepříliš silný, mu našeptával, že by se měl dobrovolně přihlásit on, že tohle je práce pro tvrdého chlapa, který přežil Alamo, pro někoho, jako je Arizonský Žid. Převažovalo však vědomí, že až příliš miluje život… a že se mu teď nechce umírat. A tak jen bezhlese otevřel ústa a zase je zavřel.

“Proč ty?” zeptala se Laurel znovu, mnohem naléhavěji. “Proč nemůžeme losovat? Proč ne Bob? Nebo Rudy? Proč ne já?”

Nick ji vzal v podpaží. “Pojď na chvilku stranou.”

“Nicku, nemáme moc času,” řekl Brian. Snažil se mluvit vyrovnaně, ale sám slyšel, jak mu do hlasu proniká zoufalství, možná dokonce panika.

“Já vím. Začněte dělat, co je třeba.”

Nick odvedl Laurel za dveře.

25

Chvíli vzdorovala, ale pak se poddala. Zastavil se v kuchyňce a obrátil se k ní čelem. V tom okamžiku, s obličejem necelých deset centimetrů od jeho obličeje, si Laurel uvědomila truchlivou pravdu, že on byl tím mužem, kterého chtěla najít v Bostonu. Celou tu dobu s ní byl v letadle. Na tom zjištění nebylo nic romantického; bylo to strašné.

“Možná, že by mezi námi něco vzniklo,” řekl. “Myslíš, že bych v tomhle mohl mít pravdu? Jestli ano, řekni to, není čas na tanec. Není čas na nic.”

“Ano,” odpověděla vyprahlým, chraplavým hlasem. “Myslím, že bys mohl mít pravdu.”

“Ale jistě to nevíme. A nedozvíme se to. Už jsme zase u toho času, co? Čas… a spánek… a nevědomí. Ale musím to být já, Laurel. Snažil jsem se najít nějaký rozumný účet ve svůj prospěch, ale u všech položek jsem v hlubokém minusu. Tohle je má příležitost, jak svůj účet vyrovnat, a já se jí nehodlám vzdát.”

“Já nevím, co tím mys, “

Nick jí rázně zatřásl. “Už jsem ti říkal, že není čas na tanec. Jela jsi za dobrodružstvím?”

“No… ano.”

“Nicku!” zavolal Brian z pilotní kabiny.

Nick se tím směrem rychle podíval. “Už jdu!” zavolal a otočil se k Laurel. “Tak já tě pošlu za jiným. Tedy jestli se z tohohle dostaneš a jestli budeš souhlasit.”

Jen se na něj podívala a rty se jí zachvěly. Nevěděla, co by řekla. V hlavě měla prázdno. Velice pevně jí svíral paži, ale uvědomila si to až později, až když si všimla modřin, které jí tam zanechaly jeho prsty; v tomhle okamžiku ji daleko silněji svíral očima.

“Poslouchej mě. Dobře mě poslouchej.” Na okamžik se odmlčel a pak promluvil se zvláštní odměřenou naléhavostí: “Chtěl jsem to vzdát. Rozmyslel jsem si to.”

“Co vzdát?” zeptala se rozechvěle.

Nick netrpělivě zavrtěl hlavou. “Na tom nezáleží. Záleží jedině na tom, jestli mi věříš nebo nevěříš. Věříš?”

“Ano,” řekla. “Nevím sice, o čem mluvíš, ale věřím, že to myslíš vážně.”

“Nicku!” zavolal Brian z pilotní kabiny. “Už se k tomu blížíme!”

Nick se znovu letmo podíval ke kokpitu a přimhouřené oči se mu zaleskly. “Hned jsem tam!” zavolal. Když se na ni znovu podíval, Laurel si pomyslela, že v životě neviděla tak divoký a soustředěný pohled. “Můj otec žije ve vesnici Fluting jižně od Londýna,” řekl. “Zeptej se na něj v kterémkoli obchodě. Pan Hopewell. Starší mu pořád říkají Mistr. Jdi za ním a řekni mu, že jsem si to rozmyslel a že to nevzdám. Musíš být neodbytná; má sklony odvrátit se a hlasitě klít, když slyší mé jméno. Vede takové ty řeči, že žádného syna nemá. Dokážeš být neodbytná?”

“Ano.”

Přikývl a smutně se usmál. “Výborně. Zopakuj mu má slova a řekni mu, že mi věříš. Řekni mu, že jsem dělal všechno pro to, abych odčinil to, co se stalo za tím kostelem v Belfastu.”

“V Belfastu.”

“Ano. A když bys ho nedokázala nijak přesvědčit, aby tě poslouchal, tak mu řekni, že tě prostě musí vyslechnout. Kvůli těm sedmikráskám. Ať si vzpomene, jak jsem přinesl ty sedmikrásky. Budeš si to taky pamatovat?”

“Protože jsi mu jednou přinesl sedmikrásky.”

Nick vypadal, že se skoro směje, ale Laurel nikdy neviděla obličej tak naplněný smutkem a trpkostí.

“Ne, ne jemu, ale to je jedno. To bude to tvoje dobrodružství. Podstoupíš ho?”

“Ano… ale…”

“Výborně. Děkuju, Laurel.” Vzal ji levou dlaní za krkem, přitáhl si ji k sobě a políbil ji. Měl chladná ústa a jeho dech byl cítit strachem.

Za okamžik byl pryč.

26

“Budeme mít pocit, jako když se… dusíme?” zeptala se Bethany. “Dávíme?”

“Ne,” odpověděl Brian. Vstal, aby se podíval, jestli už se vrací Nick; teď, když se Nick objevil s velmi rozrušenou Laurel Stevensonovou v patách, se Brian znovu posadil. “Budete mít pocit mírné závratě… trochu se vám bude točit hlava… a pak nic.” Podíval se na Nicka. “Dokud se všichni neprobereme.”

“Přesně tak,” řekl Nick vesele. “A kdo ví? Třeba tam taky ještě budu. Vše se zase v dobré obrátí, znáte to. Je to tak, Briane?”

“Myslím, že možné je všechno,” řekl Brian. Posunul řídicí páku mírně dopředu. Venku začínalo znovu svítat. Trhlina ležela přímo před nimi. “Posaďte se všichni. Vy tady vedle mě, Nicku. Řeknu vám, co uděláte… a kdy to uděláte.”

“Okamžik, prosím,” ozvala se Laurel. Do tváře se jí vrátila barva a bylo vidět, že se zase ovládá. Stoupla si na špičky a políbila Nicka na ústa.

“Díky,” řekl Nick vážně.

“Chtěl jsi to vzdát. Rozmyslel sis to. A když nebude poslouchat, připomenu mu ten den, kdy jsi přinesl sedmikrásky. Pamatuju si to dobře?”

Usmál se. “Do písmene, má lásko. Do písmene.” Objal ji levou rukou a znovu ji dlouze políbil. Když ji pustil, na rtech mu pohrával mírný zamyšlený úsměv. “To byl poslední na rozloučenou,” řekl. “Už dost.”

27

Tři minuty nato zapnul Brian palubní rozhlas. “Začínám snižovat tlak. Všichni si zkontrolujte upoutací pásy.” Všichni poslechli. Albert napjatě očekával nějaký zvuk, možná syčení unikajícího vzduchu, ale bylo slyšet jen pravidelné hučení proudových motorů. Albert se cítil svěžejší než kdy jindy.

“Alberte?” řekla Bethany vystrašeně. “Nemohl bys mě obejmout, prosím tě?”

“Jistě,” souhlasil Albert, “když ty obejmeš mě.”

Rudy Warwick za nimi začal znovu odříkávat růženec. Laurel Stevensonová přes uličku svírala opěradla svého sedadla. Na ústech stále cítila horký otisk Nickových rtů. Zdvihla hlavu, podívala se nad sebe a začala pomalu zhluboka dýchat. Čekala, až spadnou masky… a přibližně za půldruhé minuty taky spadly.

A taky si vzpomeňte na ten den v Belfastu, mihlo se jí hlavou. Za tím kostelem. Říkal, že to je akt odčinění. Akt…

Uprostřed myšlenky ji opustilo vědomí.

28

“Víte, co máte dělat?” zeptal se Brian znovu. Mluvil slabým, zastřeným hlasem. V oknech kokpitu se přes celou šíři oblohy rozprostírala časová trhlina. Byla prosvícená úsvitem a objevovaly se v ní fantastické nové barvy, které zvolna plynuly do jejích záhadných hlubin.

“Vím,” řekl Nick. Stál vedle Briana a jeho slova byla utlumená kyslíkovou maskou. Oči za skly masky měl klidné a jasné. “Žádný strach, Briane. Všechno je v pohodě. Klidně usněte. Sladké sny.”

Brian začínal ztrácet vědomí. Cítil, jak se vzdaluje skutečnosti, ale přesto se stále držel a zíral do trhliny, stále se přibližovala a sahala po letadle. Je tak nádherná, pomyslel si. Bože, je tak nádherná!

Cítil, jak neviditelná ruka uchopila letadlo a přitahovala je k sobě. Tentokrát už žádná obrátka.

“Nicku,” řekl. Mluvil s obrovským úsilím; cítil, že ústa má stovky mil vzdálená mozku. Zdvihl ruku. Připadalo mu, že se mu vzdaluje.

“Spěte už,” řekl Nick a vzal ho za ruku. “Nebraňte se tomu, jestli nechcete jít se mnou. Už to nebude dlouho trvat.”

“Chtěl jsem vám jen… poděkovat.”

Nick se usmál a stiskl Brianovi ruku. “Není zač, příteli. Byl to pozoruhodný let. I bez filmu a mimóz od letušek.”

Brian se znovu podíval do trhliny. Plynula teď do ní řeka nádherných barev. Točily se ve spirále… mísily se… a vytvářely před jeho užaslýma očima nápis:

JEN PRO PADAJÍCÍ HVĚZDY

“A to… jsme my?” zeptal se se zájmem a jeho vlastní hlas k němu dolehl z nějakého vzdáleného vesmíru. Pak ho pohltila tma.

29

Nick zůstal sám; jediný bdělý člověk na palubě, muž, který kdysi zastřelil tři kluky za belfastským kostelem, protože házeli brambory nabarvenými na tmavošedo, aby vypadaly jako granáty. Proč to dělali? Byla to jen nějaká ztřeštěná ukázka odvahy? Nikdy se to nedozvěděl.

Nebál se, ale silně na něj doléhala osamělost. Nebyl to pro něj nový pocit. Nebylo to poprvé, co držel sám hlídku a měl v rukou životy ostatních.

Trhlina před ním se přiblížila. Přesunul ruku k ovladači tlaku v kabině.

Je to nádherné, pomyslel si. Připadalo mu, že barvy, které teď z trhliny vyzařují, jsou protikladem všeho, co zažili v posledních několika hodinách; díval se do tyglíku, v němž se tavil nový život.

Proč by to nemělo být nádherné? Vždyť tady začíná život, možná veškerý život. Tady život nově vzniká každou vteřinou každého dne; tohle je kolébka stvoření a studnice času. Za tuto hranici nesmí žádní časožrout!

Na čele a na tvářích mu pohrávaly barvy ve fontáně odstínů: džunglově zelenou pohltila lávově oranžová; lávově oranžovou nahradila žlutobílá barva tropického slunce, již vystřídala chladná modř severních moří. Řev proudových motorů mu připadal tlumený a vzdálený, a když se podíval na Briana, nijak ho nepřekvapilo, že jeho zhroucená spící postava hraje barvami, že je pohlcována měnlivým kaleidoskopem zářných odstínů. Vypadal jako bájný přízrak.

Stejně tak však Nicka nepřekvapilo, že jeho vlastní ruce jsou bezbarvé jako jíl. Brian není přízrak; přízrak jsem já.

Za okny zela trhlina.

Zvuk motorů se teď ztrácel ve zcela novém zvuku, jako by boeing prolétal aerodynamickým tunelem naplněným peřím. Náhle přímo před nosem letadla explodovala jako nějaký nebeský ohňostroj světelná nova a v ní Nick Hopewell uviděl barvy, jaké si žádný člověk nedokáže představit. To neskonale působivé světlo vyplnilo nejen časovou trhlinu, ale celou jeho mysl, všechny nervy, svaly, každou kůstku v jeho těle.

“Panebože, to je TAKOVÁ NÁDHERA!” vykřikl, když letadlo vletělo do trhliny, a otočil reostatem zpátky.

V následujícím zlomku vteřiny popadaly plomby z Nickových zubů na podlahu pilotní kabiny. Po nich se ozval tichý úder, když mezi ně spadl teflonový disk z jeho kolena, památka na střet, který byl o trochu významnější než ten v Severním Irsku. A to bylo všechno.

Nick Hopewell přestal existovat.

30

Nejdřív si Brian uvědomil, že má vlhkou košili a že se mu vrátilo bolení hlavy.

Pomalu se narovnal v sedačce, trhl sebou bolestí, která mu projela hlavou, a snažil se vzpomenout si, kdo je, kde je a proč cítí tak naléhavou potřebu rychle se probudit. Co mohl tak důležitého dělat?

Únik tlaku, zašeptal v duchu. V hlavní kabině uniká tlak, a pokud se nestabilizuje, nastane velký pr, Ne, tak to není. Tlak už přece byl stabilizován, nebo se nějakým záhadným způsobem stabilizoval sám, a on bezpečně přistál na LAX. Když přišel ten člověk v zeleném blejzru a…

Annin pohřeb! Panebože, já ho zaspal!

Rychle otevřel oči, ale nebyl ani v motelovém pokoji, ani v ložnici pro hosty v domě Annina bratra v Revere. Díval se oknem kokpitu na oblohu plnou hvězd.

Náhle se mu to vybavilo… všechno.

Napřímil se úplně, ale moc rychle. Hlava mu kocovinově zaprotestovala. Z nosu mu vystříkla krev na palubní desku. Sklonil hlavu a uviděl, že má krví nasáklou košili. Takže unikal nejen tlak.

Přirozeně, pomyslel si. Snížení tlaku často mívá tyhle následky. Měl jsem varovat cestující. Mimochodem, kolik mi jich ještě zbývá?

Nemohl si vzpomenout. Hlavu měl plnou mlhy.

Podíval se na ukazatele stavu paliva a uviděl, že se jejich situace rychle blíží kritickému bodu. Podíval se na monitor inerciálního navigačního systému. Byli přesně tam, kde být měli, rychle sestupovali k L. A. a každou chvíli se mohli ocitnout v něčím vzdušném prostoru, když tam ten někdo ještě bude.

I Brian sdílel svůj vzdušný prostor s někým jiným, než omdlel… ale s kým?

Zatápal v paměti a vybavil si to. S Nickem, samozřejmě. S Nickem Hopewellem. A Nick zmizel. Tak se zdá, že nakonec se to v dobré přece jen neobrátilo. Ale svou práci musel odvést dobře, protože jinak by teď Brian nebyl při vědomí.

Rychle zapnul vysílačku.

“Volám věž LAX, tady je letadlo společnosti American Pride, let, ” Zarazil se. Jaké je číslo jejich letu? Nemohl si vzpomenout. To ta zatracená mlha.

“Dvacet devět, ne?” ozval se za ním omámený hlas.

“Díky, Laurel.” Brian se neotočil. “Teď jděte zpátky a připoutejte se. Možná s tím letadlem budu muset provést pár nezvyklých kousků.”

Znovu promluvil do mikrofonu. “Tady je let 29 společnosti American Pride, opakuji, let 29. Mayday, věži, hlásím stav nouze. Vykliďte prosím prostor přede mnou, přibližuji se v kursu 85 a nemám palivo. Ať vyjede vůz s pěnou a, “

“Nechtě toho,” řekla Laurel za ním. “Vykašlete se na to.”

Brian se otočil bez ohledu na bolest hlavy i na nový příval krve z nosu. “Sedněte si, krucinál!” obořil se na ni. “Přistáváme neohlášené v hustém provozu. Jestli nechcete skončit se zlomeným vazem, “

“Tam dole žádný hustý provoz není,” řekla Laurel dutě. “Žádný hustý provoz, žádné vozy s pěnou. Nick zemřel nadarmo a já už nikdy nebudu mít příležitost vyřídit jeho vzkaz. Podívejte se sám.”

Brian se podíval. Přestože podle přístrojů byli nad odlehlými předměstími Los Angeles, neviděl nic než tmu. Zdálo se, že dole není nikdo.

Vůbec nikdo.

Laurel Stevensonová za ním propukla z hrůzy a pocitu marnosti v chraplavý usedavý pláč.

31

Dlouhé bílé letadlo letělo pomalu nad zemí šestnáct mil východně od Losangeleského mezinárodního letiště. Na ocase se skvěly velké pyšné číslice 767. Přes trup se táhl nápis AMERICAN PRIDE. Písmena měla sklon, aby navozovala dojem rychlosti. Po obou stranách nosu byl velký červený orel, rozevřená křídla posetá modrými hvězdami. Vypadal, že přistává, stejně jako letadlo, které zdobil.

Letadlo nevrhalo na mřížoví ulic pod sebou žádný stín; do úsvitu chyběla ještě hodina. Na zemi se nepohnulo jediné auto, nesvítilo jediné dopravní světlo. Všechno bylo tiché a nehybné. Na letišti nebyla osvětlená jediná přistávací dráha.

Břicho letadla se otevřelo. Podvozek se vysunul a rozevřel. Boeing společnosti American Pride se pomalu snášel k Los Angeles. Cestou se lehce stác=l doprava; Brian mohl korigovat kurs vizuálně. Přelétali nad shlukem letištních motelů a Brian na okamžik zahlédl monument, který stál poblíž středu letištního komplexu, elegantní trojnožku na obloukových pylonech s restaurací uprostřed. Přeletěli úzký pruh suché trávy a pak už se třicet stop pod nimi rozvinula betonová ranvej.

Brian tentokrát nemohl letadlo příliš šetřit: ukazatele stavu paliva byly na nule. Po tvrdém přistání mu cvakly zuby a z nosu se mu znovu spustila krev. Prsní popruh se mu zamkl. Laurel na sedačce druhého pilota vykřikla.

Úplně vysunul přistávací klapky a zapnul naplno zpětný tah. Letadlo začalo zpomalovat. V rychlosti něco málo přes sto mil za hodinu vypověděly dva motory a na palubní desce se rozsvítily dvě červené kontrolky. Brian sáhl po mikrofonu. “Držte se, bude to tvrdé! Držte se!”

Druhý a čtvrtý motor běžely ještě chvíli a pak také zmlkly. Letadlo uhánělo po ranveji v přízračném tichu a brzdily je pouze přistávací klapky. Brian bezmocně sledoval, jak míjejí příčné pojížděcí dráhy a jak jim ubývá beton ranveje. Náhle se přímo před nimi objevilo letadlo Pacific Airways.

Stále ještě jeli rychlostí nejméně pětašedesát mil za hodinu. Brian se vší silou opřel do řídicí páky ve snaze strhnout letadlo doprava. Stroj neochotně poslechl a těsně minul stojící letadlo, jehož okna se kolem nich mihla jako řada slepých očí.

Teď mířili k terminálu United, kde stál na dlouhých pojížděcích drahách nejméně tucet letadel. Rychlost klesla na třicet mil v hodině.

“Zapřete se!” zařval Brian do mikrofonu. V té chvíli zapomněl, že letadlu neběží motory a palubní rozhlas je k ničemu. “Připravte se na náraz! Při, ” Letadlo letu 29 najelo do brány číslo 29 terminálu United Airlines rychlostí přibližně dvacet devět mil. Ozval se tupý náraz následovaný zvuky tříštícího se kovu a skla. Briana znovu zachytil jeho pás a vrhl ho zpět do sedačky. Na okamžik zůstal nehybně sedět a čekal na explozi… a pak si teprve uvědomil, že v nádržích nemá co explodovat.

Vypnul všechny vypínače na palubní desce, zvyk byl silnější než vědomí, že je to zbytečné, a pak se obrátil k Laurel. Zírala na něj skleslým, apatickým pohledem.

“Tohle bylo o vlas. Nikdy jsem to nechtěl nechat dojít tak daleko,” řekl nepříliš pevným hlasem.

“Měl jste to napálit do toho letadla. Všechno, co jsme zkusili… Dinah… Nick… a všechno zbytečné. Tady je to stejné. Úplně stejné.”

Brian se odpoutal a nejistě vstal. Vytáhl z kapsy kapesník a podal ho Laurel. “Otřete si nos. Krvácíte.”

Vzala si ho od něj a zahleděla se na něj, jako by kapesník viděla poprvé v životě. Brian prošel kolem ní a pomalu se vydal do hlavní kabiny. Zastavil se ve dveřích a počítal. Jeho cestující, tedy těch několik zbylých, přežili přistání bez úhony. Bethany měla hlavu zabořenou do Albertových prsou a usedavě vzlykala. Rudy Warwick si rozepjal pás, vstal, narazil hlavou do zavazadlové schránky a znovu se posadil. Podíval se na Briana kalnýma nechápavýma očima. Briana napadlo, jestli má Rudy stále ještě hlad. Odhadoval, že ne.

“Vystoupíme z letadla,” řekl.

Bethany zdvihla hlavu. “Kdy přijdou?” zeptala se hystericky. “Za jak dlouho přijdou tentokrát? Slyší už je někdo?”

Brianovi projela hlavou nová bolest, až se zapotácel. Najednou si byl zcela jistý, že omdlí.

Něčí ruka ho objala kolem pasu. Překvapeně otočil hlavu. Byla to Laurel.

“Kapitán Engle má pravdu,” řekla. “Musíme opustit letadlo. Třeba to není tak zlé, jak to vypadá.”

Bethany se hystericky rozesmála. “O co hůř by to ještě mohlo vypadat? O co hůř by to ještě, “

“Něco je tu jinýho,” řekl Albert. Díval se z okna. “Něco se změnilo. Teď nevím co… ale je to tu jiný.”

Brian se sklonil vedle Boba Jenkinse a vyhlédl z okna. Žádný rozdíl s Bangorem neviděl, bylo tu samozřejmě víc letadel, ale jinak tu bylo prázdno a mrtvo, a přesto měl pocit, že na Albertových slovech může něco být. Neviděl to, jenom to cítil. Byl tu nějaký zásadní rozdíl, který zatím nedokázal postřehnout. Unikal mu, stejně jako mu unikal název parfému bývalé manželky.

Je to VEnvoi, miláčku. Ten jsem přece používala vždycky, copak si to nepamatuješ?

Copak si to nepamatuješ?

“Pojďte,” řekl. “Tentokrát použijeme východ z kokpitu.”

32

Brian otevřel padací dveře pod převisem přístrojové desky marně vzpomínal, proč téhle možnosti nevyužil při vystupování na Bangorském mezinárodním letišti; je to přece mnohem snadnější než použít skluzavku. Odpovědět si však nedokázal. Prostě na to nepomyslel zřejmě proto, že při výcviku jim jako první možnost nouzového výstupu vždycky uváděli skluzavku.

Spustil se do předního nákladového prostoru, podlezl pod svazkem elektrických kabelů a otevřel dveře v podlaze. Jako druhý za ním slezl Albert, který pak pomohl Bethany. Brian pomohl Laurel a pak společně s Albertem Rudymu, který se pohyboval, jako by měl skleněné kosti. V ruce stále svíral růženec. V prostoru pod kokpitem teď bylo velice těsno a Bob Jenkins zůstal nahoře. Opíral se o ruce a pozoroval je z pilotní kabiny. Brian odjistil žebřík a spustil ho dolů. Jeden po druhém pak sestoupili na betonovou plochu, Brian první, Bob poslední.

Když se Brian dotkl nohama země, posedla ho bláznivá touha položit si ruku na srdce a zvolat: Prohlašuji tuto zemi žluklého mléka a kyselého medu majetkem trosečníků, z letu dvacet devět… alespoň do příchodu časožroutů.

Neřekl nic. Společně s ostatními stál pod nosem letadla a rozhlížel se. Na jedné tváři cítil lehký vánek. V dálce slyšel nějaký zvuk. Nebylo to chroustání, které se k nim blížilo z dálky v Bangoru, nic takového, ale nedokázal přesně určit, jak ten zvuk vlastně zní.

“Co to je?” zeptala se Bethany. “Co to bzučí? Zní to jako elektřina.”

“Ne, to není elektřina,” řekl Bob zamyšleně. “Zní to jako…” zavrtěl hlavou.

“V životě jsem nic podobného neslyšel,” řekl Brian, ale nebyl si jistý, jestli je to pravda. Znovu měl pocit, že je to něco, co zná, nebo co by měl znát.

“Jsou to oni, co?” zeptala se Bethany napůl hystericky. “Jsou na cestě sem. Ty časožrouti, co o nich mluvila Dinah.”

“To si nemyslím. Tohle je úplně jiný zvuk.” Ale cítil, jak se mu v břiše rozlévá úplně stejný strach.

“Co teď?” zachroptěl Rudy. “Začneme úplně znovu?”

“Tentokrát nebudeme potřebovat dopravní pás,” řekl Brian. “Dveře do kryté chodby jsou otevřené.” Vystoupil zpod nosu letadla a ukázal. Silou nárazu do brány 29 se uvolnil žebřík, ale ten se dá snadno znovu upevnit.

“Pojďte.”

Vydali se k žebříku.

“Alberte?” řekl Brian. “Pomozte mi s tím žeb, “

“Počkejte,” zarazil ho Bob.

Brian se ohlédl a uviděl, jak se Bob obezřetně rozhlíží. A v jeho dříve zakalených očích… byla to naděje?

“Co? Co je, Bobe? Co vidíte?”

“Zase jen opuštěné letiště. Tady jde spíš o to, co cítím.” Zdvihl ruku ke tváři… a pak ji natáhl, jako když se snaží zastavit auto.

Brian už se ho chtěl zeptat, co tím myslí, ale najednou mu to došlo. Nevšiml si toho snad sám, když stáli pod nosem letadla? Nevšiml si toho a nepustil to z mysli?

Cítil přece na tváři vánek. Slabý vánek, nebo spíš závan vzduchu, ale v každém případě se tu vzduch hýbal.

“To mě podrž,” řekl Albert, naslinil si prst a zdvihl ho. Na tváři se mu objevil nevěřícný úsměv.

“A to ještě není všechno,” řekla Laurel. “Poslouchejte!”

Rozeběhla se ke křídlu boeingu. Tam se obrátila a běžela zpátky, až za ní vlály vlasy. Vysoké podpatky ostře klapaly po betonu.

“Slyšeli jste to?” zeptala se jich. “Slyšeli jste to?”

Slyšeli to. Nebyl to žádný mdlý, tlumený klapot. Při Laureliných slovech si Brian navíc uvědomil, že v Bangoru jejich hlasy zněly, jako když mají hlavy uvnitř zvonů z nějakého neznělého kovu, z mosazi nebo z olova.

Bethany zdvihla ruce a rychle vytleskala rytmus staré instrumentálky Routers, “Leťs Go”. Každé tlesknutí bylo čisté a zřetelné jako třesk startérovy pistole. Bethany se potěšené usmála.

“Co to zna, ” začal Rudy.

“To letadlo!” vykřikl Albert vysokým veselým hlasem a Brianovi se absurdně mihla hlavou vzpomínka na toho chlapíka ve starém televizním pořadu Ostrov fantazie. “Já už vím, co je tu jinýho! Koukněte se na to letadlo! Vypadá úplně stejně jako ty druhý!”

Všichni se rozhlédli. Nikdo dlouho nepromluvil; snad nebyl nikdo schopný řeči. Delta, která stála v Bangoru vedle jejich letadla, vypadala bezvýrazně a zašle, jako by byla méně skutečná než jejich boeing. Teď vypadala všechna letadla, boeing letu 29 i ostatní letadla seřazená podél terminálu u přístupových chodeb, stejně zářivě, stejně nově. I ze tmy zářil jejich lak i značení a loga.

“Co to znamená?” zeptal se Rudy a obrátil se k Bobovi. “Co to znamená? Jestli se věci skutečně vrátily do normálu, tak kde je elektřina? Kde jsou lidi?”

“A co je to za zvuk?” připojil se k němu Albert.

Ten zvuk už byl blíž a zněl zřetelněji. Bylo to hučení, jak řekla Bethany, ale bylo v něm cosi elektrického. Znělo to jako vítr v rouře, jako nelidský sbor, který jednohlasně zpívá jedinou hlásku: ááááááá…

Bob zavrtěl hlavou. “Nevím,” řekl a odvrátil se. “Dáme ten žebřík na místo a půjdeme, “

Laurel ho vzala za rameno.

“Vy něco víte!” řekla úzkostným, napjatým hlasem. “Já to na vás vidím. Co kdybyste nám to taky řekl?”

Bob na okamžik zaváhal, ale pak zavrtěl hlavou. “Teď ještě nejsem připravený to říct, Laurel. Nejdřív chci jít dovnitř a rozhlédnout se tam.”

S tím se museli spokojit. Brian s Albertem upevnili žebřík. Jedna ze vzpěr byla ohnutá, takže když stoupali jeden po druhém nahoru, Brian ji přidržoval. Sám šel jako poslední a držel se rovné strany žebříku. Ostatní na něj počkali a pak se všichni společně vydali chodbou do letištní budovy.

Ocitli se ve velké kruhové nástupní hale, v jejíž jediné stěně byly umístěny v pravidelných odstupech jednotlivé východy. Opuštěné řady sedadel působily přízračně a stropní zářivky byly jen temné obdélníky, ale Albert tu přesto cítil lidi… jako kdyby hromadně utekli těsně před jejich příletem. Zvenčí sem doléhalo ono sborové hučení, které stále sílilo a blížilo se jako pomalá neviditelná vlna:, áááááááááááááá, “Pojďte se mnou,” řekl Bob Jenkins a nenápadně převzal velem. “Rychle, prosím.”

Vyrazil rychle dopředu a ostatní ho v zástupu následovali. Albert s Bethany šli vedle sebe a vzájemně se objímali kolem pasu. Když přešli koberec nástupní haly United a dostali se do hlavní haly, jejich kroky se rozléhaly, jako by jich byly dva tucty, a ne pouhých šest. Cestou míjeli ztemnělé reklamy: Sledujte CNN, Kuřte Marlbora, Auta si půjčujte u Hertze, Čtěte Newsweek, Podívejte se do Disneylandu.

A ten zvuk, ten hrdelní chorál, stále sílil. Venku byla Laurel přesvědčená, že přichází od západu. Teď jí připadalo, že je tu s nimi, jako by ti zpěváci, pokud to byli zpěváci, už přijeli. Ten zvuk ji přímo neděsil, ale měla z něj mravenčení na rukou a na zádech.

Došli k jídelně a Bob je zavedl dovnitř. Bez zaváhání obešel pult a z hromady zabalených zákusků si jeden vytáhl. Chtěl roztrhnout obal zuby… ale pak si uvědomil, že zůstaly v letadle. Znechuceně odfrkl a hodil zákusek přes pult Albertovi.

“Rozbalte to,” řekl a oči mu planuly. “Rychle, Alberte, dělejte!”

“Rychle, Watsone, hraje rozehrána!” řekl Albert a divoce se zasmál. Roztrhl celofán a podíval se na Boba, který přikývl. Albert se zakousl do těsta. Po stranách vystříkl krém a malinový džem. Albert se usmál. “Výbornej,” zahuhlal a od úst mu odpadávaly drobečky. “Naprosto skvělej!” Nabídl Bethany, která si ukousla ještě větší kus.

Laurel ucítila malinovou náplň a její žaludek se okamžitě ozval. Zasmála se. Náhle se cítila veselá a málem se jí zatočila hlava. Únava ze sníženého tlaku úplně zmizela. V hlavě měla jako v podkrovním pokoji, do něhož za dusného dne zavál svěží mořský vánek. Vzpomněla si na nepřítomného Nicka, který zemřel, aby tu oni ostatní mohli být, a napadlo ji, že Nickovi by její radostné pocity určitě nevadily.

Chorál stále sílil, nevycházel z žádného směru, z žádného zdroje, byl to zpěvavý povzdech, který je obklopoval:

- ÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ -

Bob Jenkins znovu rychle oběhl pult a kolem rohu s pokladnou pádil tak rychle, že mu málem podklouzly nohy a on se musel zachytit vozíku s přísadami, aby neupadl. Na nohou se sice udržel, ale vozík z nerezové oceli se s rachotem převrhl a po podlaze se rozsypaly plastové příbory a sáčky s hořčicí a kečupem a další přísady.

“Rychle!” zařval. “Tady nemůžeme být! Stane se to brzy, myslím, že každou chvíli, a my tu nemůžeme být, až se to stane! Podle mě by nás to ohrozilo.”

“Co by nás, ” začala Bethany, ale Albert ji objal kolem ramen a postrčil ji za Bobem, šíleným vůdcem výpravy, který už pádil ke dveřím jídelny. Vyběhli za ním a následovali ho zpátky do nástupní haly United. Ozvěna jejich kroků teď skoro zanikala v silném hučení, které zaplňovalo opuštěnou halu a vracelo se ozvěnami z jejích paprskovitě se rozbíhajících chodeb.

Brian cítil, jak se ten jednolitý zvuk láme; pomyslel si, že se nerozpadá, ani nijak výrazně nemění, jen se zaměřuje, stejně jako se zaměřoval zvuk časožroutů, když se blížili k Bangoru. Když se znovu ocitli v nástupní hale, uviděl éterické světlo, které začalo klouzat po prázdných židlích, po vyhaslých monitorech příletů a odletů, po odbavovacích přepážkách. Červená následovala modrou, žlutá červenou, zelená žlutou. Vzduch byl naplněn podivně nádherným očekáváním. Brian se zachvěl; cítil, jak se mu ježí všechny chloupky na těle. Duši mu zaplavila nezvratná jistota: Jsme na pomezí něčeho, něčeho velkého a úžasného.

“Všichni sem!” zařval Bob a vedl je ke zdi vedle chodby, kterou sem přišli. Prostor určený jen cestujícím byl ohraničen červeným sametovým lanem. Bob je přeskočil jako středoškolský překážkář, jímž kdysi možná byl. “Ke zdi!”

“Postavte se ke zdi, hajzlové!” zařval Albert a začal se svíjet neovladatelným smíchem. Společně s ostatními se připojil k Bobovi. Tiskli se ke zdi jako podezřelí při policejní identifikaci. V opuštěné kruhové hale barvy najednou vzplály… a pak začaly blednout. Zvuk však byl hlubší a působil skutečněji. Brianovi se zdálo, že v něm rozeznává hlasy a kroky, dokonce nějaké povykující děti.

“Já nevím, co to je, ale je to nádherné!” vykřikla Laurel. Napůl se smála, napůl plakala. “Strašně se mi to líbí!”

“Doufám, že tady jsme v bezpečí,” řekl Bob. Musel zvýšit hlas, aby ho bylo slyšet. “Myslím, že budeme v bezpečí. Jsme mimo hlavní trasy.”

“Co se bude dít?” zeptal se Brian. “Co o tom víte?”

“Když jsme proletěli tou trhlinou cestou na východ, cestovali jsme zpátky v čase!” křičel Bob. “Vletěli jsme do minulosti! Možná jen pouhých patnáct minut do minulosti… vzpomínáte si, jak jsem to říkal?”

Brian přikývl a Albert se náhle rozzářil.

“Tentokrát nás to hodilo do budoucnosti!” vykřikl Albert. “Je to tak, že jo? Tou časovou trhlinou jsme se dostali do budoucnosti!”

“Myslím, že ano!” zakřičel Bob. Bezbranně se usmíval. “A místo toho, abychom se ocitli v mrtvém světě, ve světě, který se pohyboval bez nás, jsme se ocitli ve světě, který čeká na zrození. Ve světě čerstvém a novém jako poupě růže před otevřením. Myslím, že právě tohle se tu teď děje. To je to, co slyšíme a co cítíme, co nás naplnilo tak úchvatnou bezděčnou radostí. Myslím, že zažijeme něco, co ještě nikdy nikdo z lidí nezažil.

Viděli jsme smrt světa, teď tuším uvidíme jeho zrod. Věřím, že za okamžik nás dostihne přítomnost.”

Jak barvy zářily a zase bledly, zvuk ztrácel na hloubce a znělosti, hlasy v něm obsažené sílily a byly zřetelnější. Laurel si uvědomila, že rozpoznává jednotlivá slova, dokonce celé věty. ”, musím jí zavolat, než se rozhodne, “

”, vážně si nemyslím, že je to schůdná možnost, “

”, v bezpečí, jestli to celé vrátíme mateřské společnosti, ” Ta poslední věta zazněla přímo před nimi, kdesi v prázdném prostoru za sametovým lanem.

Brian Engle cítil, jak v něm sílí jakýsi extatický pocit, který ho zahlcuje úžasem a štěstím. Vzal Laurel za ruku a usmál se na ni. Pevně mu ji stiskla. Vedle nich Albert znenadání objal Bethany a ta ho začala líbat po celém obličeji a smála se při tom. Bob s Rudým se na sebe potěšené usmívali jako dávní přátelé, kteří se po letech náhodou setkají v nějakém zapadlém koutě světa.

Stropní zářivky nad nimi začaly pomrkávat. Rozsvěcely se postupně od středu místnosti v rozšiřujícím se kruhu světla, který zaplavoval halu a hnal před sebou noční stíny jako stádo černých ovcí.

K Brianovi náhle dolehla celá směsice pachů: pot, parfém, voda po holení, kolínská, cigaretový kouř, kůže, mýdlo, čisticí prostředky. Nástupní hala zůstala ještě okamžik prázdná, oživlá pouze hlasy a kroky ne zcela žijících. A Brian si pomyslel: Já toho teď budu svědkem; já uvidím, jak se hybná přítomnost zaklesne do téhle statické budoucnosti a potáhne ji s sebou, tak jako háky z jedoucího vlaku sbíraly balíky s poštou ze sloupů Poštovní služby v ospalých městečkách na jihu a na západě. Uvidím, jak se čas otevírá jako růže za letního jitra.

“Držte se,” zamumlal Bob. “Může to být docela rána.” Sotva za vteřinu ucítil Brian zadunění, nejen v nohou, ale v celém těle. V témže okamžiku pocítil, jak ho nějaká neviditelná ruka praštila doprostřed zad. Zapotácel se a cítil, jak se Laurel zapotácela s ním. Albert musel chytit Rudyho, aby neupadl. Rudymu to zjevně nevadilo: rty se mu roztáhly do širokého prostoduchého úsměvu. “Podívejte,” vzdychla Laurel. “Briane, podívejte!” Podíval se… a cítil, jak se mu zastavil dech. Nástupní hala byla plná přízraků.

Éterické průhledné postavy přecházely sem a tam: muži v obchodnických oblecích s kufříky v rukou, ženy v cestovních šatech, mladí lidé v džínách a tričkách s vytištěnými logy rockových skupin. Viděl přízračného otce, který vedl dvě přízračné děti, a skrz ně další přízraky, které posedávaly, četly si průhledné noviny a časopisy, Cosmopolitan a Esquire a U. S. News & World Report. Pak se obrysy v sériích záblesků naplnily barvami, které je zpevnily, a hlasy ztratily ozvěnu a slily se v jednotvárný ševel skutečných lidských hlasů.

Padající hvězdy, pomyslel si Brian užasle. Jen pro padající hvězdy.

Když k té změně došlo, na trosečníky z letu 29 se dívaly jen ty dvě děti. U zdi, kde ještě před vteřinou bylo prázdno, teď viděly čtyři muže a dvě ženy.

“Tati!” vykřikl chlapeček a zatahal otce za pravou ruku.

“Tati!” vykřikla holčička a chytila se otcovy levé ruky.

“Co je?” podíval se na ně netrpělivě otec. “Já hledám maminku.”

“To jsou noví lidé!” ukázala holčička na Briana a jeho pět utahaných cestujících. “Koukni na ty nové lidi!”

Muž se na okamžik zahleděl na Briana a ostatní a nervózně sevřel rty. Zřejmě si všiml té krve, dohadoval se Brian. On, Laurel a Bethany krváceli z nosu. Muž pevně stiskl ruce svých dětí a táhl je rychle pryč. “Tak dobře, ale teď mi pomozte najít maminku. Tohle je ale zmatek.”

“Ale oni tam předtím nebyli!” vzpíral se chlapeček. “Oni, “

Pak zmizeli ve spěchajícím davu.

Brian se podíval na monitory a všiml si, že je 4:17 ráno.

Je tu příliš mnoho lidi pomyslel si, a já se vsadím, že vím proč.

Jako na potvrzení jeho slov se z reproduktorů ozvalo: Všechny lety z Losangeleského mezinárodního letiště na východ se nadále odkládají kvůli neobvyklému počasí nad Mohavskou pouští. Mrzí nás, že vám způsobujeme obtíže, a prosíme vás o trpělivost a pochopení pro tato bezpečnostní opatření. Opakuji: všechny lety…”

Tak neobvyklé počasí, pomyslel si Brian. Skutečně to nejneobvyklejší.

Laurel se obrátila k Brianovi a podívala se mu do očí. Po tvářích jí stékaly slzy a ona se ani nenamáhala je setřít. “Slyšel jste ji? Slyšel jste, co říkala ta holčička?”

“Ano.”

“A to tedy jsme, Briane? Noví lidé? Myslíte si, že jsme noví lidé?”

“Já nevím,” odpověděl. “Ale mám takový pocit.”

“Bylo to nádherný,” řekl Albert. “Bože, takovou krásu jsem ještě nezažil.”

“Bylo to fakt dost dobrý,” řekla Bethany šťastně a znovu začala vytleskávat “Leťs Go”.

“Co teď budeme dělat, Briane?” zeptal se Bob. “Máte nějaký nápad?”

Brian se rozhlédl po přeplněné nástupní hale a řekl: “Myslím, že chci jít ven. Nadýchat se čerstvého vzduchu. A podívat se na oblohu.”

“Neměli bychom to oznámit, “

“Oznámíme to,” řekl Brian. “Ale nejdřív chci vidět oblohu.”

“A co kdybychom cestou něco snědli?” zeptal se Rudy s nadějí v hlase.

Brian se zasmál. “Proč ne?”

“Zastavily se mi hodinky,” řekla Bethany.

Brian se podíval na své hodinky a zjistil, že také stojí. Všem jim stály hodinky.

Brian si je sejmul ze zápěstí, lhostejně je pustil na podlahu a objal Laurel kolem pasu. “Co kdybychom konečně vypadli?” řekl. “Tedy pokud někdo z vás nechce odletět prvním letadlem na východ.”

“Dneska ne,” prohlásila Laurel, “Ale brzy. Až do Anglie. Mám se tam setkat s jedním pánem ve…” Na okamžik ztuhla hrůzou, když si nemohla vybavit to jméno… pak jí naskočilo. “Ve Flutingu,” řekla. “Zeptám se na něj v nějakém obchodě. Starší lidé mu pořád říkají Mistr.”

“O čem to mluvíte?” zeptal se Albert.

“O sedmikráskách,” zasmála se Laurel. “Mluvím o sedmikráskách. Pojďte, půjdeme.”

Bob se široce usmál a obnažil dětsky růžové dásně. “Pokud jde o mě, tak až budu muset příště do Bostonu, pojedu vlakem.”

Laurel ukázala špičkou boty na Brianovy hodinky. “Určitě je nechcete? Zřejmě byly dost drahé.”

Brian se usmál, zavrtěl hlavou a políbil ji na čelo. Vlasy jí podivuhodně krásně voněly. Cítil se víc než dobře; cítil se znovuzrozený, cítil se zcela nový a svěží a nepoznamenány světem. Měl pocit, že kdyby rozevřel paže, vzlétne i bez pomoci motorů. “Vůbec ne,” řekl. “Já vím, kolik je.”

“Vážně? Tak kolik je?”

“Půl po teď.”

Albert ho plácl po zádech.

Ve skupince opustili halu a proplétali se rozladěnými hloučky opozdilých cestujících. Mnozí z nich si je zvědavě prohlíželi, a nejen proto, že polovina z nich nedávno krvácela z nosu, nebo proto, že se smáli celou cestu skrz davy naštvaných, nepříjemných lidí.

Prohlíželi si je proto, že těch šest vypadalo nějak zářivěji než všichni ostatní v té přeplněné hale.

Skutečněji.

Případněji.

Jen pro padající hvězdy, pomyslel si Brian a náhle si vzpomněl, že vzadu v letadle zůstal ten jeden cestující, muž s černými vousy. Tak na tuhle kocovinu nikdy nezapomene, napadlo Briana a usmál se. Popadl Laurel a rozběhl se. Usmála se a objala ho kolem pasu.

Šestice běžela společně přes halu k eskalátorům, vstříc venkovnímu světu.

SKRYTÉ OKNO DO SKRYTÉ ZAHRADY

TAHLE JE PRO CHUCKA VERILLA

DVĚ PO PŮLNOCI

Předmluva k “Skrytému oknu do skryté zahrady”

Patřím k lidem, kteří věří, že život probíhá v cyklech, některá ta kolečka se točí uvnitř jiných, jiná se o sebe třou, další se otáčejí zcela osamoceně, ale všechna jsou omezena svým stále se opakujícím pohybem. Rád si představuju život jako výkonný stroj, snad proto, že skutečný život, počínaje tím intimním a osobním, mi připadá tak chaotický a podivný. Je příjemné se od toho pocitu jednou za čas oprostit a říct si: “Ejhle, nakonec tu přece jen nějaká zákonitost je! Nechápu sice její význam, ale u všech rohatých, vidím ji!”

Všechna ta kolečka končí své cykly přibližně ve stejnou dobu, a když je dokončí, podle mého odhadu každých dvacet let, procházíme obdobím, kdy s určitými věcmi končíme. Psychologové pro to používají parlamentní termín, ukončení rozpravy. Projevuje se to v mé práci, stejně jako všude jinde. V románu To jsem věnoval spoustu místa tomu, abych ukončil rozpravu o dětech a o mocných vjemech, které prosvěcují jejich vnitřní životy. Příští rok chci vydat poslední castlerockský román Nezbytné věci (poslední příběh v téhle knize, “Sluneční pes”, je jakýmsi prologem tohoto románu). A tenhle příběh je myslím posledním příběhem o spisovatelích a psaní a podivné zemi nikoho, která se rozkládá mezi skutečným a vymyšleným. Myslím, že mnozí z mých dlouholetých čtenářů, kteří trpělivě snášeli mou posedlost tímto tématem, to rádi uslyší.

Před několika lety jsem vydal román Misery, v němž jsem se alespoň částečně pokusil popsat obrovskou moc, kterou může literatura získat nad čtenářem. Loni jsem vydal Temnou půli, kde jsem se snažil prozkoumat věc z opačného úhlu: z hlediska moci, jakou může literatura získat nad spisovatelem. Když jsem měl tu knihu teprve rozpracovanou, už jsem začal přemýšlet o tom, jak odvyprávět oba tyhle příběhy najednou, jak přistoupit k některým prvkům zápletky Temné půle z úplně jiné strany. Psaní mi připadá jako tajemná činnost, stejně tajemná jako snění, a to je jedno z hledisek tohohle podivného a nebezpečného řemesla, nad kterými jsem se dosud příliš nezamýšlel.

Vím, že spisovatelé čas od času přepracovávají svá díla, John Fowles přepracoval svého Mága a já sám jsem přepsal Svědectví, ale nešlo mi o žádnou revizi. Chtěl jsem jen vzít důvěrně známé prvky a poskládat je zcela novým způsobem. Už nejméně jednou jsem se o to pokoušel, když jsem restrukturalizoval a aktualizoval Stokerova Drákulu a napsal jsem Prokletí Salemu; a s tou myšlenkou se mi žilo celkem dobře.

Koncem podzimu 1987, když se mi tohle všechno honilo hlavou, zastavil jsem se v prádelně našeho domu, abych dal špinavou košili do pračky. Naše prádelna je malá úzká místnůstka v prvním patře. Odložil jsem košili a zašel k jednomu ze dvou oken prádelny. Vedla mě k tomu jakási bezmyšlenkovitá zvědavost, nic jiného. V tom domě žijeme už jedenáct nebo dvanáct let, ale z tohohle okna jsem se ještě nikdy pořádně nepodíval, a to z prostého důvodu: okno je v úrovni podlahy, z velké části skryté za sušičkou a napůl zastavěné koši s prádlem na spravení, takže nepohodlně přístupné.

Nicméně jsem se k němu protáhl a podíval se ven. To okno vede na malý, cihlami dlážděný dvorek mezi domem a zasklenou verandou. Na ten dvorek se dívám skoro každý den, ale tenhle úhel pohledu byl zcela nový. Má žena tam nastavěla asi půl tuctu květináčů, asi aby rostlinky pochytaly trochu časně listopadového slunce, a výsledkem byla hezká zahrádka, kterou jsem viděl jen já. První, co mě napadlo, přirozeně, byl název tohohle příběhu. Připadal mi jako dobrá metafora pro to, čím se spisovatelé, zvláště spisovatelé žánru fantasy, zabývají za denního světla i po nocích. Sednout si k psacímu stroji nebo vzít do ruky tužku je fyzický akt; jeho duchovní analogií je vyhlédnout z téměř zapomenutého okna, které skýtá běžný pohled ze zcela jiného úhlu… z úhlu, který zachycuje obvyklé jako mimořádné. Spisovatelovou prací je vyhlížet tímhle oknem a zaznamenávat, co vidí.

Někdy se však okno rozbije. A myslím, že právě o tomhle, víc než čemkoli jiném, pojednává tenhle příběh: co se stane vnímavému pozorovateli, když se okno mezi skutečností a neskutečností rozbije a kolem začnou poletovat střepy.

1

“Ukradl jste mi můj příběh,” řekl muž za dveřmi. “Ukradl jste mi námět a s tím se musí něco dělat. Právo je právo a slušnost je slušnost a musí se s tím něco dělat.”

Morton Rainey, který se právě probral z dřímoty a stále ještě nebyl zcela při smyslech, neměl nejmenší tušení, co na to má říct. Tohle se mu při práci ještě nestalo, ať byl nemocný či zdravý, svěží nebo ospalý, byl spisovatel, a když šlo o obdaření postavy přiléhavou replikou, jen zřídka zaváhal. Teď však jen otevřel ústa, a když žádnou případnou odpověď nenašel, zase je zavřel.

Ten chlap nevypadá úplně skutečné, pomyslel si. Vypadá jako postava z nějakého románu Williama Faulknera.

Ta myšlenka mu sice nijak nepomohla vyřešit vzniklou situaci, ale byla nepochybně pravdivá. Muži, který zazvonil na Raineyho zvonek tady v západomainské verzi Zapadákova, mohlo být kolem pětačtyřiceti. Byl velice hubený a měl klidný, téměř vyrovnaný výraz v obličeji zbrázděném hlubokými vráskami. Ty mu na čele tvořily pravidelné vodorovné vlny, od koutků úst svislé rýhy podél brady, a u jasně modrých očí drobné vějířky. Barvu jeho vlasů Rainey nedokázal odhadnout, protože návštěvník měl na hlavě široký černý klobouk s okrouhlým dýnkem, jehož okraj se mu dotýkal uší. Takové klobouky nosívali kvakeři. Neměl žádné kotlety, a tak Morton Rainey soudil, že pod tím plstěným kloboukem s okrouhlým dýnkem může být klidně holohlavý jako Telly Savalas.

Měl na sobě modrou pracovní košili, pečlivě zapnutou až k zarudlému krku, přestože neměl vázanku. K ní si oblékl modré, do manžet ohrnuté džíny, které byly na muže jeho postavy poněkud volné. Na nohou měl zašlé žluté pracovní boty, vhodné k chození v brázdách vyčerpané země za zadkem mezka.

“Tak co?” zeptal se, když spisovatel stále mlčel.

“Já vás neznám,” promluvil Rainey konečně. Byla to první slova, která vyslovil od chvíle, kdy vstal z gauče a došel otevřít dveře, a jeho vlastním uším zněla naprosto pitomě.

“Ale to já vím,” řekl muž. “Na tom vůbec nezáleží. Já znám vás, pane Rainey, a na tom záleží.” A potom znovu zopakoval: “Ukradl jste mi můj příběh.”

Natáhl ruku a Rainey si až teď všiml, že v ní něco drží. Byl to svazek papírů. Ne však nějaký svazek starých papírů, ale rukopis. Když je člověk nějakou dobu v branži, pomyslel si, bezpečně pozná rukopis, zvlášť nevyžádaný. A dodatečně ho napadlo: Ještě že v té ruce nemá zbraň, Morte, starý brachu. To bys byl v pekle dřív, než by sis uvědomil, že jsi mrtvý.

A nakonec ho napadlo, že má pravděpodobně co do činění s člověkem z bájného kmene Bláznů. Přišlo to s velkým zpožděním; přestože jeho poslední tři knihy byly bestsellery, tohle byla první návštěva vyslance onoho kmene. Trochu se bál a zároveň měl zlost. Veškeré jeho myšlenky se soustředily k jedinému cíli: jak se co nejrychleji a pokud možno bez velkých nepříjemností toho chlapa zbavit.

“Já rukopisy nečtu, ” začal.

“Tenhle už jste četl,” prohlásil poklidně muž s tváří tvrdě pracujícího pachtýře. “Ukradl jste ho.” Mluvil tak, jako když konstatuje prostou skutečnost, jako když říká, že vyšlo slunce a je příjemný podzimní den.

Morton měl to odpoledně zřejmě zpožděné myšlení; teprve teď si uvědomil, jak osamělý tu je. Do domu v Tashmore Glen přijel začátkem října po dvou nešťastných měsících v New Yorku; rozvedli ho až minulý týden.

Byl to velký dům, ale stavěný na léto, a Tashmore Glen bylo také prázdninové letovisko. Podél téhle silnice, která se táhla po severním břehu Tashmoreského jezera, stálo asi dvacet chat, které byly během léta většinou obývané… jenže teď nebyl červenec nebo srpen, ale konec října. Rainey si uvědomil, že kdyby tu zazněl výstřel, nikdo ho patrně nezaslechne. A i kdyby ho někdo zaslechl, prostě by si myslel, že nějaký lovec vystřelil na křepelku nebo na bažanta, byla lovná sezóna.

“Můžu vás ujistit, “

“Já vím, že můžete,” řekl muž v černém klobouku s neochvějnou trpělivostí. “To já přece vím.”

Mort si za jeho zády všiml auta, kterým ten člověk přijel. Byla to stará dodávka, která vypadala, že má v kolech hezkou řádku mil, z toho jen velice málo po dobrých silnicích. Všiml si, že nemá maineskou značku, ale nedokázal rozeznat, z kterého je státu; už nějakou dobu věděl, že si musí zajet k optikovi a nechat si vyměnit brýle, v létě se k tomu dokonce chystal, ale v dubnu mu zavolal Henry Young a ptal se ho, kdo byl ten chlápek, kterého viděl v nákupním středisku s Amy, nějaký příbuzný?, a podezření, která nakonec vyústila v děsivě klidný a tichý rozvod bez určení viny, se začínala hromadit, zvolna se začínala zdvihat smršť malicherností, které pak v posledních několika měsících pohltily veškerý jeho čas i energii. Během té doby byl vůbec rád, když si nezapomněl vyměnit spodní prádlo, natož pak aby zašel k optikovi.

“Pokud máte pocit, že byste si měl někomu postěžovat,” začal Morton nejistě a s pocitem nenávisti k nabubřelému tónu vlastního hlasu a bezradnosti, jak jinak odpovědět, “obraťte se na mého ag, “

“Tohle je mezi náma dvěma,” řekl muž za dveřmi trpělivě. Mortův kocour Bump, který ležel stočený na střeše nízké kůlny přistavěné k boční stěně domu, tady se popelnice musely zamykat před rosomáky, kteří by jinak roztahali odpadky úplně všude, teď seskočil a propletl se mezi cizincovýma nohama. Ten však nespouštěl jasně modré oči z Raineyho obličeje. “Nikoho dalšího tu nepotřebujeme, pane Rainey. Je to čistě mezi náma dvěma.”

“Nesnáším, když mě někdo obviňuje z plagiátorství, pokud se pokoušíte právě o tohle,” řekl Mort. V téže chvíli ho nějaký vnitřní hlas varoval, že při jednání s lidmi z kmene Bláznů musí postupovat velice obezřetně. Přizpůsobit se jim? Vyhovět jim? Ano. Jenže tenhle člověk zřejmě neměl zbraň, a navíc byl Mort nejmíň o dvacet kilo těžší. A podle vzhledu jsem taky o pět až deset let mladší, pomyslel si. Kdysi četl, že takový Blázen dokáže vyvinout mimořádnou sílu, ale ani tak tu nehodlal jen tak stát a poslouchat, jak ten chlap, kterého v životě neviděl, tvrdí, že on, Morton Rainey, mu ukradl příběh. To se mu musí pokusit vyvrátit.

“Neobviňuju vás z toho, že se vám nelíbil,” řekl muž v černém klobouku stále tím svým poklidným, trpělivým tónem. Morta napadlo, že mluví jako terapeut k mírně retardovaným dětem. “Nicméně jste to udělal. Ukradl jste mi ho.”

“Budete muset odejít,” řekl už zcela probuzený Mort. Rozpaky ho opustily a přestal se cítit v nevýhodě. “Nemám vám co říct.”

“Jo, já odejdu,” řekl muž. “Ale ještě si o tom někdy promluvíme.” Znovu zdvihl ruku s rukopisem a Morton ho od něj málem vzal. Rychle spustil ruku k boku, než mu do ní nezvaný a nevítaný host stačil rukopis vložit, tak jako se doručitel snaží předat soudní obsílku někomu, kdo se jejímu převzetí celé měsíce vyhýbá.

“Já si ho nevezmu,” řekl Mort a v duchu žasl nad pohotovostí toho člověka, který si byl zjevně dobře vědom toho, že když někomu něco podáváte, první instinkt mu velí tu věc převzít, ať už je to šek na tisíc dolarů, nebo patrona dynamitu s hořící zápalnou šňůrou.

“Moc si se mnou nehrajte, pane Rainey,” řekl ten člověk mírně. “Tohle se musí vyjasnit.”

“Mně to připadá zcela jasné,” řekl Mort a zavřel dveře před tím zvrásněným, opotřebovaným a jaksi nadčasovým obličejem.

Při jeho návštěvě pocítil na okamžik strach, a to když mu do ospalé zpitomělosti poprvé pronikl smysl jeho slov. Vzápětí ho však ovládla zlost, že ho někdo vyrušuje z odpoledního spánku a že je to navíc představitel kmene Bláznů.

Teď, když zavřel dveře, strach se vrátil. Mort stiskl rty a čekal, že ten člověk začne bušit na dveře. A i když se žádné bušení neozvalo, byl přesvědčený, že tam stále je, že tam nehybně a trpělivě čeká, až Mort ty dveře znovu otevře… a to bude dříve nebo později stejně muset. Pak uslyšel nějaké tlumené zadunění a vzápětí vzdalující se kroky na prkenné verandě. Mort zašel do hlavní ložnice s výhledem na příjezdovou cestu. Byla tam dvě velká okna, z jednoho bylo vidět na příjezdovou cestu a úbočí kopce za ní, z druhého pak na svah, který spadal do modrých útěšných vod Tashmoreského jezera. Obě okna měla zrcadlová skla, takže člověk, který by se chtěl podívat dovnitř, by viděl jen vlastní zkreslený odraz, pokud by vysloveně nepřitiskl nos ke sklu a nepřiložil si dlaně k hlavě, aby zabránil odrazu světla.

Mort viděl muže v pracovní košili a ohrnutých modrých džínách, jak jde ke své dodávce. Z tohoto pohledu dokázal rozpoznat označení státu na poznávací značce, Mississippi. Když muž otevřel dveře vozu, Mort si pomyslel: Sakra, on tam má zbraň. Nemel ji u sebe, protože byl přesvědčený, že se se mnou dohodne… i když netuším, o čem se chtěl dohodnout. A teď si tu zbraň vezme a vrátí se. Máji nejspíš v přihrádce v palubní desce nebo pod sedadlem…

Jenže muž se usadil za volant a odložil si klobouk na vedlejší sedadlo. Když za sebou zavřel dveře a nastartoval vůz, Morta napadlo, Je na něm něco jiného. Ale až když jeho nevítaný návštěvník vycouval z příjezdové cesty a zmizel mu za hustými keři, které Mort stále zapomínal ostříhat, uvědomil si, co to bylo.

Když ten člověk nastupoval do vozu, už nedržel rukopis.

2

Ležel na verandě. Byl zatížený kamenem, aby vítr nerozfoukal jednotlivé listy. To tlumené zadunění, které slyšel, způsobil ten kámen, který muž pokládal na rukopis. Mort stál ve dveřích s rukama v kapsách svých khaki kalhot a zíral na něj. Věděl, že šílenství není nakažlivé (snad jen kromě případů, kdy je člověk vystaven jeho působení příliš dlouho), ale přesto se mu nechtělo na ty zatracené papíry vůbec sahat. Přesto věděl, že bude muset. Netušil, jak dlouho tu ještě zůstane, den, týden, měsíc, rok, to všechno bylo v dané situaci možné, ale rozhodně to tam nemohl nechat povalovat. Správce domu Greg Carstairs se měl zastavit toho dne odpoledne, aby odhadl, kolik bude stát nová šindelová střecha. Určitě by se divil, co to tam je. Navíc by si určitě myslel, že je to Mortův rukopis, a to by znamenalo víc vysvětlování, než si tahle zatracená patálie zaslouží.

Stál tam, dokud zvuk motoru jeho návštěvníka nesplynul s tichým šumem poklidného odpoledne, a teprve potom vyšel na verandu. Našlapoval opatrně, protože byl bosý a veranda už potřebovala nejméně rok přelakovat. Kámen odhodil do jalovci zarostlé strouhy vlevo od verandy, sebral útlou složku a podíval se na ni. Na titulní stránce bylo napsáno:

SKRYTÉ OKNO DO SKRYTÉ ZAHRADY

napsal John Shooter

Mortovi se na okamžik bezděčně ulevilo. V životě neslyšel o žádném Johnu Shooterovi a v životě nečetl nebo nenapsal povídku “Skryté okno do skryté zahrady”. Cestou do obývacího pokoje vyhodil rukopis do kuchyňského koše, vrátil se na gauč, zalehl a během pěti minut spal.

Zdálo se mu o Amy. V posledních dnech spal hodně a hodně se mu zdálo o Amy. Už ho ani nepřekvapovalo, že se budil vlastními ochraptělými výkřiky. Myslel si, že to přejde.

3

Následujícího dne seděl u počítače v malé místnůstce vedle obývacího pokoje, která mu při jeho zdejších pobytech sloužila jako pracovna. Počítač měl zapnutý, ale díval se z okna na jezero. Pluly po něm dva motorové čluny, které za sebou zanechávaly v modré vodě široké bílé brázdy. Nejdřív si myslel, že jsou to rybáři, jenže čluny vůbec nezpomalovaly, jen si křížily dráhy ve velkých obloucích. Kluci, usoudil Mort. Kluci si jen tak jezdí pro radost.

Nedělali nic zajímavého, jenže to on taky ne. Od té doby, co opustil Amy, nenapsal nic, co by za něco stálo. Každý den od devíti do jedenácti sice seděl u počítače (a asi tisíc let před tím sedával takhle dvě hodiny každý den u starého psacího stroje), ale v současné době se mohl se stejným výsledkem honit s těmi kluky v motorovém člunu na jezeře.

Během dnešní dvouhodinové směny napsal následující řádky nesmrtelného prozaického textu:

Čtyři dny poté, co George k vlastnímu uspokojení zjistil, že ho žena podvádí, vyhledal ji.

“Musím s tebou mluvit, Abby,” řekl.

To nebylo dobré.

Příliš se to blížilo skutečnému životu, než aby to mohlo být dobré. Kdykoli došlo na skutečný život, byl v koncích. V tom možná částečně spočíval jeho problém.

Vypnul počítač a vzápětí si uvědomil, že zapomněl dokument uložit. Usoudil, že se nic nestalo. Třeba mu jen nějaký kritik sídlící v jeho podvědomí našeptal, že tenhle dokument za uložení nestál.

Paní Gavinová nahoře už zřejmě skončila; hučení vysavače konečně ustalo. Chodila k němu uklízet každé úterý a před čtrnácti dny úplně oněměla překvapením, když jí řekl, že se s Amy rozvedli. Podezíral ji, že měla Amy mnohem radši než jeho. Přesto chodila i nadále a Mort si toho považoval.

Vstal a vešel do obývacího pokoje ve chvíli, kdy paní Gavinová scházela dolů po hlavním schodišti. V ruce držela hadici vysavače, který vlekla za sebou. Vysavač s rachotem poskakoval po schodech jako mechanický psík. Kdybych já takhle vlekl za sebou po schodech vysavač, určitě mi vrazí do kotníku a pak se skutálí dolů, pomyslel si Mort. Jak ona to jenom dělá?

“Dobrý den, paní G.,” řekl a přešel přes obývací pokoj ke kuchyňským dveřím. Chtěl kolu. Když nic nenapsal, vždycky měl žízeň.

“Dobrý den, pane Rainey.” Snažil se ji přimět, aby mu říkala Morte, ale nedala si říct. Nepřistoupila ani na Mortona. Paní Gavinová měla své zásady, které jí ovšem nikdy nebránily v tom, aby neoslovovala jeho manželku Amy.

Možná bych jí měl říct, že jsem přistihl Amy v posteli s jiným chlapem v jednom lepším motelu, pomyslel si Mort, když procházel lítačkami. Třeba by o ní aspoň zase začala mluvit jako o paní Raineyové.

Už zase sklouzl do toho zlého a zlomyslného myšlení, které zřejmě stálo u kořenů jeho tvůrčích problémů, ale nějak se tomu nedokázal ubránit. Třeba to taky přejde, jako ty sny. Z nějakého důvodu si vzpomněl na samolepku, kterou kdysi viděl na zadku jednoho velmi starého volkswagenu brouka. ZÁCPA, NEPRŮCHODNÉ, stálo na ní.

Když se za ním zhouply lítačky, paní Gavinová zavolala: “Našla jsem ve smetí nějakou vaši povídku, pane Rainey. Říkala jsem si, že byste ji mohl hledat, a tak jsem ji položila na linku.”

“Tak dobře,” řekl, aniž tušil, o čem to paní Gavinová mluví. Neměl ve zvyku odhazovat špatné nebo rozepsané rukopisy do kuchyňského koše. Když napsal něco špatného, a poslední dobou toho bylo víc než dost, putovalo to rovnou do datového nebe nebo do koše v jeho počítači.

Na člověka se zvrásněným obličejem a černým kvakerským kloboukem si vůbec nevzpomněl.

Otevřel dveře lednice, vytáhl dvě plastové misky s bezejmennými zbytky, objevil láhev pepsi a při zavírání lednice zadkem ji otevřel. Když šel vyhodit uzávěr, uviděl na lince rukopis, titulní strana byla potřísněná něčím, co vypadalo jako pomerančový džus, ale jinak spočíval úhledně vedle kávovaru. A vtom si vzpomněl. John Shooter, jistě. Vážený člen kmene Bláznů z Mississippi.

Napil se pepsikoly a zdvihl rukopis. Odložil titulní stranu dospodu a v záhlaví první strany uviděl toto:

John Shooter

poste restante

Dellacourt, Mississippi

30 stran

Přibližně 7500 slov

První seriálová práva na publikování rukopisu po částech na pokračování v Severní Americe vyhrazena

SKRYTÉ OKNO DO SKRYTÉ ZAHRADY

napsal John Shooter

Rukopis byl na kvalitním bankovním papíře, ale psaný na příšerném psacím stroji, na první pohled starém kancelářském modelu, a nepříliš dobře udržovaném. Písmena byla pokřivená jako stařecké zuby.

Mort si přečetl první větu, pak druhou, třetí… a na několik okamžiků ho opustilo jasné uvažování.

Todd Downey si pomyslel, že žena, která vám vezme lásku, když láska je to jediné, co máte, zase za tolik nestojí. Proto se rozhodl Ji zabít. Udělá to v tom rohu, kde se v ostrém úhlu spojuje dům a stodola, a udělá to, až bude žena zahradničit.

“A sakra,” řekl Mort a odložil rukopis zpátky na linku. Shodil při tom láhev s pepsikolou. Nápoj se šumivě rozlil a stekl po čele kuchyňské linky. “Doprdele!” zařval Mort.

Do kuchyně přispěchala paní Gavinová, zhodnotila situaci a řekla: “Ale to nic není. Podle toho zvuku jsem si myslela, že jste si podřízl krk. Uhněte trochu, ano, pane Rainey?”

Poslechl ji a ona nejdřív ze všeho zdvihla z linky rukopis a podala mu ho. Byl stále nedotčený, limonáda se rozlila druhým směrem. Kdysi míval slušný smysl pro humor, alespoň si to vždycky myslel, ale když se díval na tu útlou složku papíru, jeho někdejší smysl pro humor značně zatrpkl. Jako ta kočka v té dětské říkance, pomyslel si. Ta, která se pořád vrací.

“Jestli se to snažíte zničit,” pokývla paní Gavinová hlavou k rukopisu a vytáhla zpod dřezu hadr, “tak jste na nejlepší cestě.”

“Není můj,” řekl, ale samotnému mu to znělo zvláštně. Ještě včera si rukopis málem vzal od toho člověka, který mu ho přinesl a chtěl mu ho tak pohotově vrazit do ruky, a vnutit mu tak svou vůli. A teď se Shooterovi (pokud se tak vůbec jmenoval) podařilo, že Morta po přečtení pouhých tří vět ovládl pocit viny… nesnažil se snad znovu vnutit mu svou vůli? Jistěže ano. Ukradl jste mi můj příběh, prohlásil, a nemá mít snad zloděj pocit viny?

“Dovolte, pane Rainey,” řekla paní Gavinová a ukázala mu hadr.

Ustoupil, aby mohla vytřít rozlitou pepsikolu. “Není můj,” opakoval, naléhavě opakoval.

“Aha,” řekla a udělala úkrok k dřezu, aby hadr vyždímala. “A já myslela, že je.”

“Je tu napsáno John Shooter,” řekl, vytáhl zespodu titulní stranu, položil ji navrch a natočil směrem k ní. “Vidíte?”

Paní Gavinová poctila titulní stranu nejletmějším pohledem, za jehož hranicemi okamžitě končí zdvořilost, a pustila se do otírání čela linky. “Já myslela, že je to taková ta pisálkovská finta,” řekla. “Takový to falešný jméno. Pseudoméno nebo pseudonýmo nebo jak tomu říkáte.”

“To já nepoužívám,” řekl. “Ještě nikdy jsem pseudonym nepoužil.”

Tentokrát poctila letmým pohledem jeho. Zračila se v něm venkovská prohnanost a mírné pobavení. Vzápětí si klekla a vytřela louži pepsikoly na podlaze. “I kdybyste ho použil, stejně byste mi to neřek.”

“Mrzí mě, že jsem to rozlil,” řekl a vykročil ke dveřím.

“Je to moje práce,” odtušila úsečně a už nevzhlédla od podlahy. Mort pochopil a vyšel z kuchyně.

Na okamžik zůstal stát v obývacím pokoji a díval se na opuštěný vysavač uprostřed koberce. Vybavila se mu trpělivá slova muže se zvrásněným obličejem. Tohle je mezi náma dvěma. Nikoho dalšího tu nepotřebujeme, pane Rainey. Je to čistě mezi náma dvěma.

Mort myslel na ten obličej, zřetelně si ho vybavoval, protože měl mozek cvičený na to, aby si vybavoval tváře a děje, a pomyslel si: To nebylo jen chvilkové pomateni nebo nějaký bizarní pokus o setkání se spisovatelem, kterého může považovat za slavného. Ten člověk se vrátí.

Z náhlého popudu zamířil zpět do pracovny a cestou stáčel rukopis do ruličky.

4

Podél tří ze čtyř stěn pracovny stály knihovny, z nichž jedna byla vyhrazena domácím i zahraničním vydáním jeho děl. Vydal celkem šest knih: pět románů a sbírku povídek. Povídky a první dva romány přijala vlídně jeho tehdejší rodina a přátelé. Jeho třetí román, Chlapec s flašinetem, se stal okamžitě bestsellerem. Když už byl pak slavný, dalších vydání se dočkaly i jeho první romány a celkem se i dobře prodávaly, ale nikdy nedosáhly obliby jeho pozdějších knih.

Sbírka povídek se jmenovala Každý pustí chlup a většina z nich byla původně otištěna v pánských časopisech, hojně proložena fotografiemi žen se spoustou mejkapu a minimem oblečení. Jednu povídku nicméně otiskl Ellery Queen’s Mystery Magazine*. Jmenovala se “Období setby” a byla to právě ta povídka, o kterou tu teď šlo.

Žena, která vám vezme lásku, když láska je to jediné, co máte, zase za tolik nestojí, tedy alespoň podle názoru Tommyho Havelocka. Rozhodl se ji zabít. Dokonce už si na to vyhlédl místo, přesné místo: malou zahrádku, kterou si hýčkala v koutě mezi domem a stodolou, kde se obě stavby sbíhaly v ostrém úhlu.

Mort se posadil a pomalu četl a porovnával obě povídky. Když byl asi v polovině, pochopil, že dál už číst nemusí. Místy se lišily ve stylu, místy byly úplně totožné, slovo od slova. V obou zabil muž svou ženu. V obou to byla chladná bezcitná bestie, která se starala jen o svou zahradu a své zavařování. V obou vrah pohřbil svou oběť v zahradě, na níž pak vypěstoval pozoruhodnou úrodu. V Shooterově povídce to byla kukuřice, ve verzi Mortona Raineyho fazole. V obou podáních vrah nakonec zešílel a policie ho našla, jak se cpe obrovským množstvím dotyčné zemědělské plodiny a zapřísahá se, že sejí zbaví, že sejí nakonec přece jen zbaví.

Mort se nikdy nepovažoval za velkého spisovatele hororů a na “Období setby” nebylo nic nadpřirozeného, ale i tak to byl poměrně hrůzostrašný příběh. Amy ho přečetla poněkud rozechvěle a potom prohlásila: “Řekla bych, zeje to dobré, ale myšlení toho chlapa… Bože, Morte, to je teda síla.”

Tím celkem vyjádřila i jeho vlastní pocity. Prostředí “Období setby” nebylo právě to, v němž by se chtěl člověk příliš často pohybovat, a ta povídka taky nebyla nikterak světoborná, ale měl pocit, že docela slušně popsal vražedné zhroucení Toma Havelocka. Redaktor EQMM i čtenáři měli stejný názor a povídka byla příznivě přijata. Redaktor na něm vyžadoval další, ale Mort už nikdy nenapsal povídku, která by aspoň vzdáleně “Období setby” připomínala.

“Já vím, že to dokážu,” řekl Todd Downey a vzal si z kouřící mísy další kukuřičný klas. “Za nějaký čas bude určitě pryč celá.”

Tak zakončil svou povídku Shooter.

“Věřím, že se o tuhle záležitost dokážu postarat,” řekl jim Tom Havelock a naložil si další porci fazolí z plné kouřící mísy. Jsem si jistý, že za nějaký čas bude její smrt záhadou i pro mě.”

Tak zakončil svou povídku Mort Rainey.

Mort zavřel povídkovou knihu Každý pustí chlup a uložil ji zamyšleně zpátky do přihrádky s prvními vydáními. Posadil se a začal se pomalu a důkladně probírat zásuvkami svého psacího stolu. Byl to velký stůl, tak velký, že ho stěhováci museli nosit do pracovny po částech, a měl spoustu zásuvek. Psací stůl byl výhradně jeho územím; Amy ani paní G. se ho neodvážily dotknout a zásuvky byly plné věcí nahromaděných během posledních deseti let. Před čtyřmi roky přestal Mort kouřit, a pokud v domě zbyly nějaké cigarety, byly určitě tady. Kdyby teď nějakou našel, vykouřil by ji. Měl strašnou chuť na kouření. Kdyby žádnou nenašel, taky dobře; probírat se tím nepořádkem bylo samo o sobě uklidňující. Byly tu staré dopisy, které si sem marně odložil, aby na ně odpověděl. To, co mu kdysi připadalo tak důležité, viděl teď jako dávno minulé až tajemné; pohlednice, které koupil, ale nikdy nenapsal a neodeslal, rukopisy v různých stupních rozpracovanosti, půl sáčku dávno prošlých doritos*, obálky, svorky, zrušené šeky. Cítil tu vrstvy, které působily téměř geologicky, navršené vrstvy letního života. A bylo to skutečně uklidňující. Dokončil prohlídku jedné zásuvky a pustil se do další. Celou dobu myslel na Johna Shootera a na to, jak na něj působí jeho povídka, jeho povídka, krucinál!

Zcela zjevné přirozeně bylo, že v něm probouzí chuť na cigaretu. Nebylo to poprvé za ty čtyři roky, kdy se v něm ta chuť probudila; byly chvíle, kdy pouhé spatření někoho za volantem vozu, který stál na červenou vedle něj, v něm na okamžik probouzelo silnou touhu po tabáku. Naštěstí to bylo vždycky jen “na okamžik”. Tahle touha ho opouštěla velice rychle, tak jako mizí dešťová přeháňka, pět minut poté, co se z oblohy stáhne oslepující dešťová clona, vysvitne znovu slunce. Nikdy necítil potřebu zastavit u nejbližšího obchodu a koupit si cigarety… nebo se hrabat v přihrádce, jestli tam náhodou jedna cigareta nezůstala, tak jako se teď hrabal ve svém psacím stole.

Cítil se provinile, a to bylo absurdní. K vzteku. Johnu Shooterovi žádný příběh neukradl a dobře to věděl; pokud k nějaké krádeži došlo (a muselo k ní dojít, neboť tomu, aby si byly dvě povídky tak podobné bez předchozího obeznámení jednoho z hráčů s protihráčovou verzí, nemohl Mort uvěřit), pak ze strany Shootera.

Samozřejmě.

Bylo to jasné jako facka… na první pohled zřejmé jako černý kvakerský klobouk na Shooterově hlavě.

A přesto se stále cítil rozčilený, neklidný, provinilý… byl v jakýchsi rozpacích, ve stavu, pro který snad ani neexistovalo žádné označení. A proč? No protože…

V tom okamžiku Mort zdvihl oxeroxovaný rukopis Chlapce s flašinetem a pod ním byla krabička cigaret L & M. Copak je ještě dělají? Netušil. Balíček byl starý a pomuchlaný, ale ne úplně zploštělý. Vytáhl ho a podíval se na něj. Uvědomil si, že tenhle balíček si musel koupit v pětaosmdesátém, soudě podle neoficiální vědecké disciplíny vrstvení, která by se snad dala přesněji pojmenovat jako deskologie.

Nahlédl do balíčku. Uviděl tam v řadě tři hřebíčky do rakve.

Cestovatelé v čase z jiné doby, pomyslel si Mort. Vložil si konec jedné cigarety mezi rty a odešel si do kuchyně ke sporáku pro zápalky. Cestovatelé v čase z jiné doby, kteří projíždějí lety, trpěliví válcovití poutníci, jejichž posláním je vytrvale čekat, vyčkávat, až znovu konečně nadejde ten správný okamžik, kdy mě budou moct vyslat na cestu k rakovině plic.

“Zřejmě bude chutnat jako hnůj,” řekl nahlas do prázdného domu (paní Gavinová už dávno odešla) a zapálil si. Nechutnala jako hnůj. Vlastně chutnala docela dobře. Vykročil zpátky k pracovně, cestou si dýmal a cítil se příjemně uvolněný. Ta strašlivá trpělivá setrvačnost návyku, pomyslel si. Jak to říkal Hemingway? Ani v srpnu, ani v září, tenhle rok si musíš dělat, co se ti zlíbí. Ale ono se to vrací. Vždycky se to vrací. Dřív nebo později si ta tvá pitomá huba zase o něco řekne. O chlast, o cigáro, možná o hlaveň brokovnice. Ani v srpnu, ani v září…

… teď byl bohužel říjen.

V počátečním stadiu hledání našel starou skleněnou dózu zpola zaplněnou burskými oříšky. Pochyboval, že budou ještě k jídlu, ale víčko dózy mu posloužilo jako popelník. Usadil se za stůl, podíval se na jezero (čluny, které tam byly předtím, už zmizely, stejně jako paní G.) a oddal se svému starému odpornému zlozvyku. Zjistil, že na Johna Shootera a jeho povídku už dokáže myslet poněkud klidněji.

Ten člověk nepochybně patřil do kmene Bláznů, to bylo nad slunce jasné a Mort žádné další důkazy nepotřeboval. Pokud ovšem šlo o jeho pocity ze zjištění, že ta podobnost skutečně existuje…

Povídka je svým způsobem věc, skutečná věc, aspoň se na nijako na věc dá myslet, zvlášť když vám za ni někdo zaplatí, ale z jiného, důležitějšího hlediska, to vůbec žádná věc není. Povídka není jako váza nebo jako židle nebo jako auto. Je to inkoust na papíře, ale není to inkoust a není to papír. Lidé se ho občas ptávají, kde ty své nápady bere, a třebaže se téhle otázce vždycky v duchu poškleboval, měl z ní neurčitý pocit studu. Čtenáři měli zřejmě pocit, že někde existuje jakási Ústřední skládka myšlenek a nápadů (tak jako někdo věří, že někde je sloní hřbitov nebo bájné zlaté město) a že on musí mít nějakou mapu, podle které se tam dostane, jenže Mort věděl své. Dobře si pamatoval, kde byl, když k němu určité myšlenky a nápady přicházely; věděl, že jsou často důsledkem jeho schopnosti vidět či cítit určité zvláštní spojitosti mezi předměty nebo událostmi nebo lidmi, kde se předtím zdánlivě žádná spojitost vysledovat nedala, ale to taky bylo všechno, co věděl. Proč ty spojitosti viděl nebo proč z nich chtěl následně osnovat příběhy… na to už odpověď neznal.

Kdyby byl John Shooter přišel a řekl “Ukradl jste mi auto” místo “Ukradl jste mi příběh”, Mort by se s tím tvrzením vypořádal rychle a rozhodně. Vypořádal by se s tím i v případě, že by šlo o dva vozy stejného roku výroby, stejného modelu a barvy. Ukázal by muži v kvakerském klobouku svůj technický průkaz, vyzval by ho, ať si porovná číslo vyražené na dveřním sloupku, a vyběhl by s ním.

Jenže v případě námětu na povídku žádný prodejní doklad neexistuje. Jeho původ se nedá zjistit. A proč by taky měl? Když dostanete něco zadarmo, nikdo vám na to žádný doklad nedá. Můžete někoho obvinit, že od vás chtěl ten námět koupit, jistě, je to spousta handrkování, ale člověk se pak může hojit na všech těch parchantech, co ho chtěli vzít na hůl, na časopisech, novinách, nakladatelích, filmových společnostech. Jenže ten nápad k němu přišel zadarmo, čistý, nezatížený žádnou hypotékou. V tom to je, usoudil. Proto se cítí tak provinilý, i když ví, že žádnou povídku farmáře Johna Shootera neopsal. Ten provinilý pocit pramení z toho, že při psaní autor má a zřejmě vždycky měl pocit, že něco vykrádá. John Shooter byl prostě první člověk, který se ocitl na jeho prahu a nahlas ho z toho obvinil. Mort si pomyslel, že něco podobného už očekával celá léta.

Típl cigaretu a rozhodl se, že si zdřímne. Potom však usoudil, že to není dobrý nápad. Bude lepší a duševně i fyzicky zdravější, když si dá něco k obědu, bude si půl hodinky číst a pak půjde na hezkou dlouhou procházku podél jezera. Spal teď až příliš mnoho, a to je příznakem deprese. V polovině cesty do kuchyně však zahnul k dlouhé pohovce pod okny obývacího pokoje. K čertu s tím, pomyslel si, když si dával jeden polštář pod krk a druhý pod hlavu. Já přece mám depresi.

Než usnul, vrátila se mu ta myšlenka: Ten se mnou ještě neskončil. To není ten typ. Ten se vrátí.

5

Zdálo se mu, že se ztratil v rozlehlém kukuřičném poli. Bloumal z jedné řádky do druhé a slunce se odráželo ve všech jeho hodinkách, na každém předloktí jich měl půl tuctu a každé byly nařízené jinak.

Pomozte mi, prosím vás! křičel. Pomozte mi někdo! Ztratil jsem se a mám strach!

Kukuřičné klasy po obou stranách uličky před ním se otřásly a zašustily. Do uličky vešla z jedné strany Amy a z druhé John Shooter. Oba měli nože.

Jsem si jistý, že o tohle se dokážu postarat sám, řekl Shooter, když se k Mortovi blížili s napřaženými noži. A jsem si jistý, že za nějaký čas bude vaše smrt záhadou i pro nás.

Mort se otočil k útěku, ale nějaká ruka, určitě Amyina, ho chytila za opasek a stáhla ho zpátky. A pak už nože, blýskající se v horkém slunci téhle obrovské skryté zahrady…

6

Hodinu a čtvrt nato ho vzbudil telefon. Těžce se probral z příšerného snu, někdo ho pronásledoval, to si pamatoval zcela jasně, a posadil se na pohovce. Bylo mu strašné horko a zdálo se mu, že mu pot prýští ze všech pórů. Zatímco spal, slunce se přesunulo na tuhle stranu domu a bůhvíjak dlouho na něj svítilo prosklenou stěnou.

Mort pomalu došel k telefonnímu stolku v hale. Plahočil se jako potápěč, který jde po dně řeky proti proudu. V hlavě mu dunělo a v ústech měl, jako by snědl staré syslí lejno. Při každém kroku se mu zdálo, že se mu hala o krok vzdaluje, a Morta nikoli poprvé napadlo, že peklo je jako cesta po příliš dlouhém a příliš tvrdém spánku za horkého odpoledne. Nejhorší na tom nebyl ten fyzický stav. Nejhorší byl ten úděsně matoucí pocit, že je úplně mimo, že je pouhým pozorovatelem, který sám sebe sleduje zamženými objektivy dvou televizních kamer.

Zdvihl sluchátko v přesvědčení, že to bude Shooter.

Ano, určitě to bude on, jediný člověk na celém světě, s kterým bych se neměl bavit, když mám ochablou pozornost a rozpolcenou mysl. Určitě to bude on, kdo jiný?

“Haló?”

Nebyl to Shooteř, ale když uslyšel ten hlas na druhém konci linky, uvědomil si, že kromě Shootera existuje ještě jeden člověk, s kterým by se v tomhle psychicky křehkém stavu neměl bavit.

“Ahoj Morte,” řekla Amy. “Co je s tebou?”

7

O něco později si Mort oblékl velice volnou červenou flanelovou košili, kterou začátkem podzimu používal jako bundu, a vydal se na procházku, na kterou měl jít dřív. Kocour Bump ho následoval tak dlouho, až si byl jistý, že to Mort s tou procházkou myslí vážně, a pak se vrátil do domu.

Mort pomalu a rozvážně kráčel překrásným odpolednem a snažil se vnímat jen modrou oblohu a červené listí a zlatistý vzduch. Kráčel s rukama hluboko vraženýma v kapsách a celým tělem nasával poklid jezera, jako to dělával vždycky, nejspíš proto taky přijel sem, místo aby zůstal v New Yorku, jak od něj očekávala Amy, když klopotně spěli k rozvodu. Přijel sem proto, že to tu bylo kouzelné, zvláště na podzim, a hned po příjezdu věděl, že pokud na světě existuje smutný člověk, který potřebuje kousek kouzelné přírody, tak je to on. A jestliže to kouzlo nebude účinkovat teď, když mu tak náhle zhořklo psaní, pak neví, co bude dělat.

Ukázalo se však, že s tím si starosti dělat nemusel. Po chvíli na něj ticho a zvláštní atmosféra Tashmoreského jezera začaly účinkovat jako vždycky. Ta atmosféra se tu vytvářela každý rok, když konečně nadešel podzim a odjeli letní hosté, a uvolňovala ho jako jemné ruce masérky.

Teď však měl kromě Johna Shootera další námět k přemýšlení; musel myslet i na Amy.

“Vůbec nic se mnou není,” řekl a snažil se pečlivě vyslovovat, jako opilec, který chce přesvědčit ostatní o své střízlivosti. Ve skutečnosti byl stále tak otupělý, jako by byl trochu opilý. Slova se mu téměř nevešla do úst, připadala mu jako měkké drolivé kameny, takže pokračoval velmi obezřetně, tápal v úvodních formalitách telefonické konverzace, jako by to bylo poprvé. “A jak se máš ty?”

“Dobře, výborně,” řekla a krátce se zasmála, což obvykle znamenalo, že buď flirtuje, neboje příšerně nervózní, a Mort pochyboval, že by s ním flirtovala, určitě ne v téhle situaci. Vědomí, že je Amy nervózní, ho trochu uklidnilo.

“Já jen, že jsi tam tak sám a může se stát cokoliv a nikdo se nedozví, ” Zcela náhle zmlkla.

“Ale já nejsem sám,” řekl konejšivě. “Dneska tu byla paní Gavinová a každou chvíli se zastaví Greg Carstairs.”

“Á, já zapomněla na opravu té střechy,” řekla Amy a Morta napadlo, jak přirozeně spolu hovoří, jak přirozeně a nerozvedeně. Kdyby nás někdo poslouchal, pomyslel si Mort, nikdy by neuhodl, že se v mé posteli rozvaluje tvrdý realitní agent… tedy v mé bývalé posteli Čekal, až se mu vrátí vztek, zraněný žárlivý vztek podváděného muže, ale na jeho místě se vznášel jen mihotavý přízrak toho nepříjemného pocitu.

“Ale Greg nezapomněl,” ujistil ji. “Včera přijel a půldruhé hodiny lezl po střeše.”

“Je hodně špatná?”

Dalších pět minut se bavili o stavu střechy a Mort se zvolna probíral; mluvili o té staré střeše tak, jako by všechno bylo jako vždycky, jako by měli příští léto strávit společně pod novými cedrovými šindeli. Mort si pomyslel: Dejte mi střechu, dejte mi pár šindelů a já se s tou mrchou budu bavit věčně.

Když sám sebe slyšel, jak zdatně konverzuje, zmocňoval se ho stále silnější pocit neskutečna. Připadalo mu, že se vrací do polobdělého stavu oživlé mrtvoly, v němž bral telefon, a nakonec už to nemohl vydržet. Jestliže tohle byla nějaká soutěž v předstírání, že poslední půlrok prostě neexistoval, byl ochoten vzdát se vítězství. Více než ochoten.

Amy se ptala, kde Greg ty cedrové šindele sežene a jestli si na to vezme řemeslníky z města, ale vtom ji Mort přerušil. “Proč vlastně voláš, Amy?”

V telefonu se na okamžik rozhostilo ticho. Cítil, jak zvažuje a vzápětí zamítá jednotlivé odpovědi jako žena, která si zkouší klobouky, a to v něm znovu probudilo zlost. Byla to jedna z věcí, ve skutečnosti jedna z mála věcí, které u ní nesnášel. Ta naprosto nevědomá dvojakost.

“Vždyť jsem ti to říkala. Chtěla jsem vědět, co je s tebou.” Z jejího hlasu se opět ozývala nejistota a nervozita, a to obvykle znamenalo, že mluví pravdu. Když Amy lhala, mluvila tak, jako když vám sděluje, že svět je kulatý. “Měla jsem zase takovou tu svou předtuchu, já vím, že na ně nevěříš, ale určitě víš, že je mívám a že na ně věřím… že to víš,

Morte?” Tentokrát v tom nebyla žádná její póza ani defenzivní hněv, spíš jako by ho o něco naléhavě žádala.

“Ano, vím to.”

“Tak už jsem zase jednu měla. Připravovala jsem si k obědu sendvič a měla jsem pocit, že… že máš nějaké potíže. Chvilku jsem se mu bránila, myslela jsem, že odezní, ale neodezněl. A tak jsem ti nakonec zavolala. Takže nemáš žádné potíže?”

“Ne.”

“A nic se nestalo?”

“No, vlastně se něco stalo,” řekl po chvilce vnitřních svárů. Napadlo ho, že je možné, dokonce pravděpodobné, že John Shooter (pokud se tak skutečně jmenuje, dodal v duchu bezděčně) se snažil setkat se s ním už v Derry, než přijel sem. V tuhle roční dobu ostatně vždycky pobýval v Derry. Mohla ho za ním dokonce poslat Amy.

“Já to věděla,” řekla. “Nezranil ses tou zatracenou motorovou pilou? Nebo, “

“Není to nic, co by vyžadovalo hospitalizaci,” pousmál se. “Jenom taková svízel. Říká ti něco jméno John Shooter, Amy?”

“Ne, proč?”

Podrážděně si povzdechl skrz zaťaté zuby. Amy byla bystrá ženská, ale mezi mozkem a ústy mívala občas zkrat. Vzpomněl si, jak ho kdysi napadlo, že by měla nosit tričko s nápisem MLUV, MYSLET MŮŽEŠ POTOM. “Neříkej hned ne. Zamysli se nad tím chvilku. Ten chlap je poměrně vysoký, tak sto osmdesát, a odhadoval bych ho na pětačtyřicet let. V obličeji vypadá starší, ale pohybuje se jako čtyřicátník. Působí jako venkovan. Je opálený, má spoustu vrásek od slunce. Když jsem ho uviděl, napadlo mě, že vypadá jako postava z Faulk, “

“A co je s ním, Morte?”

Najednou měl pocit, že ho vrhla zpátky; znovu chápal, proč v tom ublíženém a zmateném stavu, který na něj doléhal většinou večer, odolával nutkání zeptat se jí, jestli by se nemohli alespoň pokusit smířit své odlišnosti. Myslel si, že kdyby naléhal dostatečně dlouho a dostatečně důrazně, určitě by souhlasila. Jenže fakta hovořila neúprosně: v jejich manželství bylo víc nesrovnalostí než jeden Amyin realitní agent. Ten bachařský tón, který se jí teď vloudil do hlasu, byl dalším důvodem rozpadu jejich vztahu. Tak cos to zase vyvedl? ptala se v druhém plánu…

vlastně se neptala, ale žádala odpověď. Do čeho ses to zase zapletl? Tak mi to vysvětli

Zavřel oči, a než odpověděl, syčivě vydechl skrz zaťaté zuby. Pak jí řekl o Johnu Shooterovi, o jeho rukopisu a o své vlastní povídce. Amy si na “Období setby” dobře pamatovala, ale o žádném Johnu Shooterovi nikdy neslyšela, a nebylo to jméno, na které se zapomíná, řekla a Mort s ní musel souhlasit. Určitě se s ním nikdy nesetkala.

“Jseš si úplně jistá?”

“Naprosto,” řekla Amy. Připadalo mu, že jeho vyptávání nese dost nelibě. “Od té doby, co jsi odešel, se s podobnými lidmi nestýkám. A než mě zase napomeneš, abych neříkala hned ne, dovol, abych tě ujistila, že si velice dobře pamatuju skoro všechno, co se od té doby stalo.”

Odmlčela se a on si uvědomil, že na něj mluví s určitým úsilím, téměř jako by jí to působilo bolest. Jeho menší špatné já se zaradovalo. Jeho větší já nikoli; jeho větší já bylo znechuceno, jak jeho souputník může být tak škodolibý. To však na oslavy v menší části duše nemělo žádný vliv. Menší já mohlo být klidně přehlasováno, ale přesto zůstávalo lhostejné k pokusům většího Mortova já vyhnat ho.

“Třeba se s ním setkal Ted,” řekl. Ted Milner byl ten realitní agent. Mort se stále jen těžko smiřoval s tím, že ho nechala kvůli nějakému realitnímu agentovi, a přiznával si, že v tom částečně spočíval celý ten problém, v té jeho ješitnosti, která umožnila nechat všechno zajít tak daleko. Rozhodně nehodlal prohlašovat, zvlášť sám před sebou, že je nevinný jako lilie.

“To měl být vtip?” zeptala se Amy podrážděně, zahanbeně, smutně a vzdorně zároveň.

“Ne,” odpověděl. Znovu se začal cítit unavený.

“Ted tu není,” řekla. “Ukazuje se tu málo. Já… já chodím k němu.”

Dík, že ses mi s tím svěřila, Amy, řekl málem, ale potom to spolkl. Bylo by příjemné ukončit alespoň jeden rozhovor bez vzájemného obviňování. A tak jí nepoděkoval, že se mu svěřila, a neřekl, že se všechno změní, a hlavně se jí nezeptal, co je to sakra s tebou, Amy?

Především proto, že by mu pak mohla položit úplně stejnou otázku.

8

Navrhla mu, aby zavolal tashmoreskému strážníkovi Davu Newsomovi, ten chlap může být koneckonců nebezpečný. Mort jí řekl, že to podle něj není nutné, alespoň zatím ne, ale jestli “John Shooter” zavolá znovu, možná Davovi brnkne. Vyměnili si ještě několik okázalých společenských frází a zavěsili. Zřejmě stále trpěla jeho narážkami, že Ted sedí na židličce médi Morta a spí v postýlce médi Morta, ale Mort skutečně nevěděl, jak by se napříště měl zmínek o Tedovi vyvarovat. Ten chlap se prostě stal součástí Amyina života. A taky ona volala jemu, ne on jí. Zase měla nějakou tu svou předtuchu a zavolala mu.

Mort došel k místu, kde se cesta podél jezera rozdvojovala. Pravá odbočka vedla příkře do svahu k silnici. Pomalu se po ní vydal a vychutnával si podzimní barvy. Když došel k poslednímu záhybu cesty, odkud už bylo vidět na silnici, nijak ho nepřekvapilo, že vidí zaprášenou modrou dodávku s mississippskou značkou, která tam stála jako spráskaný pes uvázaný řetězem u stromu. Nepřekvapilo ho ani to, že se o její přední blatník opírá hubená postava Johna Shootera s rukama založenýma na prsou.

Mort čekal, až se mu zrychlí tep a napumpuje mu do žil nějaký adrenalin, ale srdce udržovalo běžné tempo a žlázy se řídily vlastním rozumem, který jim v tu chvíli velel zůstat v klidu.

Slunce, které bylo chvíli za mraky, znovu vyšlo a už tak zářivé podzimní barvy znovu vzplály. A znovu se objevil jeho stín, temný, dlouhý, ostrý. Shooterův černý kvakerský klobouk vypadal ještě černější a jeho košile modřejší a vzduch byl tak průzračný, že ten člověk vypadal jako vystřižený ze vzorníku skutečnosti, která byla jasnější a živější než ta, s níž se Mort zpravidla setkával. A pochopil, že jeho zdůvodnění, proč nezavolat Davu Newsomovi, bylo chybné. A nebo jím chtěl oklamat sám sebe i Amy. Je pravda, že si tuhle záležitost chtěl vyřídit sám. Snad abych si dokázal, že s některými věcmi si ještě umím poradit sám, pomyslel si a znovu vykročil do kopce, na jehož vrcholu už na něj čekal John Shooter.

9

Procházka podél jezera byla dlouhá a pomalá a Amyin hovor nebyl jediným námětem jeho myšlenek, když obcházel padlé stromy nebo se zastavil a zkoušel házet plochými kameny žabičky (jako kluk jich dokázal udělat až devět, ale teď se mu podařily nejvíc čtyři). Myslel taky na to, jak vyřeší tu záležitost se Shooterem, pokud se znovu ukáže.

Je pravda, že pocítil pomíjivou, nebo možná ne zas tak pomíjivou, vinu, když zjistil, jak jsou si obě povídky podobné, ale to už si zdůvodnil; šlo patrně o obecný pocit viny, který čas od času přepadne každého literáta. Pokud šlo o Shootera samotného, cítil jen rozmrzelost a hněv… a jistý druh úlevy. Celé měsíce ho naplňoval neurčitý hněv, který měl konečně kam nasměrovat.

Mort kdesi slyšel, že kdyby čtyři sta opic mlátilo čtyři miliony let do čtyř set psacích strojů, jedna z nich by vyrobila kompletní Shakespearovo dílo. Nevěřil tomu. I kdyby to byla pravda, John Shooter nebyl žádný opičák a takovému věku se nemohl ani přiblížit, bez ohledu na to, jak zvrásněný měl obličej.

Takže Shooter opsal jeho povídku. Mort sice neměl nejmenší tušení, proč si vybral zrovna “Období setby”, ale jeho plagiátorstvím si byl jistý, protože vyloučil náhodu. Věděl zatraceně dobře, že jakkoliv on sám tuhle povídku, stejně jako všechny ostatní, ukradl z Velké vesmírné banky nápadů, určitě ji neukradl Johnu Shooterovi z velkého státu Mississippi.

Ale odkud ji mohl Shooter opsat? Mort měl za to, že právě tohle je ta nejdůležitější otázka a že naděje na odhalení Shootera jako podvodníka a plagiátora spočívá zřejmě v odpovědi na ni.

Existovaly pouze dvě možné odpovědi, protože “Období setby” bylo vydáno jen dvakrát, poprvé v Ellery Queerťs Mystery Magazíne, podruhé v jeho sbírce povídek Každý pustí chlup. Rok vydání jednotlivých povídek ve sbírce je obvykle uveden na stránce s copyrightem. Když se tedy podíval do své knihy Každý pustí chlup, zjistil, že “Období setby” poprvé vyšlo v červnovém vydání EQMM v roce 1980. Samotnou sbírku Každý pustí chlup pak vydalo nakladatelství St. Martiďs Press v roce 1983. Následovala ještě další vydání, všechna kromě jednoho v paperbacku, ale to teď nebylo podstatné. Pro něj teď byla důležitá ta dvě data, 1980 a 1983… a vlastní optimistická víra, že kromě literárních agentů a nakladatelských právníků straně s copyrightem nikdo nevěnuje přílišnou pozornost.

V naději, že právě tyhle skutečnosti mu pomůžou odhalit pravdu o Johnu Shooterovi a že Shooter prostě přizná, že tu povídku musel číst poprvé v té sbírce, došel Mort k hubenému muži a stanul před ním na kraji silnice.

10

“Hádám, že už jste si našel příležitost přečíst si mou povídku,” řekl Shooter. Vyslovoval pečlivě jako člověk, který čte předpověď počasí.

“Našel.”

Shooter vážně pokýval hlavou. “Určitě vám něco připomínala, co?”

“Nepochybně,” souhlasil Mort a co možná nejlhostejněji se zeptal: “Kdy jste ji napsal?”

“Myslel jsem si, že se na to zeptáte,” řekl Shooter. Tajemně se usmál, ale nic už nedodal. Ruce měl stále založené na prsou a prsty zasunuté v podpaží. Vypadal jako člověk, který je naprosto spokojený tam, kde právě je, a to snad navždy, nebo přinejmenším do chvíle, než zajde slunce a přestane mu hřát obličej.

“Samozřejmě,” pokračoval Mort stále lehkým konverzačním tónem. “To jsem přece musel, ne? Když dva lidé napíšou stejný příběh, je to vážné.”

“To je,” souhlasil Shooter v hlubokém zamyšlení.

“A jediný způsob, jak takový problém vyřešit,” pokračoval Mort, ,jak rozhodnout, kdo od koho opisoval, je zjistit, kdo ta slova napsal první.” Upřel tvrdý nesmlouvavý pohled do Shooterových zašle modrých očí. Někde v houští stromů důležitě zašvitořila sýkorka. “Nemyslíte, že je to pravda?”

“S tím by se dalo souhlasit,” přikývl Shooter. “To je taky důvod, proč jsem sem přijel až z Miss’ippi.”

Mort uslyšel rachot přijíždějícího auta. Oba se otočili tím směrem a na nejbližším kopci uviděli scout Torna Greenleafa, který za sebou zdvihal spadané listí. Zdravý a čilý tashmoreský usedlík Tom, kterému bylo něco přes sedmdesát, byl na tomhle břehu jezera správcem většiny domů,

o které už se nestačil starat Greg Carstairs. Když je míjel, zdvihl ruku na pozdrav. Mort mu zamával. Shooter vytáhl ruku z podpaží a cvrnkl prstem do krempy klobouku. Tohle přátelské gesto vypovídalo o mnoha letech strávených na venkově, o nespočetných stejně nenucených pozdravech řidičů projíždějících náklaďáků a traktorů a kombajnů. Když jim pak Tomův scout zmizel z dohledu, Shooter si znovu založil ruce na prsou a zasunul prsty do podpaží. Když se listí na silnici s šustěním usadilo, znovu upřel ten svůj trpělivý, neuhýbavý, téměř věčný pohled na Morta Raineyho. “Cože jste to říkal?” zeptal se.

“Snažili jsme se určit původ,” řekl Mort. “To znamená, “

“Já vím, co to znamená,” přerušil ho Shooter a v jeho stále klidném pohledu se objevilo lehké pohrdání. “Já vím, že se oblíkám jako buran a jezdím v buranským autě, a možná tím pádem i buran jsem, ale to nutně neznamená, že jsem hloupej buran.”

“To ne,” souhlasil Mort. “To jistě nejste. Ale stejně tak z vás chytrost nemusí nezbytně udělat čestného člověka. Ostatně si myslím, že častěji to bývá právě naopak.”

“Přesně tohle jsem od vás čekal,” řekl Shooter a Mort cítil, že se červená. Nerad se nechával zahnat do defenzivy a zřídkakdy se v ní ocitl, ale Shooter ho právě dostal s lehkostí zkušeného střelce, který zasáhl asfaltového holuba.

Jeho naděje, že Shootera nachytá, značně poklesly. Ne úplně k nule, ale velice citelně. Chytrost a pohotovost spolu nemusí souviset, ale teď Shootera podezíral, že u něj jsou tyhle dvě vlastnosti neodlučitelné. Nemělo smysl rozhovor prodlužovat. Nechtěl být s tím člověkem déle, než bylo nutné. Svým způsobem se na tuhle konfrontaci těšil už od chvíle, kdy pochopil, že k ní nevyhnutelně dojde, snad jen proto, že znamenala průlom do nudy, která už začínala být otupující a nepříjemná. Teď si přál, aby ta konfrontace skončila. Už si nebyl jistý, že John Shooter je blázen, přinejmenším úplný blázen, ale měl dojem, že může být nebezpečný. Byl tak zatraceně nesmiřitelný. Mort se rozhodl, že s tím zkusí rychle skoncovat, už žádné chození okolo.

“Tak kdy jste tu povídku napsal, pane Shootere?”

“Třeba se nejmenuju Shooter,” podíval se na něj lehce pobaveně. “Třeba je to jen literární pseudonym.”

“Aha. Tak jak se ve skutečnosti jmenujete?”

“Já jsem neřek, že se tak nejmenuju, řek jsem jen, že se tak třeba nejmenuju. Ale o to tady přece nejde.” Mluvil klidně a vypadal, že ho víc zajímá mrak plující modrou oblohou ke sklánějícímu se slunci než jejich rozhovor.

“No dobře,” řekl Mort, “ale o to, kdy jste tu povídku napsal, tady snad jde.”

“Napsal jsem ji před sedmi lety,” řekl s pohledem stále upřeným na mrak, dotkl se teď okraje slunce a měl zlatý lem. “Ve dvaaosmdesátým.”

A je to tady, pomyslel si Mort. Nakonec ten starý lstivý parchant přece jen spadl do pasti. Opsal to tedy jasně ze sbírky. A protože Každý pustí chlup vyšlo ve třiaosmdesátém, myslel si, že jakékoli předchozí datum bude bezpečné. Měl sis přečíst tu stránku s copyrightem, starý brachu.

Čekal, že se dostaví vítězný pocit, ale nedočkal se. Dostavil se jen mlhavý pocit úlevy, že tohohle blázna může poslat klidně do háje. Přesto byl stále zvědavý; to bylo prokletí spisovatelského stavu. Zajímalo ho například, proč je právě tahle povídka, která vybočuje z rámce jeho tvorby, tak výrazně atypická. A pokud ho ten chlap chce obvinit z plagiátorství, proč si vybral zrovna bezvýznamnou povídku, když mohl stejně tak dobře opsat rukopis bestselleru, jakým je třeba Chlapec s flašinetem. To mohlo být teprv zajímavé; tohle zní spíš jako vtip.

Opisování románu by mu asi dalo dost práce, pomyslel si Mort.

“Proč jste čekal tak dlouho?” zeptal se. “Ta moje povídková knížka vyšla ve třiaosmdesátém, to je před šesti lety. Vlastně už to bude skoro sedm.”

“Protože jsem to nevěděl,” řekl Shooter. Odtrhl pohled od mraku a jal se zkoumat Morta. V očích se mu znovu objevilo to lehké pohrdání. “Lidi jako vy zřejmě předpokládají, že celá Amerika, nebo snad celej svět bude číst všechno, co napsali.”

“To bylo hodně slabé,” řekl Mort.

“Jenže ona to není pravda,” pokračoval Shooter, který zcela pominul Mortovu ironickou poznámku. Vůbec se nenechal vyvést z poklidného a naprosto soustředěného tónu. “Ona to vůbec není pravda. Já se o tý povídce dozvěděl až v půlce června. Tohodle června.”

Mort přemýšlel, že mu řekne: No a co, Johnny? Já se dozvěděl, že má žena spí s jiným chlapem, až v polovině května! Vyvedlo by Shootera z míry, kdyby skutečně řekl něco takového nahlas?

Podíval se na něj a usoudil, že nevyvedlo. Z vybledlých očí se mu vytratil vyrovnaný poklid, tak jako se vytrácí mlha nad kopci začátkem skutečně parného dne. Vypadal teď jako fundamentalistický kazatel, který se chystá hodit velkou lopatu hořící síry na roztřesené svěšené hlavy svých oveček, a Mort Rainey poprvé pocítil skutečný a velmi osobní strach. Přesto ho stále neopouštěla zlost. Vrátila se mu myšlenka, která ho napadla na konci prvního setkání s “Johnem Shooterem”: jakkoli je vyděšený, ať se na místě propadne, jestli tu bude jen tak stát a nechá se tím chlapem obviňovat z krádeže, zvláště teď, kdy se ukázalo, že Shooter sám lže.

“Je mi to jasné,” řekl Mort. “Člověk jako vyje příliš vybíravý, než aby se obtěžoval s čtením takového braku, jaký píšu já. Vy se držíte Marcela Prousta a Thomase Hardyho, že? Po večerním dojení si rád zapálíte poctivou venkovskou petrolejku, postavíte ji na kuchyňský stůl, na němž samozřejmě leží domácký červeno-bíle kostičkovaný ubrus, a relaxujete při četbě Tess nebo Hledání ztraceného času. O víkendu se možná trochu odvážete a vytáhnete nějakého Erskina Caldwella nebo Annie Dillardovou. O tom, že jsem opsal vaši povídku, jste se dozvěděl od nějakého svého přítele. Je to tak, pane Shootere… nebo jak se jmenujete?”

Hlas mu zdrsněl a jeho samotného překvapilo, že téměř zuří. Vzápětí si však uvědomil, že ho to zase tolik nepřekvapilo.

“Ne. Já žádný přátele nemám,” řekl věcně Shooter. “Žádný přátele, žádnou rodinu, žádnou manželku. Mám malej domek dvacet mil jižně od Perkinsburgu, a když už jste o tom mluvil, tak jo, mám na kuchyňským stole kostkovanej ubrus, ale u nás máme elektrický osvětlení. Petrolejky používám, jen když bouřka strhne vedení.”

“No výborně,” řekl Mort.

Shooter jeho sarkasmus pominul. “Ten dům jsem zdědil po tátovi a vrazil jsem do něj trochu peněz, co jsem dostal po babičce. Skutečně mám stádo dojnic, něco kolem dvacítky, v tom jste měl taky pravdu, a po večerech píšu povídky. Předpokládám, že vy máte nějakej ten fajnovej počítač s monitorem, ale já to klepu na starým psacím stroji.”

Odmlčel se a oba se na okamžik zaposlouchali do suchého šustění listů v lehkém podvečerním vánku, který se právě zdvihl.

“Pokud jde o to, že vaše povídka je stejná jako moje, zjistil jsem to sám. Uvažoval jsem o prodeji farmy. Myslel jsem si, že mít trochu víc peněz, můžu psát ve dne, kdy nemám unavenej mozek, a ne až po setmění. Realitní agent v Perkinsburgu mě chtěl v Jacksonu seznámit s jedním chlápkem, kterej má po Miss’ippi spoustu mlíčnejch farem. Nerad jezdím víc než deset patnáct mil v jednom tahu, bolí mě z toho hlava, zvlášť když část cesty vede městem, protože ve městě nechávaj všechny blázny na svobodě, a tak jsem jel autobusem. Už jsem se chystal nastoupit, když jsem si uvědomil, že jsem si nevzal nic ke čtení. Nesnáším dlouhou cestu autobusem, když nemůžu nic číst.”

Mort se přistihl, že bezděčně přikyvuje. Taky nesnášel cestování, autobusem, vlakem, letadlem nebo autem, bez něčeho závažnějšího k čtení, než jsou noviny.

“V Perkingsburgu není autobusový nádraží, greyhound zastaví asi na pět minut jen u Rexallu a pak zas jede dál. Už jsem vystupoval po schodech do autobusu, když jsem si uvědomil, že mám prázdný ruce. Poprosil jsem řidiče, jestli by to pro mě chvíli nezdržel, a on řekl, že by byl blázen, že už má takhle zpoždění, takže podle svých hodinek odjíždí za tři minuty. Když budu na místě, dobře, když ne, můžu mu políbit prdel, až se znovu uvidíme.”

Ten chlap je rozený vypravěč, pomyslel si Mort. Ať se propadnu, jestli není. Snažil se tu myšlenku zapudit, nepřipadala mu v jeho situaci zrovna příhodná, ale nedokázal to.

“A tak jsem vlítl do toho krámu. V perkingburským Rexallu mají takový ty starý drátěný police na knížky, takový ty otáčecí, stejný jako v tom malým obchůdku se smíšeným zbožím kousek po silnici od vás.”

“U Bowieho?”

Shooter přikývl. “Přesně tam. No a tak jsem popad první knížku, kterou jsem nahmát. Podle obálky to mohla bejt klidně levná bible. Ale nebyla. Byla to vaše povídková knížka. Každej pustí chlup. A pokud vím, byly v ní vaše povídky. Všechny, kromě jedny.”

Teď ho zabrzdi. Začíná si hromadit páru, tak mu ten kotel proraz.

Mort však zjistil, že nechce. Třeba je Shooter opravdu spisovatel. Splňoval oba základní požadavky: vyprávěl příběh, který byste rádi slyšeli až do konce, i když si ten konec celkem dokážete představit, a lhal, až se mu od huby prášilo.

Místo aby mu řekl, co mu měl říct, že i kdyby Shooter nějakou podivnou a nepředstavitelnou náhodou mluvil pravdu, on, Mort, ho s tou povídkou předstihl o dva roky, tak řekl: “Takže jste si loni v červnu cestou do Jacksonu najednání o prodeji vaší mléčné farmy přečetl v greyhoundu .Období setby*.”

“Ne. Přečet jsem to až na zpáteční cestě. Prodal jsem farmu a šel jsem do autobusu s šekem na šedesát tisíc dolarů v kapse. Cestou tam jsem přečetl první půltucet povídek. Nebyly to žádný bomby, ale utloukl jsem čas.”

“Díky.”

Shooter na něj krátce pohlédl. “Já vám ale nechtěl lichotit.”

“To mi nemusíte říkat.”

Shooter se nad tím na okamžik zamyslel a pak pokrčil rameny. “V každým případě jsem na zpáteční cestě přečetl dvě další… a pak tamtu. Tu svou.”

Podíval se na mrak, který se teď celý zlatistě třpytil, a potom znovu na Morta. Měl stále stejně lhostejný výraz, ale Mort náhle pochopil, že ten chlap vůbec není klidný a vyrovnaný, jak si do téhle chvíle myslel. Ten zdánlivý klid si totiž spletl se Shooterovým nadlidským sebeovládáním, které mu bránilo zabít Mortona Raineyho holýma rukama. Měl sice lhostejný výraz, ale oči mu plály tou nejběsnější zuřivostí, jakou kdy Mort viděl. Pochopil, že celou tu cestu od jezera šel vstříc možné smrti. Ten chlap byl dostatečně šílený na to, aby spáchal vraždu.

“Překvapuje mě, že vám tu povídku někdo nevyčetl; je jiná než ty ostatní. Úplně jiná.” Shooterův hlas byl stále vyrovnaný, ale Mort v něm rozpoznal hlas člověka, který se úporně přemáhá, aby neudeřil, aby ho neutloukl nebo neuškrtil; byl to hlas člověka, který ví, že jediným podnětem k překročení hranice mezi mluvením a zabitím může být přeskočení vlastního hlasu do vyšších, zlostných poloh; byl to hlas člověka, který ví, jak nesmírně snadné je stát se sám lynčovacím komandem.

Mort měl náhle pocit, zeje v temné místnosti, kde jsou křížem krážem natažené vlasově tenké nástražné dráty vedoucí k vysoce účinné výbušnině. Bylo těžké uvěřit, že ještě před chvilkou se cítil pánem situace. Jeho problémy, Amy, neschopnost psát, mu teď připadaly jako bezvýznamné postavy v bezvýznamné krajině. V jistém smyslu to pro něj problémy být přestaly. Teď měl jediný problém, zůstat naživu dostatečně dlouho na to, aby se dostal domů.

Otevřel ústa a zaseje zavřel. Neodvážil se nic říct. Všude byly nástražné dráty.

“Velice mě to překvapuje,” opakoval Shooter tím úporně vyrovnaným hlasem, z něhož zlověstně čišel hraný klid.

“Manželce,” uslyšel Mort vlastní hlas. “Té se nelíbila. Taky říkala, že je úplně jiná než všechno, co jsem předtím napsal.”

“Jak jste se k ní dostal?” zeptal se Shooter divoce. “Tohle mě vážně zajímá. Jak se sakra prachatej pisálek vašeho typu dostane do nějaký díry v Mississippi a ukradne mi povídku? A taky bych rád věděl proč, pokud jste neukradl i ty ostatní, ale prozatím by mě uspokojila odpověď na otázku jak.”

Obludná zákeřnost jeho slov znovu probudila Mortův hněv. Na okamžik zapomněl na to, že je na silnici u jezera sám s tímhle šílencem z Mississippi.

“Nechtě toho,” řekl chraplavě.

“Cože?” podíval se Shooter nevěřícně na Morta. “Já že toho mám nechat? Proč bych toho sakra měl nechávat?”

“Říkal jste, že jste tu povídku napsal ve dvaaosmdesátém. Já jsem tu svou napsal někdy koncem devětasedmdesátého. Nepamatuju si to přesně, ale vím jistě, že poprvé vyšla v červnu v osmdesátém roce. V časopisu. Takže jsem vás předstihl o dva roky, pane Shootere, nebo jak se jmenujete. Jestli tu má někdo právo stěžovat si na plagiátorství, tak jsem to já.”

Mort vůbec neviděl, že by se Shooter pohnul. V jednom okamžiku stáli u jeho auta a vzájemně se měřili pohledem, v následujícím okamžiku byl přitisknutý zády na dveře u řidiče a Shooter ho držel v pevném nepřátelském sevření a tiskl mu čelo na čelo.

“Lžete,” řekl Shooter a z jeho dechu bylo cítit skořici.

“Hovno,” řekl Mort a pokusil se vymanit ze sevření.

Shooter byl silný, téměř jistě silnější než Mort Rainey, ale Mort byl mladší a těžší a měl oporu v modré dodávce. Podařilo se mu vyprostit se a Shootera odstrčit.

Teď po mně vystartuje, pomyslel si Mort. Přestože se naposledy pral ve čtvrté třídě na školním hřišti, překvapovalo ho, že má naprosto jasnou a chladnou hlavu. No tak si to kvůli té pitomé povídce rozdáme. Stejně jsem dneska neměl nic jiného na práci.

Jenže k tomu nedošlo. Shooter zdvihl ruce, podíval se na ně, zjistil, že jsou zaťaté v pěst… a přinutil se je rozevřít. Mort viděl, jaké úsilí ho stojí, aby se ovládl, a pocítil jistý respekt. Shooter zdvihl rozevřenou dlaň k ústům a velice pomalu a velice rozvážně si otřel rty.

“Dokažte to,” řekl.

“Jistě. Pojeďte se mnou domů. Ukážu vám to černé na bílém na té stránce s copyrightem.”

“Ne,” řekl Shooter, “ta knížka mě nezajímá. Ta mě nezajímá ani za mák. Ukažte mi tu povídku. Ukažte mi ten časopis s tou povídkou, abych si ji v něm mohl přečíst.”

“Ten časopis tady nemám.”

Chtěl říct ještě něco, ale Shooter zdvihl hlavu k obloze a úsečně se zasmál. Znělo to jako štěknutí psa. “No jasně,” řekl. V očích mu stále žhnula zlost, ale už se znovu ovládal. “To bych pisk, že ho tu nemáte.”

“Poslouchejte mě,” řekl Mort. “Sem jezdíme se ženou na léto. Mám tu své knihy, i některá zahraniční vydání, ale tiskl jsem i ve spoustě časopisů, články, eseje i povídky. Tyhle časopisy mám v domě, kde bydlím přes rok. Ve svém domě v Derry.”

“A proč tam vlastně nejste?” zeptal se Shooter. Mort mu z očí četl nedůvěru a trpké zadostiučinění, bylo jasné, že očekával Mortovy výmluvy a že se jich podle svého mínění dočkal.

“Jsem tady, protože…” Zarazil se. “Jak jste věděl, že tady budu?”

“Stačilo mi podívat se na zadní stránku tý knížky, co jsem si koupil,” odpověděl Shooter a Mort by se byl plácl do čela. Samozřejmě, vzadu na té povídkové knížce byla jeho fotografie. Vybírala ji Amy a byla to výborná fotografie. On v popředí před domem, v pozadí Tashmoreské jezero. Morton Rainey u svého domu v západním Maine. Takže Shooter zajel do západního Maine a zřejmě ani nemusel navštívit moc hospod a obchodů, než našel někoho, kdo řekl: “Mort Rainey? No jasně! Ten má barák v Tashmoru. Je to můj kámoš.”

Tak to by byla odpověď na jednu otázku.

“Jsem tu proto, že jsme se rozvedli,” řekl. “Dál už to nešlo. Žena zůstala v Derry. Všechny ostatní roky byl dům touhle dobou prázdný.”

“Aha,” řekl Shooter. Tón jeho hlasu Morta znovu podráždil. Vždyť lžete, sděloval mu, í když v tomhle případě na tom nezáleží, protože jsem předpokládal, že budete lhát. Koneckonců lžete skoro pořád, ne? “Našel bych si vás tam i tam.”

Upřel na Morta tvrdý pohled.

“Našel bych si vás, i kdybyste se odstěhoval do Brazílie.”

“Tomu věřím,” řekl Mort. “Nicméně se mýlíte. Nebo mě balamutíte. Budu shovívavě věřit, že se jen mýlíte, protože jste zjevně dost upřímný, “

Bože, co to povídá?

”, ale já jsem tu povídku vydal dva roky předtím, než jste ji podle vlastních slov napsal.”

Znovu zahlédl v Shooterových očích ten záblesk šílenství, který vzápětí zmizel. Nevyhasl, ale zůstal někde v ústraní uvázaný na řetěze jako zlý pes.

“Takže tvrdíte, že ten časopis máte v tom druhém domě?”

“Ano.”

“A v tom časopisu je ta povídka.”

,Ano.”

“A ten časopis je z června osmdesátýho roku.”

“Ano.”

Mort při tom zavilém výslechu zpočátku pociťoval značnou netrpělivost (Shooter se před každou otázkou dlouze zamýšlel), ale pak mu svitla nepatrná naděje: vypadalo to, jako když se pokouší přesvědčit sám sebe o pravdivosti Mortových tvrzení… i když podle Morta musel znát pravdu od samého začátku, protože podobnost obou povídek hraničící s totožností nebyla žádná náhoda. Stále tomu pevně věřil, ale už si začínal pohrávat s myšlenkou, že Shooter možná vůbec neví, že opisoval, protože je prostě šílený.

Už se tolik nebál, jako když poprvé uviděl v Shooterových očích vzplát ten zuřivý nenávistný pohled. Když ho od sebe odstrčil, napadlo ho, že jestli dojde ke rvačce, dokázal by vzdorovat… a možná ho i dostat na zem.

Přesto by bylo lepší, kdyby k tomu nedošlo. Určitým zvráceným způsobem mu Shootera začalo být trochu líto.

Ten však dál poklidně sledoval svůj záměr.

“Ten druhý dům, ten který má teď vaše žena, ten je taky tady v Maine?”

“Ano.”

,A ona tam bydlí?”

“Ano.”

Odmlka teď byla mnohem delší. Shooter Mortovi připomínal počítač, který zpracovává obrovské množství vložených informací. Nakonec řekl: “Dávám vám tři dny.”

“To je od vás skutečně velkorysé,” řekl Mort.

Shooter povytáhl dlouhý horní ret a odhalil zuby, které byly příliš pravidelné, než aby byly pravé. “Nedělejte si ze mě šoufky, synku,” řekl. “Já dělám, co můžu, abych se udržel, a zatím se mi to docela daří, ale, “

“Vy?!” zařval Mort. “A co já? To je neuvěřitelné! Zničehonic se tu objevíte a vychrlíte na mě to nejvážnější obvinění, které můžete proti spisovateli vznést, a když vám řeknu, že mám důkaz, buď tomu nerozumíte, nebo nechcete rozumět, a ještě se plácáte po zádech, jak jste dobrý, že se udržíte. Neuvěřitelné!”

Shooter přimhouřil oči a lstivě se na něj podíval. “Důkaz?” řekl. “Já žádnej důkaz nevidím. Slyším, že to říkáte, ale slova nejsou důkaz.”

“Ale vždyť jsem vám to vysvětloval!” vykřikl Mort. Cítil se bezmocně jako člověk, který se pokouší prorazit pěstí pavučinu. “Všechno jsem vám přece vysvětlil!”

Shooter se na Morta dlouze zahleděl, pak se otočil a sáhl otevřeným oknem do auta.

“Co to děláte?” zeptal se Mort s úzkostí v hlase. Teprve teď pocítil, jak se mu v těle rozlévá adrenalin a jak ho připravuje na boj nebo na smrt… patrně na tu druhou alternativu, pokud Shooter sahá po velkém revolveru, jaký si Mort v duchu představoval.

“Jen si beru cigára,” řekl Shooter. “Zklidněte se.”

Když vytáhl ruku z auta, držel v ní červený balíček pallmallek, který vytáhl z přihrádky v palubní desce. “Dáte si?”

“Mám svoje,” prohlásil Mort vzdorovitě a vytáhl z kapsy pod červenou flanelovou košilí věkovitý balíček elemek.

Zapálili si, každý ze svého balíčku.

“Jestli budem takhle pokračovat, tak se servem,” řekl Shooter po chvíli. “A to já nechci.”

“Bože, to já taky ne!”

“Částečně jo,” odporoval mu Shooter a s venkovskou prohnaností si ho prohlížel zpod přivřených víček. “Částečně vám o nic jinýho nejde. A myslím, že se nechcete rvát jen kvůli mně a ty mý povídce. Ono vás žere ještě něco, a o to je to těžší. Jenže vy si vůbec neuvědomujete, že když se budeme rvát, neskončí to dřív, než bude jeden z nás mrtvěj.”

Mort hledal nějaké příznaky toho, že Shooter záměrně přehání, ale žádné nenašel. Náhle ucítil, jak mu po zádech přejel mráz.

“Takže vám dám tři dny. Zavolejte svý bejvalý, ať vám ten časopis s tou vaší povídkou pošle, pokud vůbec takovej časopis existuje. A já se vrátím. Ten časopis samozřejmě neexistuje a já myslím, že to oba víme. Ale připadáte mi jako člověk, kterej musí dlouho a usilovně přemejšlet.”

Podíval se na Morta s výrazem strojené lítosti.

“Vás nikdy nenapadlo, že vás někdy někdo načapá, co?” zeptal se. “Určitě vás to nenapadlo.”

“Když vám ukážu ten časopis, odjedete?” zeptal se Mort. Mluvil spíš k sobě než k Shooterovi. “Já bych vážně rád věděl, jestli vám to vůbec stojí za to.”

Shooter prudce otevřel dveře vozu a vklouzl za volant. Mortovi ta jeho hbitost trochu naháněla hrůzu. “Tři dny. Zařiďte si to, jak chcete, pane Rainey.”

Nastartoval motor. Jeho tiché hvízdání volalo po přebroušení ventilů. Smrdutý kouř ze starého výfuku zamořil podvečerní vzduch. “Pořádek je pořádek a slušnost je slušnost. Nejdřív vás dostanu tam, odkud uvidíte, že jsem vás opravdu dostal a že z tohohle průseru se nevykroutíte, tak jako jste se nejspíš vykroutil ze všech dalších průserů, který zřejmě sekáte celej život. To je nejdůležitější.”

Bezvýrazně se na Morta podíval staženým oknem.

“A pak je tu ten skutečnej důvod, proč jsem přijel.”

“A to je?” zeptal se Mort. Bylo to zvláštní, ale znovu se ho plíživě začal zmocňovat ten pocit provinění, jako by skutečně spáchal to, z čeho ho obviňuje tenhle venkovský šílenec.

“O tom si ještě promluvíme,” řekl Shooter a zařadil rychlost. “Zatím přemejšlejte o pořádku a o slušnosti.”

“Vy jste blázen!” zakřičel Mort, ale Shooter už uháněl směrem k hlavní silnici číslo dvacet tři.

Díval se za ním, dokud mu vůz nezmizel z dohledu, a pak se pomalu vrátil k domu. Čím víc se k němu blížil, tím víc měl prázdno v hlavě. Zlost i strach z něj vyprchaly. Cítil jen chlad, únavu a nostalgii z ukončeného manželství, které jako by nikdy neexistovalo.

11

Když byl v polovině příjezdové cesty, která vedla od silnice strmým svahem dolů k domu, začal zvonit telefon. Mort se rozběhl, i když věděl, že to stejně nestihne, a proklínal se za svou hloupou reakci. Kam se hrabou Pavlovovi psi!

Když otevřel ochranné dveřní síto a vzal za kliku dveří, telefon ztichl. Vešel do domu, zavřel za sebou dveře a podíval se na telefon. Stál na starožitném stolku, který vybrala Amy na bleším trhu v Mechanic Falls. V tom okamžiku si mohl snadno představit, že telefon se na něj podívá se strojenou mechanickou netrpělivostí: Mě se neptejte, šéfe, já si zprávy nevymýšlím, já je jenom předávám dál. Napadlo ho, že by si měl pořídit záznamník… anebo radši ne. Když se nad tím trochu zamyslel, uvědomil si, že telefon nepatří k jeho oblíbeným přístrojům. Když s vámi lidé chtějí mluvit, nakonec stejně zavolají znovu.

Udělal si sendvič a uvařil mísu polévky, ale potom zjistil, zeje nechce. Cítil se osamělý, nešťastný a lehce infikovaný Shooterovým šílenstvím. Nijak ho nepřekvapilo, že výslednicí těchto pocitů byla ospalost. Začal vrhat toužebné pohledy na pohovku.

Pamatuj si, našeptával mu vnitřní hlas, můžeš před tím utéct, ale nemůžeš se schovat. Až se probudíš, tahle patálie tu pořád bude.

To je velká pravda, pomyslel si, ale aspoň na chvíli zmizí, zmizí, zaplaťpámbu zmizí. O krátkodobých řešeních se dá říct jedině to, že jsou lepší než žádná řešení. Rozhodl se, že zavolá domů (stále podvědomě považoval za domov dům v Derry a domníval se, že se to hned tak nezmění), poprosí Amy, aby našla výtisk EQMM s “Obdobím setby” a poslala mu ho spěšnou poštou. Pak se na pár hodin natáhne. Vstane kolem sedmé, osvěžený půjde do pracovny a napíše nějaký blábol.

S tímhle přístupem nic jiného než blábol nenapíšeš, vytkl mu vnitřní hlas.

“Seru na tebe,” řekl mu Mort, jednou z mála výhod osamělého života bylo, že mohl sám se sebou mluvit nahlas, aniž by se někdo podivoval nad jeho bláznovstvím.

Zdvihl sluchátko a vytočil číslo do Derry. Slyšel běžné cvakání meziměstského spojení a potom ten nejodpornější telefonní zvuk: tutání obsazené linky. Amy s někým telefonovala, a když se Amy dala do telefonování, mohlo to trvat celé hodiny. Možná dny.

“Krucinál!” zařval Mort a praštil sluchátkem do vidlice, až se ozvalo slabé cinknutí.

Tak co teď, chlapče?

Zřejmě by měl zavolat Isabelle Fortinové, která bydlí přes ulici, ale náhle mu to připadalo jako příliš mnoho práce a zbytečných nepříjemností. Isabelle se už tak hluboce zajímala o jejich rozchod, že by ho snad měla nejraději natočený na videu. Kromě toho už bylo po páté hodině a pošta by stejně odešla až zítra ráno. Zkusí zavolat Amy ještě večer, a pokud bude linka znovu obsazená (je možné, že Amy bude stále ještě pokračovat v tomhle hovoru), nechá nakonec přece jen vzkaz u Isabelle. Teď však bylo vábení pohovky v obývacím pokoji tak silné, že se mu nedalo odolat.

Mort vytáhl telefon ze zásuvky, ten, kdo mu volal, když přicházel k domu, bude muset počkat trochu déle, a odešel do obývacího pokoje.

Upravil si polštáře, jeden pod hlavu a jeden pod krk, a vyhlédl ven na jezero, kde slunce končilo svou velkolepou zlatou pouť. V životě jsem se necítil tak osaměle a tak příšerně, pomyslel si, a ta myšlenka ho téměř udivila. Pak pomalu zavřel zarudlé oči a usnul, netuše, že opravdovou hrůzu má teprve poznat.

12

Zdálo se mu, že je ve škole.

Třída mu byla povědomá, i když by nedokázal říct proč. Byl tam s Johnem Shooterem. Shooter měl v ohbí paže sáček se svačinou a vytáhl z něj pomeranč. Pak si jím začal zamyšleně pohazovat. Díval se Mortovým směrem, ale ne přímo na Morta; upíral pohled na něco za Mortovým ramenem. Mort se ohlédl a uviděl zeď ze škvárobetonových tvárnic a tabuli a dveře s mléčným sklem. Za okamžik dokázal přečíst obrácený nápis na skle.

VÍTEJTE VE ŠKOLE RAN OSUDU,

hlásal. Nápis na tabuli se dal přečíst snadněji:

OBDOBÍ SETBY

povídka Morta Raineyho

Náhle něco zasvištělo nad Mortovým ramenem a jen o vlas minulo jeho hlavu. Pomeranč. Když se Mort přikrčil, pomeranč narazil na tabuli, čvachtavě se otevřel a shnilá dužina se rozpleskla přes nápis.

Otočil se zpátky k Shooterovi. Nech toho! zakřičel na něj káravým roztřeseným hlasem.

Shooter znovu sáhl do svého sáčku. O co jde? zeptal se vážným hlasem. Copak nepoznáš krvavěj pomeranč? Co jsi to za spisovatele?

Hodil další pomeranč. Ten se karmínově rozpleskl přes Mortovo jméno a dužina začala pomalu stékat po tabuli.

Už ne! zakřičel Mort, ale Shooter pomalu a neúprosně ponořil znovu ruku do sáčku. Vytáhl pomeranč a sevřel ho dlouhými mozolnatými prsty. Na oranžové kůře se objevily krvavé kapičky.

Už ne! Už ne! Prosím tě, už ne! Ke všemu se přiznám, ke všemu se přiznám, když toho necháš! Úplně ke všemu, když s tím přestaneš! Když -

13

”, přestaneš, když s tím přestaneš, “

Padal.

Mort se zachytil okraje pohovky právě včas, aby zabránil krátkému, ale možná bolestivému pádu na podlahu obývacího pokoje. Převalil se zpátky a na chvíli zůstal nehybně ležet. Objímal polštáře, chvěl se a pokoušel se zachytit prchavé útržky snu.

Nějaká třída, krvavé pomeranče a škola ran osudu. I to už se rozplývalo, zbytek byl nenávratně pryč. Ale byl to v každém případě živý sen. Až příliš živý.

Nakonec otevřel oči, ale moc toho neviděl; spal dlouho po západu slunce. Byl celý ztuhlý, ale nejvíc to pociťoval na krku. Odhadoval, že spal tak čtyři hodiny, možná pět. Opatrně se šoural k vypínači. Pro změnu se mu podařilo vyhnout se osmihrannému konferenčnímu stolku se skleněnou deskou (měl představu, že stolek je jakási napůl živá bytost, která se po setmění mírně přesunuje, aby ho mohla lépe nakopnout do holeně), a pak odešel do haly, aby zkusil znovu zavolat Amy. Cestou se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na jedenáct. Spal víc než pět hodin… a nebylo to zdaleka poprvé. A přitom za to neplatil tím, že by se celou noc převaloval a nemohl usnout. Podle dosavadních zkušeností by měl usnout okamžitě, jak položí hlavu na polštář.

Zdvihl sluchátko a zaskočilo ho mrtvé ticho, pak si však vzpomněl, že ten zatracený přístroj vytáhl ze zdi. Posunoval si šňůru v prstech, až narazil na zástrčku, otočil se, aby ji zasunul do zásuvky… a zarazil se. Vlevo od dveří bylo okénko s výhledem na verandu, kde záhadný a nepříjemný pan Shooter nechal včera pod kamenem svůj rukopis. Okénkem uviděl také kůlnu na popelnice a něco na ní, nějaké dva předměty, jeden bílý a jeden tmavý. Ten tmavý vypadal odporně, Mort si na okamžik myslel, že se tam krčí nějaký obří pavouk.

Pustil telefonní šňůru a rychle rozsvítil světlo na verandě. Následovala určitá doba, netušil, jak dlouhá, a ani to nechtěl vědět, kdy nebyl schopen dalšího pohybu.

Ten bílý předmět byl list papíru, úplně obyčejný list kancelářského papíru běžných rozměrů. Přestože Mort stál dobrých pět metrů od kůlny, dokázal snadno přečíst těch pár slov, která byla na papíře napsaná velkými písmeny. Napadlo ho, že Shooter musel použít buď mimořádně měkkou tužku, nebo malířský uhel. PAMATUJTE, MÁTE TŘI DNY, stálo tam. JÁ NEŽERTUJU.

Ten černý předmět byl Bump. Shooter mu zřejmě zlomil vaz a pak ho připíchl ke střeše kůlny šroubovákem z Mortova nářadí.

14

Vůbec si neuvědomil, kdy se probral ze strnulosti. V jednom okamžiku stál jako přimrazený v hale u telefonního stolku a zíral na starého dobrého Bumpa, kterému trčela z hrudi rukojeť šroubováku, přímo z bílé náprsenky, které Amy s oblibou říkala Bumpův slintáček. V následujícím okamžiku stál na verandě a divoce se rozhlížel kolem sebe.

Noční chlad mu pronikal přes tenkou košili k tělu. Shooter byl samozřejmě pryč. Proto taky nechal ten vzkaz. Navíc zřejmě nebyl ten typ šílence, který by s chutí pozoroval Mortův strach a zděšení. Jistěže to byl šílenec, ale spadlý z jiného stromu. Bumpa prostě použil proti Mortovi, tak jako farmář použije sochor na vzdorovitý kámen na svém pozemku. Nebylo v tom nic osobního, byla to jen práce, která se musí udělat.

Pak si vzpomněl na to, jak se na něj Shooter odpoledne díval, a otřásl se. Kdepak, to bylo osobní. To bylo velice osobní.

“On věří tomu, že jsem to opsal,” zašeptal Mort do chladné noci skrz cvakající zuby. “Ten šílený parchant tomu skutečně věří.”

Přistoupil ke kůlně na popelnice a ucítil, jak se mu zvedá žaludek. Na čele mu vyrazil studený pot a najednou si nebyl jistý, jestli to dokáže. Bump měl hlavu groteskně skloněnou doleva, jako by se zvídavě díval. Pravidelné ostré zoubky měl obnažené. V místě, kde šroubovák vnikl do jeho

(slintáčku)

náprsenky, měl trochu krve. Bump byl přátelský kocour; kdyby k němu Shooter šel, neutekl by před ním. A tak to taky musel udělat, pomyslel si Mort a otřel si z čela pot. Musel kocoura zdvihnout, zlomit mu vaz a pak ho přibodnout k šikmé střeše kůlny na popelnice. A to všechno, když Mort spal, ne-li spánkem spravedlivých, pak spánkem nedbalých.

Mort zmuchlal papír, nacpal si ho do zadní kapsy a položil Bumpovi ruku na hruď. Tělo, které ještě nebylo ztuhlé ani úplně vychladlé, se mu nadzdvihlo pod rukou. Mort znovu ucítil, jak se mu obrací žaludek, ale přesto se přinutil vzít druhou rukou za plastovou rukojeť šroubováku a vytáhnout ho kocourovi z těla.

Odhodil šroubovák na verandu a zdvihl chudáka Bumpa pravou rukou jako balík hadrů. Žaludek se mu obracel a obracel a obracel. Zdvihl jedno ze dvou vík, které tvořily střechu kůlny, a zajistil je háčkem, aby mu nespadlo na ruce nebo na hlavu. Uvnitř byly tři popelnice. Mort zdvihl víko té prostřední a jemně do ní uložil Bumpovo tělo. Zůstalo ležet na olivově zeleném pytli na odpadky jako kožešinová štola.

Najednou dostal na Shootera vztek. Kdyby se v tu chvíli objevil na příjezdové cestě, Mort by se na něj bez přemýšlení okamžitě vrhl, povalil by ho na zem a uškrtil, kdyby mohl.

Pozor, ono je to vážně nakažlivé.

Možná skutečně bylo. A Mortovi to možná bylo jedno. Nešlo mu o to, že Shooter v tomhle osamělém domě u jezera zabil jeho jediného společníka; šlo o to, že to udělal, když Mort spal, a takovým způsobem, že ze starého dobrého Bumpa udělal odporný předmět, nad nímž bylo těžké se nepozvracet.

Nejvíc ze všeho však šlo o to, že musel hodit svého milého kocoura do popelnice jako nějaký odpad.

Zítra ho pohřbím. Na tom kusu měkké hlíny vlevo od domu. S výhledem na jezero.

Ano, ale dneska bude Bump nedůstojně ležet na odpadkovém pytli v kůlně, protože nějaký chlap, nějaký šílený parchant, může být někde nablízku a živit v sobě nenávist kvůli povídce, na kterou si Mort Rainey nějakých pět let vůbec nevzpomněl. Ten člověk byl šílený, a tak se Mort bál pohřbít Bumpa ještě v noci, protože, vkaz nevzkaz, Shooter mohl být někde v okolí.

Chci ho zabít. Jestli mě ten hajzl bude dál štvát, mohl bych se o to pokusit.

Vešel do domu, přibouchl za sebou dveře a zamkl je. Pak s rozmyslem prošel celý dům a pozavíral okna a dveře. Když byl hotov, vrátil se k okénku vedle dveří na verandu a zamyšleně se zahleděl do tmy. Na prkenné podlaze verandy viděl šroubovák a v pravé části střechy kůlny díru, kterou tam Shooter udělal, když k ní přibodl kocoura.

Najednou si vzpomněl, že chtěl znovu zkusit zavolat Amy.

Vrazil zástrčku do zásuvky. Rychle a po paměti vymačkal známé číslo a přemýšlel, jestli má říct Amy o Bumpovi.

Po úvodním cvakání nastala nepřirozeně dlouhá odmlka. Už chtěl zavěsit, když se ozvalo závěrečné cvaknutí, velice hlasité cvaknutí, které znělo skoro jako úder, a mechanický hlas mu oznámil, že volaná stanice je mimo provoz.

“No to je skvělé,” zamumlal si pro sebe. “Cos to zase vyváděla, Amy? Tys ten telefon zavařila?”

Zavěsil a přemýšlel, jestli má nakonec přece jen zavolat Isabelle Fortinové, a když pátral v paměti po jejím čísle, telefon zazvonil.

Do té chvíle si vůbec neuvědomoval, jak je rozrušený. Tiše vykřikl a prudce couvl. Málem při tom zakopl o tu zatracenou stoličku, kterou Amy koupila k telefonnímu stolku a kterou nikdy nikdo včetně Amy samotné nepoužil.

Vymrštil jednu ruku a zachytil se knihovny, aby neupadl. Pak popadl sluchátko a řekl “Haló? To jste vy, Shootere?”, protože v tom okamžiku, kdy byl svět vzhůru nohama, si nedokázal představit, kdo jiný by to mohl být.

“Morte?” Byla to Amy a téměř křičela. Tenhle její tón znal z posledních dvou let jejich manželství až příliš dobře. Buď měla strach, nebo se vztekala, což bylo pravděpodobnější. “Morte, jsi to ty? Jsi to ty, proboha? Morte? M, “

“Jo, jsem to já,” řekl. Náhle na něj dolehla únava.

“Kde jsi sakra byl? Snažím se ti dovolat už nejmíň tři hodiny!”

“Spal jsem,” řekl.

“Vytáhl jsi telefon ze zásuvky.” Měla unavený hlas, ale jasně z něj zazníval obviňující tón ženy, která tuhle fintu moc dobře zná. “To sis teda vybral tu správnou chvíli, hochu.”

“Zkoušel jsem ti volat kolem páté, “

“Byla jsem u Teda.”

“V tom případě tam byl někdo jiný,” řekl. “Možná, “

“Podle čeho soudíš, že tu někdo byl?” zeptala se překotně. “A kdo tedy?”

“Jak to mám sakra vědět, Amy? V Derry bydlíš přece ty, ne? Ty v Derry, já v Tashmoru. Já jen vím, že když jsem ti zkoušel volat, linka byla obsazená. Pokud jsi byla u Teda, předpokládal bych, že Isabelle, “

“Já jsem pořád u Teda,” řekla podivně dutým hlasem. “A myslím, že tu ještě nějakou dobu zůstanu, ať se ti to líbí nebo ne. Někdo nám totiž zapálil dům, Morte.” A náhle se Amy rozplakala.

15

Jak tam oněměle stál v hale jediného zbývajícího domu Raineyů se sluchátkem přilepeným k uchu, okamžitě ho napadlo, že dům zapálil Shooter, tak na něj byl v myšlenkách fixovaný. A motiv? No samozřejmě, pane policisto. Zapálil zrestaurovaný viktoriánský dům v hodnotě osmi set tisíc dolarů, aby se zbavil jednoho časopisu. EQMM z června osmdesát, abych byl přesný.

Jenže mohl to být Shooter? Určitě ne. Z Derry do Tashmoru to bylo skoro dvě stě kilometrů a Bumpovo tělo bylo ještě pružné a poddajné, krev kolem šroubováku lepkavá, ale ne zaschlá.

Kdyby si pospíšil -

Ale nech toho. Za chvňi začneš Shootera obviňovat z vašeho rozvodu a budeš si myslet, že spíš šestnáct hodin denně, protože ti Shooter dává do jídla fenobarbital. A co potom? Můžeš začít psát do novin dopisy, že šéfem americké kokainové mafie je jistý John Shooter z Velkých Prdelovic v Mississippi. Že zabil Jimmyho Hoffu a taky byl náhodou tím slavným druhým střelcem, který v listopadu třiašedesát pálil na Kennedyho z travnatého kopce. Ten chlap je samozřejmě šílený… ale vážně si myslíš, že jel skoro dvě stě kilometrů na sever a zapálil ti dům, jen aby se zbavil jednoho časopisu? Zvlášť když v celé Americe musí existovat další výtisky? Buď rozumný.

Ale stejně… kdyby si pospíšil…

Ne. To bylo směšné. Mort si najednou uvědomil, že Shooterovi nemůže předložit ten zatracený důkaz. Nemůže, pokud…

Pracovna byla v zadní části domu; předělali ji z bývalé sýpky.

“Amy,” řekl.

“To je tak strašné,” stkala. “Byla jsem u Teda a volala Isabelle… říkala, že je tam nejmíň patnáct hasičských aut… kropí to hadicemi… davy lidí… zvědavců… čumilů… víš, jak nesnáším, když lidi civí na dům, i když zrovna nehoří…”

Musel si zevnitř skousnout tváře, aby se Ubránil prudkému záchvatu smíchu. Rozesmát se v téhle situaci by bylo to nejhorší a nejkrutější, co by mohl udělat, protože věděl své. Úspěch ve vybrané profesi po letech snažení pro něj znamenal mnoho; někdy se cítil jako člověk, který vyhrál závod napříč nebezpečnou džunglí, v němž většina dalších dobrodruhů zahyne, a získal za to báječnou cenu. Amy byla ráda s ním, aspoň zpočátku, ale pak poznala odvrácenou stranu: ztratila svou identitu nejen jako soukromá osoba, ale jako individualita vůbec.

“Jistě,” řekl tak jemně, jak dokázal, ale stále se musel kousat, aby zabránil hrozícímu výbuchu smíchu. Kdyby se rozesmál, tak jen kvůli jejímu výběru slov, ale ona by to chápala jinak. Jeho smích si během těch let společného soužití špatně vykládala až příliš často. “Jistě, já vím, Amy. Řekni mi, co se stalo.”

“Někdo nám zapálil dům a ten shořel!” vykřikla Amy uslzeně. “To se stalo!”

“Úplně shořel?”

“Jo. Říkal to velitel hasičů.” Slyšel, jak naprázdno polyká a snaží se potlačit pláč, ale pak se znovu rozeštkala naplno. “Je úp-úplně zničený.”

“I moje pracovna?”

“Tam to za-začalo. Aspoň velitel hasičů si to myslí. A odpovídá to tomu, co viděla Patty.”

“Patty Championová?”

Championovi měli dům vpravo od Raineyů; oba pozemky byly odděleny pásem tisů, které se lety značně rozrostly.

“Ano. Vteřinku, Morte.”

Slyšel mocné zatroubení, jak si čistila nos, a když se vrátila k telefonu, byla už trochu klidnější. “Patty věnčila psa, jak říkala hasičům. Bylo to chvíli po setmění. Šla kolem našeho domu a pod portikem viděla zaparkovaný nějaký vůz. Pak uslyšela zevnitř ránu a v okně tvé velké pracovny zahlédla oheň.”

“Všimla si, co to bylo za auto?” zeptal se Mort. Cítil, že se mu dělá špatně od žaludku. Jak tu zprávu vstřebával, celá záležitost s Johnem Shooterem začínala ztrácet na důležitosti. Tady nešlo o jeden časopis z června osmdesátého roku, tady šlo skoro o všechny jeho rukopisy, jak vydané, tak nedokončené, šlo o všechna první vydání, zahraniční vydání, výtisky časopisů s jeho příspěvky.

Jenže to byl teprve začátek. Přišli o své knihy, téměř čtyři tisíce svazků. Shořely všechny Amyiny šaty a všechen starožitný nábytek, který nashromáždila, někdy s jeho pomocí, ale většinou sama. Její šperky a doklady, pojistky a další, by snad měly zůstat zachovány (trezor v komoře v patře měl být ohnivzdorný), ale z tureckých koberců bude popel a z tisíce videokazet spečené kusy plastu, veškerá audiovizuální technika… jeho oblečení… tisíce společných fotografií…

Panebože, a on myslí v první řadě na ten zatracený časopis.

“Ne,” odpověděla mu Amy na otázku, na kterou při počítání obrovských ztrát málem zapomněl, “nepoznala, co to bylo za auto. Říkala, že tam někdo musel hodit Molotovovův koktejl nebo něco podobného, podle toho, jak se v okně objevil oheň hned po tom zvuku rozbitého skla. Říkala, že se vydala po příjezdové cestě, když se otevřely dveře z kuchyně a z domu vyběhl nějaký muž. Bruno na něj začal štěkat, ale Patty se bála a radši ho přidržela, i když říkala, že jí málem urval ruku.

Pak ten člověk naskočil do auta a nastartoval. Rozsvítil světla a Patty říkala, že málem oslepla. Zakryla si rukou oči a ten vůz vyrazil od domu a ona se přitiskla k plotu a pevně držela Bruna, jinak by ho ten chlap přejel. Pak vyjel z příjezdové cesty a zmizel v ulici.”

“A ona vůbec neviděla, co to bylo za auto?”

“Ne. Nejdřív byla tma a potom, když začalo hořet v tvé pracovně, ji oslnila ta světla. Doběhla do domu a zavolala hasiče. Říkala, že přijeli rychle, ale víš, jak je ten náš dům starý… byl starý… a… a jak rychle hoří suché dřevo, zvlášť když použiješ benzin.

Ano, to věděl. Starý dřevěný dům je vzrušujícím snem každého žháře. Ale kdo byl ten žhář v jejich případě? Kdo, když ne Shooter? Ta hrozná zpráva, která zakončila nechutné menu událostí toho dne jako odporný dezert, téměř ochromila jeho schopnost myslet.

“Říkal, že to byl pravděpodobně benzin… tedy ten velitel hasičů… on tam byl první, ale pak přijeli policajti a pořád se vyptávali, Morte, nejvíc na tebe… jestli sis nenadělal nějaké nepřátele… nepřátele!… a tak jsem mu řekla, že podle mě jsi žádné nepřátele n-neměl… snažila jsem se mu odpovědět na všechny otázky…”

“Určitě jsi udělala, co jsi mohla,” řekl konejšivě.

Pokračovala, jako by ho neslyšela, mluvila přerývaně, jako když telegrafistka čte strašné zprávy přímo z pásky. “Vždyť já ani nevěděla, jak jim mám říct, že jsme rozvedení… a oni to samozřejmě nevěděli… až Ted jim to nakonec řekl… Morte… bible mojí matky… byla v ložnici na nočním stolku… byly v ní fotografie mé rodiny… a… byla to jediná věc… jediná věc, která mi po ní zbyla…”

Hlas jí znovu zlomily vzlyky.

“Přijedu zítra dopoledne,” řekl. “Když vyjedu v sedm, můžu tam v půl desáté být. Možná v devět, když už není letní provoz. Kde budeš dneska spát? U Teda?”

“Ano,” popotáhla. “Já vím, že ho nemáš rád, Morte, ale nevím, co bych si bez něj dneska počala… jak bych si se vším poradila… víš… se všemi těmi jejich otázkami…”

“Jsem rád, že tam byl s tebou,” řekl. Samotného ho zarazila pevnost, klid, ávilizovanost vlastního hlasu. “Dávej na sebe pozor. Máš ty své prášky?” Už šest let měla předepsané uklidňující prášky, ale brala si je, jen když musela letět… nebo když on musel splnit nějakou společenskou povinnost. Takovou, která vyžadovala přítomnost vážené manželky.

“Ty byly v lékárničce,” řekla otupěle. “Ale na tom nezáleží. Já nejsem vystresovaná, jen deprimovaná.”

Mort už jí chtěl říct, že je to skoro totéž, ale pak si to rozmyslel.

“Přijedu co nejdřív,” řekl. “Jestli myslíš, že bych tam byl něco platný ještě teď v noci, “

“Ne,” řekla. “Kde se sejdeme? U Teda?”

Nečekaně se mu vybavilo, jak jeho ruka drží univerzální klíč pokojské. Viděl, jak se otáčí v zámku dveří motelového pokoje. Viděl, jak se dveře otvírají. Viděl, jak na něj civí dva překvapené obličeje, Amin nalevo, Tedův napravo. Elegantní vzhled Amyina milence spánkem značně utrpěl, takže vypadal trochu jako Alfalfa ve starém vzdělávacím filmu Malí uličníci*. Když Mort viděl Tedovy přeleželé vlasy, poprvé mu ten člověk připadal skutečný. Sledoval jejich úlek a jejich nahá ramena. A zničehonic, téměř nahodile, ho napadlo: Žena, která vám vezme lásku, když láska je to jediné, co máte…

“Ne,” řekl. “U Teda ne. Co v té kavárničce na Witcham Street?

“Byl bys radši, kdybych přišla sama?” Její hlas nezněl vztekle, ale Mort věděl, že ten vzteklý tón číhá těsně pod povrchem. Jak dobře ji znám, pomyslel si. Každý pohyb, každé nepatrné zesílení nebo ztišení hlasu. A jak dobře musí ona znát mě.

“Ne,” řekl. “Přiveď Teda, to bude fajn.” Fajn ne, ale přežije to.

“Takže v půl desáté,” řekla a Mort slyšel, jak přešlápla. “U Marchmana.”

“Tak se to tam jmenuje?”

“Ano, Marchmanova kavárna.”

“Tak dobře. V půl desáté nebo trochu dřív. Když tam budu první, udělám na dveřích značku křídou…”

“A když tam budu první já, smažu ji,” dokončila jejich starou hříčku a oba se zasmáli. Mort zjistil, že i smích ho bolí. Skutečně se znali až příliš dobře. K čemu by jinak byly ty roky společného života? A nebyla ta bolest tak veliká proto, že skončily nejen ty společně prožité roky?

Náhle si vzpomněl na vzkaz, který byl zastrčený pod jedním šindelem na střeše kůlny na popelnice, PAMATUJTE, MÁTE TŘI DNY. JÁ NEŽERTUJU. Chtěl říct, Já tu mám taky takovou drobnou potíž, Amy, ale věděl, že ji tím v její současné situaci nemůže obtěžovat. Tohle byla jeho vlastní starost.

“Kdyby k tomu došlo později, mohls aspoň zachránit své vlastní věci,” řekla. “Trápí mě pomyšlení, o kolik rukopisů jsi musel přijít, Morte. Kdyby sis před dvěma lety pořídil ty ohnivzdorné skříně, které ti nabízel Herb, možná, “

“Myslím, že na tom nezáleží. Rukopis toho nového románu mám tady.” To taky měl. Celých čtrnáct upocených stránek. “Ten zbytek vem čert. Uvidíme se zítra, Amy, já, “

(tě miluju)

Sevřel rty. Byli rozvedení. Mohl ji stále ještě milovat? Připadalo mu to téměř zvrácené. A i kdyby ji miloval, měl právo jí to říkat?

“Strašně mě to mrzí,” řekl jí místo toho.

“To mě taky, Morty. Opravdu moc.” Znovu se rozplakala. Mort teď slyšel, jak ji někdo, žena, zřejmě Isabelle Fortinová, utěšuje.

“Musíš se trochu vyspat, Amy.”

“Ty taky.”

Zavěsil. Dům mu najednou připadal mnohem tišší než po většinu těch nocí, které tu strávil sám. Slyšel jen šustění nočního vánku v okapech a hlas alky od jezera. Vytáhl ten vzkaz z kapsy, přihladil ho a znovu si ho přečetl. Určitě by ho měl schovat pro policii. Vlastně se ho správně do příchodu policie neměl vůbec dotýkat, aby si ho mohli vyfotografovat a dělat s ním všechny ty své kejkle. Byl to přece, víření bubnů a troubení polnic, DŮKAZ.

Kašlu na to, pomyslel si Mort a znovu vzkaz zmačkal. Žádnou policii. Místní strážník Dave Newsome má zřejmě potíže si v poledne vzpomenout, co měl ráno k snídani, a Mortovi se nechtělo do toho zatahovat okresního šerifa nebo státní policii. Koneckonců jemu nikdo o život neusiloval; zabili jen jeho kocoura, a to není člověk. A ve světle Amyiny zničující zprávy nebyl už John Shooter tak důležitý. Patřil do kmene Bláznů, byl to cvok a mohl být nebezpečný… ale Mort se stále více přikláněl k tomu, že si s celou záležitostí poradí sám, i když je Shooter nebezpečný. Zvlášť když je nebezpečný. Dům v Derry měl přednost před Johnem Shooterem a jeho šílenými nápady. Měl dokonce i přednost před zjištěním, kdo byl pachatelem, jestli Shooter nebo nějaký další nenávistný nebo duševně nemocný magor. Dům a Amy. Byla zjevně ve špatném stavu, a ani jednomu z nich neuškodí, když jí poskytne útěchu. Snad by dokonce mohla…

Raději však nechal uvažování o tom, co by Amy mohla udělat. Na téhle cestě viděl samé trápení. Možná bude lepší věřit, že je nadobro uzavřená.

Svlečený odešel do ložnice a lehl si s rukama za hlavou. Z dálky se znovu ozvalo zoufalé volání alky. Morta napadlo, že tam venku může být Shooter a plížit se kolem domu. Představil si jeho bledý obličej pod černým kloboukem. Shooter je sice rapi, ale i když vlastníma rukama zlomil Bumpovi vaz a probodl ho šroubovákem, neznamená to ještě, že má zbraň.

Mort si nicméně nemyslel, že by tam venku Shooter byl, ať už ozbrojený nebo neozbrojený.

Budu muset volat, pomyslel si. “Cestou do Derry musím nejmíň dvakrát volat. Jednou Gregu Carstairsovi a jednou Herbu CreekmorovL Jestli vyjedu v sedm, tak bude ještě moc brzo na to, abych volal odsud, ale můžu zavolat z automatu u mýta v Auguste…

Obrátil se na bok a pomyslel si, že bude asi dlouho usínat… ale vzápětí ho obestřel spánek, a jestli se na něj někdo zvenčí díval, Mort o tom nevěděl.

16

Budík ho vzbudil ve čtvrt na sedm. Půl hodiny mu trvalo, než pohřbil Bumpa v písčité půdě mezi domem a jezerem, a v sedm vyjel, přesně jak plánoval. Po necelých dvaceti kilometrech jízdy si všiml, že jeho starému buicku dochází benzin. Bylo to před Mechanic Falls, rušnou metropolí o pěti tisících duší, textilce zavřené v sedmdesátém roce a jednom oranžově blikajícím semaforu na křižovatce silnic číslo 23 a 7. Zastavil u pumpy Billa Chevrona a proklínal se, že před odjezdem nezkontroloval ukazatel stavu paliva. Kdyby byl projel Mechanic Falls a nevšiml si, jak je na tom, tak se mohl pěkně projít a na schůzku s Amy přijet s velkým zpožděním.

Zatímco mu pumpař plnil bezednou nádrž, odešel k telefonnímu automatu na zdi. Vytáhl z levé zadní kapsy odřený adresář a vytočil číslo Grega Carstairse. Předpokládal, že takhle brzy by ho mohl ještě zastihnout, a měl pravdu.

“Haló?”

“Ahoj Gregu, Mort Rainey.”

“Ahoj Morte. Zřejmě máš nějaký potíže v Derry, co?”

“Jo,” řekl Mort. “Bylo to ve zprávách?”

“Na Pátým kanálu.”

“Jak to vypadalo?”

“Jak co vypadalo?” zeptal se Greg. Mort sebou trhl… ale jestli to vůbec chtěl od někoho slyšet, pak od Grega Carstairse. Byl to milý dlouhovlasý bývalý hippie, který nedlouho po Woodstocku konvertoval k nějaké obskurní náboženské sektě, snad k swedenborgiánům. Měl ženu a dvě děti, sedmileté a pětileté, a pokud mohl Mort soudit, celá rodina byla stejně pohodová jako Greg. Člověk si tak zvykl na jeho stálý úsměv, že když se náhodou neusmíval, vypadal jako nahý.

“Bylo to hodně zlé?”

“Jo,” řekl Greg prostě. “Bylo to hrozně rychlý. Fakt s tebou cejtím.”

“Díky. Právě tam jedu. Volám z Mechanic Falls. Můžeš pro mě něco udělat, zatímco budu pryč?”

“Jestli myslíš ty šindele, tak, “

“Ne, šindele nemyslím. Něco jiného. Posledních pár dní mě otravoval nějaký chlap. Šílenec. Tvrdí, že jsem mu ukradl povídku, kterou napsal před šesti nebo sedmi lety. Když jsem mu řekl, že jsem ji napsal ještě před ním a že mu to můžu dokázat, začal blbnout. Doufal jsem, že už ho neuvidím, ale tolik štěstí jsem neměl. Včera večer, když jsem spal na gauči, zabil mi kocoura.”

“Bumpa?” mírně se podivil Greg, což odpovídalo nezměrnému údivu u kohokoli jiného. “On zabil Bumpa?”

“Ano.”

“Mluvil jsi o tom s Davem Newsomem?”

“Ne, a ani nechci. Chtěl bych se s ním vypořádat sám, jestli to dokážu.”

“Podle toho, co říkáš, to žádnej pacifista nebude, Morte.”

“Od zabití kočky je daleko k zabití člověka,” řekl Mort, “a já myslím, že si s ním poradím líp než Dave.”

“V tom bys mohl mít pravdu,” souhlasil Greg. “Dave už je po sedmdesátce trochu pomalejší. Co pro tebe můžu udělat, Morte?”

“V první řadě bych rád věděl, kde ten chlap je.”

“Jak se jmenuje?

“Já nevím. Na titulní stránce té povídky se podepsal jako John Shooter, ale pak trochu mlžil a říkal, že to může být pseudonym. Podle mě je to pseudonym, aspoň mně to tak zní. V každém případě pochybuju, že se pod tím jménem zapsal, jestli se ubytoval v nějakém motelu v okolí.”

“Jak vypadá?”

“Měří kolem sto osmdesáti a je mu něco přes čtyřicet. Má takový ten ošlehaný obličej. Kolem očí vrásky od slunce a dvě hluboké rýhy od koutků úst, jako by měl bradu v závorce.”

Při řeči se mu postupně začal vybavovat obličej “Johna Shootera”, tak jako se stále zřetelněji zjevuje obličej ducha v křišťálové kouli. Cítil, jak mu na hřbetech rukou naskakuje husí kůže, a trochu se zachvěl. Nějaký vnitřní hlas mu našeptával, že se buď plete sám, nebo úmyslně mate Grega. Shooter byl samozřejmě nebezpečný. Aby tohle Mort poznal, nepotřeboval vidět, co ten člověk udělal Bumpovi. Tak proč si teď hraje na člena výboru bdělosti?

Proto, odpověděl mu jiný, ještě niternější hlas s jakousi nebezpečnou zapřeností. Prostě proto.

Pak se znovu ustaraně ozval ten první hlas: To mu chceš ublížit? O tohle ti tedy jde? Chceš mu ublížit?

Niternější hlas však neodpověděl. Pohroužil se do mlčení.

“Tenhle popis sedí na půlku zdejších farmářů,” řekl Greg pochybovačně.

“Dá se poznat i podle několika dalších věcí,” řekl Mort. “Za prvé je z jihu, a má velice silný přízvuk. Pak nosí velký černý klobouk, myslím, že plstěný, s okrouhlým dýnkem. Takový, jaký nosí amenité. A jezdí v modrém dodávkovém fordu, tak ze začátku nebo z poloviny šedesátých let. S mississippskou značkou.”

“No, to už je lepší. Pozeptám se. Jestli je někde v okolí, někdo o něm bude vědět. Značka jinýho státu je v tuhle roční dobu nápadná.”

“Já vím.” Náhle ho napadlo něco jiného. “Zkus se nejdřív zeptat Torna Greenleafa. Včera jsem s tím Shooterem mluvil na silnici u jezera, několik set metrů severně od svého domu. Tom jel kolem ve svém scoutu.

Mával na nás a my jsme mu oba taky zamávali. Tom ho musel vidět zatraceně dobře.”

“Tak jo. Nejspíš ho uvidím u Bowieho, když se tam kolem desátý zastavím na kafe.”

“Tam byl Shooter taky,” řekl Mort. “Vím to, protože se zmiňoval o drátěných policích na knihy. O takových těch starých otáčecích.”

“A když ho vypátrám, tak co?”

“Nic,” řekl Mort. “Nic nedělej. Večer ti zavolám. A zítra večer bych měl být zpátky. Nevím, co vůbec budu v Derry dělat, kromě přehrabování popela.”

“A co Amy?”

“Má chlapa,” odpověděl a snažil se, aby to nevyznělo toporně, i když to tak nakonec stejně asi vyznělo. “Myslím, že Amy teď má plnou hlavu toho, jak to bude mezi nimi.”

“Á, promiň.”

“To nic,” řekl Mort. Podíval se ke stojanům a zjistil, že pumpař už skončil s plněním nádrže a stěrkou omývá čelní okno buicku.

“Jseš si úplně jistej, že si to s tím chlapem chceš vyřídit sám?”

“Myslím, že ano,” řekl Mort.

Zaváhal, protože najednou pochopil, co se honí Gregovi hlavou: myslel si, že jestli toho člověka v černém klobouku najde a jestli následkem toho přijde Mort k nějakému zranění, bude za to zodpovědný on.

“Hele, Gregu, až s tím chlapem budu mluvit, můžeš být u toho, jestli chceš.”

“To bych moh,” řekl Greg s úlevou.

“On chce důkaz, takže mu ho musím sehnat.”

“Ale vždyť jsi říkal, že ho máš.”

“Jo, ale on mi tak docela nevěřil. Myslím, že mu ho budu muset vmést do tváře, aby mě nechal na pokoji.”

“Aha.” Greg se nad tím zamyslel. “Ten chlap je magor, co?”

“To tedy je.”

“No, uvidím, jestli ho najdu. Tak mi večer zavolej.”

“Určitě. A dík, Gregu.”

“To nestojí za řeč. Změna je stejně dobrá jako odpočinek.”

“Říká se to.”

Rozloučil se s Gregem a podíval se na hodinky. Bylo skoro půl osmé,

ale to bylo na Herba Creekmora příliš brzy a nebylo to zase tak naléhavé, aby ho tahal z postele. Bude bohatě stačit, když mu zavolá z Augusty. Cestou k buicku zastrčil adresář do kapsy a vydoloval peněženku. Zeptal se pumpaře, kolik mu dluží.”

“Když budete platit hotově, tak se slevou dvacet dva padesát,” řekl pumpař a plaše se na Morta podíval. “Nemohl bych vás poprosit o autogram, pane Rainey? Mám všechny vaše knížky.”

Mort si znovu vzpomněl na Amy, která tyhle lovce autogramů nenáviděla. Mort sám je nechápal, ale připadali mu neškodní. Zato Amy dráždili stále víc. Na konci jejich manželství už se krčil pokaždé, když ho někdo v její přítomnosti poprosil o autogram. Někdy téměř cítil, jak si myslí: Proč je neodrazíš, jestli mě opravdu miluješ? Jako by mohl. Jeho prací bylo psát knihy, které lidé jako tenhle člověk rádi četli… aspoň tak to viděl. A když se mu to podařilo, žádali ho o autogram.

Podepsal se pumpaři na rub pokladního dokladu (koneckonců mu umyl okno) a uvědomil si, že kdyby ho Amy obvinila, že skáče, jak pískají, a pomyslel si, že ho z toho stejně podvědomě vinila, zřejmě by měla pravdu. Jenže on byl prostě takhle založený.

Koneckonců slušnost je slušnost, jak říkal Shooter.

Mort se usadil do vozu a vyrazil směrem k Derry.

17

Na mýtě v Auguste zaplatil sedmdesát pět centů a zajel na vzdálený konec parkoviště k telefonním automatům. Byl slunný, chladný a větrný den, vítr vál z jihozápadu od Litchfieldu přes otevřenou planinu s výběrčími budkami a byl tak silný, že vháněl Mortovi slzy do očí. Zároveň mu však byl příjemný. Téměř cítil, jak mu vyhání prach z temných místností v mozku, které byly tak dlouho zabedněné. Prostřednictvím telefonní karty zavolal Herbu Creekmorovi do New Yorku, do bytu, ne do kanceláře. V literární agentuře James a Creekmore, která Morta zastupovala, nebude dřív než za hodinu, ale Mort Rainey znal Herba natolik dlouho, aby věděl, že už pravděpodobně vyšel ze sprchy, popíjí kávu a čeká, až se mu v koupelně odmlží zrcadlo, aby se mohl oholit.

Podruhé za sebou uspěl. Herb se mu ozval hlasem, z něhož už vyprchala téměř všechna ospalost. Budu snad mít dneska nakonec přece jen štěstí? pomyslel si Mort a usmál se do ostrého říjnového větru. Přes čtyřproudovou dálnici viděl, jak před zimou stavějí sněhové zábrany, i když ta byla podle kalendáře ještě daleko.

“Ahoj, Herbe,” řekl. “Volám ti z automatu u mýta v Auguste. Ten rozvod je definitivní, dům v Derry mi včera večer shořel, nějaký šílenec mi zabil kočku a je tu pěkná zima, je tohle vůbec k životu?”

Vůbec si neuvědomoval, jak absurdně ten výčet strastí zní, dokud ho neodříkal nahlas, a pak se málem rozesmál. Bylo mu opravdu chladno, ale cítil se báječně. Cítil se tak čistě!

“Morte?” řekl Herb obezřeteně, jako by očekával nějaký kanadský žertík.

“K službám.”

“Co je s tvým domem?”

“Řeknu ti to, ale už jenom jednou. Jestli je to nutné, dělej si poznámky, protože já bych se rád vrátil do auta, než tady přimrznu k tomu sluchátku.” Začal Johnem Shooterem a jeho obviněním a skončil nočním rozhovorem s Amy.

Herb, který strávil na návštěvách u Morta a Amy spoustu času (a který byl zřejmě z jejich rozvodu upřímně zděšený), vyjádřil svůj údiv i smutek nad tím, co se stalo v Derry. Zeptal se, jestli má Mort tušení, kdo to mohl udělat. Mort řekl, že nemá.

“Podezíráš toho Shootera?” zeptal se Herb. “Chápu, že přikládáš velkou důležitost té kočce zabité krátce před tvým probuzením, ale, “

“Myslím, že je to technicky možné a úplně to nevylučuju,” řekl Mort, “ale silně o tom pochybuju. Třeba se jen nemůžu smířit s myšlenkou, že by zapálil dům o čtyřiadvaceti pokojích jen proto, aby se zbavil jednoho časopisu. Nejspíš je to tím, že jsem ho vůbec potkal. On si skutečně myslí, že jsem mu tu povídku ukradl, Herbe. Vůbec o tom nepochybuje. Když jsem mu sdělil, že mu můžu ukázat důkaz, tvářil se, jako by chtěl říct, ,Jen tak dál, hajzle, jen si kecej.’”

“Ale stejně… volal jsi policii, ne?”

“Jo, ráno jsem volal,” řekl Mort, a přestože to bylo poněkud zavádějící, nebyla to vyslovená lež. On přece skutečně volal. Gregu Carstairsovi. Kdyby však teď řekl Herbu Creekmorovi, kterého si představoval v jeho obývacím pokoji newyorského bytu, oblečeného v elegantních tvídových kalhotách a tílku, že se s tím chce vypořádat sám, nejvýš s pomocí Grega, Herb by ho patrně nechápal. Byl to dobrý přítel, ale trochu stereotypní: civilizovaný model z konce dvacátého století, městský, uhlazený člověk. Typ, který věřil na dohodu. Typ, který věřil v rozjímání. Typ, který věřil v diskusi, když bylo o čem diskutovat, a ve svěření problému odpovědným místům, když o čem diskutovat nebylo. Myšlenka, že by člověk někdy měl udělat, co udělat musí, patřila podle Herba do filmů se Sylvestrem Stallonem.

“Tak to je dobré,” řekl Herb s úlevou v hlase. “Už takhle toho máš dost, než aby sis dělal starosti s nějakým cvokem z Mississippi. Co uděláš, jestli ho najdou? Obviníš ho z obtěžování?”

“Radši bych ho přesvědčil, aby mě přestal pronásledovat a zmizel, odkud přijel,” řekl Mort. Ten nejistý, ale nepochybně skutečný pocit optimismu v něm stále přetrvával. Připouštěl, že se může brzy zhroutit, ale prozatím se nepřestával usmívat. Otřel si nos do rukávu a vychutnával si radost z neutuchajícího úsměvu.

“Jak to chceš udělat?”

“S tvou pomocí, doufám. Archivuješ přece moje práce, ne?”

“Ano, ale, “

“V tom případě potřebuju, abys mi našel Ellery Queen’s Mystery Magazíne z června osmdesát. V něm je .Období setby*. Já o svůj výtisk v tom ohni přišel.”

“Já ho nemám,” řekl Herb mírně.

“Nemáš?” zamžikal Mort. Tohle naprosto nečekal. “Proč ne?”

“Protože to bylo dva roky před tím, než jsem se stal tvým agentem. Ode všeho, co jsem ti prodal, mám přinejmenším jeden výtisk, ale tahle povídka patří k těm, které sis prodával sám.”

“Sakra!” Vybavila se mu poznámka v povídkovém souboru Každý pustí chlup, která se týkala “Období setby”. U názvů většiny dalších povídek byla poznámka “Otištěno se souhlasem autora a jeho agentury James a Creekmore”. U “Období setby” (a dvou nebo tří dalších povídek v souboru) stálo jen “Otištěno se svolením autora”.

“Promiň,” řekl Herb.

“Samozřejmě jsem to tam poslal sám, ještě si vzpomínám, že jsem se na všechno nejdřív vyptal v předběžném dopisu. Jen mi teď připadalo, že jsi mým agentem odjakživa.” Zasmál se a pak dodal: “Bez urážky.”

“Já si to tak neberu,” řekl Herb. “Chceš, abych zavolal do redakce EQMM? Musí mít archivované výtisky.”

“Udělal bys to pro mě?” zeptal se Mort vděčně. “To by bylo skvělé.”

“Hned jdu na to. Jen, ” Herb se odmlčel.

“Jen co?”

“Jen mi slib, že si to s tím člověkem nebudeš chtít vyřídit na vlastní pěst dřív, než budeš mít v ruce ten časopis.”

“To ti slibuju,” souhlasil Mort okamžitě. Už zase trochu lhal, ale co, poprosil Grega, ať jde s ním, a Greg souhlasil, takže na vlastní pěst to nebude. A Herb Creekmore je koneckonců jeho literární agent, ne jeho otec. Herbovi není nic do toho, jak se vypořádává se svými problémy.

“Tak dobře,” řekl Herb. “Já to zařídím. Zavolej mi z Derry, Morte, možná to není tak zlé, jak to vypadá.”

“Tomu bych rád věřil.”

“Ale nevěříš?”

“Bohužel ne.”

“Ach jo,” vzdychl Herb a pak rozpačitě dodal: “Můžu tě poprosit, abys vyřídil Amy mé pozdravy?”

“Můžeš a vyřídím.”

“Tak dobře. A teď už padej někam do závětří, Morte. Slyším ten vítr ve sluchátku. Musíš pěkně mrznout.”

“Tak já padám. Dík, Herbe.”

Zavěsil a na okamžik se zamyšleně zahleděl na telefon. Zapomněl na to, že v buicku není benzin, což bylo podružné, ale zapomněl taky na to, že Herb Creekmore byl jeho agentem až od dvaaosmdesátého, a to zas tak podružné nebylo. Zřejmě je toho na něj moc. Nicméně to člověka nutí k zamyšlení, na co dalšího mohl zapomenout.

Náhle se opět ozval jeho nejniternější hlas: A nemohls náhodou zapomenout, že jsi tu povídku ukradl?

Cestou k autu se tomu úsečně zasmál. V životě nebyl v Mississippi a i teď, kdy prožíval autorskou krizi, byl dalek toho, aby se uchýlil k plagiátorství. Vklouzl za volant a nastartoval motor. Napadlo ho při tom, že lidská mysl přijde tu a tam s neuvěřitelně pitomými nápady.

18

Mort nevěřil, že lidé, i ti, kteří se k sobě snaží být poctiví poznají, že některé věci skončí. Měl pocit, že často v ně věří dál nebo se snaží v ně věřit, i když jsou už nejen napsány na zdi, ale jsou tam napsány písmeny tak velikými, že se dají přečíst na sto metrů i bez lupy. Pokud jim na nich skutečně záleží a pokud mají pocit, že je potřebují, je snadné se podvést, snadné zaměnit svůj život s televizí a přesvědčit sám sebe, že to špatné se nakonec v dobré obrátí… možná hned po příští přestávce na reklamy. Mort měl za to, že lidstvo se svou obrovskou schopností sebeklamu bude ještě šílenější, než už je.

Někdy však pravda prorazí na povrch, a když se nad ní člověk vědomě pokusí zamyslet nebo zasnít, následky jsou zničující: není to, jako když se přílivová vlna převalí přes hráz, ale jako když ji protrhne a pohřbí vás v jejích troskách.

Mort Rainey zažil podobný kataklyzmatický pocit, když policisté a hasiči odjeli a nechali ho s Amy a s Tedem Milnerem u kouřících trosek zeleného viktoriánského domu, který stál na Kansas Street sto třicet šest let. Po truchlivé prohlídce spáleniště pochopil, že jeho manželství s někdejší Amy Dowdovou z maineského Portlandu skončilo. Nešlo o nějakou přechodnou manželskou krizi. Nešlo ani o odloučení na zkoušku. Neměli se stát jedním z těch případů, kdy oba bývalí manželé zalitují svého rozhodnutí a znovu se vezmou. Tohle bylo definitivní. Jejich společný život skončil. I z toho domu, v němž společně zažili hodně dobrého, zbyly pouhé doutnající trámy vetknuté do sklepní díry jako do zubu nějakého obra.

Jejich schůzka v Marchmanově kavárničce na Witcham Street proběhla celkem uspokojivě. Amy ho objala a on její objetí opětoval, ale když ji chtěl políbit na rty, hbitě pootočila hlavu na stranu, takže polibek skončil na její tváři. Moc rád tě vidím, miláčku. Moc ráda tě vidím, miláčku.

Ted Milner s dokonale upravenými a vyfenovanými vlasy seděl u stolku v rohu a pozoroval je. V zubech svíral dýmku, kterou u něj Mort vídal na různých večírcích v posledních asi třech letech. Na Morta působila dýmka strojeně, jako rekvizita, která slouží jedině k tomu, aby učinila člověka staršího. Kolik je vlastně Tedovi? Mort si nebyl jistý, ale Amy bylo šestatřicet, takže Ted ve svých dokonale vypraných džínách a dokonale vyžehlené košili s rozhalenkou do J. Presse musel být nejméně o čtyři roky mladší. Morta napadlo, jestli Amy ví, že za nějakých deset, možná už za pět let, může mít velké potíže, ale pak si uvědomil, že on není ten pravý, kdo by jí to měl vysvětlovat.

Zeptal se, jestli je něco nového. Amy řekla, že není. Pak se ujal slova Ted, který mluvil s lehkým jižním přízvukem, zdaleka ovšem nedosahujícím Shooterovy zemitosti. Řekl Mortovi, že velitel hasičů a poručík z policejního oddělení v Derry se s nimi setkají “na pozemku”. Chtějí Mortovi položit několik otázek. Mort řekl, že proti tomu nic nemá. Ted se ho zeptal, jestli si dá šálek kávy, mají čas. Mort řekl, že proti šálku kávy taky nic nemá. Ted se ho zeptal, jestli mu nevadí jeho přítomnost. Mort použil tutéž frázi. Pokaždé, když mu vyšla z úst, byla o něco omšelejší. Amy pozorovala jejich rozhovor s jistými obavami a Mort se jí ani nedivil. Toho dne, kdy je nachytal v posteli, řekl Tedovi, že ho zabije. Možná dokonce řekl, že je zabije oba. V téhle záležitosti měl poněkud zamlženou paměť. Měl podezření, že ani oni dva nemají zcela jasno. Nevěděl to jistě, ale aspoň sám pro sebe považoval tuhletu mlhu nejen za pochopitelnou, ale i za milosrdnou.

Dali si kávu. Amy se ho zeptala na “Johna Shootera”. Mort řekl, že to zvládá. Nemluvil ani o kočkách, ani o vzkazech, ani o časopisech. Za nějakou dobu se přesunuli z kavárny na Kansas Street, kde stával jejich dům.

Velitel hasičů i policista tam byli, jak slíbili, a kladli mu otázky, jak taky slíbili. Většinu otázek směrovali na lidi, kteří by Morta mohli natolik nenávidět, že mu vhodili do pracovny koktejl Texaco. Kdyby tam byl Mort sám, vůbec by se o Shooterovi nezmínil, ale Amy to stejně prozradila, takže vylíčil první setkání s ním přesně tak, jak se udalo.

“Takže ten chlap byl pěkně naštvaný,” řekl velitel hasičů Wickersham.

“To byl.”

“Tak naštvaný, aby odjel do Derry a zapálil vám dům?” zeptal se detektiv Bradley.

Mort si byl téměř jistý, že to Shooter neudělal, ale nechtěl už dál rozebírat svá krátká setkání s ním. Pak by jim musel v první řadě říct, co Shooter udělal Bumpovi. To by rozrušilo Amy; značně by ji to rozrušilo… a vyvolalo by to další řetězec nepříjemností a to Mort nechtěl. Usoudil, že je čas na další úhybný manévr.

“Nejdřív mohl být, ale když jsem zjistil, že ty dvě povídky jsou opravdu skoro stejné, podíval jsem se na datum vydání té své.”

“A on tu svou nikdy nevydal?” zeptal se Bradley.

“Ne, určitě ne. Včera se ukázal znovu. Zeptal jsem se ho, kdy tu povídku napsal, a doufal jsem, že uvede pozdější datum, než můžu prokázat já, rozumíte?”

Detektiv Bradley přikývl. “Chtěl jste mu dokázat, že jste ho předběhl.”

“Přesně tak. .Období setby’ bylo v povídkové knize, kterou jsem vydal ve třiaosmdesátém, ale původně vyšlo v osmdesátém. Doufal jsem, že ten člověk bude považovat za bezpečné datum rok nebo dva před třiaosmdesátým. A měl jsem štěstí. Řekl, že tu povídku napsal ve dvaaosmdesátém. Takže jak vidíte, dostal jsem ho.”

Doufal, že u toho všechno skončí, ale náčelník hasičů Wickersham pokračoval.

“Vám je to jasné a nám je to jasné, pane Rainey, aleje to jasné jemu?”

Mort si v duchu povzdychl. Věděl přece, že člověk nemůže uhýbat donekonečna, v určitém bodu se dostane tak daleko, že musí buď říct pravdu, nebo vysloveně lhát. A v tomto bodu se teď ocitl. Ale čije to věc? Jejich, nebo jeho? Jeho. Jistě. A tak to taky zůstane.

“Ano,” řekl jim, ,je mu to jasné.”

“Co udělal?” zeptal se Ted. Mort se na něj trochu podrážděně podíval. Ted uhnul pohledem a zjevně zatoužil mít v ruce svou dýmku, aby si s ní mohl hrát. Jenže dýmka byla v autě. A košile neměla žádnou kapsičku, kam by ji mohl uložit.

“Odjel,” řekl Mort. Ted, kterému do toho vůbec nic nebylo, ho popudil natolik, že mu usnadnil lhaní. Lhaní Tedovi mu připadalo ospravedlnitelnější. “Brblal něco o tom, že je to neuvěřitelná náhoda, pak naskočil do auta, jako by mu hořela koudel, a odjel.”

“Nevšiml jste si náhodou vozu a poznávací značky, pane Rainey?” zeptal se Bradley. Vytáhl zápisník a propisovačku.

“Byl to ford,” odpověděl Mort, “ale s tou značkou vám bohužel nepomůžu. Nebyla maineská, ale jinak…” Pokrčil rameny a zatvářil se omluvně. Vnitřně byl z vývoje událostí stále nervóznější. Všechno šlo dobře, když se snažil být poctivý, když se vyhýbal přímým lžím, tím vlastně ušetřil Amy bolest z vědomí, že ten chlap zlomil Bumpovi vaz a pak ho probodl šroubovákem. Teď už se však dostal do situace, kdy říkal různým lidem různé verze. Kdyby se sešli a porovnali si jeho výpovědi, mohl by mít velké potíže. Vysvětlovat důvody pro lži by mohlo být nepříjemné.

Předpokládal, že taková konfrontace je nepravděpodobná, pokud se Amy nedostane do řeči s Gregem Carstairsem nebo s Herbem Creekmorem, ale co když Shooter bude dělat potíže, až na něj s Gregem vytáhnou EQMM z června osmdesát?

No nevadí, říkal si, tohle budeme řešit, až to bude aktuální. Při téhle myšlence se mu nakrátko vrátila dobrá nálada, která se ho zmocnila, když volal Herbovi z augustského mýta, a málem se rozchechtal, ale podařilo se mu smích potlačit. Zřejmě by se divili, proč se směje, a divili by se oprávněně.

“Myslím, že Shooter je teď na cestě do, “

(Mississippi)

”, místa svého bydliště,” zakončil téměř plynule.

“Zřejmě máte pravdu,” řekl poručík Bradley, ale já bych po téhle stopě šel dál. Mohl jste ho přesvědčit, že se spletl, ale to ještě neznamená, že se po odjezdu od vás zklidnil. Třeba jel ve vzteku sem a podpálil vám dům jen proto, že byl naprdnutej, promiňte, paní Raineyová.”

Amy se nucené pousmála a mávla nad tou omluvou rukou.

“Myslíte, že to není možné?”

Jo, odpověděl mu v duchu Mort, to si myslím. Jestli se rozhodl zapálit dům, zabil by Bumpa ještě před odjezdem do Derry pro případ, že bych se probudil, než se vrátí. Jenže pak bych kocoura našel ztuhlého a se zaschlou krví. Takhle to nebylo… ale říct to nemůžu, ani kdybych chtěl. Hned by se divili, proč jsem o tom nemluvil už dřív. Nejspíš by je napadlo, že tu z mé strany něco nehraje.

“Asi je,” řekl, “ale já jsem s tím člověkem mluvil. Nepřipadal mi jako typ žháře.”

“Myslíš, že to nebyl žádný Snopes,” vložila se do hovoru Amy.

Mort se na ni překvapeně podíval, a pak se usmál. “Přesně tak,” řekl. “Chlápek z jihu, ale žádný Snopes.”

“A to znamená co?” zeptal se Bradley poněkud znepokojeně.

“To je náš starý žert, poručíku,” řekla Amy. “Snopesovi jsou postavy z románů Williama Faulknera. Začali podnikat tak, že podpalovali stodoly.”

“Aha,” řekl Bradley bezvýrazně.

“Žádný typ žháře neexistuje, pane Rainey,” poučil Morta Wickersham. “Vyskytují se mezi všemi typy lidí, věřte mi.”

“Když myslíte, “

“Zkuste si vzpomenout trochu víc na to auto, jestli to půjde,” řekl Bradley. “Chtěl bych na toho člověka upozornit státní policii.”

Mort se náhle rozhodl, že bude lhát ještě víc. Vlastně ještě mnohem víc.

“Byl to sedan. To vám můžu říct jistě.”

“Aha. Ford sedan. Rok výroby?”

“Sedmdesátá léta, řekl bych.” Mort si byl ve skutečnosti jistý, že Shooterova dodávka byla vyrobena někdy v době, kdy jistý Oswald udělal z Lyndona Johnsona prezidenta Spojených států. “Značka měla světlou barvu,” dodal ještě. Mohla být floridská. Nemohl bych na to přísahat, ale je to možné.”

“Mhm. A jak vypadal on?”

“Střední výška. Světlé vlasy. Brýle. Okrouhlé drátěné brýle, jaké nosil John Lennon. To je vážně všechno, co si pa, “

“Neříkal jsi, že měl klobouk?” zeptala se Amy znenadání.

Mort s cvaknutím zaťal zuby. “Jistě,” řekl mile. “Ano, na to jsem zapomněl. Tmavošedý nebo černý. Ale byla to spíš čepice. Se štítkem.”

“No dobře,” sklapl Bradley zápisník. “To pro začátek stačí.”

“A nemohlo se jednat o vandalismus, o žhářství pro zábavu?” zeptal se Mort. “V románech je všechno v souvislostech, ale ve skutečnosti se podle mých zkušeností všechno odehrává náhodně.”

“Je to možné,” souhlasil Wickersham, “ale prověřit možné souvislosti nikdy neuškodí.” Okázale mrkl na Morta a dodal: “Život někdy napodobuje umění.”

“Potřebujete ještě něco?” zeptal se jich Ted a objal Amy kolem ramen.

Wickersham s Bradleym si vyměnili pohledy a Bradley zavrtěl hlavou. “Myslím, že ne, to nám zatím stačí.”

“Ptám se jen proto, že Amy s Mortem musí věnovat nějaký čas pojišťovacímu agentovi. A zřejmě i pojišťovacímu vyšetřovateli z mateřské společnosti.”

Morta stále víc rozčiloval jeho jižanský přízvuk. Měl sice tušení, že Ted pochází z některého státu severně od Faulknerova kraje, ale stále to byla souhra náhod, bez které by se obešel.

Policista s hasičem si podali ruce s Amy a Mortem, vyslovili jim svou účast a řekli, ať zavolají, jestli někoho z nich ještě něco napadne. Po jejich odjezdu všichni tři znovu obešli spáleniště.

“Všechno mě to strašně mrzí, Amy,” řekl Mort. Šla mezi nimi a podívala se na něj, jako by ji překvapilo něco v jeho hlase. Možná ten upřímný tón. “Strašně mě to mrzí, úplně všechno.”

“Mě taky,” řekla tiše a pohladila ho po ruce.

“Do třetice i mě,” řekl Ted vážně. Amy se k němu otočila a v tom okamžiku ho mohl Mort vesele uškrtit, až by mu oči vylezly z důlků.

Šli teď podél západní strany bývalého domu směrem k ulici. Právě tady stával přístavek, v němž měl pracovnu, a nedaleko odtud byla Amyina květinová zahrada. Všechny květiny byly odkvetlé a Morta napadlo, že je to možná dobře. Žár sežehl veškerou zeleň v okolí čtyř metrů od domu. Kdyby byly květiny v květu, bylo by to až příliš smutné. Bylo by to -

Mort se náhle zastavil. Vzpomněl si na ty povídky. Na tu povídku. Mohla se jmenovat “Období setby” nebo “Skryté okno do skryté zahrady,” ale když jste se od těchhle drobností oprostili, šlo o tentýž příběh. Podíval se nahoru. Kromě modré oblohy tam nebylo nic k vidění, alespoň teď, ale před požárem bylo přímo v těch místech, kam se teď díval, jedno okno. Okno místnůstky vedle prádelny. Amy v ní měla kancelář. Tam chodila vypisovat šeky, zapisovat si do deníku, vyřizovat nezbytné telefonáty… a tam taky před několika lety zřejmě začala psát román. Když ji to přešlo, v tichosti ho pohřbila do zásuvky psacího stolu. Ten stával u okna. Amy tam ráda chodívala ráno. Mohla hned vedle začít prát, a když čekala na konec programu, aby pak přendala prádlo z pračky do sušičky, vyřizovala si papíry. Ta místnost byla dost odlehlá a Amy si pochvalovala, jaký v ní je klid. Klid a průzračné příjemné ranní světlo. Ráda tu a tam vyhlédla z okna, aby se podívala, jak se daří květinám v rohu mezi domem a přístavkem s pracovnou. Mnohokrát ji slyšel říkat: Je to pro mě ta nejlepší místnost v domě, protože kromě mě tam sotva někdo zajde. Má skryté okno s výhledem do skryté zahrady.

“Morte?” řekla Amy a Mort ji na okamžik nevnímal, protože si spletl její skutečný hlas s hlasem ve svých představách, s hlasem své vzpomínky. Ale byla to opravdová, nebo falešná vzpomínka? To byla otázka. Ta vzpomínka vypadala jako opravdová, ale už dlouho před Shooterem, Bumpem a požárem žil Mort ve značném napětí. Není tedy možné, že má… vzpomínkové halucinace? Že se snaží vytvořit si vlastní minulost s Amy takovým způsobem, aby odpovídala té zatracené povídce, kde ten muž zešílel a zabil svou manželku?

Panebože, doufám, že ne. Doufám, že ne, protože to bych se až příliš přiblížil nervovému zhroucení.

“Morte, je ti něco?” zeptala se Amy. Podrážděně ho zatahala za rukáv a alespoň dočasně ho probrala z vytržení.

“Ne,” řekl, ale pak se zničehonic opravil. “Jo. Abych ti pravdu řekl, je mi trochu špatně.”

“Možná snídaně,” hádal Ted.

Amy se na něj podívala tak, že se Mortovi hned udělalo trochu líp. Nebyl to příliš přátelský pohled. “To nemá ze snídaně,” řekla popuzeně. Ukázala na zčernalé trosky. “To má tamhle z toho. Měli bychom radši vypadnout.”

“V poledne mají přijít ti lidé z pojišťovny,” řekl Ted.

“To je víc než za hodinu. Pojedeme k tobě, Tede. Já se taky necítím moc dobře. Ráda bych si sedla.”

“Tak dobře.” Z Tedova mírně podrážděného hlasu se dalo vyčíst, Nemusíš hned křičet, a Mortovi se zase trochu ulevilo. A třebaže ráno při snídani by byl řekl, že dům Teda Milnera je to poslední místo na zemi, kam by se mu chtělo, doprovázel je tam bez protestu.

19

Cestou přes město na východ k Tedovu domu všichni mlčeli. Mort netušil, na co Amy s Tedem myslí, ale odhadoval, že Amy na dům a Ted na to, jestli stihnou včas schůzku s pojišťováky. Zato věděl, na co myslí on. Snažil se odhadnout, jestli se zblázní nebo ne. Je tohle skutečnost, nebo sled vzpomínek?

Nakonec usoudil, že to o té kanceláři vedle prádelny Amy skutečně řekla, že to není falešná vzpomínka. Ale řekla to před dvaaosmdesátým rokem, kdy “John Shooter” údajně napsal povídku “Skryté okno do skryté zahrady”? Mort nevěděl. Ať týral svůj zmatený a zmučený mozek, jak chtěl, dostávalo se mu od něj jediného stručného sdělení: pátrání po odpovědi bezvýsledné. Ale jestli to řekla, bez ohledu na to kdy, může být název Shooterovy povídky stále ještě souhrou náhod? Snad, ale ty náhody nám nějak přibývají, ne? Usoudil, že ten požár byl, musel být náhoda. Ale ta vzpomínka, kterou vyvolala Amyina zahrada s mrtvými květinami… bylo stále těžší uvěřit, že tohle všechno není provázané nějaký podivným, možná nadpřirozeným způsobem.

A není i sám “Shooter” svým způsobem nějak zmatený? Jak jste se k ní dostal? zeptal se hněvivým a zmateným hlasem. Tohle mě vážně zajímá. Jak se sakra prachatej pisálek vašeho typu dostane do nějaký díry v Mississippi a ukradne mi povídku? Tehdy si Mort myslel, že to je buď další příznak Shooterova šílenství, nebo že je ten chlap setsakra dobrý herec. Teď, v Tedové autě, ho poprvé napadlo, že přesně takhle by reagoval on, kdyby se situace obrátila.

Jak se ostatně svým způsobem stalo. Jediné, v čem se obě povídky naprosto rozcházely, byl název. A Mort teď zjistil, že má pro Shootera velice podobnou otázku, jakou Shooter položil jemu. Jak jste přišel k tomu názvu, pane Shootere? Tohle mě vážně zajímá. Jak jste věděl, že dvanáct set mil od té vaší díry v Mississippi má žena spisovatele, o kterém jste údajně do letoška neslyšel, vlastní skryté okno s výhledem do vlastní skryté zahrady?

Dalo se to přirozeně zjistit jediným možným způsobem. Až Greg Shootera vypátrá, Mort se ho na to bude muset zeptat.

20

Mort odmítl šálek kávy, který mu nabídl Ted, a požádal, jestli by nemohl dostat kolu nebo pepsi. Ted mu ji podal, a když se Mort napil, žaludek se mu uklidnil. Očekával, že pouhý pobyt v tomhle domě, kde si Ted s Amy hrají na tatínka a na maminku, když už se nemusí uchylovat do laciných předměstských motelů, v něm vyvolá hněv a nepokoj. Nevyvolal. Byl to pouhý dům, kde každý pokoj hlásal, že majitel je průbojný mladý svobodný muž, který v životě uspěl. Mort zjistil, že se s tím dokáže poměrně snadno vyrovnat, ačkoli byl trochu nervózní kvůli Amy. Vzpomněl si na její malou kancelář s průzračným příjemným ranním světlem a na uspávající hukot sušičky, který sem doléhal přes zeď, na její malou kancelář se skrytým oknem, jedinou místnost v celém domě, z níž byl výhled na zákoutí tvořené domem a přístřeškem, a napadlo ho, jak moc tam patřila a jak málo patří sem. Jenže s tím se bude muset vypořádat sama. A on, po několika minutách pobytu v tomhle domě, který není žádné příšerné doupě, ale jenom dům, s tím už dokáže taky žít… dokonce být svým způsobem spokojený.

Zeptala se ho, jestli se zdrží v Derry přes noc.

“M-m, vydám se na zpáteční cestu hned, jak skončíme s těmi pojišťováky. Kdyby něco, můžou se se mnou spojit… nebo mi můžeš zavolat ty.”

Usmál se na ni. Opětovala jeho úsměv a krátce se dotkla jeho ruky. Tedovi se to nelíbilo. Zamračeně vyhlédl z okna a sevřel v prstech svou dýmku.

21

Na schůzku se zástupci pojišťovací společnosti přijeli včas a Tedu Milnerovi se nepochybně ulevilo. Mort z jeho přítomnosti nebyl nijak nadšený; nebyl to koneckonců Tedův dům, dokonce ani po rozvodu. Amy se však s ním cítila zřejmě lépe, a tak to Mort nechal být.

Zástupce Konsolidační pojišťovny John Strick, s nímž uzavřeli pojistku, nasměroval jednání po krátké prohlídce spáleniště do své kanceláře, kde se seznámili s Fredem Evansem, vyšetřovatelem pojišťovny specializovaným na žhářství. Důvod, proč Evans nebyl na místě už dopoledne s Wickershamem a Bradleym ani potom se Strickem, vyšel brzy najevo: strávil téměř celou předchozí noc šťouráním v troskách s polaroidem v ruce. Pak si šel před setkáním s Raineyovými podle vlastních slov chvilku schrupnout do svého motelového pokoje.

Evans se Mortovi velice zamlouval. Bylo na něm vidět, že ho skutečně mrzí ztráta, kterou s Amy utrpěli, zatímco všichni ostatní, včetně pana Teddyho Dotřetice, jen zašeptali slova soustrasti a pak se dál věnovali svým záležitostem (pro Teda Milnera to zřejmě znamenalo dostat Morta co nejdřív z Derry k Tashmoreskému jezeru). Fred Evans dokonce ani nemluvil o “pozemku”, mluvil o “domě”.

Kladl mu v podstatě stejné otázky jako Wickersham a Bradley, jen se vyptával ohleduplněji a podrobněji. Ačkoli spal nejvýš čtyři hodiny, měl jasné oči a mluvil rychle a srozumitelně. Po dvacetiminutovém rozhovoru Mort usoudil, že kdyby se někdy rozhodl zapálit si dům kvůli pojistce, rozhodně uzavře smlouvu s jinou pojišťovnou než s Konsolidační. Nebo počká, až tenhle člověk odejde do důchodu.

Když Evans skončil s vyptáváním, usmál se na ně. “Moc jste mi pomohli a rád bych vám znovu poděkoval za vaše uvážlivé odpovědi i za vaše milé chování. V mnoha případech se lidé naježí, jakmile zaslechnou slova ,pojišťovací vyšetřovatel’. Od samého začátku jsou nabroušení a přítomnost vyšetřovatele na místě si vysvětlují jako podezření, že si zapálili vlastní majetek.”

“Myslím, že za daných okolností jsme nemohli očekávat lepší přístup,” řekla Amy a Ted Milner pokýval tak horlivě, jako by měl hlavu na niti, za niž tahá silně vynervovaný loutkář.

“Dál už to bude trochu obtížnější,” řekl Evans. Pokývl na Stricka, který otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl desky s počítačově vytištěným seznamem. “Když vyšetřovatel zjistí, že požár byl tak vážný jako ve vašem případě, jsme povinni klientům ukázat seznam nárokovaného pojistitelného majetku. Vy si ho pročtete a pak podepíšete místopřísežné prohlášení, že uvedené položky patří stále vám a že v době vypuknutí požáru byly stále v domě. Měli byste zaškrtnout všechny položky, které jste od poslední aktualizace pojistné smlouvy prodali, stejně jako položky, které nebyly v domě v době požáru.” Evans si přiložil k ústům pěst, odkašlal si a pak pokračoval. “Bylo mi řečeno, že nedávno došlo k rozdělení majetku, takže ten poslední požadavek se jeví jako zvláště důležitý.”

“Rozvedli jsme se,” řekl Mort stroze. “Já žiju v našem domě u Tashmoreského jezera. Bydlívali jsme tam jen přes léto, ale je tam ústřední topení, takže se dá obývat i v chladných měsících. Bohužel jsem se nedostal k tomu, abych si tady odsud odstěhoval spoustu svých věcí. Pořád jsem to odkládal.”

Don Strick s porozuměním přikývl. Ted si dal nohu přes nohu a pohrával si s dýmkou. Celkově působil jako člověk, který se snaží nevypadat tak hluboce znuděný, jako ve skutečnosti je.

“Doplňte ten seznam podle svého nejlepšího svědomí,” řekl Evans. Vzal si od Stricka desky a podal je přes stůl Amy. “Může to být poněkud nepříjemné, je to tak trochu jako honba za pokladem naruby.”

Ted odložil dýmku a naklonil se nad seznam. Nuda z něj rázem vyprchala a oči mu zářily lačnou zvědavostí čumila, který se ocitl u vážné silniční nehody. Amy si toho všimla a ochotně natočila desky směrem k němu. Mort, který seděl po jejím druhém boku, je naklonil zpátky.

“Dovolíte?” řekl Tedovi. Měl vztek, skutečný vztek, a všichni to z jeho hlasu slyšeli.

“Morte, ” řekla Amy.

“Nechci tu z toho dělat nějaké divadlo,” řekl jí Mort, “ale šlo o naše věci, Amy. Naše.”

“Mě by ani nenapadlo, ” začal Tedd rozhořčeně.

“Ne, pan Rainey je úplně v právu,” řekl Fred Evans tak mírně, že to na Morta působilo až záludně. “Podle zákona nemáte právo nahlížet do seznamu majetku. Občas přimhouříme oko, pokud to nikomu nevadí… ale panu Raineymu to zřejmě vadí.”

“To si pište, že to panu Raineymu vadí,” řekl Mort. Ruce pevně zaťaté v pěst mu spočívaly v klíně. Cítil, jak mu nehty vyrývají do dlaní půlměsíčky.

Amy přesunula svůj nešťastně prosebný pohled z Morta na Teda. Mort čekal, že Ted začne vyvádět, ale Ted zůstal klidný. Mort usoudil, že k tomuhle závěru ho mohl dovést jeho apriorně nepřátelský postoj k Tedovi; neznal ho příliš dobře (ačkoli věděl, že když ho vzbudíte v nějakém bezejmenném motelu, vypadá jako Alfalfa), ale zato znal Amy. Kdyby Ted takový byl, už by ho dávno opustila.

Místo toho se Ted pousmál, a aniž věnoval jediný pohled Mortovi a mužům z pojišťovny, zeptal se Amy: “Napomohlo by jednání, kdybych si jednou obešel blok?”

Mort se chtěl krotit, ale nedokázal to. “A proč ne dvakrát?” zeptal se Teda se strojenou přívětivostí.

Amy se na něj úkosem podívala a pak se znovu obrátila na Teda. “Myslíš? Možná by to jednání opravdu usnadnilo…”

“Ale jistě,” řekl. Políbil ji na tvář a Mort učinil další bolestný objev: tomu člověku na ní skutečně záleželo. Ne vždycky to zřejmě dával najevo, ale teď to bylo jasně vidět. Mort si uvědomil, že je na nejlepší cestě myslet na Amy jako na hračku, která Teda na krátkou chvíli zaujala, ale která ho brzy unaví. Vlastně to ani neodpovídalo tomu, co věděl o Amy. Měla přece lepší odhad na lidi… a víc si vážila sama sebe.

Ted vstal a odešel. Amy se vyčítavě podívala na Morta. “Spokojený?”

“Snad ano,” řekl. “Podívej, Amy, zřejmě jsem se s tím nevypořádal tak dobře, jak bych mohl, ale moje pohnutky jsou dostatečně čestné. Za ta léta jsme toho spolu prožili hodně. Tohle je zřejmě poslední společný zážitek a já si myslím, že by měl zůstat mezi námi. Souhlasíš?”

Strick se zjevně cítil trapně. Fred Evans ne; díval se z Morta na Amy a pak znovu na Morta se zájmem diváka, který sleduje opravdu dobrý tenis.

“Tak dobře,” řekla Amy tiše. Mort ji lehce pohladil po ruce a Amy se na něj usmála. Byl to stísněný úsměv, ale lepší než žádný, pomyslel si.

Přitáhl si k ní židli blíž a s hlavami u sebe se sklonili nad seznam jako děti, které se učí na zkoušku. Mort zanedlouho pochopil, proč je Evans varoval. Myslel si, že dokáže odhadnout rozsah ztráty. Mýlil se.

Když přejížděl očima počítačem napsané položky, připadalo mu, jako by někdo vybral z domu číslo 92 na Kansas Street úplně všechno a rozházel to po celé ulici, aby to všichni viděli. Nemohl uvěřit, na kolik věcí zapomněl, kolik věcí bylo nenávratně pryč.

Sedm nejdůležitějších spotřebičů. Čtyři televize, z toho jedna se zabudovaným videorekordérem. Spodeův porcelán*, pravý raně americký** nábytek, který Amy nakupovala po jednotlivých kusech. Jen skříň, kterou měli v ložnici, stála čtrnáct tisíc dolarů. Nebyli žádní zapálení sběratelé umění, ale dokázali je ocenit. Přišli o dvanáct originálů. V seznamu uvedli cenu dvaadvacet tisíc dolarů, ale ta Morta nezajímala; myslel na perokresbu od N. C. Wyetha, která zobrazovala dva chlapce, kteří se na loďce vydávají na moře. Pršelo a chlapci v pláštěnkách a galoších se smáli. Mort ten obrázek miloval, a teď byl nenávratně pryč. Waterfordské sklo***. Sportovní vybavení, které skladovali v garáži, lyže, desetirychlostní kola, kánoe. Tři Amyiny kožichy. Viděl, jak škrtla bobra a norka, ty má zřejmě ještě v úschovně, ale krátký liščí kožich přešla. Ten v době požáru visel ve skříni, kde Amy měla teplé a módní podzimní oblečení. Pamatoval si, že jí ho dal před šesti nebo sedmi lety k narozeninám. Teď je pryč. Jeho dalekohled značky Celestron. Pryč. Velká prošívaná přikrývka, kterou jim dala Amyina matka, když se brali. Amyina matka byla mrtvá a z přikrývky nezbylo také nic než popel ve větru.

A to nejhorší čekalo na Morta v druhém sloupci, a opět nešlo o cenu vyčíslenou v dolarech. 124 lahví vína, stálo tam. Cena 4900 dolarů. Víno měli oba rádi. Nebyli žádní fanatici, ale společnými silami si vybudovali ve sklepě malou vinárnu, zásobili ji a občas si tu vypili láhev.

“I víno,” řekl Evansovi. “I to víno.”

Evans mu věnoval zvláštní pohled, který si Mort nedokázal vyložit. “Sama vinárna neshořela, protože ve sklepní nádrži jste měli málo topného oleje, a taky nedošlo k výbuchu. Byl tam však velký žár a lahve většinou praskly. A těch pár, které to přežily… Já toho o víně moc nevím, ale pochybuju, že by se to dalo pít. Možná se mýlím.”

“Nemýlíte,” řekla Amy. Na tvář jí skanula osamělá slza a Amy ji nepřítomně setřela.

Evans jí nabídl svůj kapesník. Zavrtěla hlavou a znovu se sklonila nad seznam.

Za deset minut byli hotovi. Podepsali se a Strick jejich podpisy verifikoval. Téměř vzápětí nato se vrátil Ted Milner, jako by všechno sledoval na nějakém soukromém monitoru.

“Ještě něco?” zeptal se Mort Evanse.

“V tomto okamžiku ne. Ale může se něco vyskytnout. Zřejmě nebudete uveden v tashmoreském telefonním seznamu, pane Rainey.”

“Ne.” Napsal Evansovi telefonní číslo. “Ozvěte se mi prosím, když budete potřebovat s něčím pomoct.”

“Ozvu.” Vstal a podal mu ruku. “Tohle je vždycky nepříjemné. Mrzí mě, že jste tím museli projít.”

Potřásli Evansovi se Strickem rukama a ponechali je jejich práci. Bylo už po jedné hodině a Ted se zeptal Morta, jestli s nimi nechce zajít na oběd. Mort zavrtěl hlavou.

“Chci se vrátit. Mám ještě nějakou práci a chtěl bych se pokusit na tohle všechno aspoň na chvíli zapomenout.” Měl dokonce pocit, že by snad mohl i psát. Nijak ho to nepřekvapovalo. V nesnadných životních obdobích, snad kromě rozvodu, který byl zřejmě výjimkou z pravidla, mu psaní vždycky šlo. Celkem pochopitelně. Bylo příjemné uchýlit se do vymyšlených světů, když vás ten skutečný zraňoval.

Napůl očekával, že se ho Amy zeptá, jestli si to nechce rozmyslet, ale nezeptala se. “Jeď opatrně,” řekla jen a letmo ho políbila na koutek úst. “Dík, že jsi přijel… a že jsi byl ve všem tak… rozumný.”

“Můžu pro tebe něco udělat, Amy?”

Zavrtěla hlavou, pousmála se a vzala Teda za ruku. Jestli očekával nějaké další sdělení, tak tohle bylo nepřehlédnutelné.

Pomalu kráčeli k Mortovu buicku.

“Žijete si tam spokojeně?” zeptal se Ted. “Nechybí vám tam něco?”

Morta už potřetí zarazil jeho jižanský přízvuk, další podivná souhra náhod.

“Nic mě teď nenapadá,” řekl, otevřel dveře buicku a vylovil z kapsy klíčky. “Odkud vlastně jste, Tede? Zřejmě jste mi to vy nebo Amy někdy říkali, ale kdybyste mě zabil, nevzpomenu si. Nejste z Mississippi?”

Ted se srdečně zasmál. “Daleko odtud, Morte. Vyrostl jsem v Tennessee. V městečku Shooteťs Knob.”

22

Mort se vracel k Tashmoreskému jezeru. Pevně svíral volant, seděl vzpřímeně, jako by spolkl pravítko, a oči upíral na silnici. Měl puštěné rádio, a kdykoli se mu začaly v hlavě rojit nějaké myšlenky, úporně se soustředil na hudbu. Po necelých sedmdesáti kilometrech jízdy pocítil tlak v močovém měchýři. Uvítal ho a ani ho nenapadlo zastavit u toalet na nějakém odpočívadle. Potřeba močit na sebe výtečně vázala myšlenky.

Domů dorazil kolem půl páté a zaparkoval na obvyklém místě u boční zdi domu. Když vypínal motor, Eric Clapton byl zrovna uprostřed kytarového sóla. Ticho se na Morta sesypalo jako náklad balvanů zabalených v pěnové gumě. Na jezeře nebyla jediná loďka, v trávě jediný brouk.

Čuránía myšlení mají hodně společného, pomyslel si, když vystupoval z vozu a rozepínal si poklopec. Obojí se dá odkládat… ale ne navždy.

Mort Rainey stál a močil a myslel na skrytá okna a skryté zahrady; myslel na ty, kteří vlastní skryté zahrady, a na ty, kteří vyhlížejí skrytými okny. Myslel na to, že časopis, který potřeboval, aby dokázal jistému člověku, zeje buď šílenec, nebo podvodník, shořel právě v ten večer, kdy se k němu chtěl dostat. Myslel na to, že milenec jeho bývalé ženy, muž, kterého upřímně nenáviděl, pocházel z městečka Shooteťs Knob a že Shooter byl čirou náhodou pseudonym výše zmíněného šílence či podvodníka, který vstoupil do života Morta Raineyho přesně ve chvíli, kdy výše zmíněný Mort Rainey začínal chápat svůj rozvod nikoli jako teoreticky vratnou záležitost, ale jako nezvratnou skutečnost. Myslel dokonce i na to, že “John Shooter” objevil jeho údajné plagiátorství zhruba v době, kdy se Mort Rainey rozváděl se ženou.

Otázka: Jsou to všechno náhody? Odpověď: Teoreticky je to možné. Otázka: A věří on tomu, že jsou to náhody? Odpověď: Ne.

Otázka: A myslí si tedy, že začíná šílet?

“Odpověď zní ne,” řekl Mort. “Nezačíná. Aspoň zatím ne.” Zapnul si poklopec, obešel roh domu a zamířil ke dveřím.

23

Našel klíč od domu a začal ho strkat do zámku, ale pak ho zase vytáhl. Místo toho vzal za kouli u dveří, a když ji obemykal prsty, byl si jistý, že se lehce otočí. Byl tady Shooter… byl, nebo pořád je. A nemusel ani do domu násilně vniknout. Ne. Tenhle hajzl ne. Mort měl náhradní klíč schovaný ve staré misce na mýdlo na nejvyšší polici v kůlně na nářadí, kde si Shooter vzal ve spěchu šroubovák, když potřeboval přibodnout ubohého starého Bumpa ke střeše kůlny na popelnice. Teď byl v domě a rozhlížel se tam… nebo se možná schovával. Byl -

Kulová klika se odmítala pohnout; Mortovi na ní prokluzovaly prsty. Dveře byly stále zamčené.

“No tak dobře,” řekl Mort. “Vždyť o nic nejde.” Dokonce se při odemykání dveří zasmál. Zamčené dveře však ještě nemusely znamenat, že Shooter není uvnitř. Ve skutečnosti tak bylo ještě pravděpodobnější, že v domě opravdu je, když se nad tím člověk vážně zamyslel. Mohl si odemknout náhradním klíčem, uložit ho zpátky, a pak zamknout dveře zevnitř, aby odvrátil nepřítelovo podezření. K uzamčení zevnitř stačil prostý stisk tlačítka na kulové klice. Snaží se mě psychicky nahlodat, pomyslel si Mort, když vcházel do domu. Dům byl plný podvečerního slunce, v němž vířily drobné částečky prachu. Všude bylo naprosté ticho. Mortovi to však nepřipadalo jako prázdné ticho. “Vy mě chcete vykolejit, co?” zavolal. Očekával, že si bude připadat jako blázen: osamělý paranoik oslovující člověka, který existuje pouze v jeho představách. Jenže Mort si tak nepřipadal. Připadal si jako člověk, který přinejmenším napůl odhalil protivníkův trik. Ačkoli napůl odhalený trik není nic moc, ale i půlka je lepší než nic.

Došel do obývacího pokoje s vysokým stropem, okny s výhledem na jezero a samozřejmě se světoznámou pohovkou Morta Raineyho, známou také jako Gauč komatózního spisovatele. Tvářemi mu pohnul úsporný úsměv. Varlata mu vyšplhala někam vysoko nad rozkrok.

“Napůl odhalený trik je lepší než neodhalený, ne, pane Shootere?” zavolal.

Slova odumřela v prašném tichu. V tom prachu ucítil zatuchlý tabákový kouř. Jeho pohled spočinul na pomuchlaném balíčku cigaret, který vydoloval ze zásuvky psacího stolu. Napadlo ho, že dům páchne, skoro smrdí: není v něm cítit přítomnost ženy. A pak si pomyslel: Ne. To není ono. V tom to není. To, co cítíš, je Shooter. Cítíš toho chlapa a jeho cigarety. Ne svoje, jeho.

Pomalu se otočil a zvrátil hlavu. Z patra shlížela na obývací pokoj ložnice. Kolem otvoru v bezovém stropě bylo tmavohnědé laťkové zábradlí. Mělo chránit nepozorné od pádu dolů, ale zároveň mělo plnit i dekorativní funkci. Teď Mortovi nijak zvlášť dekorativní nepřipadalo; laťky mu připomínaly mříže vězeňské cely. Z ložnice pro hosty, jak s Amy pokoji v patře říkávali, viděl zavřené dveře.

“Jste nahoře, pane Shootere?” zařval.

Žádná odpověď.

“Já vím, že se mě snažíte vyvést z míry!” Teď už se začínal cítit přece jen trochu směšný. “Jenže to vám nevyjde!”

Asi před šesti lety nechali k velkým kamnům v obývacím pokoji postavit ještě krb z neopracovaných kamenů. Hned vedle stál stojan s krbovým náčiním. Mort potěžkal lopatku na popel, ale pak si místo ní vzal pohrabáč. Otočil se k zamřížovanému pokoji pro hosty a zdvihl pohrabáč jako rytíř vzdávající hold své královně. Pak pomalu došel ke schodům a začal po nich stoupat. Cítil, jak se mu do svalů vkrádá napětí, ale věděl, že se nebojí Shootera, ale toho, že nic nenajde.

“Vím, že jste tam, a vím, že se snažíte mě psychicky zničit! Nevím jedině to, o co vám jde, ale až si vás najdu, tak mi to ještě rád řeknete!”

Zastavil se nad schody a srdce mu divoce bušilo. Pokoj pro hosty měl po levé ruce, koupelnu pro hosty po pravé. A najednou pochopil, proč tu Shooter je, ale proč není v ložnici. Jistě; to na něj přece nastražil. Chtěl, aby si myslel, že je v ložnici.

Jenže Shooter byl v koupelně.

A jak tam stál nad schody s pohrabáčem v ruce a z čela mu stékal pot na tváře, uslyšel ho. Bylo to sotva slyšitelné přešlápnutí. Takže se nemýlil. Podle toho zvuku stál ve vaně. Nepatrně se pohnul. Takže piky piky, Johnny, slyším tě. Jsi ozbrojený, hajzle?

Mort si myslel, že pravděpodobně je, ale nepředpokládal, že má střelnou zbraň. Shooter spíš vypadal na člověka, který má raději primitivnější nástroje. Svědčilo o tom i to, co udělal Bumpovi.

Vsadil bych se, zeje to kladivo, pomyslel si Mort, když si volnou rukou otíral pot ze zátylku. Cítil, jak mu oči vylézají z důlků a zase zalézají v rytmu tlukotu jeho srdce. Vsadil bych se, že je to kladivo z kůlny na nářadí.

Pak už na to nemyslel, protože uviděl Shootera, zřetelně ho uviděl, jak stojí ve vaně v tom svém černém kvakerském klobouku a žlutých zahnojených pracovních botách a v podivném šklebu odhaluje umělé zuby, jak mu pot stéká po obličeji do hlubokých rýh jako voda do okapů, a jak drží ve výši ramen kladivo z kůlny na nářadí jako soudcovské kladívko. Stojí tam ve vaně a čeká, až bude moct kladivo spustit. Další případ, pane soudní vykonavateli.

Já vás znám, příteli. Mám vaše číslo. Mám ho od našeho prvního setkání. A víte co? Vybral jste si toho nepravého spisovatele. Myslím, že tak od poloviny května se mi setsakra chce někoho zabít, a vy se k tomu hodíte stejně jako kdokoli jiný.

Ohlédl se ke dveřím ložnice. V témže okamžiku sáhl levou rukou po klice koupelnových dveří (poté, co si ji otřel o košili, aby mu v rozhodujícím okamžiku neprokluzovala).

“Já vím, že tam jste!” zařval na zavřené dveře ložnice. “Jestli jste pod postelí, tak radši vylezte! Počítám do pěti! Jestli do té doby nevylezete, jdu dovnitř… a vyšťourám si vás! Slyšíte mě?”

Zase žádná odpověď… ale on taky ve skutečnosti žádnou neočekával. Nebo nechtěl. Sevřel pevněji kliku koupelny, ale počítal směrem k ložnicovým dveřím. Nevěděl, jestli by Shooter slyšel nebo vycítil ten rozdíl, kdyby měl hlavu otočenou ke dveřím koupelny, ale předpokládal, že by mohl. Ten chlap je nepochybně chytrý. Pekelně chytrý.

Těsně předtím, než začal počítat, uslyšel z koupelny další nepatrný pohyb. Byl by ho přeslechl, i když stál takhle blízko, ale naslouchal tak soustředěně, jak jen dokázal.

“Jedna!”

Bože, potí se jako prase!

“Dvě!”

Klika koupelny ho chladila v sevřené dlani. Tř, “

Stiskl kliku a vtrhl dovnitř. Dveře narazily na zeď tak prudce, že protrhly tapetu a vytrhly se ze spodního závěsu, a on tam byl, stál tam s napřaženou zbraní, zuby obnažené ve vražedném šklebu, v očích výraz šílence, naprostého šílence, a Mort shora švihl pohrabáčem, až to zasvištělo, a měl sotva čas si uvědomit, že Shooter taky švihl shora pohrabáčem, a pak si uvědomit, že Shooter nemá svůj černý klobouk s okrouhlým dýnkem a že to vůbec není Shooter, ale on, ten šílenec je on sám, a pak už pohrabáč rozbil zrcadlo nad umyvadlem a z rubu stříbrné sklo se rozlétlo všemi směry a zacinkalo v přítmí a lékárnička spadla do umyvadla. Její prohnutá dvířka se otevřela a vyplivla lahvičky se sirupem proti kašli a s jódem a s listerinem.

“Já zabil to zasraný zrcadlo!” zaječel a zrovna se chystal odhodit pohrabáč, když se ve vaně za zvlněnou plastovou zástěnou skutečně něco pohnulo. Ozvalo se vyděšené zapištění. Mort se rozpřáhl pohrabáčem ze strany, prorazil plastovou zástěnu a vyhodil ji z kolejniček. Se skelným pohledem zdvihl pohrabáč nad rameno a zkroutil rty do grimasy, jakou si představoval v Shooterově obličeji.

Pak pomalu pohrabáč spustil. Zjistil, že si pravou ruku musí rozevřít prsty levé ruky, aby mohl pohrabáč pustit na podlahu.

“Ty mrňavá úlisná zbabělá bestie,” řekl hrabošovi, který zmateně pobíhal ve vaně. “Co to tu děláš za zmatky?” Měl chraplavý, dutý a podivný hlas, který vůbec nezněl jako jeho hlas. Bylo to, jako když sám sebe slyšel poprvé z magnetofonu.

Otočil se a pomalu vyšel z koupelny podél dveří vytržených ze spodního závěsu a boty mu skřípěly po rozbitém skle zrcadla.

Zničehonic zatoužil sejít dolů a lehnout si na gauč a zdřímnout si. Zničehonic po tom zatoužil tak silně, jako po ničem jiném na světě.

24

Probudil ho telefon. Soumrak se už téměř rozplynul v noci a Mort pomalu tápal kolem konferenčního stolku, který mu tak rád ubližoval, a měl zvláštní pocit, že čas se nějak sám vrátil. Pravá ruka ho strašně bolela. Se zády na tom nebyl o moc líp. Jak prudce vlastně udeřil tím pohrabáčem? Nakolik ho ovládala panika? Nerad na to myslel.

Zdvihl telefon a ani se neobtěžoval hádat, kdo volá. Měl v poslední době tak příšerně rušný život, že to mohl být i prezident. “Haló?”

“Jak se vede, pane Rainey?” zeptal se hlas ve sluchátku a Mort se lekl a na okamžik odtrhl sluchátko od ucha, jako by to byl had, který ho chce uštknout. Pak je pomalu znovu přiložil k uchu.

“Mně dobře, pane Shootere,” řekl vyprahlým hlasem. “A jak se vede vám?”

“Venkovsky pohodově,” oznámil mu Shooter s oním sousedským jižanským přízvukem, který byl nudný a nápadný jako prkenná stodola uprostřed pole. “Ale mám dojem, že vy na tom zas tak dobře nejste. Zřejmě vás moc netrápí, když někomu něco ukradnete, ale když vás při tom někdo načapá… tak máte najednou pěkný trable.”

“O čem to mluvíte?”

“No, slyšel jsem ve zprávách v rádiu, že vám někdo podpálil barák,” odpověděl Shooter mírně pobaveně. “Ten váš druhej barák. A když jste se pak vrátil sem, vypadalo to, že vás popad nějakej mruk, hned jak jste vlezl do baráku. Řval jste… rozbíjel věci… ale úspěšný spisovatelé jako vy zřejmě dělaj podobnej brajgl, když všechno nejde tak, jak čekaj. Není to tak?”

Panebože, on tu byl. Byl tu.

Mort se najednou přistihl, že se dívá z okna, jako by tam někde venku mohl Shooter stále být… třeba se skrývá v keřích a mluví s ním nějakým bezdrátovým telefonem. Ale to je samozřejmě směšné.

“Ten časopis s mou povídkou už je na cestě,” řekl. “Až vám ho ukážu, necháte mě na pokoji?”

Shooterův hlas zněl stále mírně pobaveně. “Žádnej takovej časopis s vaší povídkou neexistuje, pane Rainey. Oba to dobře víme. Tedy rozhodně ne z osmdesátýho roku. Jak by taky mohl, když jste mi mou povídku mohl ukrást až ve dvaaosmdesátým?”

“Krucinál, já vám žádnou povídku neu, “

“Když jsem slyšel o tom vašem baráku, šel jsem ven a koupil si Evening Express. Byla tam fotka těch ruin. Moc toho nezbylo. A taky tam byla fotka vaší ženy.” Shooter se dlouze, zamyšleně odmlčel. “Pěkná micina,” řekl nakonec. “Kde přišel takovej šerednej parchant jako vy k takový jedlý kočičce, pane Rainey?”

“Jsme rozvedení,” odpověděl Mort. “Už jsem vám to říkal. Třeba zjistila, jak jsem ošklivý. Nechcete z toho Amy vynechat? Tohle se týká jen nás dvou.”

Uvědomil si, že už podruhé v posledních dvou dnech vzal telefon, když byl ještě neprobuzený a bezbranný. Následkem toho měl Shooter naprostou převahu. Dělal si s Mortem, co chtěl.

Tak tedy zavěs.

Ale nedokázal to. Aspoň zatím ne.

“Takže se to týká jen nás dvou?” zeptal se Shooter. “V tom případě předpokládám, že jste o mně nikomu neřek.”

“Co chcete? Povídejte! Co sakra chcete?”

“Chcete znát další důvod, proč jsem přijel, že jo?”

“Ano!”

“Chci, abyste mi napsal povídku,” řekl Shooter klidně. “Chci, abyste napsal povídku, podepsal ji mým jménem a pak mi ji dal. To mi dlužíte. Pořádek je pořádek a slušnost je slušnost.”

Mort stál v hale, v rozbolavělé pěsti úporně svíral sluchátko a uprostřed čela mu pulsovala žíla. Na několik okamžiků ho zachvátil takový vztek, že se v něm cítil zaživa pohřbený. Hlavou se mu stále dokola honila jediná myšlenka: TAK O TOHLE TI JDE! TAK O TOHLE TI JDE! TAK O TOHLE TI JDE!

“Jste tam, pane Rainey?” zeptal se Shooter klidně a pomalu.

“Jediné, co vám napíšu,” řekl Mort a v hlase mu probublával vztek, “bude příkaz k popravě, jestli mě nenecháte na pokoji.”

“Silný kecy, přivandrovalče,” řekl Shooter trpělivě, jako by vysvětloval jednoduchý problém opožděnému dítěti. “Sám dobře víte, že vám nemůžu nijak uškodit. Kdybyste mi ukrad psa nebo auto, tak bych si vzal vašeho psa nebo vaše auto. To by bylo stejně snadný jako zlomit vaz vašemu kocourovi. A kdybyste mi v tom chtěl zabránit, tak si vás podám a stejně si to vezmu. Jenže tohle je něco jinýho. To, co chci, máte v hlavě. A máte to tam zamčený jako v sejfu. Jenže já nemůžu jen tak odpálit dveře nebo zadní stěnu. Já musím najít tu správnou kombinaci, co říkáte?”

“Já vám sice moc nerozumím, ale jestli vám dám svou povídku, tak Socha svobody začne nosit plínky, přivandrovalče.”

“Já bych ji z toho rád vynechal, kdyby to šlo,” řekl Shooter zamyšleně, “ale začínám si myslet, že mi tuhle šanci nechcete dát.”

Mortovi najednou úplně vyschlo v ústech. Měl pocit, jako by v nich měl horké drcené sklo. “Co… co vlastně, “

“Chcete se jednou vzbudit z toho svýho pitomýho odpoledního spánku a najít Amy přibodnutou ke střeše tý kůlny na popelnice?” zeptal se Shooter. “Nebo si takhle ráno pustit rádio a slyšet v něm, že skončila druhá v mači s motorovou pilou, co máte v garáži v tom druhým baráku? Nebo ta garáž shořela taky?”

“Dávejte si pozor na to, co říkáte,” zašeptal Mort. Do očí se mu draly slzy vzteku a strachu.

“Pořád ještě máte dva dny, abyste si to rozmyslel. Já na vašem místě bych tomu věnoval značnou pozornost, pane Rainey. Bejt várna, tak si ji pořádně hlídám. A taky bych o tom nikomu nevykládal. To by bylo, jako byste stál v bouřce a přivolával blesk. Ať už jste rozvedenej nebo ne, já mám takovej pocit, že pro tu dámu máte pořád určitou slabost. Měl byste trochu sebrat rozum do hrsti. Tohle vám přece nemůže projít, copak si to neuvědomujete? Já vím, co jste spáchal, a nedám pokoj, dokud nedostanu svý.”

“Vy jste zešílel!” zařval Mort.

“Dobrou noc, pane Rainey,” řekl Shooter a zavěsil.

25

Mort tam chvíli stál a pomalu oddaloval sluchátko od ucha. Pak zdvihl spodní polovinu přístroje. Než se vzpamatoval, zápolil s nutkáním vrhnout telefon i se sluchátkem na zeď. Pak ho znovu položil a několikrát se zhluboka nadechl, stačilo to, aby se mu trochu rozjasnilo v hlavě. Nato vytočil domácí číslo Herba Creekmora.

Telefon zdvihla po druhém zazvonění Herbova přítelkyně Delores a zavolala Herba k telefonu.

“Ahoj, Morte,” řekl Herb. “Co to bylo s tím domem?” Pak se jeho hlas trochu vzdálil od telefonu. “Delores, přendala bys tu pánev na ten zadní hořák?”

Čas večeře v New Yorku, pomyslel si Mort, a on chce, abych to věděl. No a co? Právě mi vyhrožoval jeden šňenec, že nadělá z mé ženy telecí kotlety, ale život jde dál, ne?

“Ten dům je v háji,” řekl Mort. “Pojistka tu ztrátu pokryje.” Pak se na okamžik odmlčel. “Tedy tu finanční ztrátu.”

“To je mi líto,” řekl Herb. “Můžu pro tebe něco udělat?”

“Pokud jde o dům, tak ne, ale díky za nabídku. A pokud jde o tu povídku, “

“O kterou povídku, Morte?”

Znovu ucítil, jak mu prsty pevně obemykají sluchátko, a přinutil se uvolnit sevření. On vůbec netuší, v jaké tu jsi situaci. Na to nesmíš zapomínat.

“O tu, kvůli které se tak vzteká jeden můj šílený kamarád,” odpověděl a snažil se udržet lehký konverzační tón. .”Období setby’. Vydal jsem ji v Ellery Queen’s Mystery Magazíne.”

“Jo tuhle!” řekl Herb.

Mort pocítil záchvěv strachu. “Nezapomněls tam zavolat, že ne?”

“Ne, volal jsem tam,” ujistil ho Herb. “Jen jsem na to hned zapomněl. Přišel jsi o dům a tak…”

“No a co říkali?”

“Nedělej si s tím starosti. Zítra mi pošlou zásilkovou službou xeroxovanou kopii a já ti ji obratem pošlu expresní poštou. Pozítří v deset ji budeš mít v ruce.”

Na okamžik to vypadalo, že všechny jeho problémy jsou vyřešeny, a začalo z něj opadat napětí. Pak si však vzpomněl, jak Shooterovi plály divoce oči. Jak přiblížil svůj obličej k Mortovu obličeji, až se málem dotýkali čely. Vzpomněl si na vůni skořice z Shooterova dechu a na to, jak řekl: “Lžete.”

Xeroxovaná kopie? Nebyl si jistý ani tím, že Shooter uzná původní výtisk… ale xeroxovanou kopii?

“Ne,” vysoukal ze sebe. “To je k ničemu, Herbe. Žádný xerox, žádný telefonát od vydavatele. Musí to být původní výtisk časopisu.”

“To bude trochu obtížnější. Mají samozřejmě redakční kanceláře na Manhattanu, ale výtisky archivují v Pensylvánii. Od každého vydání jen asi pět kusů. Víc si nemůžou dovolit skladovat, když uvážíš, že EQMM vychází od jedenačtyřicátého roku. A samozřejmě je nijak nadšeně nepůjčují.”

“Nech toho, Herbe! Tyhle časopisy vidíš ve výprodejích knihoven v polovině malých amerických měst!”

“Ale nikdy kompletní ročníky.” Herb se odmlčel. “Takže tobě nestačí ani telefonát? Ten chlap je podle tebe natolik paranoidní, že by si myslel, že mluví s jedním z tisíce tvých nastrčených poskoků?”

A z pozadí: “Mám to trochu podlít vínem, Herbe?”

Herb znovu promluvil s ústy odvrácenými od telefonu. “Pozdrž to pár minut, Delores.”

“Zdržuju tě od večeře,” řekl Mort. “Promiň.”

“To je tím časovým rozdílem. Poslouchej, Morte, buď ke mně upřímný, je ten chlap takový cvok, jak říkáš? Je nebezpečný?”

A taky bych o tom nikomu nevykládal. To by bylo, jako byste stál v bouřce a přivolával blesk.

“Myslím, že ne, ale chtěl bych se ho zbavit, Herbe.” Na okamžik zaváhal a hledal ten správný tón hlasu. “Minulý půlrok se na mě všechno sypalo. A tohle je záležitost, s kterou konečně můžu něco udělat. Chci se prostě toho kreténa zbavit.”

“No dobře,” řekl Herb s náhlou rozhodností. “Zavolám Marianne Jafferyové z EQMM. Je to má dlouholetá známá. Když ji požádám, ať řekne kurátorovi knihovny, tak tomu chlápkovi vážně říkají, kurátor knihovny, aby nám poslal výtisk z června osmdesát, Marianne to zařídí. Můžu jim říct, že pro ně někdy v budoucnu napíšeš povídku?”

“Jistě,” řekl Mort a pomyslel si, Řekni jí, zeji napíšu pod jménem John Shooter, a málem se nahlas rozesmál.

“Tak dobře. Řekne kurátorovi, ať ti to pošle Federální expresní přímo z Pensylvánie. Hlavně to musíš vrátit v dobrém stavu, jinak budeš muset shánět náhradní výtisk v nějakém tom výprodeji.”

“Je naděje, že se to stihne do pozítří?” zeptal se Mort. Byl si téměř jistý, že Herb ho už jen kvůli téhle otázce bude považovat za blázna… a že si určitě myslí, že dělá z komára velblouda.

“Myslím, že je tu velká naděje,” řekl Herb. “Nemůžu to zaručit, ale podle mě je to skoro jisté.”

“Díky, Herbe,” řekl Mort s upřímnou vděčností. “Jsi skvělý.”

“Starou belu, madam,” řekl Herb ve špatné imitaci Johna Wayna, na niž byl tak nesmyslně hrdý.

“Tak se jdi navečeřet. A polib za mě Delores.”

Herb byl stále v roli Johna Wayna. “Jdi k čertu. Políbím ji sám za sebe, přivandrovalče.”

Silný kecy, přivandrovalče.

Morta zaplavil tak silný pocit hrůzy a strachu, že málem vykřikl.

Totéž slovo, tatáž líná, protáhlá výslovnost. Shooter se nějak napíchl na jeho telefon a bez ohledu na to, jaké číslo Mort vytočil, ozval se John Shooter. Herb Creekmore je jen další jeho pseudonym a -

“Morte? Jsi tam ještě?”

Zavřel oči. Když Herb přestal napodobovat Johna Wayna, všechno se vrátilo do normálních kolejí. Byl to znovu Herb, a vždycky to byl Herb. Jen jak použil to slovo, to byl prostě -

Co?

Další alegorický vůz v Průvodu náhod? Ale jistě. Samozřejmě. Takprostě zůstanu stát na chodníku a nechám ho projet. Proč ne? Už jsem viděl projet půl tuctu větších.

“Jsem tu, Herbe,” řekl a otevřel oči. “Jen jsem si v duchu počítal, jak tě mám rád. Znáš to, trhání okvětních lístků. Vyšlo to.”

“Ty jsi kůň,” řekl Herb, zjevně potěšený. “A budeš s tím časopisem zacházet opatrně, ano?”

“Jistě.”

“V tom případě teď půjdu povečeřet se sluncem svého života.”

“To by mohl být dobrý nápad. Sbohem, Herbe, a děkuju.”

“Nemáš zač. Zkusím to zařídit tak, abys ho dostal do pozítří. Pozdravuje tě Delores.”

“Jestli chtěla podávat víno, vsadím se, že už má nalito,” řekl Mort a oba se smíchem zavěsili.

Když položil telefon zpátky na stolek, ta neodbytná představa se mu vrátila. Shooter. Sleduje ho a mění hlasy. Jistě, je tu sám ve tmě a to probouzí fantazii. Nicméně nevěřil, alespoň rozumově, že Shooter má nadpřirozené schopnosti neboje velký zločinec. Kdyby měl nadpřirozené schopnosti, musel by vědět, že Morton Rainey se žádného plagiátorství nedopustil, určitě ne v případě téhle povídky, a kdyby byl velký zločinec, udělal by nějakou banku nebo něco a nešmejdil by po západním Maine ve snaze dostat povídku ze spisovatele, který si mnohem víc peněz vydělal romány.

Pomalu se vydal k obývacímu pokoji a měl v úmyslu zastavit se v pracovně a vyzkoušet počítač, když ho napadla myšlenka

(určitě ne v případě téhle povídky)

a zastavila ho. Co to znamenalo, určitě ne v případě téhle povídky? Copak vůbec někdy někoho vykrádal?

Od chvíle, kdy se Shooter objevil na verandě se svazkem papírů v ruce, se nad tím Mort poprvé vážně zamyslel. Poměrně dost recenzí uvádělo, že není příliš původní spisovatel, že se ve většině jeho prací vyskytují převyprávěné příběhy. Vzpomněl si, jak Amy četla nějakou recenzi na Chlapce s flašinetem, která nejdřív chválila svižné tempo a čtivost knížky, ale potom poukázala na jistou odvozenost zápletky. Amy tehdy řekla: “No a co? Copak ti lidé nevědí, že existuje jen asi pět skutečně dobrých témat, které spisovatelé zpracovávají stále dokola, jen s jinými postavami?”

Mort sám věřil, že těch témat je nejméně šest: úspěch, selhání, láska a ztráta, záměna totožnosti, touha po moci, a nakonec i Bůh a Ďábel. O těch prvních čtyřech psal neustále, a když se nad tím teď zamyslel, “Období setby” zahrnovalo hned tři z nich. Ale je tohle plagiátorství? Pokud je, každý romanopisec na světě je vinen zločinem.

Měl za to, že plagiátorství je jasná krádež. A té se v životě nedopustil. Nikdy.

“Nikdy,” řekl a se vztyčenou hlavou a otevřenýma očima vykročil rázně do pracovny jako válečník, který vstupuje na bojiště. A tam pak seděl hodinu a nenapsal ani slovo.

26

Naprosté selhání u počítače mu vnuklo myšlenku, že by možná nebylo od věci dát si tekutou večeři, a když popíjel druhý bourbon s vodou, znovu zazvonil telefon. Přistupoval k němu bázlivě a najednou ho napadlo, že by přece jen bylo lepší mít záznamník, který má přinejmenším jednu výtečnou vlastnost: člověk může hned na začátku rozlišit přítele od nepřítele.

Nerozhodně stál nad přístrojem a myslel na to, jak nesnáší zvuk moderních telefonů. Kdysi krásně přerušovaně vyzváněly, a znělo to vesele. Teď drnčivě ječí a ohlašují se jako přicházející migréna.

Tak zvedneš to, nebo tu budeš jen tak stát a poslouchat ten odporný zvuk?

Já už s ním nechci mluvit. Děsí mě a přivádí mě k zuřivosti a já nevím, který ten pocit nesnáším víc.

Třeba to není on.

Ale třeba je.

Ty dvě neustále se opakující myšlenky byly horší než drnčení telefonu, a tak zdvihl sluchátko a nevrle řekl haló a nakonec to nebyl nikdo nebezpečnější než jeho správce Greg Carstairs.

Položil mu pár otázek týkajících se domu, na které Mort odpovídal už poněkolikáté. Při tom si uvědomil, že vysvětlovat takovou událost je stejné, jako vysvětlovat náhlou smrt, jestli vás něco dokáže dostat ze šoku, tak stálé opakování známých skutečností.

“Hele, Morte, dneska v podvečer jsem konečně zastih Torna Greenleafa,” řekl Greg a Mort si pomyslel, že mluví nějak zvláštně, jakoby obezřetně. “Zrovna se Sonnym Trottsem natírali metodistickou faru.”

“A mluvil jsi s ním o tom chlapovi?”

“Jo, mluvil,” řekl Greg ještě obezřetnějším hlasem.

,A co?”

“Tom si myslí, že sis nějak popletl dny,” řekl Greg po krátké odmlce.

“Popletl… jak to myslel?”

“No,” řekl Greg omluvně, “on tvrdí, že včera kolem jezera opravdu jel a viděl tě; říkal, že ti zamával a tys mu taky zamával. Ale Morte, “

“Co?” Ale bál se, že už ví co.

“Tom říká, že jsi byl sám.”

27

Mort dlouho nic neříkal. Připadal si nezpůsobilý něco říct. Greg taky nic neříkal, nechával mu čas na rozmyšlenou. Tom Greenleaf pochopitelně nebyl žádný mladík; byl nejméně o tři, ale možná i o šest let starší než Dave Newsome. Ale nebyl ani senilní.

“Ježíši,” zašeptal nakonec Mort. Ve skutečnosti tak trochu lapal po dechu.

“Podle mě,” řekl Greg ostýchavě, “si to mohl poplíst Tom. Víš, že už není žádnej, “

“Mladík,” dokončil Mort. “To já vím. Ale jestli v Tashmoru někdo dokáže rozpoznat cizince líp než Tom, tak já o něm nevím. Ten když vidí cizince, tak si ho pamatuje celý život, Gregu. To je jedna ze základních vlastností správců, ne?” Po krátkém zaváhání vybuchl: “Díval se na nás! Díval se na nás na oba!”

“A jseš si úplně jistej, že to nebyl jen nějakej tvůj sen, Morte?” řekl Greg opatrně, jako by jenom žertoval.

“To mě až doteď vůbec nenapadlo,” odpověděl Mort zamyšleně. “Jestli se nic z toho nestalo a já tu jen všem vykládám, že se to stalo, tak jsem blázen.”

“Ale to já si vůbec nemyslím,” pospíšil si Greg s ujištěním.

“Já ano,” řekl Mort. Jenže právě o to mu možná jde, pomyslel si. Aby si lidi mysleli, že jsem blázen. A abych se nakonec opravdu zbláznil.

No jistě. Samozřejmě. Takže se kvůli tomu spojil se starým Tomem Greenleafem. Nakonec to mohl být Tom, kdo zajel do Derry a podpálil dům, zatímco Shooter zůstal tady a zabil kocoura, ne?

Musí to promyslet. Skutečně promyslet. Byl tam Shooter? Opravdu tam byl?

A tak o tom Mort přemýšlel. Myslel na to víc než na cokoli v životě; myslel na to dokonce víc než na Amy a Teda po onom květnovém dni, kdy je spolu našel v posteli. Byl John Shooter pouhou halucinací?

Znovu si vzpomněl na rychlost, s jakou ho Shooter popadl a vrhl na bok svého vozu.

“Gregu?”

“Jsem tady, Morte.”

“Tom neviděl ani to auto? Tu starou dodávku s mississippskou značkou?”

“Říká, že včera na tý silnici neviděl vůbec žádný auto. Jen tebe, jak jsi stál na konci tý stezky, co vede dolů k jezeru. Myslel si, že ses kochal výhledem.”

Nezdá se mu to všechno?

Stále se mu vracela vzpomínka na pevné sevření Shooterových rukou, na rychlost, s jakou ho vrhl na vůz. “Lžete,” řekl tehdy. Mort viděl hněv v jeho očích a z jeho dechu cítil skořici.

Ruce.

Tlak na rukou.

“Gregu, vydrž chvilku.”

“Jistě.”

Mort odložil sluchátko a zkusil si vyhrnout rukávy košile. Moc mu to nešlo, protože se mu třásly ruce. Nakonec si košili rozepnul, svlékl ji a natáhl ruce před sebe. Nejdřív nic neviděl. Pak ruce otočil dlaněmi nahoru a uviděl je, dvě žloutnoucí modřiny na vnitřních stranách obou paží, hned nad lokty.

Stopy po Shooterových palcích, jak ho popadl a přitiskl k boku vozu.

Najednou se mu zdálo, že všechno chápe, a dostal strach. Ale ne o sebe.

O starého Torna Greenleafa.

28

Zdvihl sluchátko. “Gregu?”

“Jsem tu.”

“Vypadal Tom normálně, když jsi s ním mluvil?”

“Strašně unaveně,” odpověděl Greg bez zaváhání. “Ten blázen neměl nic lepšího na práci, než lízt celej den po lešení a natírat v tom studeným větru barák. Ve svým věku. Vypadal, jako když sebou co nejdřív sekne do nejbližší hromady listí, jestli okamžitě nezáleže do postele. Já vím, kam míříš, Morte, a kdyby byl opravdu hodně ztahanej, mohlo se mu to v tý bedně zpřeházet, ale, “

“Ne, tohle nemyslím. Máš dojem, že v tom byla jenom ta únava? Nemohl být vyděšený?”

Na druhém konci linky se rozhostilo dlouhé zamyšlené ticho.

“To mi zrovna nepřipadal,” řekl Greg nakonec. “Spíš mi připadal roztržitej… jakoby mimo. Já to přikládal stařecký únavě, ale třeba v tom bylo něco jinýho. Možná něco úplně jinýho.”

“Mohl před tebou něco skrývat?”

Tentokrát nebyla odmlka tak dlouhá. “Já nevím. Mohl. Ale to je tak všechno, co můžu říct jistě, Morte. Když o tom tak mluvíš, je mi líto, že jsem s ním nemluvil dýl a nevyzpovídal ho trochu víc.”

“Možná by nebylo od věci za ním zajet,” řekl Mort. “A hned. Bylo to tak, jak jsem ti říkal, Gregu. Jestli Tom tvrdí něco jiného, tak jen proto, že ho můj přítel vyděsil k smrti. Sejdeme se u něj.”

“Tak dobře.” Gregův hlas zněl zase ustaraně. “Ale Tom není z těch, co se dají snadno zastrašit.”

“Kdysi to byla určitě pravda, ale Tomovi je pětasedmdesát, ne-li víc. A čím jsi starší, tím se snadněji necháš zastrašit.”

“Tak sejdeme se tam?”

“Samozřejmě.” Mort zavěsil, vylil zbytek bourbonu do dřezu a odjel ve svém buicku k domu Toma Greenleafa.

29

Když Mort přijel, Greg už stál na příjezdové cestě. Tomův scout stál u zadních dveří domu. Greg na sobě měl flanelovou bundu s ohrnutým límcem; vítr vanoucí od jezera byl nepříjemně chladný.

“Nic mu není,” řekl okamžitě Mortovi.

“Jak to víš?”

Oba mluvili potichu.

“Viděl jsem jeho auto, a tak jsem zašel k zadnímu vchodu. Na dveřích má připíchnutej vzkaz, že měl těžkej den, a tak šel brzo spát.” Greg se usmál a odhrnul si dlouhé vlasy z obličeje. “Taky tam píše, že jestli ho potřebuje někdo z jeho pravidelnejch klientů, ať se obrátí na mě.”

“Je to jeho rukopis?”

“Jo. Stařeckej škrabopis. Poznal bych ho všude. Obešel jsem barák a podíval se oknem do ložnice. Je tam. Okno je zavřený, ale divím se, že to ty tabulky vydržej, jak hlasitě chrápe. Chceš se tam kouknout sám?”

Mort vzdychl a zavrtěl hlavou. “Jenže stejně tu něco nehraje, Gregu. Tom nás viděl. A viděl nás oba. Pár minut potom, co okolo nás projel, se ten chlap rozčílil a popadl mě za ruce. Mám na nich modřiny. Ukážu ti je, jestli chceš.”

Greg zavrtěl hlavou. “Já ti věřím. Čím víc na to myslím, tím míň se mi líbí to, jak říkal, žes tam stál úplně sám. Je na tom něco… divnýho.

Ráno si s ním promluvím znovu. Nebo si s ním mužem promluvit společně, jestli chceš.”

“To by bylo dobré. V kolik?”

“Co se sejít kolem půl desátý u fary? To už v sobě bude mít dva tři hrnky kafe, než si dá kafe, nemůžeš na něj vůbec promluvit, a aspoň ho na chvíli dostáném z toho zatracenýho lešení. Možná mu i zachráníme život. Tak platí?”

“Jistě,” řekl Mort a podal mu ruku. “Promiň, že jsem tě zbytečně vytáhl.”

Greg mu potřásl rukou. “Nemusíš se omlouvat. Něco tady smrdí. A já jsem dost zvědavej na to, abych zjistil, co to je.”

Mort se vrátil do svého buicku a Greg vklouzl za volant svého náklaďáčku. Rozjeli se opačnými směry a staříka nechali vyspávat únavu.

Mort do tří nemohl usnout. Házel sebou a převracel se v posteli, dokud neměl tak pomuchlané povlečení, že to už dál nedokázal snášet. Omámeně došel k pohovce v obývacím pokoji, narazil si holeně o nebezpečný konferenční stolek, jako vždy zaklel, lehl si na pohovku, urovnal si polštáře a téměř okamžitě se propadl do černé tmy.

30

Když se v osm hodin ráno vzbudil, měl pocit, že se cítí dobře. Ten pocit však trval jen do chvíle, než spustil nohy z postele a posadil se. Zaúpěl, vlastně téměř vykřikl, a pocítil silnou potřebu podepřít si záda, kolena i pravou ruku zároveň. Ruka na tom byla nejhůř, a tak si ji podepřel nejdřív. Kdesi četl, že lidé v záchvatu paniky dokážou vyvinout až nadpřirozenou sílu; že nic necítí, když zdvihají auta, pod nimiž jsou uvězněné děti, nebo když holýma rukama škrtí zabijácké dobrmany, a teprve když emoce odezní, uvědomí si, jak si namohli těla. Teď tomu věřil. Dveře od koupelny v patře otevřel tak prudce, až je vytrhl ze závěsu. A jak prudce švihl tím pohrabáčem? Ani se mu nechtělo na to myslet, když si uvědomil bolest v zádech a v pravé paži. Stejně tak se mu nechtělo myslet na to, jak to tam nahoře bude vypadat, až se na to podívá klidnějším zrakem. Věděl, že tu škodu bude muset odstranit sám, tedy aspoň do té míry, do jaké bude schopen. Mort měl dojem, že Greg Carstairs musí mít už takhle značené pochybnosti o jeho duševním zdraví, a to navzdory jeho ujišťování o opaku. A pohled na rozbité koupelnové dveře, na rozbitou plastovou zástěnu a rozbitou lékárničku Gregovu víru v Mortův zdravý rozum sotva vylepší. Vzpomněl si na svou myšlenku, že Shooter možná usiluje právě o to, aby si lidé o Mortovi mysleli, že je šílený. Když ji zkoumal ve světle předchozího dne, vůbec mu nepřipadala scestná; když už nic jiného, připadala mu teď logičtější a věrohodnější než kdy jindy.

Slíbil však, že se za půldruhé hodiny sejde s Gregem u fary, aby si promluvili s Tomem Greenleafem. A když tu takhle bude sedět a zabývat se svými bolestmi, tak se tam nedostane.

Mort se přinutil vstát a pomalu dojít do pánské koupelny. Pustil tak horkou sprchu, až se pářilo z vody, spolkl tři aspiriny a osprchoval se. Když skončil, aspirin začal účinkovat. Konečně se mu začalo zdát, že by ten den mohl přežít. Nebude to žádná legrace a večer se mu může zdát, že den trval několik let, ale i tak mu připadalo, že by ho mohl přežít.

Tak tohle je druhý den, pomyslel si při oblékání. Dolehla na něj tíseň. Zítra mu končí termín. Nejdřív ten šílený parchant zabil Bumpa, pak vyhrožoval Tomu Greenleafovi (určitě musel vyhrožovat Tomu Greenleafovi) a taky vůbec není vyloučené, že zapálil dům v Derry. Morta napadlo, že si to myslel celou dobu, jen si to nechtěl připustit. Jeho hlavním cílem bylo samozřejmě zapálit dům a zbavit se časopisu, šílenec jako Shooter prostě vůbec nepomyslel na další výtisky, které se někde povalovaly. Na takové věci šílenci nemyslí.

A Bump? Zabít kocoura ho možná napadlo dodatečně. Vrátil se, uviděl kocoura, jak čeká, až ho Mort pustí dovnitř, pak zjistil, že Mort ještě spí, a z okamžitého popudu kocoura zabil. Zajet do Derry také mohl, i když by to stihl jen tak tak. To všechno dávalo smysl.

A teď vyhrožoval, že do toho zatáhne Amy.

Budu ji muset varovat, pomyslel si Mort a zastrčil si košili vzadu do kalhot. Zavolám jí ještě dopoledne a budu naprosto upřímný. Poradit si s tím chlapem je jedna věc, ale nečinně přihlížet, zatímco ten šílenec ohrožuje jedinou ženu, kterou jsem kdy miloval, a kvůli něčemu, o čem ona vůbec nic neví… to je něco jiného.

Ano. Ale nejdřív si promluví s Tomem Greenleafem a dostane z něj pravdu. Bez Tomova svědectví, že se tu Shooter potuluje a že je nebezpečný, bude Mortovo chování vypadat podezřele a bláznivě, nebo obojí. Nejspíš obojí. Takže nejdřív Tom.

Ještě před setkáním u fary s Gregem se však chtěl zastavit u Bowieho a dát si Gerdinu proslulou omeletu se šunkou a se sýrem. Voják nesmí být hladový, vojíne Rainey. Máte pravdu, pane. Došel do haly, otevřel malou dřevěnou krabičku zavěšenou na stěně vedle telefonu a sáhl dovnitř. Klíčky od buicku tam nebyly.

Zachmuřeně odešel do kuchyně. Ležely na lince vedle dřezu. Sebral je a zamyšleně si je pohodil v dlani. Nedal je přece jen do té krabičky, když se včera večer vrátil od Tomova domu? Snažil se vzpomenout, ale nešlo mu to, rozhodně nevěděl nic jistě. Klíčky ukládal po návratu domů do krabičky tak automaticky, že mu to splývalo. Když se zeptáte milovníka smažených vajec, co měl před třemi dny k snídani, nevzpomene si, ale bude předpokládat, že to byla smažená vejce, protože je mívá často, ale jistý si nebude. Tohle byl podobný případ. Vrátil se domů unavený, rozbolavělý a zamyšlený. Prostě si nedokázal vzpomenout.

Ale nelíbilo se mu to.

Vůbec se mu to nelíbilo.

Zašel k zadním dveřím a otevřel je. Na prkenné podlaze verandy tam ležel Shooterův černý klobouk s okrouhlým dýnkem.

Mort stál ve dveřích a zíral na něj. V ruce svíral klíčky s mosazným přívěskem, od nějž se odrážely paprsky ranního slunce. V uších slyšel vlastní tep. Srdce mu bilo pomalu a rozvážně. To ostatně částečně očekával.

Shooterův klobouk ležel přesně tam, kam Shooter položil rukopis. A na příjezdové cestě stál Mortův buick. Jenže on ho včera po příjezdu zaparkoval za rohem, a to si skutečně pamatoval.

“Co jste to zase udělal?” zakřičel Mort do ranního slunce a ptáci, kteří do té chvíle nezúčastněně švitořili ve stromoví, náhle ztichli. “Co jste to proboha zase udělal?”

Pokud tam Shooter byl a pozoroval ho, neodpověděl. Možná si myslel, že Mort brzy zjistí, co zase udělal.

31

Popelník v buicku byl otevřený a uvnitř byly dva nedopalky. Bez filtru. Mort jeden uchopil nehty a obličej se mu stáhl do znechucené grimasy. Jistě to bude pallmallka, Shooterova značka. A taky byla.

Otočil klíčkem a motor okamžitě naskočil, jako by byl zahřátý. Shooterův klobouk teď ležel v kufru. Mort ho sebral stejně znechuceně jako nedopalek cigarety, pouze konečky prstů za okraj krempy. Pod ním ani v něm nic nebylo, jen silně propocená potní páska. Klobouk nicméně páchl nějak jinak, nějak ostřeji a štiplavěji než pouhým potem. Mort ten pach určitě znal, ale nedokázal ho zařadit. Třeba ho to ještě napadne. Odložil klobouk na zadní sedadlo, ale pak si vzpomněl, že za necelou hodinu se setká s Gregem a s Tomem, a nebyl si jistý, jestli chce, aby klobouk viděli. Nevěděl sice přesně proč, ale to ráno mu připadalo jistější naslouchat instinktům než je zkoumat, a tak uložil klobouk do kufru a vyrazil do města.

32

Na cestě k Bowiemu znovu míjel Tomův dům. Scout už na příjezdové cestě nestál. Mort tím na okamžik znervózněl, ale pak usoudil, že je to dobré znamení, nikoli špatné, Tom už musel začít pracovat. Anebo už jel také k Bowiemu, Tom byl vdovec a často jedl v tamním jídelním koutku.

Tam sice byli skoro všichni zaměstnanci Tashmoreského odboru veřejných prací, popíjeli kávu a hovořili o nadcházející lovné sezóně, ale Tom

(je mrtvý, Shooter ho zabil, a hádejte, čí má teď auto)

mezi nimi nebyl.

“Mort Rainey!” vítala ho Gerda Bowieová svým chraplavým hlasem opilého sportovního fanouška. Byla to velká žena s hustými nakadeřenými oříškovými vlasy a velkými oblými ňadry. “Vás už jsem neviděla léta! Napsal jste v poslední době nějakou dobrou knížku?”

“Snažil jsem se,” řekl Mort. “Neudělala byste mi tu svou speciální omeletu, že ne?”

“Nikdy!” řekla Gerda a zasmála se, aby ukázala, že jenom žertuje. Jeden dělník v olivové kombinéze se zasmál s ní. Mort nakrátko zatoužil po velké bouchačce, jakou nosil pod tvídovým sportovním sakem Drsný Harry*. Bum prásk a hned by tu byl pořádek. “Hned jdu na to, Morte.”

“Díky.”

Když mu přinesla omeletu, topinku, kávu a pomerančový džus, řekla tišším hlasem: “Slyšela jsem o vašem rozvodu. Moc mě to mrzí.”

Zdvihl ke rtům hrnek kávy. Ruka se mu zatím skoro nechvěla. “Díky, Gerdo.”

“Dáváte na sebe pozor?”

“No… snažím se.”

“Nevypadáte moc zdravě.”

“Někdy mi dělá velké potíže usnout. Myslím, že jsem si ještě nezvykl na ten klid.”

“Houby, ještě jste si nezvyk spát sám. Ale žádnej chlap nemusí spát sám věčně, Morte, jen proto, že jeho žena si neváží dobrýho bydla. Doufám, že vám nevadí, že takhle mluvím, “

“Vůbec ne,” řekl Mort. Ale vadilo. Napadlo ho, že Gerda Bowieová mizerně napodobuje Ann Landersovou**.

”, ale jste jedinej slavnej spisovatel, kterýho tohle město má.”

“A naopak.”

Zasmála se a zatahala ho za ucho. Mort chvilinku přemítal, co asi řekne, co řekne muž v olivové kombinéze a jestli se nemá zakousnout do ruky, která ho zatahala za ucho. Trochu ho překvapilo, jak mocně ho ta myšlenka přitahovala. Mluvili všichni o něm a o Amy? Říkali někteří, že ji pálilo dobré bydlo, jiní zase, že chudinku ženskou už unavilo žít s tím bláznem a rozhodla se utéct, a přitom nikdo neměl ponětí, co povídá, nebo jaké to mezi ním a Amy bylo, když byli zadobře? Samozřejmě o tom mluvili, pomyslel si znaveně. V tom jsou lidé nejlepší. Kecat o těch, jejichž jména viděli v novinách.

Podíval se na omeletu a vůbec se mu do ní nechtělo.

Stejně se však do ní pustil a podařilo se mu dostat do krku její větší část. Stále má před sebou dlouhý den. A názory Gerdy Bowieové na jeho vzhled a jeho milostný život na tom nic nezmění.

Když skončil, zaplatil za snídani a za noviny a odešel z obchodu (dělníci se hromadně zvedli pět minut před ním, jen jeden se pozdržel, aby získal autogram pro svou neteř, která měla narozeniny), bylo pět minut po deváté hodině. Usadil se za volantem a prolistoval noviny, kde hledal článek o požáru jejich domu v Derry. Našel ho na třetí straně. POŽÁRNÍ INSPEKTOŘI HLÁSÍ, ŽE V PŘÍPADĚ POŽÁRU RAINEYOVA DOMU NEMAJÍ DŮKAZY O ŽHÁŘSTVÍ, hlásal titulek. Samotný článek byl tak na půl sloupku. V poslední větě se psalo: “Morton Rainey, jenž napsal úspěšné romány Chlapec s flašinetem a Delacourtova rodina, nebyl k dosažení, aby nám poskytl komentář.” Což znamenalo, že Amy jim nedala tashmoreské číslo. Výborně. Musí jí poděkovat, jestli s ní bude později mluvit.

33

Když přijel k faře, stál na příjezdové cestě jediný vůz, stařičký Ford Bronco s karavanem a nápisem SONNY TROTTS MALOVÁNÍ ÚDRŽBA TESAŘSKÉ PRÁCE na všech dveřích. Malý holohlavý čtyřicátník Sonny byl na lešení. Vedle sebe měl velký přenosný radiomagnetofon, který vyhrával něco lasvegaského od Eda Amese nebo Toma Jonese, v každém případě od jednoho z těch chlapíků, kteří zpívají s rozepnutými třemi knoflíčky u košile. Sonny natíral omítku mocnými rozmachy.

“Zdravíčko, Sonny,” zavolal na něj Mort.

Sonny dál mával štětkou v téměř dokonalém rytmu, jak Ed Ames, nebo kdo to byl, kladl melodické otázky, co je vlastně člověk a co má. Tyhle otázky už si Mort v minulosti taky jednou dvakrát položil, byť bez hudebního doprovodu.

“Sonny!”

Sonny sebou trhl. Ze štětky mu odcákla bílá barva a Mort měl strach, že spadne z lešení. Pak se zachytil lana, otočil se a podíval se dolů. “Á, pane Rainey!” řekl. “Že jste mě ale vylekal.”

Mort si z nějakého důvodu vzpomněl na kliku v Disneyho verzi Alenky v říši divů a měl co dělat, aby se nerozesmál.

“Pane Rainey? Co je s vámi?”

“Nic.” Mort přitiskl bradu na prsa a naprázdno polkl. Tenhle trik se asi před tisíci lety naučil v církevní škole a zatím nenašel jednodušší způsob, jak potlačit smích. Bolelo to, jako většina dobrých účinných triků. “Už jsem myslel, že spadnete.”

“Já nikdy,” zasmál se Sonny. Vypnul radiomagnetofon, který se chystal k dalšímu citovému výlevu. “Tom by možná spad, ale já ne.”

“A kde je vůbec Tom?” zeptal se Mort. “Chtěl jsem s ním mluvit.”

“Volal, že to dneska nezmákne. Řek jsem mu, že se nic neděje, že tu stejně není dost práce pro oba.”

Sonny se spiklenecky podíval dolů na Morta.

“Samozřejmě, že je, ale Tom se tentokrát kapku přecenil. Tohle není práce pro staršího chlápka. Říkal, že ho příšerně bolej záda. Bodejť by ne. A vůbec byl celej nesvůj.”

“V kolik hodin volal?”

“Brzo,” odpověděl Sonny. “Tak kolem šestý. Zrovna jsem se chystal na zdravotní procházku do seratoria. Jsem přesnej jako hodiny.” Sonny byl na svůj pravidelný cyklus zjevně hrdý. “Tom samozřejmě ví, kdy vstávám a začínám žít.”

“Takže podle hlasu nebyl ve formě?”

“Ne. Celkově byl celej takovej nesvůj.” Sonny se zamračil, jako by se usilovně snažil na něco rozpomenout. Nakonec pokrčil rameny. “Ten vítr od jezera byl včera svinskej. Tommy možná prochlad. Jenže on není žádná padavka. Za den za dva bude zase v plný síle. To mám spíš starost, aby tu v roztržitosti nějak blbě nešlap.” Sonny ukázal štětkou na prkenné podlážky lešení, až odstříkla sprška bílých kapek a rozprskla se mu kolem bot. “Můžu pro vás něco udělat, pane Rainey?”

“Ne,” řekl Mort. Někde pod srdcem se mu vytvořil neurčitý chuchvalec strachu, jako by tam měl kus zmuchlaného plátna. “Mimochodem, neviděl jste Grega?”

“Grega Carstairse?”

“Ano.”

“Dneska ráno ne. Jenže on samozřejmě patří k vyšším vrstvám,” zasmál se Sonny. “Vstává pozdějc než my ostatní.”

“Myslel jsem, že se taky zastaví, aby se tu setkal s Tomem,” řekl Mort. “Nevadí vám, když tu chvíli počkám? Třeba se ukáže.”

“Ale klidně,” řekl Sonny. “Muzika vám nevadí?”

“Vůbec ne.”

“Dneska si člověk může objednat kazety v televizi. Stačí jim říct číslo mastercardky. Ani nemusíte platit za telefon, je to na nula osm set.”

Sklonil se k radiomagnetofonu a pak se vážně podíval dolů na Morta. “Tohle je Roger Whittaker,” řekl nábožně.

“Aha.”

Sonny zapnul magnetofon. Roger Whittaker jim sdělil, že bývaly časy (určitě to znají), kdy si brával větší krajíc, než stačil sníst. Tohle Mort taky dělával bez doprovodu hudby. Loudal se na začátek příjezdové cesty a nepřítomně si poklepal na kapsičku u košile. S mírným údivem zjistil, že je tam stále ten starý balíček elemek, teď už s jednou jedinou trosečnicí. Zapálil si ji a otřásl se v očekávání drsně štiplavé chuti. Ale nebyla špatná. Vlastně neměla skoro žádnou chuť, jako by ji z ní vysála léta.

To není to jediné, co léta vysála.

Pravda. Nepodstatná, ale pravda. Kouřil a pozoroval silnici. Roger Whittaker teď sděloval jemu a Sonnymu, že v přístavu kotví naložená loď, která brzy vypluje do Anglie. Sonny Trotts zpíval vždycky poslední slovo každého verše. Po silnici číslo 23 jezdily v obou směrech osobní i nákladní vozy. Gregův Ford Ranger však nepřijel. Mort odhodil cigaretu, podíval se na hodinky a zjistil, že je tři čtvrtě na deset. Pochopil, že téměř úzkostlivě přesný Greg už taky nepřijede.

Shooter je dostal oba.

Pitomost! To nemůžeš vědět!

Ale já to vím. Ten klobouk. To auto. Ty klíčky.

Děláš příliš ukvapené závěry.

Ten klobouk. To auto. Ty klíčky.

Otočil se a zamířil zpátky k lešení. “Asi zapomněl,” řekl, ale Sonny ho neslyšel. Mával štětkou sem a tam, zcela zabrán do natírání a do vroucného projevu Rogera Whittakera.

Mort nastoupil do svého vozu a odjel. Byl tak ponořený do svých myšlenek, že neslyšel, jak za ním Sonny volá.

A stejně by to zřejmě pohltila hudba.

34

Domů přijel ve čtvrt na jedenáct. Vystoupil z vozu a vydal k domu. V polovině cesty se však vrátil a otevřel kufr. Klobouk seděl uvnitř, černý a skutečný jako žába v pomyslné zahradě. Zdvihl ho, tentokrát už ne tak štítivě, přibouchl víko kufru a odešel do domu.

Zastavil se v hale a neměl ponětí, co vlastně chce udělat… a pak, zničehonic, si nasadil klobouk na hlavu. Zachvěl se jako člověk, který vypije naráz sklenici ostré kořalky.

Potom však zjistil, že mu klobouk vlastně docela dobře sedí.

Pomalu odešel do pánské koupelny, rozsvítil a postavil se před zrcadlo. Málem se rozesmál, vypadal jako muž s vidlemi na obraze Granta Wooda “Americký středověk”. Vypadal, jako by byl holohlavý. Klobouk Mortovi úplně zakrýval vlasy, stejně jako je zakrýval Shooterovi (pokud Shooter nějaké vlasy měl, to ještě musí zjistit, ale Mort byl pevně přesvědčený, že to zjistí hned při dalším setkání, protože teď měl jeho klobouk), a seděl mu až na uších. Bylo to docela legrační. Vlastně to bylo k smíchu.

A pak se ho zeptal ten nepokojný vnitřní hlas, Proč sis ho nasazoval? Jak sis myslel, že budeš vypadat? Jako on? a smích v něm odumřel. Proč si ten klobouk vlastně nasazoval?

Protože on to chtěl, odpověděl mu tiše nepokojný vnitřní hlas.

Vážně? Ale proč? Proč by Shooter chtěl, aby si Mort nasadil jeho klobouk?

Třeba chce, abys…

Myslíš? povzbuzoval Mort ten nepokojný hlas. A co abych?

Vypadalo to, že hlas odešel, ale když Mort sáhl po vypínači, ozval se znovu.

… byl zmatený, řekl.

V tom okamžiku zazvonil telefon a Mort nadskočil. Provinile si strhl klobouk (tak trochu jako muž, který se bojí, že ho někdo přistihne v manželčině spodním prádle) a šel ho zvednout. Myslel si, že volá Greg, aby mu řekl, že je u něj Tom. Ale samozřejmě, to muselo být ono; Tom zavolal Gregovi, řekl mu o Shooterovi a jeho výhrůžkách, a Greg si ho odvezl k sobě domů, aby ho ochránil. Bylo to zcela jasné a Mort nemohl uvěřit, že na to nepřišel dřív.

Jenže to nebyl Greg. Volal Herb Creekmore.

“Všechno jsem zařídil,” řekl vesele. “Marianne mi vyšla vstříc. Je to zlatíčko.”

“Marianne?” zeptal se Mort zpitoměle.

“Marianne Jafferyová z EQMMl” řekl Herb. ,?QMM. ,Období setby’. Červen osmdesát. Říká ti to něco?”

,Á” řekl Mort. “Výborně! Díky, Herbe. Je to jisté?”

“Jasně. Zítra to tam máš, dokonce originál časopis, ne žádnou xerokopii. Jde to rovnou z Pensylvánie. Federální expresní. A co ten Shooter?”

“Zatím nic,” odpověděl Mort a podíval se na černý klobouk ve své ruce. Stále cítil jeho zvláštní pach, který mu něco připomínal.

“Žádná zpráva, dobrá zpráva, říká se. Mluvil jsi s tím místním poldou?”

Slíbil Herbovi, že s ním promluví? Nemohl si vzpomenout, ale bylo to možné. Rozhodl se pro úhybný manévr. “Ano. Starý Dave Newsome se do toho nijak horlivě nehrnul. Měl dojem, že to ten chlap nemyslí vážně.”

Cítil se provinile, že Herbovi takhle lže, zvlášť když mu prokázal takovou službu, ale jaký by mělo smysl říkat mu pravdu? Všechno by se tím jen zkomplikovalo.

“Hlavně že jsi to nahlásil. To je podle mě nejdůležitější, Morte.”

“Jistě.”

“A jinak?”

“Nic, ale moc ti děkuju. Zachránil jsi mi život.”

A možná, pomyslel si, to není jen slovní obrat.

“S radostí. A nezapomeň, že na malých městech doručuje Federální expresní zásilky většinou jen na místní poštu. Nezapomeneš?”

“Ne.”

“Jak ti jde ta nová kniha? To mě zajímá ze všeho nejvíc.”

“Jak asi?” vyhrkl Mort.

“No dobře. Tak koukej setřást toho chlapa a vrať se k ní. Práce už zachránila lepší chlapy, než jsme my dva, Morte.”

“Já vím. Pozdravuj svou drahou.”

“Díky. Pozdravuj svou, ” zarazil se Herb a Mort si představil, jak se kousl do rtu. Na rozvody se těžko zvyká. Říká se, že amputovaní cítí nohu, kterou už nemají.

”, práci,” dokončil.

“Jistě,” řekl Mort. “Dávej na sebe pozor, Herberte.”

Pomalu vyšel na verandu a zahleděl se na jezero. Nepluly po něm žádné lodě. Jsem krok před ním, ať už se stane cokoli. Můžu mu ukázat ten zatracený časopis. Možná ho to nezchladí… ale nakonec by mohlo. Je to šílenec a u těchhle lidí z bájného kmene Bláznů člověk nikdy neví V tom tkví jejich pochybné kouzlo. Všechno je možné.

Je dokonce možné, že Greg je nakonec doma, pomyslel si, na schůzku u fary mohl zapomenout a mohlo se mu vyskytnout něco, co s touhle záležitostí nemá vůbec nic společného. V náhlém záchvěvu naděje došel Mort k telefonu a navolil Gregovo číslo. Po třetím zazvonění si vzpomněl, jak Greg před týdnem říkal, že žena s dětmi chce strávit nějaký čas u svých rodičů. Megan začne příští rok chodit do školy, a tak už bude těžší se k nim dostat, říkal.

Takže Greg je sám.

(klobouk)

Jako Tom Greenleaf.

(auto)

Mladý manžel a starý vdovec.

(klíčky)

A jak to proběhne? Stejně jednoduše, jako se objednává kazeta Rogera Whittakera z televize. Shooter odjede k domu Torna Greenleafa, ale nikoli ve své dodávce, kdepak, to by bylo příliš nápadné. Svůj vůz nechá zaparkovaný na Mortově příjezdové cestě nebo možná u boční zdi domu. K Tomovi pak odjede v buicku. Přinutí ho, aby zavolal Gregovi. Zřejmě ho vytáhne z postele, ale Greg má o Torna starost, a tak rychle přijíždí. Pak Shooter přinutí Toma zavolat Sonnymu Trottsovi a říct mu, že se necítí natolik dobře, aby mohl přijít do práce. Přiloží Tomovi ke krku šroubovák a řekne mu, že když něco prokecne, je mrtvý muž. Tom nic neprokecne, ale i nepříliš bystrý a ještě ne zcela probuzený Sonny pozná, zeje nějak nesvůj. Pak Toma tím šroubovákem probodne. A když přijede Greg Carstairs, probodne jím, nebo něčím podobným, i jeho. A -

Tohle je naprosto scestné uvažování. Jsi prostě hysteňcký, nic víc v tom není. Opakuj: nic… víc… v tom… není.

To sice znělo rozumně, ale nepřesvědčilo ho to. Nebyla to chesterfieldka, která uspokojí.

Mort rychle prošel přízemím domu a popotahoval se za vlasy.

A co ty vozy? Tomův scout, Gregův ranger? Přidej buick a už tu máš tři vozy, čtyři, když přidáš Shooterův ford, a to je na to Shooter sám.

Nevěděl, co si má myslet… ale věděl, že už toho má dost.

Když znovu došel k telefonu, vytáhl ze zásuvky telefonní seznam a začal hledat číslo městského strážníka. Náhle se však zarazil.

Jedno z těch vozidel je buick. Můj buick.

Pomalu odložil telefonní seznam. Snažil se přijít na to, jak asi Shooter naložil se všemi těmi vozy. Nic ho nenapadlo. Jako by seděl před počítačem a čekal na nápady, a monitor zůstával stále prázdný. Věděl však jistě, že Davu Newsomovi zavolat nechce. Zatím ne. Odcházel od telefonu, aniž měl někam namířeno, když přístroj zazvonil.

Byl to Shooter.

“Setkáme se na stejným místě jako tuhle,” řekl Shooter. “Aspoň se trochu projdete. Děláte na mě dojem člověka, kterej myslí podobně, jako jedí starý lidi, pane Rainey, ale chci vám dát tolik času, kolik potřebujete. Navečer vám ještě zavolám. Jestli se mezitím rozhodnete někomu volat, tak jen na svou zodpovědnost.”

“Co jste to zase udělal?” zeptal se Shootera už podruhé. Tentokrát však chyběla jeho hlasu síla, byl to téměř šepot. “Co jste to proboha zase udělal?”

Ve sluchátku však bylo ticho.

35

Došel na místo, kde se sbíhala stezka a silnice, na místo, kde mluvil se Shooterem, když měl Tom Greenleaf tu smůlu, že je viděl. Z nějakého důvodu se mu nechtělo jet na tu schůzku buickem. Keře po obou stranách stezky byly slehnuté a polámané, jako by tudy něco projelo. Šel a věděl, co najde v prvním vzrostlejším podrostu… a taky to našel. Byl to Tomův scout. Uvnitř byli oba muži.

Za volantem seděl Greg Carstairs s hlavou zvrácenou dozadu a šroubovákem, tentokrát to byl phillips, zapíchnutým až po rukojeť do čela nad pravým okem. Šroubovák pocházel ze skříňky ve spíži Mortova domu. Červená plastová rukojeť byla poznamenaná četnými vrypy a zcela nezaměnitelná.

Tom Greenleaf byl na zadním sedadle a z temene hlavy mu trčela sekera. Oči měl otevřené. Mozek mu vytékal až k uším, kde zasychal. Na topůrku stálo vybledlým, ale dosud čitelným červeným písmem jediné slovo: RAINEY. Sekera pocházela z kůlny na nářadí.

Mort jen tiše stál. Ozvala se cikáda. Datel vyťukával na dutém kmeni morseovku. Osvěžující vánek čeřil hladinu jezera; byla temně kobaltová a bílé hřbítky vln s ní nádherně kontrastovaly.

Za Mortem se ozvalo zašustění. Prudce se otočil, až málem upadl, a byl by skutečně upadl, kdyby se byl neopřel o vůz. Nebyl to Shooter. Byla to veverka. Nenávistně ho pozorovala z poloviny kmene javoru, který rudě zářil podzimním ohněm. Mort čekal, až se mu zklidní bušící srdce. Čekal, až veverka vyšplhá na strom. Srdce se mu zklidnilo, veverka zůstala na místě.

“Zabil je oba,” řekl jí nakonec. “Odjel k Tomovi v mém buicku. Odtud se Tomem nechal odvézt ke Gregovi, kterého zabil. Pak přinutil Toma zajet sem a zabil i jeho. K oběma vraždám použil mé nástroje. Pak šel do Tomova domu… nebo možná běžel. Má zřejmě dostatečnou kondici, aby běžel. Sonnymu se zdálo, že je Tom nějak nesvůj, a já už vím proč. Když Sonny bral ten telefon, bylo ještě před východem slunce a Tom už byl mrtvý. Volal mu totiž Shooter, který Toma jenom napodoboval. A bylo to zřejmě docela snadné. Podle toho, jak si Sonny dneska ráno pouštěl nahlas hudbu, je trochu nahluchlý. Když to Shooter vyřídil se Sonnym Trottsem, nastoupil znovu do mého buicku a odvezl ho k domu. Gregův ranger je stále zaparkovaný na jeho vlastní příjezdové cestě, kde byl celou dobu. A takhle se, “

Veverka vyběhla nahoru po kmeni a zmizela v červeném listoví.

”, to stalo,” dokončil Mort sklesle.

Náhle pocítil slabost v nohou. Udělal dva kroky, vzpomněl si na Tomův zasychající mozek a podlomila se mu kolena. Upadl a svět od něj na nějakou dobu odplul.

36

Když přišel k sobě, převalil se, omámeně se posadil a natočil zápěstí, aby se mohl podívat na hodinky. Ukazovaly čtvrt na tři, ale to se samozřejmě musely v noci zastavit; Tomovo auto našel uprostřed dopoledne a teď nemohlo být odpoledne. Omdlel, ale za daných okolností to nebylo nijak překvapující. Nikdo však neomdlí na tři a půl hodiny.

Vteřinová ručička nicméně opisovala svůj pravidelný kruh.

Musela se rozběhnout, když jsem se posadil, v tom to bude.

Jenže v tom to nebylo. Slunce změnilo polohu a chystalo se ukrýt za mraky, které zaplnily oblohu. Barva jezerní hladiny zmatněla do bezvýrazné chromové šedi.

Takže začal padat do mdlob a pak co? Bylo to sice neuvěřitelné, ale zřejmě musel usnout. Poslední tři dny mu pocuchaly nervy a v noci na dnešek nemohl do tří usnout. Takže zřejmě kombinace fyzické a duševní únavy. Prostě mu vypnul mozek. A -

Shooter! Shooter říkal, že zavolá!

Pokusil se vstát, ale upadl a hekl bolestí a překvapením, když se mu podlomila levá noha, která ho celá brněla. Musel si ji přeležet. Proč jen nejel buickem, proboha? Jestli Shooter volal a Mort tam nebyl, aby hovor přijal, ten chlap může udělat cokoli.

Znovu se pokusil vyskočit, a tentokrát se mu to podařilo, jenže když došlápl na levou nohu, odmítla ho nést. Málem narazil hlavou na bok vozu a vzápětí už viděl svůj obličej v jednom z krytů kol. Ve vypouklém povrchu poklice působil jako groteskní panoptikální maska. Ještě že nechal doma ten zatracený klobouk; kdyby se teď v něm uviděl, určitě by vykřikl. Určitě by se neudržel a vykřikl by.

Najednou si vzpomněl, že ve scoutu jsou dva mrtví. Sedí tam nad ním, tuhnou a z hlav jim trčí jeho nástroje.

Vyplazil se ze stínu vozu, rukama si přehodil levou nohu přes pravou a začal si ji naklepávat pěstmi jako člověk, který chce změkčit kus laciného masa.

A/ech toho! okřikl ho tenký hlásek, poslední zrníčko racionality, které stále ještě ovládal, slabé světélko příčetnosti v kupovitých předbouřkových mračnech, která mu zahalila hlavu. Nech toho! Říkal, že navečer ještě zavolá, a je teprve čtvrt na tři. To je spousta času!

Ale co kdyby zavolal dřív? Co když na tom zatraceném jihu chodí spát se slepicemi a navečer pro ně znamená kolem druhé odpoledne?

Jestli si budeš dál takhle naklepávat tu nohu, tak tě chytne křeč. Pak se uvidí, jestli se doplazíš domů včas, abys stihl jeho telefon.

To ho probralo. Konečně dokázal sám od sebe přestat. Tentokrát vstal opatrněji a na chvíli zůstal stát (dával si pozor, aby stál k Tomovu scoutu zády, netoužil už po pohledu dovnitř), než se vydal na cestu. Zjistil, že brnění v noze polevuje. Nejdřív sice kulhal, ale časem chůzi vyrovnal.

Když uslyšel přijíždět vůz, byl už téměř za křovím, které Shooter polámal Tomovým scoutem. Mort bez rozmýšlení sklesl na kolena a uviděl kolem sebe projet starý zrezivělý cadillac. Patřil Donu Bassingerovi, který měl dům na druhém břehu jezera. Bassinger, starý alkoholik, který trávil většinu času propíjením kdysi značného dědictví, používal tuhle silnici jako zkratku k takzvané Bassingerově silnici. Byl tu jediným celoročním obyvatelem.

Když cadillac zmizel z dohledu, Mort vstal a rychle vyšel zbývající kousek cesty na silnici. Teď byl rád, že nepřijel buickem. Stejně jako znal Donův cadillac, Don znal jeho buick. Bylo zřejmě ještě příliš brzy na to, aby měl Don okno, takže kdyby tam Mortův vůz stál, pamatoval by si, že byl zaparkovaný poblíž místa, kde někdo zanedlouho učiní mimořádně úděsný objev.

Dělá, co může, aby tě do toho zatáhl, pomyslel si Mort cestou po silnici k svému domu. Usiluje o to celou dobu. Jestli někdo včera večer viděl u domu Torna Greenleafa nějaké auto, téměř určitě vyjde najevo, že to byl tvůj buick. Oba zabil tvými nástroji…

Mohl jsem se těch nástrojů zbavit, napadlo ho náhle. Mohl jsem je hodit do jezera. Mohl jsem se chvilku zdržet, abych se jich zbavil, ale třeba to ještě stihnu.

Myslíš? To bych se divil. A i kdyby… Shooter na tuhle možnost téměř určitě pomyslel taky. Zdá se, že myslel úplně na všechno. A ví, že kdyby ses pokusil té sekery a toho šroubováku zbavit a kdyby policie pročesala dno jezera a našla je tam, bude to pro tebe ještě mnohem horší. Chápeš, co udělal? Chápeš to?

Ano. Chápal to. John Shooter mu nadělil dárek. Nadělil mu past. Velkou nablýskanou past. Mort do ní praštil levou rukou, uvízla mu v ní. Praštil do ní pravou rukou, jenže ta mu v ní uvízla taky. Byl v nezáviděníhodné situaci. A celou dobu vězel v Shooterově pasti. Lhal všem lidem, a kdyby to vyšlo najevo, vypadalo by to s ním hodně zle. A ještě horší je, že čtvrt míle za ním je člověk, který má místo klobouku sekeru s Mortovým jménem na topůrku.

Mort si představil, jak v jeho prázdném domě zvoní telefon, a dal se do klusu.

37

Shooter nezavolal. Minuty se vlekly a Shooter nezavolal. Mort nepokojně přecházel po domě a popotahoval se za vlasy. Představoval si, že podobné pocity musí mít narkoman, který čeká na svého dodavatele. Dvakrát si čekání rozmyslel a šel k telefonu, že zavolá, ne však starému Davu Newsomovi nebo okresnímu šerifovi, ale státní policii. Držel se staré vietnamské zásady: Pozabíjej je všechny a nech na Pánu Bohu, ať si je roztřídí. A proč ne? Má koneckonců dobrou pověst, je váženým občanem dvou maineských měst, zatímco John Shooter je -

Jenže co je Shooter?

Napadlo ho slovo “fantom”.

Napadlo ho taky slovo “přelud”.

Jenže tohle ho nezarazilo. Zarazila ho strašlivá jistota, že Shooter zavolá ve chvíli, kdy bude mít obsazenou linku… a že až uslyší obsazený signál, zavěsí a už se Mortovi neozve.

Ve tři čtvrtě na čtyři začalo pršet, byl to stálý, chladný a jemný déšť, který se snášel z bílé oblohy a šuměl na střeše a v okolním listoví.

Za deset minut čtyři zazvonil telefon. Mort vyskočil a hnal se k němu.

Byla to Amy.

Amy chtěla mluvit o požáru. Amy chtěla mluvit o tom, jak je nešťastná nejen za sebe, ale za ně za oba. Amy mu chtěla říct, že Fred Evans, ten pojišťovací vyšetřovatel, je stále v Derry a stále pátrá na spáleništi, stále se vyptává na všechno od poslední revize elektřiny až po to, kdo měl klíč od vinného sklípku. A Ted ho podezírá z nekalých úmyslů. Amy chtěla, aby s ní Mort probíral možnost, jestli by to všechno bylo jiné, kdyby měli děti.

Mort jí na všechno odpovídal nejlépe, jak uměl, a celou dobu hovoru cítil, jak čas, podvečerní čas, utíká. Byl napůl šílený obavou, že zavolá Shooter, zjistí, že je obsazeno, a spáchá nějaké další zvěrstvo. Nakonec přišel na jedinou chabou výmluvu, aby sejí zbavil: že když se co nejdřív nedostane na toaletu, bude mít nehodu.

“Je ti zle z pití?” zeptala se účastně. “Tys pil?”

“Asi jsem snědl něco špatného k snídani,” řekl. “Hele, Amy, já, “

“U Bowieho?”

“Ano,” odpověděl a snažil se vložit do toho slůvka bolest a sebezapření. Ve skutečnosti mu ale opravdu bylo těžko od žaludku. Byla to vlastně docela komedie. “Amy, vážně, já, “

“Bože, Morte, ta ženská je největší cuchta ve městě,” řekla Amy. “Tak jdi, já ti ještě zavolám.” Telefon mu oněměl u ucha. Položil sluchátko do vidlice a na okamžik zůstal jen tak stát. Udivilo ho a vyděsilo, že jeho výmluva se náhle proměnila ve skutečnost: střeva se mu začala bolestivě splétat.

Rozběhl se na záchod a cestou si rozepínal kalhoty. Bylo to o vlas, ale stihl to. S kalhotami kolem kotníků seděl na prkénku v odéru vlastních výměšků a lapal po dechu… a telefon začal zvonit znovu. Prudce vyskočil a narazil si koleno o skříňku s umyvadlem. Přidržoval si kalhoty u pasu a cupital k telefonu jako dívka v příliš úzké sukni. Měl skličující a trapný pocit, že se nestačil utřít, a pomyslel si, že se to stalo snad každému, ale náhle ho napadlo, že o tom nikdy nikde nečetl, ani v jediné knize.

Bože, život je taková komedie.

Tentokrát to skutečně byl Shooter.

“Viděl jsem vás tam,” řekl. Jako vždy měl klidný a vyrovnaný hlas. “Myslím tam, kde jsem je nechal. Vypadal jste, že máte úpal, akorát že už není léto.”

“Co chcete?” Mort si přehodil telefon k druhému uchu. Kalhoty mu znovu spadly ke kotníkům. Nechal je být a stál tam se slipy uvízlými na stehnech. To by byla fotografie na obálku, pomyslel si.

“Už jsem na vás málem připích vzkaz,” řekl Shooter. “Pak jsem si to rozmyslel.” Na okamžik se odmlčel. “Když vás je tak snadný vyděsit,” dodal s jistým nezúčastněným pohrdáním.

“Co chcete?”

“To už jsem vám přece říkal, pane Rainey. Chci povídku jako náhradu za tu, co jste mi ukrad. Pořád to ještě nechcete přiznat?”

Chci, řekni mu chci! Řekni mu cokoli, země je placatá, John Kennedy a Elvis Presley jsou živí a zdraví a hrajou spolu na Kubě bendžové duety, Meryl Streepováje transvestita, řekni mu cokoli, Ale neřekl.

Veškerý vztek a úzkost a hrůza a zmatek mu náhle vybuchly v ústech.

“JÁ JI NEUKRADL! JÁ JI NEUKRADL! VY JSTE SE ZBLÁZNIL, MŮŽU VÁM TO PŘECE DOKÁZAT! MÁM TEN ČASOPIS, VY CVOKU! SLYŠÍTE MĚ? MÁM TEN ZATRACENÝ ČASOPIS!”

Shooter mu na to odpověděl tím, že neodpověděl. Na druhém konci linky bylo ticho, neozývaly se ani žádné vzdálené hlasy, které by narušovaly tu hustou temnotu podobnou té, jaká se mu každou noc vplížila do pokoje za nocí, které tu trávil o samotě.

“Shootere?”

Ticho.

“Shootere, jste tam ještě?”

Stále ticho. Byl pryč.

Mort nechal ruku se sluchátkem klesnout, a když už chtěl zavěsit, ozval se téměř neslyšný vzdálený kovový Shooterův hlas: “… u sebe?”

Mort si znovu přiložil sluchátko k uchu. Připadalo mu, zeje neunese. “Cože?” zeptal se. “Myslel jsem, že vypadla linka.”

“Vy ho máte? Vy skutečně máte ten takzvanej časopis? U sebe?” Mortovi poprvé připadalo, že je Shooter vyvedený z rovnováhy. Vyvedený z rovnováhy a nejistý.

“Ne,” řekl Mort.

“Jak jinak,” řekl Shooter, jako by se mu ulevilo. “Už jsem myslel, že konečně začnete mluvit váž, “

“Přijde mi expresní poštou,” přerušil ho Mort. “Zítra v deset bude na poště.”

“A co tam bude?” zeptal se Shooter. “Pár rozmazaných papírů, který se budou tvářit jako kopie?”

“Ne,” řekl Mort. Ten pocit, že tím chlapem otřásl, že prorazil jeho obranu a udeřil ho tak, aby ho to bolelo, byl silný a nepopiratelný. V jednu chvíli mu připadalo, že se do Shooterova hlasu vloudily obavy, a Mort pocítil škodolibou radost. “Ten časopis. Skutečný časopis.”

Nastala další dlouhá odmlka, ale tentokrát Mort držel sluchátko pevně u ucha. A Shooter tam byl. A znovu šlo o tu povídku, o tu povídku a o obvinění z plagiátorství; šlo o Shootera, který s ním zacházel jako se školákem a který byl snad konečně na ústupu.

Jednou v církevní škole, v téže církevní škole, kde se Mort naučil ten trik s polknutím naprázdno s bradou přitisknutou na prsa, viděl jednoho kluka, jak nabodl na špendlík brouka, který mu přecházel přes lavici. Brouk se zmítal a umíral. Tehdy z toho byl Mort smutný a vyděšený. Teď to chápal. Teď chtěl udělat totéž s tímhle chlapem. S tímhle šílencem.

“Žádnej časopis nemůže existovat,” řekl Shooter nakonec. “Rozhodně ne s tou povídkou. To je totiž moje povídka!”

Mort z jeho hlasu vycítil úzkost. Skutečnou úzkost. A měl z toho radost. Shooter byl napíchnutý na špendlíku. A zmítal se.

“Bude tu zítra kolem desáté,” řekl Mort, “nebo hned jak do Tashmoru dorazí expresní pošta. Rád vás tam uvidím. Můžete se podívat. Můžete si ten časopis prohlížet, jak dlouho budete chtít, vy šílence.”

“Tam ne,” řekl Shooter po další odmlce. “U vás doma.”

“Na to zapomeňte. Až vám ten časopis ukážu, musí to být někde, kde budu moct zavolat o pomoc, až se naštvete.”

“Uděláte to podle mě,” řekl Shooter. Mort měl dojem, že už se trochu ovládá, ale nevěřil, že se ovládá aspoň zpoloviny tak jako předtím. “A jestli ne, uvidím vás v Maineský státní věznici, kde budete sedět za vraždu.”

“Nechtějte mě rozesmát.” Mort však cítil, že se mu střeva začínají znovu uzlovat.

“Zapletl jsem vás do vražd těch dvou chlápků víc, než víte,” řekl Shooter, “a vy jste lhal každýmu, na koho jste se podíval. Jestli prostě zmizím, pane Rainey, ani se nenadějete a budete mít hlavu v oprátce.”

“Mně strach nenaženete.”

“Ale naženu,” řekl Shooter mírně. “Akorát že vy mi taky trochu naháníte strach. Nedokážu vás pochopit.”

Mort mlčel.

“Bylo by zvláštní,” řekl Shooter podivně přemítavým tónem, “kdybysme napsali tu samou povídku v různý době a na dvou různejch místech.”

“To už mě taky napadlo.”

“Fakt?”

“Ale vyloučil jsem to,” řekl Mort. “To by byla příliš velká náhoda.

Kdyby šlo jenom o zápletku, tak prosím. Ale tentýž jazyk? Tentýž styl vyjadřování?”

“Mhm,” řekl Shooter. “Napadlo mě to samý. To je prostě příliš. Náhoda je vyloučená. Ukradl jste mi ji, ale ať se propadnu, jestli vím jak nebo kdy.”

“Nechtě toho!” vybuchl Mort. “Mám ten časopis! Mám důkazl Copak to nechápete? Je konec! Ať už jste hrál nějakou šílenou hru, nebo jste podlehl nějakému klamu, je konec! Já mám ten časopis!”

Po dlouhém mlčení Shooter řekl: “Ještě ne. Ještě ho nemáte.”

“To je pravda,” řekl Mort. Náhle se s tím člověkem zcela nechtěně cítil spřízněný. “Tak co uděláme večer?”

“Vůbec nic,” řekl Shooter. “Po těch dvou žádná sháňka nebude. Jeden má ženu s dětma na návštěvě, druhej žije sám. Ráno si vyzvednete ten časopis. Kolem poledne k vám přijdu.”

“A zabijete mě,” řekl Mort. Zjistil, že ta myšlenka ho nikterak neděsí, aspoň v současné chvíli. “Až vám ukážu ten časopis, rozbiju vám tu falešnou představu a vy mě zabijete.”

“Ne!” odpověděl Shooter. “Vás? Ne, pane! Ale ty ostatní, který můžu využít pro úspěch našeho jednání. Zjistil jsem, že mi můžou posloužit k tomu, abych vás přiměl k uzavření dohody. Abych vás přiměl pocítit zodpovědnost.”

“Jste mazaný,” řekl Mort, “to vám musím přiznat. Myslím, že jste šílenec, ale zřejmě ten nejmazanější šílenec, který mi kdy v životě zkřížil cestu.”

“To si pište,” řekl Shooter. “Jestli vás tu zítra nenajdu, pane Rainey, zlikviduju všechny lidi na světě, který máte rád a na kterých vám záleží. Váš život shoří jak třtinový pole v silným větru. Půjdete do basy pro dvě vraždy, ale to bude vaše nejmenší trápení. Rozumíte mi?”

“Ano,” řekl Mort. “Rozumím.”

“Takže buďte doma.”

“A co když vám ukážu ten časopis a v obsahu bude mé jméno a uvnitř má povídka? Co pak?”

“Pak půjdu na policii,” řekl Shooter po krátké odmlce, “a ke všemu se přiznám. Ale postarám se o sebe dlouho před procesem, pane Rainey, protože jestli se to vyvine takhle, tak jsem zřejmě šílenej. A takovej magor…” Shooter vzdychl. “Takovej magor nemá nárok ani důvod žít dál.”

Ta slova dolehla na Morta podivnou silou. Je nejistý, pomyslel si. Poprvé je skutečně nejistý… a víc, než jsem kdy byl já.

Tak to tedy ne! Nikdy přece neměl důvod být nejistý. To Shooter ho donutil. K tomu všemu ho donutil Shooter.

“A jak mám vědět, že ten časopis neprohlásíte za podvrh?” zeptal se.

Na tuhle otázku neočekával odpověď, snad jen něco jako že Mort musí věřit jeho slovu, ale Shooter ho překvapil.

“Jestli je ten časopis právej, takto poznám,” řekl, “a jestli je to podvrh, budeme to vědět oba. Neřek bych, že byste si za tři dny dokázal opatřit celej falešnej časopis, bez ohledu na to, kolik lidí pro vás v New Yorku pracuje.”

Teď musel přemýšlet zase Mort, a přemýšlel velice dlouho. Shooter čekal.

“Budu vám věřit,” řekl Mort nakonec, “i když vlastně nevím proč. Možná proto, že mi teď nijak zvlášť nezáleží na životě. Prostě vám budu slepě důvěřovat. Přijeďte sem. Zaparkujte na příjezdové cestě, abych viděl, že nejste ozbrojený. Já vyjdu ven. Vyhovuje vám to tak?”

“To by šlo.”

“Bůh nám pomáhej.”

“To jo. Nemám tušení, do čeho lezu… a není mi z toho dobře po těle.”

“Shootere?”

“Poslouchám.”

“Odpovězte mi na jednu otázku.”

Ticho. Ale vstřícné ticho, pomyslel si Mort.

“Podpálil jste můj dům v Derry?”

“Ne,” odpověděl Shooter okamžitě. “Byl jsem vám pořád nablízku a sledoval jsem vás.”

“A co Bump?” zeptal se Mort trpce.

“Poslyšte,” řekl Shooter, “máte můj klobouk?”

“Ano.”

“Budu ho každopádně chtít.”

A telefon oněměl.

Zničehonic.

Mort pomalu a opatrně položil sluchátko a vrátil se na záchod, znovu si v chůzi přidržoval kalhoty, aby dokončil započaté dílo.

38

Amy skutečně kolem sedmé zavolala a tentokrát s ní Mort mohl mluvit zcela normálně, jako by koupelna v patře nebyla v troskách a jako by na cestě k jezeru neseděli za zá stěnou keřů dva mrtví muži, jejichž těla s přibývajícím soumrakem tuhla.

Od jejich posledního telefonického hovoru osobně mluvila s Fredem Evansem a byla přesvědčená, že o původu toho požáru buď něco ví, nebo má nějaké podezření, ale nechce jim nic říct. Mort se snažil ji ukonejšit, a i když se mu to do jisté míry podařilo, dolehly na něj vlastní obavy. Jestliže požár nezaložil Shooter, a Mort spíš věřil tomu, že mluví pravdu, než že lže, pak muselo jít o pouhou shodu okolností… ne?

Nevěděl, jestli se mýlí nebo ne.

“Morte, já o tebe mám takový strach,” řekla najednou.

Tím ho vyrušila z myšlenek. “O mě? To nemusíš.”

“Když jsem tě viděla včera, byl jsi takový… nervózní.” Na okamžik se odmlčela. “Dokonce mě napadlo, že vypadáš jako před tím… však víš.”

“Amy, já jsem se nikdy nervově nezhroutil.”

“To ne,” řekla spěšně. “Ale víš, co myslím. Když se ti lidé od filmu zachovali tak příšerně s Delacourtovou rodinou.”

To byla jedna z nejtrpčích zkušeností Mortova života. Paramount optoval knihu za pětasedmdesát tisíc dolarů s honorářem tři čtvrtě milionu při uplatnění opce, velice slušné peníze. A když už bylo uplatnění opce na spadnutí, někdo v archivu vyhrabal starý scénář k nějakému filmu Domácí mužstvo, který námětově připomínal Delacourtovu rodinu aspoň natolik, aby se to mohlo stát předmětem právního sporu. Bylo to jedinkrát v jeho spisovatelské kariéře, tedy před tímhle děsivým snem, kdy byl vystaven možnosti nařčení z plagiátorství. Paramount opci na poslední chvíli pustil a Mort dodnes nevěděl, jestli se skutečně báli kritiky za nepůvodnost, nebo měli pochybnosti o přesvědčivosti filmového ztvárnění jeho románu. Ale pokud se opravdu báli, tak netušil, jak taková banda buzerantů může natáčet vůbec nějaké filmy. Herb Creekmore získal scénář Domácího mužstva a Mort v něm viděl pouze velice neurčitou podobnost. Amy s ním souhlasila.

Zpanikařil v době, kdy se dostal do mrtvého bodu s románem, který chtěl zoufale napsat. Současně musel absolvovat krátkou propagační cestu s paperbackovou verzí Delacourtovy rodiny. Tehdy skutečně podlehl určitému stresu.

Ale rozhodně nešlo o nervové zhroucení.

“O mě nemusíš mít starost,” opakoval mírně. Už před několika lety objevil u Amy něco úžasného, co ho až dojímalo: když s ní mluvil mírně, byla ochotná uvěřit mu skoro všechno. Napadlo ho, že kdyby to byla vlastnost celého lidského druhu, tak jako obnažování zubů při vzteku nebo pobavení, války by vymizely už před mnoha tisíci let.

“Myslíš, že nemusím, Morte?”

“Jistě. Zavolej mě, jestli se dozvíš od našeho přítele pojišřováka něco nového.”

“Dobře.”

Mort chvíli mlčel. “Jsi u Teda?”

“Ano.”

“Co k němu v současné době cítíš?”

Zaváhala. “Miluju ho,” řekla pak prostě.

“Aha.”

“Neměla jsem jiné muže,” vyhrkla náhle. “Vždycky jsem ti to chtěla říct. Neměla jsem jiné muže. Ale Ted… ten i za tvým jménem viděl mě! On mě viděl!”

“Chceš říct, že já jsem tě přehlížel.”

“Když jsi byl tady, tak ne,” řekla. Její hlas zněl slabě a opuštěně. “Ale tys byl tak často pryč.”

Oči se mu rozšířily hněvem a náhle byl ochoten vést bitvu. Spravedlivou bitvu. “Cože? Od té propagační cesty s Delacourtovou rodinou jsem nikde nebyl! A to byla ještě ke všemu krátká cesta!”

“Já se s tebou nechci hádat, Morte,” řekla tiše. “To už bychom měli mít za sebou. Chtěla jsem jen říct, že i když jsi byl tady, byl jsi často pryč. Měl jsi milenku. Tou milenkou byla tvá práce.” Hlas se jí nechvěl, ale někde hluboko pod povrchem se v něm ukrývaly slzy. “Jak já tu mrchu nenáviděla, Morte. Byla hezčí než já, chytřejší než já, zábavnější než já. Jak jsem se s ní mohla srovnávat?”

“Jen to hoď všechno na mě, proč ne?” řekl a s úděsem zjistil, že má sám slzy na krajíčku. “A co jsem podle tebe měl dělat? Stát se nějakým pitomým instalatérem? Byli bychom chudí a já bych byl nezaměstnaný. Já jsem přece nemohl dělat nic jiného!” Doufal, že se mu podařilo slzy potlačit, aspoň na chvilku, ale byly tam. Kdo zase třel tu příšernou kouzelnou lampu? Byl to tentokrát on, nebo ona?

“Já tě neobviňuju. Já na tom taky nesu svou vinu. Nikdy bys nás nenašel… tak jak jsi nás našel… kdybych nebyla slabá a zbabělá. Ted za to nemohl; Ted chtěl, abychom za tebou společně šli a řekli ti to. Pořád mě o to prosil. A já ho odrážela. Říkala jsem mu, že si nejsem jistá. Sama sobě jsem říkala, že tě stále miluju, že se všechno vrátí do starých kolejí… ale to se asi nestává. Nikdy, ” Nadechla se a Mort si uvědomil, že taky pláče. “Nikdy nezapomenu na ten tvůj výraz, když jsi otevřel dveře do toho motelového pokoje. Na ten nezapomenu do smrti.”

To je dobře! chtělo se mu na ni zakřičet. To je dobře, protože ty ses na něj musela jen dívat, zatímco mně křivil bolestí obličej!

“Tys o mé lásce věděla,” řekl rozechvěle. “Nikdy jsem ji před tebou neskrýval. Vědělas o ní od samého začátku.”

“Ale nikdy jsem nevěděla, jak horoucí může být její objetí.”

“Hlavu vzhůru,” řekl Mort. “Zdá se, že mě opustila.”

Amy plakala. “Morte, Morte, já jen chci, abys byl v životě šťastný. Copak to nevidíš? Nemůžeš to pro mě udělat?”

Mort však viděl, jak se její nahé rameno dotýká nahého ramene Teda Milnera. Viděl jejich vyděšené oči a Tedovy rozcuchané vlasy. Napadlo ho, že jí to řekne, nebo aspoň zkusí říct, a nechá to být. Už to stačilo. Už se jeden druhému naubližovali dost. Někdy se k tomu zase můžou vrátit. Ale rozčilovalo ho, že mluvila o tom nervovém zhroucení. On přece žádné nervové zhroucení neprodělal!

“Amy, já už bych měl asi jít.”

“Ano, asi bychom měli oba. Ted je venku, ale brzy se vrátí. Musím připravit nějakou večeři.”

“Promiň mi tu hádku.”

“Zavoláš mi, když mě budeš potřebovat? Mám o tebe pořád starost.”

“Jistě,” řekl, rozloučil se a zavěsil. Chvíli zůstal stát u telefonu a měl dojem, že se určitě rozpláče, ale přešlo ho to. Ale v tom se možná skrývala ta skutečná hrůza.

Ono to přešlo.

39

Z vytrvalého deště už byl unavený a zpitomělý. Zatopil si v kamnech, přitáhl si k nim židli a pokoušel se číst Harper’s, ale usínal při tom a hlava mu padala a trhaně se probouzel, když mu klesla brada na prsa a sevřela mu průdušnici a on hlasitě zachrápal. Měl jsem si dneska koupit cigarety, pomyslel si. Pár cigaret by mě udrželo v bdělém stavu. Jenže si žádné cigarety nekoupil, a stejně si ani nebyl jistý, jestli by ho udržely v bdělém stavu. Nebyl jen unavený; trpěl následky prožitého šoku.

Nakonec došel k pohovce, upravil si polštáře a uložil se. Nedaleko od jeho tváře bubnoval na temnou prosklenou stěnu déšť.

Jen jednou, pomyslel si. Udělal jsem to jen jednou. A pak upadl do hlubokého spánku.

40

Ve snu se ocitl v největší třídě na světě.

Stěny se táhly na míle daleko. Každá lavice byla stolová hora a šedé dlaždice tvořily nekonečnou pláň, která se mezi nimi táhla. Hodiny na zdi byly jako velké chladné slunce. Dveře na chodbu byly zavřené, ale Morton Rainey dokázal přečíst nápis na výplni ze zrnitého skla:

PRACOVNA DOMÁCÍHO MUŽSTVA

PROF. DELLACOURT

Napsali to špatně, pomyslel si Mort, píše se tam jen jedno L.

Nějaký hlas mu však napovídal, že to tak není.

Mort stál v odkládacím žlábku na křídy pod obří tabulí a natahoval se. Držel křídu jako baseballovou pálku. Chtěl spustit ruku, která ho urputně bolela, ale nemohl, dokud na tabuli nenapsal pětsetkrát tutéž větu: Nebudu opisovat od Johna Kintnera. Už ji měl napsanou čtyřistakrát, ale to stále nestačilo. Ukrást člověku práci, když práce je to jediné, co má, je neodpustitelné. A tak musí psát a psát a psát a vůbec nezáleží na našeptávání vnitřního hlasu, že je to jen sen a že ho pravá ruka bolí z úplně jiných důvodů.

Křída mocně skřípěla. Prach, štiplavý a jaksi povědomý, silně povědomý, se mu sypal do obličeje. Nakonec už opravdu nemohl. Ruka mu sklesla podél těla jako pytel naplněný olověnými broky. Obrátil se ve žlábku na křídy a uviděl, že ve třídě je obsazený jediný stůl. Seděl u něj mladík s venkovským obličejem, jaký byste očekávali na čtyřicetiakrovém pozemku za zadkem mezka. Světlehnědé vlasy mu trčely z hlavy jako ostny. Sukovité strejcovské ruce měl složené na lavici a pozoroval Morta vybledlýma zaujatýma očima.

Já tě znám, řekl Mort v tom snu.

Správně, přivandrovalče, odtušil John Kintner s výrazným jižním přízvukem. Ale špatnější mi rozuměl, takže piš dál Nebylo to pětsetkrát, ale pěttisíckrát.

Mort se začal otáčet, ale na okraji žlábku mu sklouzla noha a on začal padat. Křičel do suchého křídového vzduchu a John Kintner se smál, a on -

41

- se probudil na podlaze s hlavou téměř pod nebezpečným konferenčním stolkem, zatínal prsty do koberce a vydával pronikavé skřeky.

Byl u Tashmoreského jezera. Ne v nějaké podivné obří třídě, ale u jezera… a na východě se halil do mlhy rozbřesk.

Je to dobré. Byl to jenom sen a nic mi není.

Jenže to nebylo moc dobré, protože to nebyl pouhý sen. John Kintner byl skutečný. Jak mohl proboha zapomenout na Johna Kintnera?

Mort vystudoval na Bateské univerzitě obor tvůrčí psaní. Když měl později přednášky k mladým lidem, kteří se chtěli stát spisovateli (povinnost, které se vyhýbal, jak mohl), říkával jim, že takové studium je největší chybou, jakou může člověk udělat, pokud se chce živit psaním románů.

“Sežeňte si místo na poště,” nabádal je. “U Faulknera se to rozhodně neminulo účinkem.” A oni se smáli. Rádi ho poslouchali a on si myslel, že je celkem dobře baví. To mu připadalo velice důležité, protože pochyboval, že je on nebo kdokoli jiný může naučit psát. A stejně byl vždycky rád, když byla hodina nebo seminář nebo kurs u konce. Ti mladí lidé ho znervózňovali. A mohl za to zřejmě John Kintner.

Nebyl Kintner z Mississippi? Mort si nemohl vzpomenout, ale řekl by,

že ne. Ale stejně byl odněkud z dalekého jihu, z Alabamy, z Louisiany, možná z nějakého zapadlého kouta na severu Floridy. Od studií na Batesu uplynulo už drahně let, John Kintner stejně odešel ze školy dřív z důvodů známých jenom jemu a Mort si na něj od té doby nevzpomněl.

To není pravda. V noci jsi na něj myslel.

Zdálo se mi o něm, opravil se Mort rychle, ale ten pekelný vnitřní hlas toho nenechal.

Myslel jsi na něj už dřív. Myslel jsi na něj, když jsi telefonoval se Shooterem.

Nechtěl na to myslet. Nebude na to myslet. John Kintner patří do minulosti; John Kintner nemá s tím, co se děje teď, vůbec nic společného. Vstal a v mléčném ranním světle nejistě zamířil do kuchyně, aby si udělal silnou kávu. Spoustu silné kávy. Ten pekelný vnitřní hlas mu však stále nedával pokoj. Mort se podíval na sadu Amyiných nožů na magnetické liště a pomyslel si, že kdyby dokázal ten vnitřní hlas odříznout, okamžitě by se do toho pustil.

Myslel sis, žes tím chlapem otřásl, žes jím konečně otřásl. Myslel sis, že šlo především o tu povídku, o tu povídku a o obvinění z plagiátorství. Jenže šlo o to, že s tebou Shooter jednal jako se školákem. Jako se zatraceným školákem. Jako s -

“A dost,” řekl Mort chraplavě. “Už konečně zmlkni.”

Hlas sice zmlkl, ale Mort stejně nedokázal přestat myslet na Johna Kintnera.

Když roztřesenou rukou odměřoval kávu, myslel na své neustálé tvrdošíjné ujišťování, že Shooterovu povídku neopsal, že nikdy nic neopsal.

Jenže samozřejmě opsal.

Jednou.

Jen jednou.

“Ale to už je tak dlouho,” zašeptal. “A s tímhle to nemá nic společného.”

To sice mohla být pravda, ale tok jeho myšlenek se tím nezastavil.

42

Bylo to v jarním semestru předposledního ročníku. V tom semestru se při tvůrčím psaní zaměřovali na povídku. Učil je jistý Richard Perkins ml., autor dvou románů, které zaznamenaly velice dobré kritiky a velice málo prodaných výtisků. Mort zkusil přečíst jeden a zjistil, že dobrá kritika a mizerná prodejnost mají stejnou příčinu: kniha je nesrozumitelná. Ten člověk však nebyl špatný učitel, přinejmenším byl zábavný.

V kruhu bylo dvanáct studentů. Jedním z nich byl John Kintner. Studoval sice první ročník, ale měl zvláštní povolení navštěvovat jejich semináře. A Mort musel uznat, že si to zasloužil. I když to byl jižanský křupan, byl skutečně dobrý.

Měli napsat šest kratších povídek nebo tři delší. Perkins každý týden namnožil ty, které mohly podle jeho názoru vyvolat nejživější diskusi, a na konci semináře je rozdal. Do následujícího týdne si studenti měli připravit diskusní a kritické příspěvky. To byl zcela běžný způsob vedení takového semináře. A jednou jim Perkins zadal povídku Johna Kintnera. Jmenovala se… Jak jen se jmenovala?

Mort pustil vodu, aby naplnil kávovar, ale teď jen stál, nepřítomně zíral do mlhy za okny a poslouchal tekoucí vodu.

Ty víš moc dobře, jak se jmenovala. “Tajné okno do tajné zahrady.”

“Ale tak se přece nejmenovala!” zařval podrážděně do prázdného domu. Zuřivě přemýšlel, aby ten pekelný vnitřní hlas jednou provždy umlčel… a náhle si vzpomněl.

“.Pryskyřníková míle’!” vykřikl. “Ta povídka se jmenovala ‚Pryskyřníková míle’ a nemá s ničím nic společného!”

I když ani to nebyla tak docela pravda, a k tomu, aby to věděl, ani nepotřeboval ten hlas, který se krčil někde uvnitř jeho rozbolavělé hlavy.

Kintner odevzdal tři nebo čtyři povídky, než někam zmizel (kdyby se Morta někdo ptal kam, hádal by Vietnam, tam jich na konci šedesátých let mizelo nejvíc, tedy aspoň mladých kluků). “Pryskyřníková míle” nebyla nejlepší Kintnerovou povídkou… ale stejně byla dobrá. Kintner byl jasně nejlepším studentem Richarda Perkinse ml. Perkins s ním jednal téměř jako se sobě rovným a podle Mortova nepříliš skromného mínění dělal dobře, Mort si totiž myslel, že Kintner je o něco lepší než Richard Perkins ml. Myslel si dokonce, že i on sám je lepší.

Ale byl lepší než Kintner?

“M-m,” zahuhlal a zapnul kávovar. “Byl jsem druhý.”

Ano. Byl druhý a to pomyšlení ho deptalo. Věděl, že většina studentů tvůrčího psaní jen marní čas, honí se za nějakým přeludem, než je to dětinství opustí a oni se vrhnou na studium něčeho úplně jiného, v čem pak najdou skutečnou životní náplň. Většina z nich si na své studium později vzpomene už jen při psaní příspěvku do místních novin nebo inzerátu na Svěží modrý vánek, znamenitý prostředek na mytí nádobí. Mort nastoupil k Perkinsovi s pevným odhodláním být nejlepší, protože si nikdy žádnou jinou možnost nepřipouštěl. Z tohoto důvodu pro něj byl John Kintner nepříjemným překvapením.

Vzpomněl si, jak s ním jednou chtěl zapříst hovor, ale Kintner, který na seminářích mluvil jen tehdy, když byl tázán, se téměř nedokázal vyjádřit. Když mluvil nahlas, mumlal a zadrhával jako synek chudého bílého zemědělského pachtýře, který ukončil vzdělání čtvrtou třídou. Vyjadřoval se zjevně jedině svým psaním.

A tys mu ho ukradl.

“Sklapni,” zamumlal Mort. “Buď už konečně zticha.”

Byl jsi až druhý nejlepší a to tě deptalo. Byl jsi rád, když zmizel, protože jsi mohl být zase první, tak jako vždycky.

Ano. To je pravda. Rok nato, když se připravoval na závěrečné zkoušky, vyklízel komoru špinavého lewistonského bytu, kde bydlel s dvěma dalšími studenty, a našel hromadu vytištěných prací z Perkinsova semináře. Byla v ní jediná Kintnerova povídka, a to náhodou “Pryskyřníková míle”.

Vzpomněl si, jak seděl na odřeném, pivem páchnoucím koberci své ložnice a četl tu povídku, která v něm probudila starou žárlivost.

Všechny ostatní povídky vyhodil, ale tuhle si vzal s sebou… z důvodu, který raději ani nechtěl znát.

V druhém ročníku poslal jednu povídku do časopisu Aspenský čtvrtletník. Po otištění mu vrátili rukopis s poznámkou, že čtenáři povídku přijali celkem dobře, “i když redakci připadá její závěr poněkud jalový”. Mort z té poznámky cítil jistou blahosklonnost, ale také ho podráždila a vyprovokovala k zaslání dalších povídek.

V následujících dvou letech dodal redakci další čtyři povídky. Nepřijali ani jednu, ale všechny vrácené rukopisy doprovodili osobním komentářem. Mort procházel agónií nevydávaného autora, v níž se střídal optimismus s hlubokým pesimismem. Měl dny, kdy si byl jistý, že proniknutí do Aspenského čtvrtletníku je jen otázkou času. A měl dny, kdy věřil, že celá redakce, ti sucharští pisálci, si s ním jenom hraje, provokuje ho, tak jako nějaký člověk provokuje hladového psa tím, že drží kus masa nad hlavou, a když pes vyskočí, ještě ucukne. Někdy si představoval, jak jeden z nich drží jeho rukopis, který právě vytáhl z obálky, a křičí: “To je zase od toho blbce z Maine! Kdo mu chce tentokrát napsat dopis?” A všichni zařvou smíchy, možná se dokonce válí smíchy po podlaze pod plakáty Joan Baezové a Moby Grape ve Fillmoru.

Většinou však Mort podobným truchlivým představám nepodléhal. Věděl, že je dobrý a že všechno je jen otázkou času. A to léto, pracoval jako číšník v jedné rocklandské restauraci, si vzpomněl na tu povídku Johna Kintnera. Napadlo ho, že ji má stále ještě někde na dně kufru. A najednou dostal nápad. Změní název a pod vlastním jménem pošle “Pryskyřníkovou míli” do Aspenského čtvrtletníku! Vzpomněl si, jak si myslel, že si tím z nich pěkně vystřelí, ačkoli když se dnes ohlédne zpátky, netuší, v čem vlastně měl být ten vtip.

Jistojistě si vzpomínal, že původně vůbec neměl v úmyslu publikovat tu povídku pod vlastním jménem… a pokud nějaký takový úmysl ve skrytu jeho duše dřímal, Mort o něm nevěděl. Bylo velice nepravděpodobné, že povídku přijmou, a i kdyby, stáhne ji s odůvodněním, že na ní chce ještě trochu pracovat. A pokud ji zamítnou, aspoň se trochu rozveselí myšlenkou, že pro Aspenský čtvrtletník není dost dobrý ani John Kintner.

A tak tu povídku poslal.

A oni ji přijali.

A on je nechal, aby ji přijali.

A oni mu poslali šek na dvacet pět dolarů. “Honorář”, stálo v průvodním dopisu.

A pak ji otiskli.

A Morton Rainey, přemožen pocitem pozdní viny, inkasoval šek a jednoho dne nacpal bankovky do krabice pro chudé v kostele Svaté Kateřiny v Auguste.

Necítil však pouze vinu. Kdepak.

Mort seděl u kuchyňského stolu, jednou rukou si podpíral bradu a čekal, až mu překape káva. Bolela ho hlava. Nechtěl myslet na Johna Kintnera ani na jeho povídku. To, co udělal s “Pryskyřníkovou mílí”, byl jeden z nejostudnějších činů jeho života; bylo tedy tak překvapující, že ho na tolik let pohřbil v paměti? Přál si, aby ho mohl pohřbít znovu. Tohle bude koneckonců jeho velký den, možná největší den jeho života. A možná taky poslední den jeho života. Měl by myslet na to, jak půjde na poštu. Měl by myslet na střet se Shooterem, ale jeho mozek se stále nechtěl vzdát vzpomínek na ty staré smutné časy.

Když viděl ten časopis, skutečný časopis se svým jménem nad povídkou Johna Kintnera, cítil se jako člověk, který se právě probral z náměsíčného bloumání, při němž nevědomky provedl něco, co už se nedá vrátit ani napravit. Jak to mohl nechat zajít tak daleko? Měl to být přece vtip, proboha, tak trochu pro zasmání -

Jenže on to nechal zajít takhle daleko. Povídka byla otištěna a přinejmenším dvanáct dalších lidí na světě vědělo, že není jeho, včetně Kintnera samotného. A jestli se někomu náhodou dostane do rukou Aspenský čtvrtletník…

On sám to nikomu neřekl, přirozeně. Jen vyčkával, nemocný hrůzou. V onom létě a začátkem podzimu velice málo spal i jedl; zhubl a pod očima se mu objevily temné stíny. Při každém zazvonění telefonu se mu prudce rozbušilo srdce. Pokud to byl hovor pro něj, přicházel k přístroji s olověnýma nohama, studeným potem na čele a jistotou, zeje to Kintner a že jeho první slova budou: Tys mi ukrad povídku, a s tím se musí něco udělat. Myslím, že pro začátek všude rozkecám, co jsi za zloděje.

Nejneuvěřitelnější na tom bylo, že si byl těch důsledků od samého začátku vědom. Věděl, co se může stát mladému muži, který doufal, že bude profesionálním spisovatelem. Bylo to jako hrát ruskou ruletu s hazukou. A přesto… přesto…

Když však poklidně přešel podzim, začal se Mort trochu uklidňovat. Vyšlo nové číslo Aspenského čtvrtletníku. Ono kritické číslo už se nepovalovalo na stolcích čítáren periodik ve veřejných knihovnách; bylo uloženo k ostatním starým číslům nebo převedeno na mikrofiše. Stále však mohlo být zdrojem potíží, s mrazením v zádech si připouštěl, že s touhle možností bude muset žít zbytek života, ale ve většině případů platí, sejde z očí, sejde z mysli.

Pak mu v listopadu toho roku přišel dopis z Aspenského čtvrtletníku.

Mort ho držel v rukou, zíral na své jméno na obálce a najednou se celý roztřásl. Oči se mu naplnily nějakou kapalinou, která mu na slzy připadala příliš horká a příliš palčivá, a začal vidět obálku dvakrát a pak už i třikrát.

Přistižen. Zjistili to. Budou chtít, abych odpověděl na dopis, který dostali od Kintnera… nebo od Perkinse… nebo od někoho dalšího z kruhu… Dostali mě.

Pak pomyslel na sebevraždu, zcela klidně a racionálně. Matka má doma prášky na spaní. Ty použije. Tou vyhlídkou se mu trochu ulevilo. Roztrhl obálku a vytáhl jediný list dopisního papíru. Dlouho jej držel složený v ruce a uvažoval, že ho spálí, aniž se do něj podívá. Nebyl si jistý, že by unesl pohled na přímé obvinem. Myslel si, že by se mohl zbláznit.

No tak, sakra, podívej se. Aspoň poznáš, jaké to může mít důsledky. Třeba jim nedokážeš čelit, ale i tak si to můžeš přečíst.

Rozložil dopis.

Milý Morte Rainey,

Vaší povídce “Vraní oko” se dostalo mimořádně dobrého přijetí. Mrzí mě, že jsem se s tímto dopisem tak opozdil, ale upřímně řečeno jsme čekali na nějakou odezvu od Vás. Celá ta léta jste nám tak věrně posílal příspěvky, že Vaše mlčení ve chvíli, kdy jste “to dokázal”, je poněkud překvapivé. Pokud se Vám nelíbilo cokoli na tom, jak jsme s Vaší povídkou naložili, sazba, výtvarné řešení, umístění v rámci časopisu atd., doufáme, že nám to sdělíte. Co takhle další povídka?

V úctě Váš

Charles Palmer

zástupce šéfredaktora

Mort si dopis přečetl dvakrát a potom chraplavě zaržál smíchy. Připadalo mu to k popukání a skutečně měl pocit, že jestli brzy nepřestane, pukne a střeva mu vyhřeznou na podlahu. On se tu chystá otrávit se matčinými prášky na spaní a oni mají starost, jestli ho nepopudila sazba té povídky! Čekal, že jeho kariéra se zhroutí, ještě než doopravdy začala, a oni chtějí další povídky! Další!

Smál se, vlastně vyl smíchy, až ho hysterie přivedla k slzám. Posadil se na pohovku, znovu si přečetl Palmerův dopis a plakal, až se z toho nakonec znovu rozesmál. Nakonec odešel do svého pokoje, upravil si polštáře tak, jak to měl rád, a okamžitě usnul.

Takže mu to nakonec prošlo. Prošlo mu to a on už nikdy neudělal nic ani vzdáleně podobného. Zmizelo to v dávné minulosti, tak proč se to teď vrátilo, aby ho to znovu pronásledovalo?

Nevěděl, ale byl odhodlaný přestat na to myslet.

“A hned,” řekl prázdnému pokoji a rázně vykročil ke kávovaru, rozhodnut ignorovat bolení hlavy.

Ty víš, proč na to teď myslíš.

“Sklapni.” Řekl to lehkým konverzačním tónem, což ho samotného pobavilo… ale když bral z kávovaru konvici, třásly se mu ruce.

Některé věci se nedají věčně skrývat. Můžeš být nemocný, Morte.

“Buď zticha, já tě varuju,” řekl znovu lehkým konverzačním tónem.

“Můžeš být velice nemocný. Třeba ses opravdu nervově zhrou, “

“Ticho!” zařval a mrštil konvicí. Letěla přes obývací pokoj a v letu se převracela. Narazila na prosklenou stěnu, rozbila se a střepy spadly na zem. Mort se podíval na místo nárazu, od něhož se táhla stříbřitá klikatá prasklina. Napadlo ho, že podobnou prasklinu může mít na mozku.

Ale hlas zmlknul.

Mort došel do ložnice, vzal si budík a odnesl si ho zpět do obývacího pokoje. Cestou ho nařídil na půl jedenáctou. V půl jedenácté zajede na poštu, vyzvedne si svůj balíček a poklidně zajede zaplašit svou noční můru.

Nicméně mezitím si pospí.

Bude spát na pohovce, kde se mu vždycky spalo nejlíp.

“Já se nervově nehroutím,” zašeptal svému vnitřnímu hlasu, ale ten se s ním vůbec nepřel. Morta napadlo, že ho asi zastrašil. Aspoň v to doufal, protože ten hlas ho skutečně děsil.

Znovu našel očima prasklinu v prosklené stěně a tupě na ni zíral. Myslel na to, jak použil ten univerzální klíč. Jak bylo v tom pokoji šero a jak mu chvíli trvalo, než si na ně jeho oči zvykly. Na jejich nahá ramena. Na jejich vyděšené oči. Ví, že něco křičel, ale už si nevzpomínal co, a nikdy se neodvážil zeptat na to Amy, ale podle těch jejich vyděšených pohledů to muselo být něco strašného.

Jestli jsem byl někdy na pokraji nervového zhroucení, pomyslel si s pohledem upřeným na nesmyslně klikatou prasklinu, tak to bylo tehdy. Ten dopis z Aspenského čtvrtletníku nebyl vůbec nic proti tomu, když jsem otevřel ty dveře motelového pokoje a uviděl tam svou ženu s cizím chlapem, slizkým realitním agentem z nějaké díry v Tennessee…

Mort zavřel oči a znovu je otevřel, až když zazvonil budík. Mlha se rozplynula, slunce svítilo a byl čas jet na poštu.

43

Cestou ho přepadla náhlá jistota, že Federální expresní pošta přijela a odjela… a Juliet bude stát u okna s tím svým prázdným znuděným obličejem, zavrtí hlavou a řekne mu, že mu nic nepřišlo, je jí líto. A jeho důkaz? Vytratí se jako dým. Byl to naprosto iracionální pocit, Herb je spolehlivý člověk, který neslibuje něco, co nemůže splnit, ale byl příliš silný, než aby se dal zaplašit.

Z auta se musel nutit a cesta od dveří pošty k oknu, kde Juliet Stokerová třídila poštu, mu připadala nejmíň tisíc mil dlouhá.

Když ji konečně ušel, chtěl promluvit, ale z úst mu nevyšla žádná slova. Rty se mu pohybovaly, ale v krku měl tak vyschlo, že nebyl schopný vydat jediný zvuk. Juliet se na něj podívala a couvla. Vypadala znepokojeně, ale ne tak vyděšeně jako Amy s Tedem, když otevřel dveře toho motelového pokoje a namířil na ně zbraň.

“Pane Rainey? Není vám něco?”

Odkašlal si. “Promiňte, Juliet. Na vteřinku jsem měl pocit, že se mi něco zaseklo v krku.”

“Jste strašně bledý,” řekla a Mort v jejím hlase vycítil tón, jakým s ním mluvila většina obyvatel Tashmoru, byl v něm jistý druh hrdosti, ale s podtóny podrážděnosti a blahosklonnosti, jako by byl zázračné dítě, které vyžaduje zvláštní péči a stravu.

“Asi jsem večer něco špatného snědl,” řekl. “Nemám tu nějaký expres?”

“Ne, ani jeden dopis.”

Zoufale se chytil spodní hrany pultu a myslel, že omdlí, i když téměř okamžitě pochopil, že řekla něco jiného.”

“Promiňte?”

Už k němu byla zády a vystrkovala na něj statný venkovský zadek, jak se prohrabávala nějakými balíčky na podlaze.

“Říkala jsem, že tu máte jeden dopis,” odpověděla, otočila se a posunula mu přes pult útlý balíček. Viděl, že zpáteční adresa je EQMM v Pensylvánii, a ucítil, jak se mu po těle rozlévá úleva, jako když chladná voda svlažuje vyprahlé hrdlo.

“Díky.”

“Není zač. Víte, pošta by měla průšvih, kdyby se profláklo, jak tu zacházíme s expresníma zásilkama.”

“Já jsem rád, že ten dopis mám,” řekl Mort. Teď když už měl časopis, chtěl být rychle zpátky doma. Bylo to velice silné, téměř živelné nutkání. Mort netušil, proč na něj tak náhle dolehlo, do poledne zbývala ještě hodina a čtvrt, ale cítil je. V tísni a zmatku ho napadlo, že by jí dal spropitné, aby ji umlčel… jenže to by nepochybně pobouřilo její ryze americkou duši.

“Neřeknete to nikomu, že ne?” zeptala se mazaně.

“Ani za nic,” odpověděl a podařilo se mu vykouzlit úsměv.

“To je dobře,” řekla Juliet Stokerová a taky se usmála. “Protože já vím, co máte na svědomí.”

“Promiňte?”

“Říkala jsem, že jinak byste mě měl na svědomí.” Starostlivě se na něj zahleděla. “Měl byste jet domů a lehnout si, pane Rainey. Vážně nevypadáte moc dobře.”

Já mám pocit, že jsem proležel tři dny, Juliet, tedy kromě času, který jsem strávil narážením do yšeho možného.

“Možná to není tak špatný nápad,” řekl. “Cítím se pořád zesláblý.”

“Poletuje tu nějaký virus. Možná jste ho chytil.”

V tu chvíli vešly dvě ženy z Camp Wigmore, o kterých si všichni mysleli, že jsou lesbičky, i když diskrétní, a Mort měl dobrou příležitost uniknout. Usadil se za volant buicku a modrý balíček si položil na klín. Vůbec se mu nelíbilo, jak o něm všichni říkali, že vypadá nemocný, a vůbec se mu nelíbilo, že mu přestává pracovat mozek.

To nevadí. Za chvíli to máš za sebou.

Začal otvírat obálku, ale z pošty vyšly ty dvě ženy z Camp Wigmore a dívaly se na něj. Hlavy měly u sebe a jedna z nich se usmála. Ta druhá se zasmála nahlas. A Mort se rozhodl, že počká až domů.

44

Zaparkoval buick na obvyklém místě vedle domu, vypnul zapalování… a mírně se mu zamžil zrak. Když znovu zaostřil, měl zvláštní pocit strachu. Není skutečně nemocný? Fyzicky nemocný?

Ne, je to jen nervové vypětí, usoudil.

Něco zaslechl, nebo si to aspoň myslel, a rychle se rozhlédl kolem. Nikde nic. Drž ty nervy na uzdě, poroučel si rozechvěle. Nic víc nepotřebuješ, jen udržet ty zkurvený nervy na uzdě.

A pak si vzpomněl: Vždyť já měl zbraň. Toho dne. Ale nebyla nabitá. Později jsem jim to řekl. Amy mi věřila. Nevím, jak Milner, ale Amy mi věřila a -

Vážně, Morte? Vážně nebyla nabitá?

Znovu si vzpomněl na prasklinu v prosklené stěně, nesmyslně klikatou stříbřitou prasklinu, která všechno roztínala vedví. Přesně tak to chodí, pomyslel si. Přesně tak to chodí v lidském životě.

Znovu se podíval na balíček. Na ten by měl myslet, ne na nějakého pitomého Teda z nějaké díry v Tennessee, která se ještě ke všemu jmenuje Shooteťs Knob, ale na ten balíček.

Chlopeň už byla napůl otevřená, dneska jsou všichni tak nedbalí. Odtrhl ji a vytřepal si časopis do klína. Ellery Queen’s Mystery Magazíne, stálo na obálce červenými písmeny. A pod tím, menším písmem, Červen 1980. A pod tím jména autorů. Edward D. Hoch. Ruth Rendellová. Ed McBain. Patricia Highsmithová. Lawrence Block.

Jeho jméno na obálce nebylo.

Ale to je přece samozřejmé. Tehdy ho ještě skoro nikdo neznal, a už vůbec ne jako autora detektivek; “Období setby” bylo výjimkou. Jeho jméno by pravidelným čtenářům časopisu nic neřeklo, takže ho tam vydavatelé nedali. Otevřel časopis.

Na začátku nebyl žádný obsah.

Stránka s obsahem byla vystřižená.

Začal časopisem listovat tak horečně, až mu upadl. Polekaně vykřikl a zdvihl ho. Na první pohled si toho nevšiml, ale teď zjistil, že chybějí stránky 83 až 97.

“Tys to vystřihl!” zařval tak hlasitě, až mu vylezly oči z důlků. Začal pěstmi bušit do volantu buicku. Klakson zavřeštěl. “Tys to vystřihl, ty hajzle! Jaks to udělal? Tys to vystřihl! Tys to vystřihl! Tys to vystřihl!”

45

Na půli cesty k domu se ten neodbytný vnitřní hlas podivil, jak to mohl Shooter dokázat. Obálka přišla Federální expresní poštou z Pensylvánie a pak ji měla pod dozorem Juliet, takže jak proboha -

To je dobře, řekla Juliet. To je dobře, protože já vím, co máte na svědomí.

To je přece jasné, to všechno vysvětluje. Juliet v tom lítala taky. Až na to…

Až na to, že Juliet byla v Tashmoru odjakživa. Až na to, že zrovna tohle neřekla, to se mu jen zdálo. To si jeho mozek jen tak paranoidně pšoukl.

“Stejně to udělal on,” řekl Mort. Vešel do domu a hned za dveřmi časopis prudce odhodil. Letěl vzduchem jako vyplašený pták, zatřepotal stránkami a s plesknutím přistál na podlaze. “No jistě, to si piš, že to udělal on. Ale já tu na něj čekat nemusím. Já, “

Uviděl Shooterův klobouk. Shooterův klobouk ležel na podlaze před dveřmi jeho pracovny.

Mort na okamžik zůstal stát na místě a v uších cítil tep svého srdce. Potom odcupital ke kamnům jako nějaká postavička z kresleného filmu. Z malého shluku náčiní vytáhl pohrabáč a trhl sebou, když jím lehce zavadil o lopatku na popel. Vrátil se k zavřeným dveřím a zdvihl pohrabáč tak, jako když se chystal rozmlátit koupelnu. Musel obejít časopis, který mu ležel v cestě.

Došel ke dveřím a stoupl si před ně.

“Shootere?”

Žádná odpověď.

“Shootere, měl byste vyjít ven po svých, protože až tam vtrhnu a dostanu vás, tak už nikdy odnikud po svých nevyjdete!”

Stále žádná odpověď.

Ještě chvilku otálel a nervoval se (i když si nebyl jistý, jestli je nervózní), ale nakonec stiskl kliku. Vrazil do dveří ramenem a s pohrabáčem nad hlavou a s bojovým řevem vtrhl dovnitř.

Pracovna byla prázdná.

Ale Shooter tu byl, to je jisté. Ano. Monitor Mortova počítače ležel na zemi s rozbitou obrazovkou. Shooter ho zničil. Na stole na jeho místě stál starý psací stroj Royal. Ocelové plochy tohoto dinosaura byly zaprášené. Na klávesnici ležel rukopis. Shooterův rukopis, který Mortovi někdy před miliony let nechal pod kamenem na verandě.

Bylo to “Skryté okno do skryté zahrady”.

Mort pustil pohrabáč na podlahu. Uhranuté došel k psacímu stroji a zdvihl rukopis. Pomalu listoval jeho stránkami a začínal chápat, proč si byla paní Gavinová jistá, že je jeho… tak jistá, že ho zachránila před vyhozením. Třeba to bylo podvědomé, ale její oko rozpoznalo nepravidelné písmo. A proč taky ne? Celá léta vídala rukopisy podobné “Tajnému oknu do tajné zahrady”. Textový procesor Wang a laserová tiskárna Systém Five byly relativně nové vynálezy. Většinu své kariéry používal tenhle starý psací stroj. Léty se opotřeboval, a když na něm člověk psal, měl písmo nepravidelné jako stařecké zuby.

Nicméně tu byl celou dobu, zastrčený vzadu ve skříni za hromadami starých sazeb a rukopisů… kterým redaktoři říkali “hrubý materiál”. Shooter musel ten stroj ukrást, přepsat na něm svůj rukopis a pak mu ho sem podstrčit, když byl Mort na poště. Jistě. To je přece rozumné vysvětlení, ne?

Ne, Morte. To vůbec není rozumné vysvětlení. Chceš udělat něco rozumného? Tak zavolej policii. To bude rozumná věc. Zavolej a řekni jim, ať sem přijedou a dají tě pod zámek. A řekni jim, ať to udělají rychle, než stačíš napáchat další škody. Řekni jim, ať to udělají, než někoho zabiješ.

Mort s divokým výkřikem upustil rukopis a jednotlivé stránky se houpavě snášely kolem jeho nohou na podlahu. V tu chvíli ho jako stříbřitý blesk udeřila holá pravda.

46

Žádný John Shooter neexistuje.

Nikdy neexistoval.

“Ne,” řekl Mort. Začal znovu přecházet sem a tam po velkém obývacím pokoji. Bolest hlavy ve vlnách přicházela a odcházela. “Ne, s tímhle nemůžu souhlasit. S tímhle naprosto nemůžu souhlasit.”

Jenže ani souhlas ani popření nemohly nic změnit. Byly tu všechny části skládanky, a teprve když Mort uviděl starý psací stroj, začaly se slétat dohromady. Teď, čtvrt hodiny poté, se stále slétaly a on neměl sílu je znovu rozházet. Vracela se mu představa pumpaře v Mechanic Falls, který mu stěrkou umýval přední okno. Doufal, že tenhle pohled už se mu v životě nenaskytne. Později usoudil, že ten chlapec mu poskytl zvláštní službičku, protože ho poznal a měl rád jeho knihy. Třeba to tak i bylo, ale to čelní okno skutečně potřebovalo umýt. Léto už sice odešlo, ale když jste jeli po okresních silnicích dost daleko a dost rychle, stále jste na čelním skle posbírali spoustu skvrn od rozpláclého hmyzu. A on musel jet po okresních silnicích. Musel cestu do Derry a zpět urazit v rekordním čase a zastavit se jenom na dobu nezbytně nutnou k zapálení domu. Cestou zpátky se ani nezastavil pro benzin. Koneckonců musel ještě oběhnout některá místa a zabít některé kočky, ne? Strašně moc práce.

Zastavil se uprostřed pokoje a podíval se na prosklenou stěnu. “Jestli jsem to všechno udělal, tak proč si to nepamatuju?” zeptal se stříbřité praskliny ve skle. “Proč si na to ani teď nevzpomenu?”

To nevěděl… ale zato znal původ toho jména. Polovina pocházela od Jižana, jemuž na koleji ukradl povídku; polovina od muže, který mu ukradl manželku. Bylo to jako nějaký bizarní literární vtip pro zasvěcené.

Ona říká, že ho miluje. Teď říká, že ho miluje.

“Na to já seru. Chlap, který spí s manželkou jiného chlapa je zloděj. A ta žena je jeho komplic.”

Vzdorovitě se podíval na prasklinu.

Prasklina nic neříkala.

Před třemi lety vydal Mort román Delacourtova rodina. Zpáteční adresa na Shooterově povídce byla Dellacourt, Mississippi. To -

Náhle se rozběhl k encyklopediím v pracovně. Ve spěchu uklouzl po papírech rozházených na podlaze a málem upadl. Vytáhl díl začínající písmenem M a po chvíli našel heslo Mississippi. Rozechvělým prstem přejížděl po seznamu měst, zabral celou stranu, a doufal v nemožné.

Marně.

V Mississippi žádný Dellacourt ani Delacourt nebyl. Napadlo ho, že se podívá na Perkinsburg, kde si Shooter údajně koupil do autobusu jeho povídkovou knihu Každý pustí chlup, ale potom encyklopedii zavřel. Proč si dělat starosti? Třeba v Mississippi nějaký Perkinsburg je, ale to ještě nic neznamená.

Spisovatel, který vedl seminář tvůrčího psaní, kde se setkal s Johnem Kintnerem, se jmenoval Richard Perkins ml. Odtud tedy pocházelo jméno toho města.

Ano, ale já si nic z toho nepamatuju, tak jak -

Ale Morte, řekl vnitřní hlas lítostivě. Vždyť jsi nemocný. Jsi velice nemocný člověk.

“S tím nemůžu souhlasit,” opakoval znovu a vlastní rozechvělý hlas ho vyděsil, ale jaká jiná možnost mu zbývala? Copak už ho nenapadlo, že ve spánku dělá určité věci, které se nedají napravit?

Zabil jsi dva lidi, našeptával mu vnitřní hlas. Zabil jsi Torna, protože věděl, že jsi byl toho dne sám, a zabil jsi Grega, aby to nemohl zjistit. Kdybys zabil jenom Torna, Greg by zavolal policii. A to jsi nechtěl, tos nemohl potřebovat. Určitě ne do doby, dokud nebude uzavřen ten strašlivý příběh, který tu teď vyprávíš. Když jsi včera vstal, byl jsi strašně rozlámaný. Ztuhlý a rozlámaný. A nebylo to jen z toho, že jsi vyrazil dveře do koupelny a rozbil zástěnu, že ne? Tys měl přece mnohem víc práce. Musel ses postarat o Torna a o Grega. A s těmi přesuny vozidel jsi měl taky pravdu… ale Sonnymu Trottsovi jsi volal ty a předstíral jsi, že jsi Tom. Člověk, který právě přijel do města z Mississippi, by nevěděl, že Sonnyje nahluchlý, ale tys to věděl. To tys je zabil, Morte, tys ty lidi zabil!

“S tím nemůžu souhlasit!” zaječel. “Já je nezabil. To všechno bylo součástí jeho plánu! To všechno se odehrálo v rámci jeho hry! Té jeho lstivé psychologické hry! A já nemůžu… já nemůžu souhlasit…”

Nech toho, napomenul ho vnitřní hlas, a Mort toho nechal.

Na okamžik se v obou světech rozhostilo ticho: v tom vnitřním i v tom vnějším.

Po nějaké chvíli se ho hlas tiše zeptal: Proč jsi to udělal, Morte? Proč jsi podstoupil tuhle promyšlenou vražednou hru? Shooter stále říkal, že chce povídku, jenže žádný Shooter není. O co ti vlastně jde, Morte? Proč jsi vlastně stvořil Johna Shootera?

Zvenčí k němu dolehl zvuk auta přijíždějícího po příjezdové cestě. Mort se podíval na hodinky a zjistil, že je přesně poledne. V těle mu zahučel pocit triumfu a úlevy, jako když plameny vyšlehnou do komína. Nezáleželo mu na tom, že měl sice časopis, ale stále byl bez důkazu. Nezáleželo mu ani na tom, že ho Shooter může zabít. Zemřel by šťastný pouhým vědomím, že John Shooter existuje a že on sám za všechny ty hrůzy nenese žádnou zodpovědnost.

Je tu!” vykřikl radostně a vyběhl z pracovny. Mával divoce rukama nad hlavou, a když zahýbal za roh do haly, dokonce si trochu povyskočil. Zastavil se a podél šikmé střechy kůlny na popelnice, kde našel přibodnuté Bumpovo tělo, vyhlédl na příjezdovou cestu. Ruce mu sklesly k bokům. Mozek mu zaplavila čistá hrůza. Poslední část skládanky zapadla na své místo. Ještě před několika okamžiky v pracovně se mu zdálo, že si mohl vyfantazírovat vraha, protože neměl odvahu spáchat sebevraždu. Teď si uvědomil, že Shooter mluvil pravdu, když říkal, že by Morta nikdy nezabil.

Nebyla to Shooterova imaginární dodávka, ale Amyino praktické subaru, které právě zastavovalo. Za volantem seděla Amy. To ona mu vzala lásku, a žena, která vám vezme lásku, když láska je to jediné, co máte, zase za tolik nestojí.

Ale stejně ji miloval.

To Shooter ji nenáviděl. To Shooter ji chtěl zabít a pohřbít u jezera vedle Bumpa, kde by se zanedlouho stala záhadou pro ně pro oba.

“Jeď pryč, Amy,” zašeptal stařeckým hlasem. “Jeď pryč, než bude pozdě.”

Jenže Amy vystoupila a zavřela za sebou dveře a Mortův mozek zaplavila temnota.

47

Amy zkusila dveře a zjistila, že nejsou zamčené. Vešla dovnitř a chtěla zavolat na Morta, ale pak nezavolala. Překvapěně se rozhlédla kolem sebe.

Všude byl strašný nepořádek. Koš byl přeplněný a kolem něj se na podlaze válely odpadky. Několik zpitomělých podzimních much lezlo po aluminiové zapékací misce odkopnuté do rohu. Amy cítila pach žluklých jídel a zatuchlinu. Měla pocit, že cítí i zkažené jídlo.

“Morte?”

Neozvala se žádná odpověď. Malými krůčky pokračovala dál do domu, ačkoli si nebyla jistá, že chce vidět i další místnosti. Paní Gavinová tu byla před pouhými třemi dny, to se mu to od té doby tak vymklo z ruky? Co se stalo?

Měla o Morta starost už celý poslední rok jejich manželství, ale od rozvodu se ta starost ještě znásobila. Vedle starosti však pociťovala i vinu. Částečnou vinu za jejich rozvod, které se zřejmě nikdy nezbaví. Jenže Mort nikdy nebyl příliš silný člověk… a jeho největší slabostí bylo tvrdošíjné (a někdy až hysterické) odmítání uznat fakta. Ráno v telefonu jí připadal jako člověk, který se chystá spáchat sebevraždu. A jediným důvodem, proč uposlechla jeho varování, aby s sebou nebrala Teda, bylo pomyšlení, že pokud Mort skutečně o sebevraždě uvažoval, pouhý pohled na Teda by mohl být spouštěcím mechanismem takového činu.

Na vraždu nikdy nepomyslela, ani teď. I když v tom příšerném odpoledni v tom motelu na ně tehdy vytáhl zbraň, nebála se. Tohohle ne. Mort není žádný vrah.

“Morte? M, “

Obešla kuchyňskou linku a jeho jméno jí zemřelo v ústech. Vyjeveně zírala do velkého obývacího pokoje. Všude se povalovaly papíry. Vypadalo to, že Mort zřejmě vytahal veškeré své rukopisy, které měl v zásuvkách a ve skříních a roztrousil je tu jako konfety na nějaké absurdní newyorské silvestrovské oslavě. Na stole se v hromadách povalovalo špinavé nádobí. Na podlaze u prosklené stěny ležela rozbitá konvice z varného skla a sklo stěny bylo prasklé.

A všude, všude, všude bylo napsáno jediné slovo. To slovo bylo SHOOTER.

Popsal tím slovem zdi barevnými křídami, které musel najít v její zásuvce s výtvarnými potřebami. Na okně bylo nastříkáno dvakrát, patrně šlehačkovým sprejem, ano, plechovka od šlehačkového spreje se povalovala pod kamny. SHOOTER bylo napsáno inkoustem všude na kuchyňské lince a tužkou na dřevěných podpěrných sloupech schodiště do patra.

Nejhorší ze všeho bylo, že to vyryl i do desky stolu z leštěného třešňového dřeva; vyryl to tam metrovým kostrbatým písmem jako groteskní vyznání lásky: SHOOTER.

Šroubovák, který k tomu použil, ležel na blízké židli. Na jeho kovovém dříku byly nějaké červené stopy, zřejmě od třešňového dřeva, pomyslela si.

“Morte?” zašeptala a rozhlédla se kolem.

Teď teprve měla starost, že ho najde zavražděného vlastní rukou. A kde? No samozřejmě v pracovně, kde jinde? Prožil tam nejdůležitější údobí svého života, takže by tam určitě chtěl i zemřít.

Přestože vůbec netoužila tam vejít, najít ho tam, nohy ji tam stejně samy nesly. Cestou nakopla číslo EQMM, které mu poslal Herb Creekmore. Ani se na ně nepodívala. Došla ke dveřím pracovny a otevřela je dokořán.

48

Mort stál před svým starým psacím strojem; na podlaze ležel uprostřed skleněných střepů převrácený monitor jeho počítače. Vypadal podivně, jako venkovský kazatel. Pomyslela si, že je to částečně postojem, který zaujal; stál jakoby upjatě s rukama za zády. Ale především to bylo jeho černým kloboukem. Měl ho naražený tak, že se mu téměř dotýkal uší. Napadlo ji, že vypadá tak trochu jako stařík na tom obraze “Americký středověk”, i když ten neměl klobouk.

“Morte?” oslovila ho slabým a nejistým hlasem.

Neodpověděl, jen na ni zíral. V očích mu zle blýskalo. Tenhle pohled u něj ještě nikdy neviděla, ani to příšerné odpoledne v motelu. Téměř vůbec nevypadal jako Mort, ale jako nějaký cizinec, který vypadá jako Mort.

Ten klobouk nicméně poznala.

“Kdes ten starý klobouk našel? Na půdě?” Tep vlastního srdce jí rozechvíval hlas.

Musel ho najít na půdě. Silně páchl kuličkami proti molům, i na vzdálenost těch několika kroků. Koupil si ho před lety v obchodě s dárkovým zbožím v Pensylvánii. Cestovali tehdy po zemi amenitů. Amy si v domě v Derry udržovala malou zahrádku v rohu mezi domem a přístavkem s pracovnou. Byla to její zahrádka, ale Mort ji často chodil plít, když se nemohl s prací pohnout z místa. A na to si obvykle bral tenhle klobouk. Nazýval ho svou myslící pokrývkou hlavy. Vzpomněla si, jak se v něm jednou zhlížel v zrcadle a žertoval, že se v něm musí nechat vyfotografovat na obálku knihy. “Když si ho nasadím,” řekl tehdy, “vypadám jako člověk, který patří na čtyřicetiakrový pozemek, za pluh tažený mezkem.”

Pak ten klobouk zmizel. Musel ho převézt sem a uložit. Jenže -

“Ale to je můj klobouk,” řekl nakřáplým zmateným hlasem. “Nikdy nikomu jinému nepatřil.”

“Morte? Co se děje? Co, “

“Spletla jste si barák, ženská. Tady žádnej Mort není. Mort je mrtvěj.” Jeho pronikavý pohled vůbec nezakolísal. “Pěkně se vykračoval, ale nakonec už nedokázal lhát ani sobě, natožpak mě. V životě jsem na něj nevztáh ruku, paní Raineyová, přísahám. Zbaběle to zabalil sám.”

“Proč takhle mluvíš?” zeptala se Amy.

“Takhle mluvím normálně,” řekl trochu překvapeně.

“Morte, nech toho!”

“Vy jste nerozuměla tomu, co jsem říkal?” zeptal se. “Jste snad hluchá nebo co? Je mrtvěj. Zabil se.”

“Nech toho, Morte,” řekla a rozplakala se. “Děsíš mě a já to nemám ráda.”

“To je mi fuk,” řekl a ukázal jí ruce. V jedné držel nůžky z horní zásuvky psacího stolu. Zdvihl je. Zastříhal jimi, až se v nich zablýskl odraz slunce. “Dlouho vyděšená nebudete.” A vykročil k ní.

49

Na okamžik zůstala stát na místě. Mort by ji nezabil; kdyby měl tyhle sklony, byl by ji určitě zabil už tehdy v motelu. Pak uviděla ten pohled v jeho očích a pochopila, že Mort tohle věděl taky.

Jenže tohle nebyl on.

S výkřikem se otočila a rozeběhla se ke dveřím.

Shooter běžel za ní a ve stříbrném oblouku mávl nůžkami. Kdyby neuklouzl po papírech rozházených na podlaze z tvrdého dřeva, byl by jí je zabodl mezi lopatky. Natáhl se a z jeho výkřiku zazněla směsice překvapení a vzteku. Nůžky probodly stranu devět “Tajného okna do tajné zahrady” a ulomily se jim špičky. Shooter narazil ústy na podlahu a vytryskla mu krev. Balíček pallmallek, které tiše kouřil John Kintner o přestávkách hodin tvůrčího psaní a o něž se dělil s Mortem Raineym, mu vypadl z kapsy a klouzal po hladké podlaze jako kotouč v shuffleboardu*. Zdvihl se do kleku a na zakrvácených rtech se mu objevil úsměv.

“To vám moc nepomůže, paní Raineyová!” zařval a vstal. Podíval se na nůžky, otevřel je, aby prozkoumal odlomené špičky, a pak je netrpělivě odhodil. “Už pro vás mám místo na zahradě! Hezky jsem ho pro vás vybral. A teď bacha na mě!” A vyběhl za ní ze dveří.

50

Uprostřed obývacího pokoje upadla zase Amy. Jedna noha jí uklouzla po pohozeném výtisku EQMM. Upadla na bok a narazila si kyčel a pravé ňadro. Vykřikla.

Shooter v běhu sebral šroubovák, který použil na kocoura.

“Zůstaňte tam a buďte zticha,” řekl jí, když se převrátila na záda a zírala na něj rozšířenýma očima, které vypadaly téměř zdrogovaně. “Jestli se pohnete, jen vám při tom ještě ublížím. A já vám nechci ublížit, madam, ale udělám to, když budu muset. Něco udělat musím, chápejte. Přijel jsem z takový dálky, takže musím něco udělat, abych si ulevil od svejch trablů.”

Jak se k ní blížil, Amy se nadzdvihla na loktech a nohama se posouvala směrem od něj. Vlasy jí padaly do obličeje. Cítila ze sebe horký a páchnoucí pot, který jí zaplavoval celé tělo. Obličej nad ní měl vážný, odsuzující výraz šílence.

“Ne, Morte! Prosím tě! Prosím tě, Morte, “

Vrhl se na ni, zdvihl šroubovák nad hlavu a bodl. Amy vykřikla a překulila se doleva. Na hýždi ucítila bolest, jak jí šroubovák roztrhl šaty a škrábl na kůži. Překotně si klekla a při tom uslyšela i ucítila, jak se jí trhají už natržené šaty.

“Tak takhle ne, madam,” supěl Shooter a popadl ji za kotník. “Takhle ne.” Ohlédla se přes rameno a viděla, že se druhou rukou pokouší vytrhnout šroubovák z podlahy. Klobouk s kulatým dýnkem mu seděl na hlavě nakřivo. Konečně vyprostil šroubovák a zabodl jí ho do pravého lýtka.

Byla to strašlivá bolest. Byla to ta nejhorší bolest na světě. Vykřikla, kopla a zlomila mu nos. Shooter hekl a upadl na bok. Rukama se chytil za obličej. Amy se postavila a uslyšela vyjící ženský hlas, který připomínal psa vyjícího na měsíc. Předpokládala, že to není pes. Předpokládala, že je to ona.

Shooter se také postavil. Celou spodní část obličeje měl zakrvácenou.

Když se ta krvavá maska otevřela, Amy uviděla křivé přední zuby Morta Raineyho. Vzpomněla si, jak mu je olizovala.

“Kočička je divoká, co?” zašklebil se. “To je v pořádku, madam. Jen do toho.”

Vrhl se na ni.

Amy zavrávorala. Šroubovák jí vypadl z lýtka na podlahu. Shooter se na ni podíval a pak se na ni téměř dovádivě znovu vrhl. Amy sáhla po jedné židli a hodila ji před něj. Okamžik na sebe jen zírali přes židli… a pak ji popadl za předek šatů. Amy ucukla.

“Už toho začínám mít dost,” zasupěl.

Amy se otočila a rozběhla se ke dveřím.

Okamžitě vyrazil za ní, mlátil ji do zad, a jak se snažil zachytit ji za horní část šatů, konečky prstů mu klouzaly po jejím zátylku a Amy jen těsně unikala sevření, které by ji k němu přivinulo navždy.

Proběhla kolem kuchyňské linky k zadním dveřím. V pravé botě jí čvachtala krev. Shooter jí byl v patách, a jak funěl, u nosu se mu tvořily krvavé bubliny. Rozrazila rukama síťované dveře, ale zakopla a natáhla se na verandě přesně v místech, kde Shooter nechal svůj rukopis. Převrátila se a viděla ho přicházet. Ruce měl prázdné, ale vypadaly tak, že by na ni stačily. Oči pod krempou černého klobouku byly nehybné a děsivě laskavé.

“Je mi strašně líto, madam,” řekl.

“Rainey!” vykřikl nějaký hlas. “Nechtě toho!”

Chtěla se rozhlédnout, ale nemohla. Měla namožený nějaký krční sval. Shooter na hlas vůbec nereagoval. Šel za svým cílem.

“Rainey! Nechtě toho!”

“Tady není žádnej Rai, ” začal Shooter, ale vzápětí podzimním vzduchem zaburácel výstřel. Shooter se zastavil na místě a nevěřícně se podíval na svá prsa. Byla v nich malá dírka. Netekla z ní žádná krev, aspoň ze začátku, ale ta dírka tam byla. Přiložil k ní ruku a odtáhl ji. Na ukazováčku měl malou krvavou kapičku. Vypadala tak trochu jako interpunkční znaménko, tečka, která končí větu. Zamyšleně se na ni zahleděl. Pak spustil ruce podél těla a podíval se na Amy.

“Miláčku?” řekl a upadl vedle ní na prkennou podlahu verandy.

Převrátila se, vztyčila se na loktech a posunula se k němu.

“Morte?” zaštkala. “Morte? Prosím tě, Morte, řekni něco.”

Jenže Mort už neměl co říct a Amy to po chvíli došlo. Během posledních týdnů a měsíců se znovu a znovu odmítala smířit s jeho smrtí, až konečně zeslábla a přiznala si ji. Je mrtvý. Je mrtvý. Zbláznil se tu a teď je mrtvý.

On i ten, koho nosil v sobě.

Položila mu hlavu na prsa a plakala, a když k ní kdosi přišel a konejšivě jí položil ruku na rameno, ani se neohlédla.

EPILOG

Ted a Amy Milnerovi přijeli navštívit muže, který zabil Amyina prvního manžela, známého spisovatele Mortona Raineyho. Bylo to asi tři měsíce po událostech u Tashmoreského jezera.

Během oněch tří měsíců viděli toho muže ještě při jedné příležitosti, při vyšetřování, ale to bylo zcela formální setkání a Amy tam s ním nechtěla mluvit soukromě. Byla mu vděčná, že jí zachránil život… ale Mort byl její manžel a milovala ho tolik let a někde v hloubi srdce cítila, že prst Freda Evanse nebyl jediný, který stiskl spoušť.

Tušila, že jednou by se s ním stejně setkala, aby si pokud možno všechno ujasnila. Mohlo to být za rok, za dva, možná i za tři. Mezitím však došlo k událostem, které setkání urychlily. Doufala, že Ted ji nechá jet do New Yorku samotnou, ale on důrazně trval na tom, zeji doprovodí, zvláště potom, co ji naposled nechal jet někam samotnou. Tehdy ji to málem stálo život.

Amy poněkud drsně podotkla, že Ted ji dost těžko mohl “nechat někam jet”, protože mu nikdy neřekla, že někam jede, ale Ted jen pokrčil rameny. A tak jeli do New Yorku spolu. Společně také vyjeli do čtyřiapadesátého patra velkého mrakodrapu a byli společně posláni do malé kóje v kancelářích Konsolidační pojišťovny, kterou Fred Evans v pracovní době nazýval domovem… samozřejmě pokud nebyl v terénu.

Usadila se až do rohu, a přestože v kanceláři bylo poměrně teplo, halila se do šálu.

Evans jednal rozvážně a laskavě, připadal jí skoro jako venkovský doktor, který ji ošetřoval v dobách jejích dětských nemocí, a měla ho ráda. Jenže to je něco, co se on nikdy nedozví, pomyslela si. I kdybych v sobě sebrala tu sňu a řekla mu to a on by přikývl, jeho přikývnutí by ještě neznamenalo, že tomu věří. Ví jen tolik, že pro mě bude vždycky člověkem, který zastřelil Morta, a musel se na mě dívat, jak pláču na Mortových prsou, dokud nepřijela sanitka, a jeden ošetřovatel mi musel dát injekci, abych ho pustila. A Fred Evans se nikdy nedozví, že i přesto ho mám ráda.

Zabzučel na nějakou ženu z předních kanceláří a nechal ji přinést tři velké kouřící hrnky čaje. Venku byl větrný a chladný leden. Nakrátko si toužebně vzpomněla na Tashmore, na to, jak to tam musí vypadat, když jezero konečně zamrzlo a ostrý vítr nafoukal na ledu dlouhé přízračné hady prachového sněhu. Pak se jí mihla hlavou nezřetelná a nepříjemná asociace, jak Mort dopadá na podlahu a balíček pallmallek klouže po dřevě jako shuffleboardový kotouč. Zachvěla se a krátký pocit touhy se velice rychle rozplynul.

“Není vám něco, paní Milnerová?” zeptal se Evans.

Zavrtěla hlavou.

Ted vraštil čelo a pohrával si s dýmkou. “Má žena,” řekl, “chce slyšet všechno, co víte o těch událostech, pane Evansi. Zpočátku jsem se ji snažil od toho odradit, ale nakonec jsem dospěl k závěru, že by to mohlo být k něčemu dobré. Má od té doby děsivé sny, “

“Jistě,” řekl Evans, který Teda přímo neignoroval, ale mluvil k Amy. “Předpokládám, že je budete mít ještě dlouho. Mě samotného trochu pronásledují. Předtím jsem nikdy nikoho nezastřelil.” Odmlčel se a dodal, “Vietnamu jsem unikl asi o rok.”

Amy se na něj usmála. Unaveně, ale usmála.

“Slyšela už všechno při vyšetřování,” pokračoval Ted, “ale chce to slyšet znovu, od vás, a bez té právnické hantýrky.”

“Chápu,” řekl Evans a ukázal na dýmku. “Můžete si ji zapálit, jestli chcete.”

Ted se na ni podíval a pak ji rychle zasunul do kapsy saka, jako by se za ni trochu styděl. “Vlastně se snažím přestat.”

Evans se podíval na Amy. “Jakému účelu to poslouží?” zeptal se jí tímtéž laskavým, docela příjemným hlasem. “Tedy lépe řečeno, jakému účelu potřebujete, aby to posloužilo?”

“Já nevím,” řekla tiše a klidně. “Ale byli jsme s Tedem v Tashmoru před třemi týdny, abychom to tam uklidili, chceme to prodat, a něco se stalo. Vlastně se staly dvě věci.” Podívala se na manžela a znovu se unaveně usmála. “Ted ví, že se něco stalo, protože tehdy jsem vás kontaktovala a domluvila si tuhle schůzku. Jenže neví co a já se bojím, že se na mě zlobí. A možná oprávněně.”

Ted Milner nepopřel, že se na Amy zlobí. Sáhl do kapsy saka a začal vytahovat dýmku, ale pak ji pustil zpátky.

“A ty dvě věci se vztahují k tomu, co se tam stalo v říjnu?”

“Já nevím. Pane Evansi… co se vlastně stalo? Kolik toho víte?”

Evans se opřel a napil se ze svého hrnku. “Víte, jestli jste si sem přijeli pro všechny odpovědi, budete těžce zklamaní. Můžu vám říct o tom požáru, ale proč váš manžel udělal to, co udělal… zřejmě byste dokázala vyplnit víc těch prázdných míst než já. Na tom požáru nás nejvíc mátlo to, kde začal. Ne v hlavní budově, ale v pracovně pana Raineyho, která je v přístavku. To by ukazovalo přímo na něj, jenže on tam vůbec nebyl.

Pak jsme v troskách pracovny našli velký střep z lahve. Původně v ní bylo víno, šampaňské, abych byl přesný, ale naposled obsahovala benzin. Viněta byla částečně neporušená, a tak jsme poslali faxovou kopii do New Yorku. Šampaňské identifikovali jako Moět et Chandon, ročník osmdesát a něco. To nebyl nepopiratelný důkaz, že láhev pro Molotovovův koktejl pocházela z vašeho sklepa, paní Milnerová, ale i tak byl poměrně přesvědčivý, protože jste tam měli více než tucet lahví Moět et Chandon ročníků osmdesát tři a osmdesát čtyři.

To nás vedlo k domněnce, která byla celkem nasnadě, ale byla dost těžko vysvětlitelná: totiž že dům jste zapálila vy nebo váš bývalý manžel. Říkáte, že jste odešla ven a nechala dům nezamčený, “

“Dlouho jsem kvůli tomu nespala,” řekla Amy. “Často jsem zapomínala zamknout, když jsem jen na chvilku vyběhla. Vyrůstala jsem na malém městě severně od Bangoru a jen těžko se zbavuju venkovských zvyků. Mort mi…” Rty sejí zachvěly a na okamžik přestala mluvit a stiskla je tak pevně, až jí zbělely. Když se opět ovládla, tichým hlasem dokončila větu. “Často mi to vyčítal.”

Ted ji vzal za ruku.

“Na tom samozřejmě nezáleží,” řekl Evans. “I kdybyste dům zamkla, pan Rainey by tam stále měl přístup, protože měl vlastní klíče, ne?”

“Ano,” řekl Ted.

“Kdybyste ty dveře zamkla, mohlo to urychlit vyšetřování, ale najisto to stejně nelze říct. Kritické rozbory předchozí práce jsou nectnost, kterou se v naší branži snažíme odstranit. Podle jedné teorie způsobují vředy a já s ní souhlasím. Nicméně jde o tohle: na základě svědectví paní Raineyové, promiňte, paní Milnerové, že dům zůstal nezamčený, jsme nejdřív věřili, že žhář může být doslova kdokoli. Jenže když jsme si začali pohrávat s domněnkou, že použitá láhev pocházela z vinného sklípku, možnosti se zúžily.”

“Protože ten byl zamčený,” řekl Ted.

Evans přikývl. “Vzpomínáte si, jak jsem se vás ptal, kdo měl od něj klíč, paní Milnerová?”

“Říkejte mi Amy, ano?”

Evans přikývl. “Vzpomínáte si na to, Amy?”

“Ano. Sklípek jsme začali zamykat před třemi nebo čtyřmi lety, kdy se nám z něj ztratilo několik lahví červeného stolního vína. Mort si myslel, že je vzala hospodyně. Já jsem tomu nechtěla uvěřit, protože jsem ji měla docela ráda, ale věděla jsem, že Mort může mít pravdu, a patrně ji měl. Začali jsme tedy zamykat, aby už nikdo jiný nepodlehl pokušení.”

Evans se podíval na Teda Milnera.

“Amy měla klíč k vinnému sklípku a podle ní ho měl pan Rainey také. To omezilo možnosti. Přirozeně, kdyby to byla Amy, musela by se dohodnout s vámi, pane Milnere, protože pro ten večer jste jeden druhému zajišťovali alibi. Pan Rainey žádné alibi neměl, zato byl poměrně daleko. Ale především jsme si nedokázali představit žádný motiv. Jeho práce zajišťovala pro Amy i pro něj pohodlný život. Nicméně jsme nechali z toho střepu sejmout otisky a našli jsme dva dobré. To bylo den po naší schůzce v Derry. Oba otisky patřily panu Raineymu. To však stále ještě nebyl důkaz, “

“Nebyl?” zeptal se Ted udiveně.

Evans zavrtěl hlavou. “Laboratorní zkoušky prokázaly, že pan Rainey zanechal ty otisky, ještě než se sklo ocitlo v ohni, i když ne dlouho předtím. Ten žár spálil mastnotu. A pokud byla správná naše domněnka, že láhev pochází z vinného sklípku, pak ji někdo musel vyndat z tašky nebo z kartonu, v kterém ji dodali z obchodu, a uložit ji na polici. Měl by to být někdo z manželů Raineyových, takže pan Rainey mohl argumentovat, že odtud pocházejí ty otisky.”

“On už nebyl schopný argumentovat,” řekla Amy tiše. “Ke konci už rozhodně ne.”

“To je zřejmě pravda, jenže my jsme to nevěděli. Věděli jsme jen, že když člověk bere láhev, bere ji za hrdlo nebo za horní část. Jenže ty dva otisky byly poblíž dna a ve velice podivném úhlu.”

“Jako by ji nesl našikmo nebo dokonce dnem vzhůru,” vmísil se do hovoru Ted. “Neříkal jste tohle už při soudním projednávání?”

“Ano, a lidé, kteří o vínu něco vědí, to nedělají. U většiny vín to zkalí sediment. A šampaňské, “

“Se protřepe,” řekl Ted.

Evans přikývl. “Kdybyste skutečně pořádně zatřepal lahví šampaňského, praskne tlakem.”

“Jenže v té lahvi stejně žádné šampaňské nebylo,” řekla Amy tiše.

“Ne. Ale stále to nebyl důkaz. Důkladně jsem se poptal u benzinových pump v okolí, jestli někdo, kdo by vypadal jako pan Rainey, nekupoval ten večer malé množství benzinu, ale neměl jsem štěstí. Příliš mě to nepřekvapilo; mohl koupit benzin v Tashmoru nebo u padesáti pump mezi oběma městy.

Pak jsem zajel za Patricií Championovou, naší jedinou svědkyní. Vzal jsem si s sebou fotografii buicku, rok výroby osmdesát šest, takového, v jakém mohl jet pan Rainey. Říkala, že to mohlo být to auto, ale jistá si nebyla. Zase jsem byl v koncích. Vrátil jsem se k domu, abych se tam porozhlédl, a přijela jste vy, Amy. Bylo časně ráno. Chtěl jsem vám položit pár otázek, ale byla jste zjevně rozrušená. Přesto jsem se vás zeptal, co tam děláte, a vy jste mi poskytla zvláštní odpověď. Řekla jste, že se chystáte k Tashmoreskému jezeru za svým manželem, ale že jste se nejdřív chtěla podívat na zahradu.”

“V telefonu stále mluvil o skrytém okně… s výhledem na zahradu. Říkal, že tam něco nechal. Jenže tam nic nebylo. Aspoň já jsem to neviděla.”

“Když jsme se setkali,” řekl Evans zamyšleně, “měl jsem z něj takový pocit… že je tak trochu mimo. Nejde o to, že by v něčem lhal, i když jsem si byl docela jistý, že lhal. Ale jde o něco jiného. O určitou odtažitost.”

“Ano, cítila jsem ji z jeho strany stále víc.”

“Vypadala jste hrozně ztrápeně. Usoudil jsem, že nic nezkazím, když vás budu sledovat k tomu druhému domu, Amy, zvlášť když jste se mi svěřila, že jste o té cestě neřekla tady panu Milnerovi. Nevěřil jsem, že by to byl váš nápad. A tak jsem si myslel, že bych mohl na něco přijít. A taky jsem si myslel…” Zmlkl a vypadal zmateně.

“Myslel jste si, že by se mi mohlo něco stát,” řekla. “Děkuju, pane Evansi. Byl by mě zabil. Kdybyste mě nesledoval, tak by mě zabil.”

“Zaparkoval jsem na začátku příjezdové cesty a šel dolů. Z domu jsem slyšel strašlivý rámus, a tak jsem se dal do běhu. To bylo ve chvíli, kdy jste víceméně vypadla z těch síťovaných dveří a on šel po vás.”

Evans se na ně vážně podíval.

“Volal jsem na něj, ať toho nechá,” řekl. “Volal jsem na něj dvakrát.”

Amy ho vzala za ruku a krátce mu ji stiskla.

“A to je všechno,” řekl Evans. “Vím toho ještě trochu víc, především z novin a ze dvou rozhovorů tady s panem Milnerem, “

“Říkejte mi Tede.”

“Tak tedy s Tedem.” Tedovo křestní jméno zjevně nešlo Evansovi z úst tak snadno jako Amyino. “Vím, že pan Rainey měl schizofrenní období, v němž vystupoval jako dva lidé, z nichž ani jeden neměl tušení, že existují v tomtéž těle. Vím, že jeden z nich se jmenoval John Shooter. Z písemné výpovědi pana Herberta Creekmora vím, že pan Rainey se cítil tímhle Shooterem pronásledovaný kvůli povídce ,Období setby” a že pan Creekmore poslal časopis, v kterém ta povídka byla otištěna, panu Raineymu jako důkaz, že ji vydal první. Ten časopis přišel předtím, než jste přijela, Amy, našli ho v domě. Obálka Federální expresní ležela na sedadle buicku vašeho bývalého manžela.”

“Ale on tu povídku vystřihl, ne?” zeptal se Ted.

“Nejen tu povídku, ale i stránku s obsahem. Opatrně odstranil každou svou stopu. Použil k tomu patrně svůj švýcarský armádní nůž. Chybějící stránky byly v přihrádce palubní desky v jeho buicku.”

“Existence té povídky se nakonec stala záhadou i pro něj samotného,” řekla Amy tiše.

Evans se na ni podíval a zdvihl obočí. “Promiňte?”

Zavrtěla hlavou. “Ale nic.”

“Myslím, že jsem vám sdělil všechno, co jsem mohl,” řekl Evans. “Všechno ostatní by byly čiré dohady. Jsem koneckonců jen pojišťovací vyšetřovatel, ne psychiatr.”

“Vystupoval jako dva lidé,” řekla Amy. “Jako on sám… a jako postava, kterou si vymyslel. Ted si myslí, že to příjmení Shooter nosil Mort v hlavě od chvíle, kdy se dozvěděl, že Ted pochází z městečka Shooteťs Knob v Tennessee. Určitě má pravdu. Mort si vždycky vybíral jména svých postav tímhle způsobem… skoro jako anagramy.

O tom ostatním nic nevím, můžu se jen dohadovat. Vím jen, že když filmové studio pustilo opci jeho románu Delacourtova rodina, Mort se téměř nervově zhroutil. Jasně mu řekli, stejně jako Herb Creekmore, že se jedná o náhodnou podobnost a že chápou, že nikdy nemohl vidět scénář k filmu Domácí mužstvo. Žádné plagiátorství nepřicházelo v úvahu… jen v Mortově hlavě. Jeho reakce byla přehnaná, abnormální. Jako když člověk prohrabává klackem zdánlivě vyhaslý oheň a objeví žhavý uhlík.”

“Ale nemyslíte si, že si vymyslel Johna Shootera, jen aby vás potrestal, že ne?” zeptal se Evans.

“Ne. Shooter měl trestat Morta. Myslím…” Zarazila se a ještě víc si přitáhla šál kolem ramen. Pak nepříliš jistou rukou sáhla po hrnku s čajem. “Myslím, že někdy v minulosti Mort někomu nějakou práci ukradl,” řekla. “Pravděpodobně v dost vzdálené minulosti, protože všechno, co napsal od Chlapce s flašinetem, mělo široký čtenářský ohlas. Myslím, že by to vyšlo okamžitě najevo. Dokonce pochybuju, že to, co ukradl, vůbec publikoval. Ale něco takového se podle mě stalo a myslím, že z toho skutečně vzešel John Shooter. Ne z toho, že ta filmová společnost nakonec nezfilmovala jeho román, ani z mého… seznámení s Tedem, ani z našeho rozvodu. Možná k tomu tohle všechno přispělo, ale myslím, že kořeny jsou někde v době, než jsme se poznali. A pak, když byl sám v tom domě u jezera…”

“Přišel Shooter,” řekl Evans tiše. “Přišel a obvinil ho z plagiátorství. Ten neznámý, kterému něco skutečně ukradl, ho nikdy neobvinil, a tak se musel potrestat sám. Ale ani to mu zřejmě nestačilo, Amy. On se přece pokusil zabít i vás.”

“Ne,” řekla. “To byl Shooter.”

Evans povytáhl obočí. Ted se na ni pozorně zahleděl a znovu sáhl do kapsy pro dýmku.

“Skutečný Shooter.”

“Já vám nerozumím.”

Unaveně se na něj usmála. “Ani já si nerozumím. Proto jsem tady. Myslím, že to, co tu říkám, neposlouží žádnému praktickému účelu -

Mort je mrtvý a všechno skončilo, ale snad mi to aspoň pomůže k lepšímu spaní.”

“V tom případě povídejte,” vybídl ji Evans.

“Víte, když jsme jeli uklidit ten dům, zastavili jsme se tam v takovém malém obchodě, u Bowieho. Ted doplňoval benzin, u Bowieho to bylo vždycky samoobslužné, a já jsem šla dovnitř nakoupit pár věcí. Byl tam jeden člověk, Sonny Trotts, který kdysi pracoval s Tomem Greenleafem. Tom byl starší z těch dvou správců, kteří byli zavražděni. Sonny mi chtěl říct, jak je mu líto Morta, ale chtěl mi říct ještě něco, protože Morta viděl den před jeho smrtí a chtěl to říct jemu. A tak mi to řekl. Šlo o Toma Greenleafa, o něco, co Tom řekl Sonnymu, když spolu natírali metodistickou faru. Sonny pak Morta viděl, ale prý se mu nechtělo o tom mluvit hned. Pak si vzpomněl, že to má co dělat s Gregem Carstairsem, “

“To byl ten druhý mrtvý?”

“Ano. A tak se otočil a volal, ale Mort už ho neslyšel. A další den byl Mort mrtvý.”

“A co řekl pan Greenleaf tomu Sonnymu?”

“Že asi viděl přízrak,” řekla Amy klidně.

Beze slova se na ni podívali.

“Sonny říkal, že Tom v poslední době dost zapomínal a že mu to dělalo starosti. Sonny měl dojem, že je to běžná zapomnětlivost, která na člověka přichází s věkem, ale Tom se před pěti nebo šesti lety staral o svou ženu, která měla Alzheimerovu chorobu, a strašně se bál, aby nedopadl stejně. Když si prý zapomněl štětku, byl z toho půl dne vyřízený. A Tom tvrdil, že proto taky asi řekl Gregu Carstairsovi, když se ho ptal, jestli poznal toho člověka, kterého viděl den předtím mluvit s Mortem Raineym, nebo jestli by ho poznal, kdyby ho znovu viděl, že s Mortem nikoho neviděl, že Mort byl sám.”

Ozvalo se škrtnutí zápalky. Ted Milner se rozhodl, že si nakonec dýmku přece jen zapálí. Evans si ho nevšímal. Nakláněl se dopředu a upíral oči na Amy Milnerovou.

“Takže si to ujasněme. Podle toho Sonnyho Trootse, “

“Trottse.”

“Dobře, Trottse. Tak podle něj Tom Greenleaf s Mortem někoho skutečně viděl?”

“Ne tak docela,” řekla Amy. “Sonny si myslel, že kdyby tomu Tom věřil, kdyby o tom byl přesvědčený, tak by Gregovi nelhal. Jenže Tom řekl, že neví, co viděl. Že byl zmatený. Že mu připadalo bezpečnější vůbec o tom nemluvit. Nechtěl, aby někdo, a zvlášť Greg Carstairs, který pracoval také jako správce, věděl, jak je popletený, a především nechtěl, aby si někdo myslel, že by mohl onemocnět stejnou nemocí jako jeho bývalá manželka.”

“Nejsem si jistý, jestli tomu rozumím, promiňte.”

“Podle Sonnyho,” řekla, ,jel Tom po silnici ve svém scoutu a viděl Morta v místech, kde na tu silnici ústí stezka od jezera.”

“Blízko toho místa, kde našli ty mrtvoly?”

“Ano, velice blízko. Mort zamával. Tom mu taky zamával. Projížděl kolem něj. Potom, podle toho, co říkal Sonny, se Tom podíval do zpětného zrcátka a uviděl tam s Mortem jiného muže a starou dodávku, přestože deset vteřin předtím tam ten člověk ani ten vůz nebyl. Prý měl černý klobouk… ale dalo se vidět skrz něj i skrz to auto.”

“Bože, Amy,” řekl Ted něžně. “Ten chlap ti kecal. Strašně kecal.”

Zavrtěla hlavou. “Sonny podle mě není tak chytrý, aby si něco podobného vymyslel. Tom prý pak přece jen chtěl jít za Gregem a říct mu, že nakonec takového člověka viděl, ale pro jistotu se nechtěl zmiňovat o tom, že byl průhledný. Jenže podle Sonnyho byl starý pán vyděšený. Byl přesvědčený, že existují jen dvě vysvětlení: buď má Alzheimerovu chorobu, nebo viděl přízrak.”

“Rozhodně to nahání hrůzu,” řekl Evans, a skutečně, na rukou a na zádech mu na okamžik naskočila husí kůže. “Jenže to máme z druhé ruky… a vlastně původně od dnes už mrtvého člověka.”

“Ano… aleje tu ještě něco.” Postavila hrnek s čajem na stůl, vzala si kabelku a začala se v ní přehrabovat. “Když jsem uklízela Mortovu pracovnu, našla jsem za jeho pracovním stolem ten klobouk, ten příšerný černý klobouk. Byl to pro mě šok, protože jsem ho tam nečekala. Myslela jsem, že si ho odvezli policisté jako důkaz nebo něco. Vytáhla jsem ho odtud holí. A na té holi jsem ho taky odnesla do odpadků. Rozumíte mi?”

Ted jí zjevně nerozuměl; Evans jí zjevně rozuměl. “Nechtěla jste se ho dotknout.”

“Přesně tak. Nechtěla jsem se ho dotknout. Dopadl dýnkem nahoru na zelený odpadkový pytel, mohla bych na to přísahat. Když jsem tam asi za hodinu šla vyhodit tašku se starými léky a šampony a věcmi z koupelny a otevřela jsem víko popelnice, byl obrácený. A tohle bylo zastrčené za potní páskou.” Vytáhla z kabelky složený list papíru a podala ho Evansovi. Ruka se jí ještě trochu chvěla. “Určitě to tam nebylo, když jsem klobouk vylovila zpoza stolu.”

Evans si vzal složený list a chvíli ho jen tak držel. Nelíbil se mu. Připadal mu příliš těžký a měl nějak podivnou strukturu.

“Myslím, že John Shooter existoval,” řekl. “Podle mě to byl Mortův nejdokonalejší výtvor, postava tak živá, že se nakonec stala skutečnou.

A myslím, že tohle je vzkaz od přízraku.”

Rozložil list. V jeho polovině byl napsaný vzkaz:

Madam, odpusťte mi všecky ty trable. Nějak se to vymklo z ruky. Vracím se teď domů. Svou povídku mám, a především pro ni jsem přijel. Jmenuje se “Pryskyřníková míle” a je to bomba.

V úctě Váš

Podpis pod úhledným písmem byl načmáraný.

“Je to písmo vašeho bývalého manžela?” zeptal se Evans.

“Ne,” řekla. “Ani v nejmenším.”

Všichni tři se po sobě vzájemně podívali. Fred Evans se pokoušel přijít na něco, co by řekl, ale na nic nepřišel. Po chvíli se stalo ticho (i pach Tedovy dýmky) pro všechny nesnesitelné. Manželé Milnerovi poděkovali, rozloučili se a vyšli z jeho kanceláře, aby žili, jak nejlépe budou umět, a Fred Evans dál pokračoval v tom, co nejlépe uměl on, a občas, pozdě v noci, se on i žena, která byla kdysi provdaná za Morta Raineyho, probudili ze sna, v němž je sluncem vybledlýma očima s vějířky vrásek v koutcích pozoroval muž v kvakerském klobouku. Pozoroval je bez lásky… ale, jak oba cítili, s jakousi podivně nevlídnou lítostí.

Nebyl to laskavý výraz a nezanechával v nich pocit útěchy, ale oba, byť na různých místech, cítili, že i s tímhle pohledem dokážou žít. A pečovat o své zahrady.