STEPHEN KING

ČERNOČERNÁ TMA

Copyright © Stephen King, 2010
Translation © Linda Bartošková
Illustration © Michal Kuba
Copyright © for Czech edition Beta – Dobrovský, 2011
Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7306-484-6 (BETA – Pavel Dobrovský)

1922

11. dubna 1930
Hotel Magnolie
Omaha, Nebraska

KAŽDÉMU, KOMU SE TO DOSTANE DO RUKOU:

Jmenuji se Wilfred Leland James a toto je moje doznání. V červnu roku 1922 jsem zavraždil svoji manželku Arlettu Christinu Wintersovou-Jamesovou a jejího těla se zbavil tak, že jsem ho vhodil do staré studny. S tímto zločinem mi pomáhal syn Henry Freeman James, ale bylo mu čtrnáct let, takže nenesl odpovědnost. Přinutil jsem ho k tomu lstí, protože jsem v něm živil strach, a jeho zcela přirozené námitky jsem během dvou měsíců umlčel. Lituji toho víc než samotného zločinu, a to z důvodů, které v této listině uvedu.

Zločinu jsem se dopustil a sobě tak přivodil věčné zatracení kvůli sto akrům dobré půdy v Hemingford Homu v Nebrasce. Manželka je zdědila po svém otci Johnu Henrym Wintersovi. Přál jsem si přičlenit tuto půdu k našim polím, která v roce 1922 čítala osmdesát akrů. Moje manželka, které farmářský život nikdy nevoněl (ani to, že je farmářovou manželkou), si ji přála prodat Farringtonově společnosti za hotové. Když jsem se jí zeptal, jestli opravdu chce bydlet v sousedství Farringtonových prasečích jatek, odpověděla mi, že můžeme prodat nejen půdu po jejím otci, ale i celou naši farmu - která patřila mému otci a předtím zase jeho otci! Když jsem se jí zeptal, co bychom asi dělali s penězi, kdybychom zůstali bez půdy, řekla, že bychom se mohli přestěhovat do Omahy nebo dokonce do St. Louis a otevřít si tam obchod.

„Já v Omaze nikdy žít nebudu," odpověděl jsem. „Města jsou pro hlupáky."

Je to ironické vzhledem k tomu, kde žiju teď, ale tady nezůstanu dlouho. Vím to, stejně jako vím, odkud se berou zvuky, které slýchám v ostění. A vím, kde se ocitnu, až moje pozemská pouť skončí. Zajímalo by mě, jestli může být peklo horší než Omaha. Možná je peklo stejné jako Omaha, akorát bez pěkné krajiny okolo. Je to jenom kouřící pustina čpící sírou, plná ztracených duší, jako jsem já.

Kvůli té stovce akrů jsme se hádali do krve celou zimu a jaro roku 1922. Henry uvízl mezi námi, ale stranil spíš mně. Podobou byl sice po matce, ale po mně zdědil lásku k půdě. Ve všem si dal říct a nikdy nebyl zpupný jako jeho matka. Pořád dokola jí říkal, že nechce žít v Omaze ani jiném městě, a že tam půjde, jenom když se my dva dohodneme. Což se nemohlo stát.

Přemýšlel jsem, že půjdu k soudu, protože jsem byl přesvědčený, že jako manželovi mi každý zdejší soud potvrdí právo rozhodovat, jak a k čemu se půda využije. Jenomže mě něco zadrželo. Ne že bych měl strach, že nás sousedi pomluví, vesnické klepy mi byly fuk. Bylo v tom něco jiného. Já ji totiž začal nenávidět. Začal jsem si přát, aby byla mrtvá, a právě tohle mě zadrželo.

Věřím, že v každém člověku je ještě někdo jiný, cizinec, Intrikán. A věřím, že v březnu 1922, kdy bylo nebe v hemingfordském okrese bílé a všechna pole se proměnila v bahnitou sněhovou břečku, Intrikán ve farmáři Wilfredu Jamesovi vynesl nad mojí ženou rozsudek a rozhodl o jejím osudu. Cítil jsem v tom taky jakousi biblickou spravedlnost. V bibli přece stojí, že nevděčné dítě je jako hadí zub, ale věčně nespokojená a nevděčná manželka otráví muže mnohem hůř.

Nejsem žádná zrůda. Snažil jsem se ji před Intrikánem zachránit. Řekl jsem jí, že jestli se nedohodneme, měla by odjet k matce do Lincolnu, což je asi šedesát mil na západ - to je dištanc tak akorát, protože to ještě není rozvod, ale je jasné, že svazek manželský se rozpadá.

„Abych ti nechala půdu po otci, co?" odsekla a pohodila hlavou. To drzé pohazování hlavou jsem začal nesnášet, vypadala jako nezvedený poník, a stejně tak si odfrkávala, to si nikdy neodpustila. „Na to zapomeň, Wilfe."

Pověděl jsem jí, že od ní tu půdu koupím, když nedá jinak. Trvalo by mi to nějakou dobu - osm let, možná deset - ale splatil bych jí to do desetníku.

„Malý příjem je horší než žádný," odpověděla (a zase si odfrkla a pohodila hlavou). „To ví každá žena. Farringtonova společnost mi zaplatí všechno najednou a jejich představa o pořádné sumě je rozhodně mnohem velkorysejší než tvoje. A v Lincolnu nikdy žít nebudu. Není to město, ale jenom vesnice, kde je víc kostelů než baráků."

Chápete moji situaci? Vidíte, že mě zahnala do kouta? Copak si od vás nezasloužím aspoň trochu soucitu? Ne? Tak si poslechněte tohle.

Začátkem dubna toho roku - dneska je to přesně osm let, pokud vím - ke mně přišla celá načančaná a vymóděná. Skoro celý den byla v „salónu krásy" v McCooku a vlasy jí visely kolem obličeje v tlustých kudrnách, které mi připomínaly role záchodového papíru, co mívají v hotelech a penzionech. Prý dostala nápad. Prý bychom měli Farringtonovu kombinátu prodat těch sto akrů i s farmou. Byla přesvědčená, že od ní koupí všechno, jenom aby se dostali na tu otcovu půdu, protože přiléhala k železnici (v tom měla nejspíš pravdu).

„A potom," pokračovala ta drzá opice, „si můžeme peníze rozdělit, rozvést se a začít nový život každý po svém. Oba přece víme, že tohle chceš." Jako by to ona nechtěla.

„Aha," řekl jsem (jako bych se nad tím nápadem vážně zamyslel). „A u koho zůstane kluk?"

„Samozřejmě u mě," vykulila oči. „Čtrnáctiletý chlapec potřebuje být s matkou."

Ještě ten den jsem začal zpracovávat Henryho a vyprávěl mu o matčině nejnovějším plánu. Seděli jsme na seníku. Nasadil jsem co nejsmutnější obličej a mluvil co nejsmutnějším hlasem. Líčil jsem mu v nejčernějších barvách, jak bude jeho život vypadat, pokud matce dovolíme ten plán uskutečnit: že nebude mít farmu ani otce, že se ocitne v mnohem větší škole, že všechny kamarády (které většinou zná od dětství) tu bude muset nechat, že v té nové škole si bude muset vybojovat místo mezi úplně cizími kluky, kteří se mu budou posmívat a pokřikovat na něj, že je vesnickej buran. A na druhou stranu jsem mu zdůrazňoval, že kdybychom si všechnu půdu nechali, určitě bychom do roku 1925 dokázali splatit hypotéku u banky, pak žili spokojeně bez dluhů a dýchali čistý vzduch, místo abychom se od rána do večera dívali na prasečí střeva plující potokem, který je dnes krásně čistý. „Tak co chceš ty?" zeptal jsem se, když jsem mu ten obrázek vykreslil do všech podrobností.

„Zůstat tu s tebou, tati," řekl. Po tvářích se mu koulely slzy jako hrachy. „Proč máma musí být taková... taková..."

„Jen do toho," pobídl jsem ho. „Pravda není nadávka, synu."

„Taková mrcha!"

„Protože většina ženských je taková," řekl jsem. „Mají to odjakživa v povaze. Otázka je, co s tím uděláme."

Jenže Intrikán uvnitř si už vzpomněl na starou studnu za kravským chlévem, kterou jsme používali pouze na splašky, protože byla moc mělká a kalná - jenom sedm metrů hluboká, v podstatě žumpa. Zbývala jenom otázka, jak ho do toho zapojit. A já ho musel zapojit, to určitě chápete. Mohl jsem zabít manželku, ale musel jsem ušetřit svého milého syna. K čemu by mi bylo vlastnit sto osmdesát akrů - nebo tisícovku -, kdybych se o ně neměl s kým podělit a komu je předat?

Předstíral jsem, že uvažuji o Arlettině šíleném plánu a nechám proměnit úrodnou půdu v prasečí jatka. Požádal jsem ji, aby mi dala čas, abych si na tu představu zvykl. Souhlasila. A další dva měsíce jsem zpracovával Henryho, aby si zvykl na naprosto jinou představu. Nebylo to tak těžké, jak by se mohlo zdát. Zdědil po matce vzhled (ženský vzhled je jako med, který má muže nalákat do úlu plného žihadel, to známe), ale už ne tu její bezbožnou tvrdohlavost. Bylo jen zapotřebí vykreslit mu obrázek života, jaký by vedl v Omaze nebo St. Louis. Naznačil jsem, že matku možná ani tahle dvě přelidněná mraveniště nemusí uspokojit a třeba si řekne, že je jí dobré jedině Chicago. „A najednou bys zjistil, že chodíš na střední s černejma negrama."

Syn vůči matce ochladl. Několikrát se pokusila jeho náklonnost znovu získat - vždycky neobratně a pokaždé ji odmítl, až jejich vzájemné vztahy klesly na bod mrazu. Radoval jsem se z toho (tedy spíš Intrikán ve mně). Začátkem června jsem jí řekl, že po zralé úvaze jsem se rozhodl, že jí bez boje nikdy nedovolím prodat těch sto akrů. Že rodinu klidně přivedu na mizinu a zničím nás, pokud to jinak nepůjde.

Zachovala klid. Prý si najme právníka (protože jak víme, zákon stojí na té straně, která ho platí). Tohle jsem předvídal. A usmíval jsem se tomu! Protože takového právníka by nemohla zaplatit. To už jsem držel pevně v ruce tu trochu hotových peněz, které jsme doma měli. Henry dokonce vysypal prasátko, když jsem ho poprosil, aby nemohla sáhnout ani na tenhle zdroj, i když ubohý. Ona samozřejmě odjela do kanceláře Farringtonovy společnosti v Delandu, protože si byla docela jistá (já teda taky), že kvůli vyhlídce na slušný zisk za ni zaplatí i advokátní poplatky.

„Oni zaplatí a ona vyhraje," řekl jsem Henrymu na seníku, kde jsme se obvykle scházeli, abychom si popovídali. Nebyl jsem si tím úplně jistý, ale už jsem dospěl k rozhodnutí, které bych však ještě nenazýval plánem.

„Ale tati, to není fér!" vykřikl. Jak tam seděl v tom seně, vypadal mnohem mladší, spíš na deset než čtrnáct let.

„Život nikdy není fér," poučil jsem ho. „Někdy člověku nezbyde než si to, co potřebuje, prostě vzít. I když tím někomu ublíží." Odmlčel jsem se a bedlivě se mu zahleděl do tváře. „I když někdo umře."

Zbledl jako stěna. „Tati!"

„Kdyby zmizela," pokračoval jsem, „všechno by zůstalo, jak to je. Všechny hádky by přestaly. Žili bychom tu v klidu a míru. Nabídl jsem jí všechno, co můžu, aby v míru odešla, jenže ona nechce. Zbývá mi už jenom jedno. Teda nám zbývá už jenom jedno."

„Ale já ji mám rád!"

„Já ji mám taky rád," ujistil jsem ho. Možná tomu nebudete věřit, ale byla to pravda. Nenávist, kterou jsem k ní v tom roce 1922 cítil, byla větší, než jakou může muž k ženě cítit, pokud v ní není taky láska. Arletta byla sice zatrpklá a umíněná ženská, ale kromě toho i temperamentní. Naše „manželské vztahy" nikdy neustaly, i když od té doby, co jsme se začali hádat kvůli těm sto akrům, připomínaly naše potyčky ve tmě spíš páření divokých zvířat.

„Nemusí ji to bolet," nadhodil jsem. „A až bude po všem... tak..."

Vyvedl jsem ho ze stodoly a ukázal mu starou studnu. Propukl v pláč. „Ne, tati. To ne. Ať si dělá, jak chce."

Ale když se Arletta vrátila z Delandu (Harlan Cotterie, náš nejbližší soused, ji svezl pořádný kus cesty svým fordem, takže šla pěšky jenom poslední dvě míle) a Henry ji prosil, aby „s tím přestala a my mohli být zase rodina", ztratila trpělivost, vrazila mu facku a řekla mu, aby přestal kňučet jako pes.

„Otec tě nakazil tou svou ustrašeností. Vlastně něčím horším, nakazil tě chtivostí."

Jako by se toho hříchu sama nedopustila!

„Advokát mě ujistil, že půda je moje a můžu si s ní dělat, co chci, a já ji prodám. Pokud jde o vás dva, můžete si tu sedět ve smradu z připálených prasat, sami si vařit a sami si stlát. Ty, synu, se můžeš celé dny plahočit na poli a po nocích si číst ty jeho věčné knížky. Nebyly mu k ničemu, ale ty z nich možná něco vytřískáš. Kdo ví?"

„Mami, to není fér!"

Dívala se na svého syna, jako by to byl cizinec, který se odvážil sáhnout jí na loket. Srdce mi poskočilo radostí, když jsem si všiml, že jí oplácí stejně ledovým pohledem. „Můžete táhnout k čertu, oba. Pokud jde o mě, já pojedu do Omahy a otevřu si tam obchod s oblečením. To je zase moje představa o tom, co je fér."

Tenhle rozhovor se odehrál na prašném dvoře mezi domem a stodolou, a to o férovosti bylo její poslední slovo. Rázně přešla dvůr, až se jí od elegantních městských střevíců prášilo, vešla do domu a práskla dveřmi. Henry se otočil a podíval se na mě. V koutku úst měl krev a dolní ret mu opuchal. Vztek v jeho očích patřil k té ryzí, syrové odrůdě, jaká se může zrodit jenom v dospívajících dětech. Je to vztek, který nehledí na oběti. Přikývl. Já přikývl stejně vážně, ale Intrikán ve mně se usmíval.

Ta facka byla její rozsudek smrti.

Za dva dny jsme se s Henrym sešli v mladé kukuřici a já viděl, že znovu ochabl. Nijak mě to nepřekvapilo ani nezaskočilo. Roky mezi dětstvím a dospělostí jsou bouřlivé a kdo je prožívá, točí se jako korouhvička, jakou si někteří farmáři na Středozápadě stavívali na vršek obilné sýpky.

„Nemůžeme to udělat," řekl. „Tati, ona žije v bludu. A Shannon říká, že ten, kdo umře v bludu, půjde do pekla."

Bůh zatrať ten metodistický kostel i ten jejich kroužek mladých metodistů, pomyslel jsem si... ale Intrikán se jen usmál. Dalších deset minut jsme v zelené kukuřici rozmlouvali o teologii a nad námi se pomalu sunuly mraky časného léta - nejkrásnější mraky, které plují jako plachetnice po moři - a vlekly za sebou stíny. Vysvětloval jsem mu, že to bude přesně naopak, že Arlettu nepošleme do pekla, ale do nebe. „Protože zavražděný muž nebo žena nezemře v čase vyměřeném bohem, ale člověkem," řekl jsem. „Muž... nebo žena... padne dřív, než napraví své hříchy, takže všechna pochybení jim musí bůh odpustit. Když se na to podíváš takhle, tak je každá vražda bránou do nebe."

„Ale co my, tati? Copak nepůjdeme do pekla?"

Rozmáchl jsem se po okolních polích překypujících zelenou úrodou. „Jak to můžeš říct, když vidíš nebe všude kolem nás? A ona nás přesto chce odsud vyhnat, jako ten anděl s planoucím mečem vyhnal Adama a Evu z ráje."

Ustaraně na mě hleděl. Měl zlověstný pohled. Strašně nerad jsem mu nasazoval do hlavy tak temné myšlenky, jenže cosi ve mně tehdy věřilo, a věří dodnes, že za to nemůžu já, ale ona.

„Přemýšlej," pokračoval jsem. „Jestli odejde do Omahy, vykope si v pekle ještě hlubší jámu. Jestli tě vezme s sebou, stane se z tebe městský kluk..."

„Nikdy!" Vykřikl to tak hlasitě, že z ohradníku vzlétly vrány a zakroužily modrým nebem jako cáry ohořelého papíru.

„Jsi mladý, takže se změníš," pokračoval jsem. „Zapomeneš na tohle všechno... naučíš se městské způsoby... a začneš si kopat svoji jámu."

Kdyby mi opáčil, že vrazi nemají naději sejít se se svými oběťmi v nebi, možná by mě vyvedl z míry. Ale buď jeho teologické vzdělání nesahalo tak daleko, nebo o takových věcech nechtěl přemýšlet. Existuje vůbec peklo, nebo si ho sami děláme na zemi? Když tak uvažuju o posledních osmi letech svého života, přikláním se k druhé možnosti.

„Jak?" zeptal se. „Kdy?"

Pověděl jsem mu to.

„A budeme moct potom žít?"

Řekl jsem, že to půjde.

„A nebude ji to bolet?"

„Ne. Bude to rychlé."

Zdálo se, že ho to upokojilo. Ale i tak k tomu nemuselo dojít, nebýt samotné Arletty.

Dohodli jsme se na sobotní večer někdy v půlce června, který byl toho roku výjimečně pěkný. Arletta si v létě občas dávala večer skleničku vína, ale málokdy víc než jednu. Měla k tomu dobrý důvod. Patřila k lidem, kteří když si dají dvě sklenice, dají si čtyři, pak šest a potom celou láhev. A pak ještě láhev, pokud je po ruce. „Musím být velice opatrná, Wilfe. Víno mi příliš chutná. Naštěstí mám silnou vůli."

Ten večer jsme seděli na verandě, pozorovali, jak pole zalévají poslední paprsky, a poslouchali ospalé vrzání cvrčků. Henry byl ve svém pokoji. Večeře se skoro nedotkl a když jsme s Arlettou seděli na verandě ve svých houpacích křeslech, stejných a opatřených polštářky s nápisy MAMA a TÁTA, měl jsem dojem, že slyším zvuk, jako by někdo zvracel.

Pamatuji si, jak mě napadlo, že až přijde ta chvíle, nejspíš to nezvládne. Jeho matka se druhý den probudí v mizerné náladě a s kocovinou a vůbec si neuvědomí, že se málem nedožila dalšího svítání v Nebrasce. Přesto jsem v plánu pokračoval. Protože jsem byl jako ruská matrjoška? Možná. Možná je každý člověk takový. Uvnitř jsem měl Intrikána, ale v Intrikánovi byl Doufající muž. Tenhle chlapík však zemřel někdy mezi lety 1922 a 1930. A Intrikán, jakmile napáchal škody, zmizel. Bez jeho plánů a přání se život vyprázdnil.

Na verandu jsem přinesl láhev vína, ale když jsem chtěl Arlettě dolít vypitou skleničku, zakryla ji rukou. „Nemusíš mě opíjet, abys dostal, co chceš. Já to chci taky. Mám svrbění." Roztáhla nohy a položila si ruku do rozkroku, aby mi ukázala, kde to svrbění má. Arletta v sobě schovávala Vulgární ženskou - možná i Běhnu - a víno ji vždycky pustilo z řetězu.

„Stejně si ještě jednu dej," pobídl jsem ji. „Máme co oslavovat."

Ostražitě se na mě podívala. Už po jediné sklenici vína jí slzely oči (jako by v hloubi duše brečela kvůli všemu tomu vínu, které chce, ale nemůže vypít). Ve světle zapadajícího slunce vypadaly oranžové jako oči vydlabané dýně se zapálenou svíčkou uvnitř.

„Žádný soud nebude," řekl jsem jí, „a nebude žádný rozvod. Jestli si Farringtonova společnost může dovolit zaplatit za mých osmdesát i za stovku tvého otce, nemáme proč se hádat."

Poprvé a naposledy v našem rušném manželství na mě skutečně zírala s otevřenou pusou. „Co to povídáš? Rozumím ti dobře? Nesnaž se mi něco nabulíkovat, Wilfe!"

„Nic takového," ohradil se Intrikán. Mluvil naprosto upřímně. „S Henrym jsme o tom mockrát mluvili..."

„Byli jste hrozní tajnůstkáři, to je pravda," řekla. Odtáhla ruku ze sklenice, takže jsem využil příležitosti a dolil. „Věčně jste seděli s hlava ma u sebe na seníku nebo mezi dřevem nebo na poli vzadu. Myslela jsem, že probíráte Shannon Cotteriovou." Odfrkla si a pohodila hlavou. Ale připadalo mi, že vypadá i trochu teskně. Načala druhou sklenici vína. Dvě usrknutí z druhé sklenky, a stále by dokázala s vínem přestat a jít spát. Čtyři usrknutí, a mohl bych jí podat celou láhev. Nemluvě o dvou dalších, které jsem si přichystal k ruce.

„Ne," řekl jsem. „Nemluvili jsme o Shannon." I když jsem Henryho opravdu párkrát viděl, jak se s ní drží za ruce a jdou spolu ty dvě míle do školy v Hemingford Homu. „Mluvili jsme o Omaze. Zřejmě taky chce jet." Nechtěl jsem to na ni vybalit moc nápadně, když měla v sobě jenom jednu sklenici vína a z druhé si dvakrát usrkla. Byla od přírody podezíravá, moje Arletta, vždycky pátrala po hlubších motivech. A já v tomhle případě samozřejmě jeden měl. „Aby si to aspoň ozkoušel. A Omaha není zas tak daleko od Hemingfordu..."

„To není. To jsem vám oběma říkala už tisíckrát." Napila se vína a místo aby sklenici postavila na stůl, jak to dělala předtím, nechala si ji v ruce. Oranžové světlo nad západním obzorem temnělo do zelenofialového odstínu jako z jiného světa a zdálo se, že se do té sklenice vpaluje.

„Kdyby to bylo St. Louis, to by byla jiná."

„Ten nápad jsem už vzdala," řekla. Což samozřejmě znamenalo, že tu možnost zkoumala, ale narazila na potíže. Samozřejmě za mými zády. Všechno za mými zády, kromě advokáta Farrintgonovy společnosti. A ani o tom by mi neřekla, kdyby to nechtěla použít jako klacek proti mně.

„Co myslíš, koupí to celé sakumprásk?" zeptal jsem se. „Všech sto osmdesát akrů?"

„Jak to mám vědět?" Upila. Druhá sklenice už byla zpola prázdná. Kdybych jí teď řekl, že má dost a pokusil se jí sklenici vzít, už by mi ji nedala.

„Víš to, určitě," řekl jsem. „Těch sto osmdesát akrů je totéž jako St. Louis. Vyptala ses na to."

Škaredě se na mě po straně podívala... a pak se chraptivě rozesmála. „Možná jo."

„Třeba bychom mohli hledat dům na předměstí," nadhodil jsem. „Kde by se aspoň dalo koukat na nějaké to pole."

„A kde bys celý den jenom vysedával na verandě v houpacím křesle a nezvedl zadek, aby všechnu práci pro změnu odvedla manželka? Hele, dolej mi. Když už oslavujeme, tak pořádně."

Dolil jsem oběma. Do své sklenice jenom pár kapek, protože jsem zatím vypil jenom jeden doušek.

„Možná bych se mohl poohlídnout, jestli někde nehledají mechanika. Na auta a dodávky, ale hlavně zemědělský stroje. Když dokážu udržet v chodu toho starocha," ukázal jsem sklenkou na tmavý obrys traktoru, který stál u stodoly, „tak nejspíš udržím v chodu cokoliv."

„A k tomu tě přemluvil Henry."

„Přesvědčil mě, že bude lepší zkusit štěstí ve městě, než tu zůstat trčet sám, protože by to určitě nestálo za nic."

„Kluk má zdravý rozum a mužský mu popřál sluchu! No konečně! Alelujá!" Vypila sklenici do dna a nastavila ji, abych dolil. Popadla mě za paži a naklonila se tak blízko, že jsem v jejím dechu cítil zkyslé hrozny. „Dnes v noci můžeš dostat to, co máš rád, Wilfe." Dotkla se špičkou zfialovělého jazyka prostředka horního rtu. „Tu nemravnost."

„Budu se těšit," ujistil jsem ji. Jestli bude po mém, dnes v noci se v posteli, o kterou jsme se dělili patnáct let, stane něco mnohem nemravnějšího.

„Zavoláme Henryho dolů," řekla. Začínal se jí plést jazyk. „Chci mu poblahopřát, že konečně spatřil světlo." (Zmínil jsem se už, že sloveso poděkovat se v manželčině slovní zásobě nevyskytovalo? Asi nezmínil. Asi se zmiňovat už ani nemusím.) Rozsvítily se jí oči, protože ji cosi napadlo. „Nalijeme mu víno! Už je dost velký!" Dloubla do mě loktem, jak to dělávají dědci vysedávající na lavičkách před dveřmi k soudu, kde si vykládají přisprostlé vtipy. „Jestli mu trochu rozvážeme jazyk, možná zjistíme, jestli se už dal dohromady s Shannon Cotteriovou... je to trochu slepice, ale má pěkné vlasy, to jí musím nechat."

„Nejdřív si dej ještě sklenku," pobídl ji Intrikán.

Dala si další dvě a tím dopila láhev. (První.) To už zpívala „Avalon" jako potulný zpěvák a dělala k tomu příslušné doprovodné grimasy. Ten pohled bolel, ale ještě víc mě bolely uši.

Šel jsem do kuchyně pro další víno a usoudil, že je vhodná chvíle zavolat Henryho. I když valné naděje jsem si nedělal, jak už jsem říkal. Mohl jsem to provést, jedině pokud bude ochotný mi pomoct, a já byl v hloubi duše přesvědčený, že ucukne, až řeči skončí a dojde na skutky. Jestli to tak bude, prostě ji uložíme do postele. Ráno jí povím, že jsem si prodej otcovy půdy zase rozmyslel.

Henry přišel a v jeho bledém, žalostném obličeji jsem nenašel nic povzbudivého. „Tati, já asi nemůžu," zašeptal. „Je to přece jenom máma."

„Když nemůžeš, tak nemůžeš," řekl jsem a nebyl v tom ani kousek Intrikána. Rezignoval jsem. Co bude, bude. „Každopádně je po spoustě měsíců konečně spokojená. Opilá, ale spokojená."

„Nemá jenom špičku? Ona je fakt opilá?"

„Nediv se. Je spokojená jenom tehdy, když prosadí svou. Za těch čtrnáct let to mohlo dojít i tobě."

Zamračil se a naklonil hlavu k verandě, kde žena, která ho porodila, začala vyřvávat skoro doslovnou verzi „Sprosťáka McGea". Henry se nad tou hospodskou odrhovačkou zamračil, možná kvůli refrénu („Sama si ho do ní šoupla, sprosťáka McGea zhoupla"), ale spíš mu asi vadilo, jak se jí motá jazyk. Henry loni v září na táboře mladých metodistů složil slavnostní slib. Měl jsem z jeho šoku škodolibou radost. Když se mladí netočí jako korouhvička ve vichřici, jsou přísní jako puritáni.

„Chce, aby sis sedl k nám a dal si trochu vína."

„Tati, víš přece, že jsem Pánu Bohu slíbil, že nikdy nebudu pít."

„To si budeš muset vyřídit s ní. Ona chce slavit. Všechno prodáme a přestěhujeme se do Omahy."

„To ne!"

„No... uvidíme. Je to fakt na tobě, synku. Tak pojď za námi na verandu."

Když ho matka uviděla, vrávoravě vstala, ovinula mu paže kolem pasu, trochu moc pevně se k němu přimáčkla celým tělem a pokryla mu obličej mlaskavými polibky. Nepříjemně páchnoucími, podle toho, jak se šklebil. Intrikán jí zatím dolil sklenici, která už byla opět prázdná.

„Konečně jsme všichni pohromadě! Moji chlapi dostali rozum!" Pozvedla skleničku k přípitku a při tom si notně pošplíchala hrudník. Zasmála se a mrkla na mě. „Jestli budeš hodný, Wilfe, můžeš to později z šatů vycucat."

Henry na ni hleděl zmateně a současně znechuceně. Plácla sebou zpátky na houpací židli, pozvedla sukni a zastrčila si ji mezi stehna. Všimla si jeho pohledu a zasmála se.

„No no, jsi nějak cimprlich. Viděla jsem tě s Shannon Cotteriovou. Trochu slípka, ale má pěkný vlasy a hezkou postavičku." Vypila zbytek vína a říhla. „Jestli sis ještě nešáhl, seš pitomec. Jenom si musíš dávat pozor. Čtrnáct není na svatbu zas tak málo. A tady v tom zapadákově si ve čtrnácti můžeš klidně vzít i vlastní sestřenici." Zasmála se hlasitěji a natáhla ruku se skleničkou. Doplnil jsem ji z druhé láhve.

„Tati, už má dost," ozval se Henry káravě jako pastor. Nad širou rovinou kolem nás, kterou jsem miloval celý život, začaly pomrkávat první hvězdy.

„No, já nevím," zaváhal jsem. In vino veritas, jak říkal Plinius starší... v jedné z knih, nad kterými tvoje matka pořád ohrnuje nos."

„Celé dny za pluhem, celé noci v knihách," poznamenala Arletta. „Pokud zrovna nestrká něco do mě."

„Mami!"

„Mami posmívala se mu a pak zvedla skleničku směrem, kde stála farma Harlana Cotterieho, i když byla moc daleko, než abychom zahlédli světla. Neviděli bychom je, i kdyby byla o míli blíž, protože kukuřice už pořádně vyrostla. Když do Nebrasky přijde léto, každá farma se promění v loď plující v širém zeleném oceánu. „Na Shannon Cotteriovou a její zbrusu nové kozičky, a jestli můj syn neví, jakou barvu mají její bradavky, tak je trouba."

Můj syn na to neodpověděl, ale to, co jsem viděl v jeho zamračené tváři, rozradostnilo Intrikána.

Otočila se k Henrymu, popadla ho za paži a polila mu vínem zápěstí. Nevšímala si jeho znechuceného zamručení, nečekaně vážně se mu zahleděla do obličeje a řekla: „Jenom si dej pozor, až s ní budeš ležet v kukuřici nebo za stodolou, abys jí nevlezl do trouby." Sbalila volnou ruku do pěsti, vystrčila prostředník a s ním dloubala v kruhu kolem svého rozkroku: do levého stehna, pravého stehna, vpravo do břicha, do pupku, vlevo do břicha, a zpátky do levého stehna. „Prozkoumej si to tam, jak chceš, a nech svýho jondu poválet kolem, dokud se mu neuleví a nevystříkne, ale do boudičky nelez, nebo uvízneš pod zámkem na doživotí, stejně jako tvoje máma a táta."

Neřekl ani slovo, vstal a odešel, a já mu to nevyčítal. Tohle bylo i na Arlettu nezvykle sprosté chování. Určitě mu připadalo, že vlastní matka - těžko snesitelná, ale občas milující - se mu přímo před očima mění v navoněnou bordelmamá poučující nezkušeného mladého zákazníka. Už to bylo dost špatné, jenže on byl do mladé Cotteriové zamilovaný, a tím se všechno zhoršilo. Velmi mladí muži obvykle staví svoje první lásky na piedestal, a když nějaký náhodný kolemjdoucí na jeho ideál plivne... i když je to vlastní matka...

Z dálky jsem slyšel bouchnout dveře. A tiché, ale slyšitelné vzlykání.

„Urazila jsi jeho city," řekl jsem.

Vyjádřila názor, že city stejně jako férovost jsou posledním útočištěm slabochů. Pak nastavila sklenici. Dolil jsem a věděl, že ráno si nebude pamatovat nic z toho, co říkala (tedy za předpokladu, že tu ráno s námi ještě bude) a pokud jí to připomenu, vehementně to popře. Už jsem ji takhle opilou zažil, ale naposledy před řadou let.

Dopili jsme druhou láhev (tedy ona ji dopila) a třetí byla napůl prázdná, než jí brada klesla na hrudník potřísněný vínem a začala chrápat. Chrápání, které se jí prodíralo zmáčknutým hrdlem, znělo jako vrčení nevrlého psa.

Vzal jsem ji kolem ramen, dlaní se jí opřel v podpaží a zvedl ji na nohy. Zamumlala na protest a chabě mě plácla kysele páchnoucí rukou. „Nech mě. Chci spát."

„Budeš," řekl jsem. „Ale v posteli, ne tady na verandě."

Vedl jsem ji přes obývací pokoj a ona klopýtala a chrápala, jedno oko měla zavřené a druhé kalně civělo dopředu. Otevřely se dveře Henryho pokoje. Stál tam s kamenným výrazem ve tváři a vypadal mnohem starší, než kolik mu doopravdy bylo. Kývl na mě. Bylo to jediné pokývnutí, ale povědělo mi všechno, co jsem potřeboval vědět.

Dostal jsem ji na postel, zul jí boty a nechal ji chrápat s nohama rozhozenýma a jednou rukou svěšenou přes pelest. Vrátil jsem se do obýváku a Henry tam stál u rádia. Arletta do mě loni hučela tak dlouho, až jsem ho musel koupit.

„Nemůže o Shannon vykládat takové věci," zašeptal.

„Jenže ona bude," řekl jsem. „Je prostě taková, takovou ji Pán stvořil."

„A nemůže mě od Shannon odvézt."

„Jenže to taky udělá. Když ji necháme."

„Nemohl bys... tati, nemohl by sis taky najmout advokáta?"

„Myslíš, že advokát, kterého bych si mohl koupit za těch pár šestáků, co mám v bance, by stačil na to hejno mrchožroutů, co na nás poštve Farrington? Ti se budou u soudu pořádně ohánět. A já se umím ohánět leda kosou při senoseči. Oni chtějí těch sto akrů a ona jim je chce prodat. Zbývá nám jediná možnost, ale musíš mi pomoct. Uděláš to?"

Dlouho mlčel. Sklopil hlavu a na háčkovaný kobereček mu kapaly z očí slzy. Potom zašeptal: „Ano. Ale jestli se budu muset dívat... nevím, jestli to zvládnu..."

„Můžeš mi pomoct a přitom se nedívat. Zajdi do kůlny a přines pytel."

Udělal, oč jsem ho požádal. Já šel do kuchyně a našel nejostřejší nůž na maso. Když se Henry vrátil s pytlem a nůž uviděl, zbledl. „Musí to být takhle? Nemohl bys... polštářem..."

„To by bylo moc pomalé a bolestivé," řekl jsem. „Bránila by se." Přijal to, jako bych zabil už tucet žen a tudíž byl znalec. Jenže jsem nic nevěděl. Ve všech svých předběžných plánech - jinými slovy ve snech o tom, jak se jí zbavím - jsem vždycky viděl nůž, který jsem teď držel v ruce. Takže to bude nůž. Nůž, anebo nic.

Stáli jsme tam ve světle benzínové lampy - v Hemingford Homu zavedli elektřinu až v roce 1928, do té doby ji měl jenom ten, kdo si koupil generátor - a dívali se na sebe v hlubokém nočním tichu, které nastává pouze tam uprostřed plání a tehdy ho rušilo jenom její nelibé chrápání. V místnosti však s námi byl ještě někdo třetí: nezlomná vůle, která existovala nezávisle na té ženě (tehdy jsem měl pocit, že ji přímo hmatatelně cítím, a po osmi letech si tím jsem jist). Tohle je strašidelný příběh, ale ten duch se tam vznášel ještě dřív, než žena, jíž patřil, zemřela.

„Tak dobře, tati. No... pošleme ji do nebe." Henrymu se při těch slovech rozjasnila tvář. Teď mi to připadá příšerné, zvlášť když si vzpomenu, jak dopadl.

„Bude to rychlé," ujistil jsem ho. Za svůj život jsem podřízl krk bezpočtu prasat a myslel jsem, že tohle bude totéž. Jenže jsem se pletl.

Povím vám to stručně. Za nocí, kdy nemůžu spát - a takových je spousta -, se mi to přehrává stále znova, každý záškub, zakašlání i kapku krve vidím jako v nejpomalejším filmu, takže to aspoň povím rychle.

Vešli jsme do ložnice, já první s řeznickým nožem v ruce, můj syn zase s pytlem. Našlapovali jsme po špičkách, ale klidně jsme mohli třískat do činelů, stejně by se neprobudila. Kývl jsem na Henryho, aby se postavil napravo ode mě, u její hlavy. Uslyšeli jsme kromě jejího chrápání také tikat budík. Měl tvar Big Benu, stál na jejím nočním stolku a mě napadlo něco divného: byli jsme jako lékaři u smrtelného lože váženého pacienta. Myslím ale, že lékaři se obvykle u smrtelného lože netřesou provinile strachy.

Prosím, ať z toho není moc krve, pomyslel jsem si. Ať ji zachytí pytel. Nebo ještě líp, ať to Henry vzdá, v tuhle poslední chvíli.

Jenže to nevzdal. Možná si myslel, že bych ho za to nenáviděl. Možná ji už poručil nebi. Možná si vzpomněl na obscénní prostředník kroužící kolem rozkroku. Nevím. Vím jenom, že zašeptal: „Sbohem, mami," a přetáhl jí pytel přes hlavu.

Zafrkala a pokusila se vykroutit. Původně jsem chtěl hmátnout pod pytel a dokončit svůj úmysl, jenže Henry musel pytel pevně přitáhnout, aby ji udržel, takže jsem se pod něj nedostal. Viděl jsem, že se na tkanině pytle rýsuje její nos jako žraloci ploutev. Viděl jsem také, jak se Henryho obličej křiví panikou, a já věděl, že nevydrží dlouho.

Opřel jsem se kolenem o postel a rukou o její rameno. Pak jsem prořízl pytel a hrdlo pod ním. Zaječela a začala sebou hrozně házet. Dírou v pytli se vyhrnula krev. Arletta rozhodila ruce a chňapala jimi do vzduchu. Henry zavřeštěl a odpotácel se od postele. Já se ji snažil udržet. Rukama tahala za promáčený pytel a já ji do těch rukou sekal, až jsem jí prořízl tři prsty na kost. Znovu zakřičela - tak tence a pronikavě, že se ten zvuk podobal ledové střepině ruka jí padla na pelest a tam sebou škubala. Prořízl jsem do pytle další krvavý šrám a pak další a ještě jeden. Celkem jsem ji řízl pětkrát, než mě nezraněnou rukou zadržela a pak si strhla pytel z obličeje. Nedokázala si ho stáhnout z hlavy úplně - zachytil se jí ve vlasech -, takže jí uvízl na hlavě jako noční čepec.

Hned na začátku jsem jí nadvakrát prořízl krk, poprvé tak hluboko, že se objevila chrupavka průdušnice. Posledními dvěma řezy jsem jí zasáhl tvář a ústa tak důkladně, že vypadala jako rozšklebený klaun. Rána se jí táhla až k uším a odhalovala zuby. Hrdelně, přidušeně zařvala jako lev chystající se sežrat svou oběť. Z krku jí vyšplíchla krev a pokropila pelest až v nohách postele. Vzpomínám si, že mě napadlo, že ta krev má barvu jako víno, které si prohlížela ve sklenici v paprscích zapadajícího slunce.

Pokusila se vylézt z postele. Nejdřív jsem se lekl, ale pak mě to rozzuřilo. Otravovala mi život dennodenně celé manželství a dělá to i teď, při našem krvavém rozvodu. Co jiného bych taky od ní mohl čekat?

„Tati, prosím tě, ať přestane!" ječel Henry. „Ať přestane, tati, pro lásku boží, zastav ji!"

Skočil jsem na ni jako vášnivý milovník a strhl ji zpátky na lůžko promočené krví. Hluboko v rozřezaném krku jí znovu chraptivě zamručelo. Oči se jí v důlcích obracely a přetékaly slzami. Popadl jsem ji za vlasy, namotal si je na pěst, škubl jí hlavou dozadu a znovu jsem jí prořízl krk. Pak jsem zpod ní vyškubl deku a namotal ji Arlettě na hlavu, takže jsem zachytil krev z tepny, ale první výtrysk jsem nestihl. Chytil jsem tu sprchu přímo do obličeje, takže mi horká krev kapala z brady, nosu a obočí.

Henry za mnou přestal ječet. Otočil jsem se a uviděl, že bůh se nad ním slitoval (za předpokladu, že neodvrátil tvář, když uviděl, co provádíme). Henry totiž omdlel. Arletta sebou házela stále chaběji. Nakonec znehybněla... ale já ji nepouštěl, pořád jsem na ni mačkal zmuchlanou deku, která už byla skrz na skrz promočená krví. Připomněl jsem si, že nikdy nic neudělala bez zbytečných keců. A měl jsem pravdu. Po třiceti vteřinách (odpočítal je ten plechový budík koupený na dobírku) se znovu vzepjala a tentokrát se prohnula v zádech tak urputně, že mě málem shodila. Jedem, kovboji, pomyslel jsem si. Možná jsem to řekl nahlas. To už si nepamatuju, bůh mi pomoz. Všechno ostatní jo, ale tohle ne.

Povolila. Napočítal jsem dalších třicet tiknutí a pak ještě třicet, pro jistotu. Henry se na podlaze zavrtěl a zasténal. Chtěl si sednout, ale pak si to rozmyslel. Odplazil se do nejvzdálenějšího kouta pokoje a schoulil se do klubíčka.

„Henry?" zavolal jsem.

Schoulená postava v rohu nevydala ani hlásku.

„Henry, už je mrtvá. Je mrtvá a já potřebuju pomoct."

Pořád nic.

„Henry, už je pozdě něco odvolávat. Skutek jsme spáchali. Jestli nechceš jít do vězení - a aby tvůj otec skončil na elektrickém křesle -, tak koukej vstát a pomoct mi."

Doklopýtal k posteli. Vlasy mu padaly do očí a ty prosvítaly prameny slepenými potem jako oči zvířete schovaného v křoví. Pořád si olizoval rty.

„Nešlápni do té krve. Už tak tu máme na uklízení horší svinčík, než jsem chtěl, ale to zvládneme. Teda pokud to nerozšlapeme po celým baráku."

„Musím se na ni podívat? Tati, musím se podívat?"

„Ne. Ani jeden nemusíme."

Převalili jsme ji a zamotali ji do deky jako do rubáše. Jakmile jsme to měli, uvědomil jsem si, že takhle ji nemůžeme nést přes celý dům. Při fantazírování o tom, jak to provedu, jsem viděl, že jí jedním pohybem podříznu krk a deku ušpiní jenom tenký čůrek krve. Realitu jsem nepředvídal a ani o ní neuvažoval: bílá pokrývka vypadala v zšeřelém pokoji černofialová a byla nasáklá krví jako houba vodou.

Ve skříni byl prošívaný přehoz. Nedokázal jsem potlačit letmou myšlenku, co by tomu asi řekla matka, kdyby viděla, k čemu používám její svatební dar, tak láskyplně sešívaný. Rozložil jsem ho na podlahu. Spustili jsme na něj Arlettu a pak ji do něj zamotali.

„Rychle," řekl jsem. „Než taky prosákne. Ne... počkej... běž pro lampu."

Byl pryč tak dlouho, až jsem se bál, že utekl. Pak jsem uviděl v chodbičce kolem jeho pokoje poskakovat světlo. Blížilo se k ložnici, o niž jsme se dělili s Arlettou. Tedy předtím. Viděl jsem, že mu po voskově bledé tváři proudí slzy.

„Postav ji na prádelník."

Postavil lampu vedle knihy, kterou jsem četl: Hlavní ulice od Sinclaira Lewise. Nikdy jsem ji nedočetl. Nedokázal jsem ji dočíst. Ve světle lampy jsem ukázal na cákance krve na zemi a louži hned u postele.

„Z přehozu už zase teče," upozornil mě. „Kdybych věděl, kolik je v ní krve..."

Vytřásl jsem polštář z povlaku a ten jsem natáhl na konec smotaného přehozu jako ponožku na krvácející holeň. „Vezmi ji za nohy," řekl jsem. „Tohle musíme udělat hned teď. A neomdlévej zase, Henry, protože tohle sám nedokážu."

„Kéž by to byl sen," zasténal, ale shýbl se a ovinul pažemi spodek smotaného přehozu. „Myslíš, že by to mohl být sen, tati?"

„Ode dneška za rok nám to tak bude připadat, až to všechno bude za námi." Něco ve mně tomu opravdu věřilo. „Tak rychle. Než prosákne i ten povlak. Nebo celý přehoz."

Nesli jsme ji chodbou, přes obývák a pak dveřmi ven jako stěhováci kus nábytku zabalený v koberci, aby se nepotloukl. Jakmile jsme sešli po schodech z verandy, dýchalo se mi trochu líp. Na dvorku se krev dá snadno zamaskovat.

Henry byl v pořádku až do chvíle, kdy jsme zašli za roh chléva a před námi se objevila stará studna. Byla oplocená dřevěnými kůly, aby nikdo náhodou nestoupl na dřevěný poklop, který ji zakrýval. Ty kůly vypadaly ve světle hvězd pochmurně a děsivě a při pohledu na ně Henry přidušeně vykřikl.

„To není pro mámu žádný hro... hro..." Víc ze sebe nevypravil a svalil se do chroští, které rostlo za chlévem. Najednou jsem držel mrtvou tíhu zavražděné manželky úplně sám. Uvažoval jsem, že to bizarní břemeno odložím - obaly povolily a ven vykukovala pořezaná ruka - a Henryho vzkřísím. Pak jsem si řekl, že bude milosrdnější nechat ho ležet. Odtáhl jsem ji ke studni, položil ji a zvedl dřevěný poklop. Opřel jsem ho o dva kůly a studna mi dýchla do tváře: ucítil jsem puch stojaté vody a shnilé trávy. Bojoval jsem proti nutkání zvracet, ale prohrál jsem. Držel jsem se těch dvou kůlů, abych neztratil rovnováhu, zlomil jsem se v pase a vyzvracel večeři a trochu vína, které jsem vypil. Zvučně to cáklo, když všechno dopadlo do kalné vody na dně. To cáknutí, stejně jako myšlenka Jedem, kovboji, mě posledních osm let pronásleduje ve vzpomínkách. Budím se uprostřed noci s ozvěnou toho cáknutí v uších a cítím, jak se mi do dlaní zarývají třísky z kůlů, kterých jsem se přidržoval ze všech sil.

Vycouval jsem od studny a klopýtl o balík, v němž ležela Arletta. Upadl jsem. Pořezaná ruka se mi ocitla pár centimetrů od očí. Zastrčil jsem ruku do přehozu a pak ji pohladil, jako bych ji uklidňoval. Henry pořád ležel v býlí s hlavou spočívající na paži. Vypadal jako dítě spící po namáhavém dni o žních. Na nebi svítily tisíce a desetitisíce hvězd. Viděl jsem souhvězdí - Kasiopeu, Velký a Malý vůz -, která mě naučil poznávat otec. V dálce vyštěkl Rex od Cotteriových, ale hned ztichl. Pamatuju si, jak jsem si pomyslel Tahle noc nikdy neskončí. A byla to pravda. V mnoha ohledech, těch nejdůležitějších, neskončila nikdy.

Vzal jsem balík do náručí a on sebou škubl.

Ztuhl jsem a zadržel dech, přestože mi srdce bušilo. Určitě jsem nic necítil, přesvědčoval jsem se. Čekal jsem, jestli se to zopakuje. Nebo že se třeba z přehozu vysune ruka a pokusí se mě rozřezanými prsty chytit za zápěstí.

Nestalo se nic. Něco se mi zdálo. Určitě. A tak jsem ji převalil do studny. Viděl jsem, že přehoz se na konci rozmotal, protože už ho nepřidržoval povlak z polštáře, a pak to znovu cáklo. Mnohem silněji než když jsem zvracel, ale navíc to tlumeně zadunělo. Věděl jsem, že voda dole není hluboká, ale doufal jsem, že bude stačit, aby se nad ní zavřela. To zadunění mi prozradilo, že ne.

Za mnou se rozlehl pronikavý kvílivý chechtot, který natolik připomínal šílenství, že mi od zadku až po zátylek naskočila husí kůže. Henry se probral a vyhrabal se na nohy. Vlastně víc než to. Poskakoval za chlévem, mával rukama k hvězdnatému nebi a smál se.

„Máma je ve studni a mně je to fuk!" vyzpěvoval. „Máma je ve studni a mně je to fuk, protože můj pán odééééšééél!"

Doběhl jsem k němu třemi skoky a ze všech sil mu vrazil facku. Na ochmýřené tváři, která ještě nepoznala břitvu, zůstaly krvavé stopy prstů. „Drž hubu! Je tě slyšet na míle daleko! Tvůj hlas - no vidíš, hlupáku, zase jsi probudil toho zatraceného psa."

Rex zaštěkal jednou, dvakrát, třikrát. Pak bylo ticho. Stáli jsme, já svíral Henryho za ramena a s nakloněnou hlavou jsem naslouchal. Po zátylku mi stékal pot. Rex štěkl ještě jednou a pak toho nechal. Pokud někoho u Cotteriových probudil, nejspíš si pomysleli, že štěkal na mývala. Aspoň jsem v to doufal.

„Vrať se do domu," poručil jsem. „To nejhorší máme za sebou."

„Fakt, tati?" Vážně se na mě podíval. „Máme to za sebou?"

„Ano. Už je ti dobře? Je ti ještě na omdlení?"

„Já jsem omdlel?"

„Ano."

„Už mi nic není. Já jenom... nevím, proč jsem se tak smál. Byl jsem celý popletený. Asi to bylo úlevou. Máme to za sebou!" Vyjekl smíchy, ale hned si připlácí ruce na pusu jako malý kluk, kterému před babičkou ujelo sprosté slovo.

„Ano," řekl jsem. „Máme to za sebou. Zůstaneme tady. Tvoje matka utekla do St. Louis... nebo možná do Chicaga... ale my zůstaneme tady."

„Ona...?" Pohledem zabloudil ke studni. Víko se opíralo o tři kůly, které se pochmurně rýsovaly ve světle hvězd.

„Ano, Hanku, utekla." Jeho matka nesnášela, když jsem mu říkal Hanku, tvrdila, že je to hrozně buranské, ale teď s tím nic nenadělala. „Vykašlala se na nás. Nám je to samozřejmě líto, ale nedá se nic dělat, práce nepočká. Ani škola."

„A já pořád budu moct... kamarádit se Shannon."

„Jistěže," přisvědčil jsem a v duchu jsem uviděl Arlettin prostředník vykreslující oplzlý kruh kolem rozkroku. „Jistěže budeš moct. Ale jestli někdy budeš mít nutkání se Shannon svěřit..."

Na tváři se mu objevil výraz plný hrůzy. „To nikdy!"

„To si myslíš teď, a já jsem rád. Ale kdyby se tě náhodou někdy takové nutkání zmocnilo, pamatuj si: utekla by od tebe."

„Jasně že jo," zamumlal.

„Teď jdi domů a přines z komory oba kýble. A měl bys přinést i pár dojaček z chléva. Napumpuj do nich vodu a přidej mydliny, co tvoje matka schovává pod dřezem."

„Měl bych tu vodu ohřát?"

Uslyšel jsem v duchu matčina slova Na krev jedině studenou vodu, Wilfe. Zapamatuj si to.

„Není potřeba. Přijdu za tebou, hned jak vrátím poklop na studnu."

Už se otáčel k odchodu, ale pak mě chytil za paži. Ruce měl strašně studené. „Nikdo se to nikdy nesmí dozvědět!" zašeptal mi chraptivě do obličeje. „Nikdo se nesmí nikdy dozvědět, co jsme udělali!"

„Nikdo se to nikdy nedoví," odpověděl jsem s větší jistotou, než jsem cítil. Už takhle šlo všechno šejdrem a já si začínal uvědomovat, že skutek není nikdy stejný jako snění.

„Ona se nevrátí, že ne?"

„Cože?"

„Nebude nás strašit, že ne?" protáhl kňouravě. Takhle se mluvilo na venkově a Arletta nad tím pokaždé vrtěla hlavou a obracela oči v sloup. Teprve teď, po osmi letech, jsem si uvědomil, jak blízko pravdy ten kluk byl.

„Ne," řekl jsem.

To jsem se ale pletl.

Podíval jsem se do studny a i když byla jenom sedm metrů hluboká, viděl jsem místo přehozu pouze bledou skvrnu, protože nesvítil měsíc. Nebo to možná byl povlak z polštáře. Spustil jsem poklop na místo, trochu ho srovnal a vrátil se do domu. Snažil jsem se vracet stejnou cestou, jakou jsme vlekli naše hrozné břemeno, schválně jsem šoupal nohama a snažil se zahladit všechny krvavé stopy. Ráno se do toho pustím pořádně.

Té noci jsem objevil něco, čeho je většina lidí ušetřena: vražda je hřích, vražda je prokletí (přinejmenším mysli a ducha, pokud mají neznabozi pravdu a posmrtný život není), ale vražda je taky práce. Drhli jsme ložnici, až nás bolel hřbet, pak jsme se přesunuli na chodbu, do obýváku a nakonec na verandu. Pokaždé, když už jsme si mysleli, že máme hotovo, jeden z nás našel další krvavý flek. Když východní nebe začalo blednout a blížilo se svítání, Henry vkleče drhnul škvíry mezi prkny na podlaze v ložnici a já klečel v obýváku a zkoumal centimetr po centimetru Arlettin háčkovaný koberec a hledal každičkou kapku krve, která by nás mohla prozradit. Žádná tam nebyla - v tomto ohledu jsme měli štěstí -, ale vedle koberce zůstala kapka velká jako desetník. Vypadala jako krev z říznutí při holení. Smyl jsem ji a pak se vrátil do ložnice, abych zjistil, jak je Henry daleko. Připadalo mi, že už je na tom líp, a mně se taky ulevilo. Myslím, že to způsobil přicházející den, protože světlo pokaždé zahání naše nejhorší hrůzy. Jenže když náš kohout George poprvé toho dne zplna hrdla zakokrhal, Henry leknutím nadskočil. Pak se zasmál. Zasmál se jen tak trochu, ale stejně se mi na tom něco nelíbilo, i když mě to nevyděsilo tolik jako ten jeho smích, když se prve probral z bezvědomí mezi chlévem a starou studnou.

„Dneska nemůžu jít do školy, tati. Jsem strašně unavený. A... myslím, že by to na mě lidi poznali. Hlavně Shannon."

Škola mě vůbec nenapadla, což bylo další znamení, jak málo jsem to měl promyšlené. Jak jsem to zvoral. Měl jsem s tím počkat, až bude mít okresní škola letní prázdniny. Znamenalo by to jenom týdenní odklad. „Můžeš zůstat doma do pondělka a pak učiteli povíš, že jsi měl chřipku a nechtěl jsi nakazit celou třídu."

„Nemám chřipku, ale zle mi teda je."

Mně taky.

Rozprostřeli jsme na podlahu čisté prostěradlo z jejího prádelníku (tolik věcí v domě bylo jejich... ale teď už ne) a naházeli na ně zakrvácené povlečení. Matrace byla samozřejmě taky prosáklá a budu se jí muset zbavit. V zadní kůlně jsem měl jinou, i když ne tak dobrou. Svázal jsem ložní prádlo do rance a Henry popadl matraci. Vrátili jsme se dozadu ke studni těsně předtím, než se slunce vyhouplo nad obzor. Nebe bylo dokonale jasné. Bude to dobrý den pro kukuřici.

„Já se tam nemůžu podívat, tati."

„Nemusíš," řekl jsem a znovu jsem zvedl dřevěný poklop. Myslel jsem na to, že jsem ho měl prve nechat odklopený - Nejdřív mysli, nebudou tě bolet ruce, říkával můj táta -, ale věděl jsem, že bych to nedokázal. Protože jsem cítil (nebo byl přesvědčený, že cítím) její poslední letmý záškub.

Teď už bylo na dno vidět a byl to hrozný pohled. Skončila vsedě s nohama přimáčknutýma pod sebou. Povlak na polštář se odtrhl a ležel jí na klíně. Prošívaný přehoz a pokrývka povolily a rozevřely se jí kolem ramen jako nařasená dámská štola. Pytel, který jí uvízl na hlavě a stahoval jí vlasy jako noční čepice, ten pohled korunoval: vypadala skoro, jako by se chystala vyrazit večer do města.

Jo! Strávím večer ve městě! Proto jsem tak veselá! Proto se usmívám od ucha k uchu! A všiml sis, jak červenou mám rtěnku, Wilfe? Takový odstín bych si nikdy nevzala do kostela, viď? Ne ne, takovou rtěnkou se žena namaluje, když chce po svým chlapovi, aby si s ní zarošťačil Pojď dolů, Wilfe, co ty na to? Vykašli se na žebřík, prostě skoč! Ukaž mi, jak moc mě chceš! Zřídils mě jen což, tak mě nech, ať ti to oplatím!

„Tati?" Henry stál s tváří otočenou ke chlévu a se svěšenými rameny, jako by čekal výprask. „Děje se něco?"

„Ne." Mrskl jsem dolů ranec prádla a doufal, že dopadne na ni a zakryje ten hrozný úsměv obrácený nahoru, ale jakýsi bludný průvan jí ho smýkl do klína. Teď vypadala, že sedí v podivném zakrváceném oblaku.

„Je zakrytá? Tati, je zakrytá?"

Popadl jsem matraci a nacpal ji dovnitř. Přistála jedním koncem v kalné vodě a pak se opřela o kruhovou kamennou zeď, takže na dně vytvořila šikmý přístřešek a aspoň schovala její zakloněnou hlavu s krvavým úšklebkem.

„Teď už je." Spustil jsem starý dřevěný poklop zase na místo, ale věděl jsem, že mě tu čeká další práce: studna se musí zasypat. No, stejně už bylo dávno na čase. Byla nebezpečná, proto jsem kolem ní zarazil do kruhu ty kůly. „Půjdeme domů a dáme si snídani."

„Nedokážu sníst ani sousto!"

Ale dokázal. Oba jsme se najedli. Usmažil jsem vejce, slaninu a brambory a snědli jsme to do posledního drobku. Po tvrdé práci vyhládne. To ví přece každý.

Henry spal dlouho do odpoledne. Já zůstal vzhůru. Pár hodin jsem strávil v kuchyni u stolu a pil jedno kafe za druhým. Pár hodin jsem prochodil v kukuřičném poli, vždycky jedním řádkem tam a druhým zase zpátky, a poslouchal jsem, jak listí připomínající meče v mírném větříku šustí. Když je červen a kukuřice začíná zrát, zní to skoro, jako by mluvila. Některé lidi to rozčiluje (a jsou hlupáci, kteří tvrdí, že je slyšet, jak kukuřice roste), ale mě to tiché šustění vždycky uklidňovalo. Vyčistil jsem si hlavu. Jak tu teď sedím v hotelovém pokoji ve městě, stýská se mi po tom šepotu. Městský život pro venkovana prostě není. Pro takového člověka je tenhle život něco jako věčné zatracení.

Zjišťuju, že zpovídat se je taky těžká práce.

Procházel jsem se, poslouchal kukuřici, snažil se plánovat a konečně jsem něco vymyslel. Musel jsem, a nejen kvůli sobě.

Ještě před necelými dvaceti roky si chlap v mojí situaci vůbec nemusel dělat těžkou hlavu. V těch dobách mužskému nikdo do jeho záležitostí nemluvil, zvlášť když to byl vážený farmář: chlap, co platí daně, v neděli chodí do kostela, fandí baseballovému týmu Hemingford Stars a pokaždé volí republikány. V těch dobách se na farmách v kraji, kterému říkáme „prostředek", asi dělo všelicos. Nikdo si toho nevšímal, natož aby to hlásil úřadům. Manželka se považovala za čistě manželovu záležitost a pokud zmizela, tím to haslo.

Jenže ty časy minuly a i kdyby ne... bylo tady to pole. Těch sto akrů. Farringtonova společnost chtěla půdu pro ta svoje bezbožná prasečí jatka a Arletta je pořádně navnadila. To znamenalo nebezpečí a tudíž bylo jasné, že fantazírování a nedotažené plány už nebudou stačit.

Když jsem se odpoledne vrátil domů, byl jsem unavený, ale konečně klidný a s čistou hlavou. Našich pár krav bučelo, protože se ranní dojení o několik hodin zpozdilo. Obstaral jsem je a pak pustil na pastvu, kde je nechám až do západu slunce a nebudu je hned po večeři hnát zpátky na druhé dojení. Nebude jim to vadit. Krávy všechno berou tak, jak to je. Napadlo mě, že kdyby Arletta byla jenom trochu jako některá naše stračena, pořád by byla naživu a rýpala do mě, abych koupil novou pračku z katalogu na dobírku. A já bych ji pro ni nejspíš koupil. Vždycky mě dokázala ukecat. Až na případy, kdy šlo o půdu. V tomhle se měla držet zpátky. Půda, to je chlapská záležitost.

Henry pořád spal. V následujících týdnech toho naspal hodně a já ho nechal, i když jindy bych ho v létě po skončení školy pořádně zapřáhl do hospodářství. A po večerech by buď chodil ke Cotteriovým nebo by se vodili se Shannon po naší polní cestě sem a tam. Drželi by se za ruce a dívali se, jak vychází měsíc. Teda pokud by se zrovna nelíbali. Doufal jsem, že to, co jsme udělali, mu tyhle líbezné chvilky nezkazí, ale nejspíš se to pokazilo. Já mu to pokazil. A samozřejmě se mi to potvrdilo.

Vyhnal jsem podobné myšlenky z hlavy a snažil se sám sebe přesvědčit, že prozatím stačí, že vůbec spí. Musel jsem podniknout ještě jednu výpravu ke studni a bude nejlíp, když tam půjdu sám. Naše holá postel totiž přímo křičela do světa, že se stala vražda. Šel jsem ke skříni a prohlédl si šaty uvnitř. Ženské jich mají tolik, nezdá se vám? Sukně, šaty, halenky, svetýrky a spodní prádlo - to poslední tak složité a divné, že mužský ani nepozná, kde to má předek a kde zadek. Vzít to všechno by byla chyba, protože dodávka pořád stála ve stodole a naše fordka téčko pod jilmem. Arletta odešla pěšky a vzala si jenom to, co unesla. Proč neodjela fordkou? Protože bych ji slyšel startovat a zabránil jí v odjezdu. Tomu by se dalo uvěřit. Takže... jediná taška.

Nabalil jsem do ní všechno, co mohla ženská podle mě potřebovat a co by tu nedokázala nechat. Přidal jsem tam pár jejích lepších šperků a fotku její mámy a táty ve zlatém rámečku. Dumal jsem nad toaletními potřebami v koupelně a řekl si, že tam nechám všechno kromě lahvičky parfému Florient s rozprašovačem a kartáče z rohoviny. V nočním stolku měla bibli, kterou dostala od pastora Hawkinse, ale nikdy jsem ji neviděl tu knihu číst, takže zůstala, kde je. Vzal jsem však lahvičku pilulek s železem, které užívala při měsíčkách.

Henry pořád spal, ale házel sebou sem a tam, jako by ho sužovaly zlé sny. Pospíchal jsem, jak jsem mohl, protože jsem chtěl být z domu pryč dřív, než se probudí. Obešel jsem chlév ke studni, postavil tašku na zem a potřetí zvedl starý poklop zježený třískami. Díky bohu, že Henry se mnou nebyl. Díky bohu, že neviděl to, co já. Myslím, že by z toho zešílel. Sám jsem z toho málem zešílel.

Matrace se svezla stranou. V první chvíli mě napadlo, že ji odstrčila ona, protože se chystá vylézt ven. Protože stále žije. Protože pořád dýchá. Aspoň tak mi to nejdřív připadalo. Potom, zrovna když nad počátečním šokem začalo převažovat racionální uvažování a já se začínal ptát, co by to muselo být za dýchání, když se jí šaty nadzvedávají a klesají nejen na hrudníku, ale celé od výstřihu až po dolní lem, se jí začala rozvírat čelist, jako by se chystala promluvit. Z obrovsky rozšířených úst se jí však nevynořila slova, ale krysa, která si pochutnávala na jazyku. Nejdřív se objevil její ocas. Spodní čelist poklesla ještě níž, protože krysa couvala a zadními drápky se zarývala do brady, aby získala lepší oporu.

Krysa jí kecla do klína a v tu ránu se zpod šatů vyřinula záplava jejích bratrů a sester. Jedné se zachytilo na vouskách cosi bílého - útržek spodničky nebo možná kalhotek. Mrskl jsem po nich kabelou. Udělal jsem to bez rozmyslu - odporem a hrůzou jsem nebyl schopný myslet. Taška jí přistála na nohou. Většina hlodavců - možná všichni - se mé ráně obratně vyhnula. Potom všichni vproudili do kulaté černé díry za matrací (museli ji tedy odstrčit prostou váhou svých těl, jak se tlačili dovnitř), a mžikem zmizeli. Věděl jsem, kam ta díra vede. Bylo to ústí roury, která rozváděla vodu do koryt ve chlévě, dokud hladina neklesla natolik, že roura vyschla.

Šaty kolem ní poklesly a falešné dýchání ustalo. Jenže pořád na mě zírala a co mi předtím připadalo jako klaunský úsměv, vypadalo teď spíš jako nestvůrný škleb. Viděl jsem jí na tvářích kousance od krys a jeden ušní lalůček jí taky zmizel.

„Panebože," zašeptal jsem. „Arletto, promiň."

Tvoje omluva se nepřijímá, říkal její pohled. A až mě takhle najdou, s mrtvým obličejem ohryzaným od krys a s prádlem pod šaty okousaným, projedeš se ve věznici v Lincolnu na blesku, to si piš. A moje tvář bude poslední, kterou uvidíš. Uvidíš mě, až ti elektřina bude smažit játra a zapálí ti srdce, a budu se tomu chechtat od ucha k uchu.

Spustil jsem poklop na místo a odpotácel se do chléva. Tam se mi podlomily nohy a kdybych byl na slunci, určitě bych omdlel, stejně jako Henry včera v noci. Ale byl jsem ve stínu a když jsem poseděl pět minut s hlavou svěšenou skoro mezi kolena, začínal jsem se znovu cítit ve své kůži. Dostaly se k ní krysy - no a co? Nakonec nás přece dostanou všechny, ne? Krysy a červi. Dřív nebo později se proboří i ta nejpevnější rakev a vpustí živé, aby se nakrmili na mrtvých. Tak to na světě chodí, a co na tom? Když se srdce zastaví a mozek se zadusí, náš duch se odebere někam jinam nebo prostě zhasne. Každopádně tu už nejsme a necítíme zuby, které nám okusují maso z kostí.

Zamířil jsem k domu a stoupal už po schůdkách na verandu, když mě zarazila jedna myšlenka: a co to cuknutí? Co když byla naživu, když jsem ji házel do studny? Co když byla pořád živá, jenom ochromená a neschopná se hýbat, nanejvýš trhnout pořezaným prstem, když z roury vylezly krysy a pustily se do hodování? Co když cítila tu krysu, která se jí nacpala do příhodně rozšířených úst a začala...?

„Ne," zašeptal jsem. „Necítila to, protože sebou neškubla. To se prostě nestalo. Byla mrtvá, když jsem ji házel dolů."

„Tati?" zavolal Henry rozespalým hlasem. „Tati, to jsi ty?"

„Ano."

„S kým to mluvíš?"

„S nikým. Sám se sebou."

Vešel jsem dovnitř. Henry jen v tílku a trenýrkách seděl v kuchyni u stolu jako hromádka neštěstí a vypadal, že se ještě úplně neprobral. Vlasy mu trčely do všech stran, takže mi připomněly toho bývalého rošťáka, který celý rozesmátý a s nerozlučným Alíkem v patách (Alík byl toho léta už dávno po smrti) proháněl slepice po dvorku.

„Neměli jsme to dělat," zabručel, když jsem si sedl naproti němu.

„Co se stalo, stalo se a nedá se odestát," řekl jsem. „Kolikrát už jsem to říkal, chlapče?"

„Asi miliónkrát." Na chvíli sklopil hlavu, ale pak se na mě znovu podíval. Víčka měl zarudlá, oči podlité krví. „Chytí nás? Půjdeme do vězení? Nebo..."

„Ne. Mám plán."

„Měl jsi plán, že ji to nebude bolet! Koukni, jak to dopadlo!"

Ruka mě svrběla, nejradši bych mu za to jednu vrazil, tak jsem si dlaň radši druhou rukou přidržel. Teď nebyla vhodná chvíle na vzájemné obviňování. Kromě toho měl pravdu. Všechno, co se pokazilo, bylo moje vina. Až na ty krysy, pomyslel jsem si. Za ty nemůžu. Jenže jsem mohl. Samozřejmě jsem za ně mohl. Nebýt mě, stála by teď u sporáku a chystala večeři. Nejspíš by pořád mlela o těch sto akrech, ale byla by živá a zdravá, a ne nacpaná ve staré studni.

Ty krysy se už nejspíš vrátily, zašeptal mi jakýsi hlas hluboko v hlavě. Žerou ji. Sežerou všechny dobré části, ty chutnější, ty lahůdky, a potom...

Henry se natáhl přes stůl a dotkl se mých sevřených rukou. Lekl jsem se.

„Promiň," řekl. „Jedeme v tom oba."

Měl jsem ho za to rád.

„Nic se nám nestane, Hanku. Jestli si zachováme chladnou hlavu, bude to dobré. Teď mě poslouchej."

Poslouchal. V jednu chvíli začal přikyvovat. Když jsem domluvil, položil mi jedinou otázku: „Kdy tu studnu zasypeme?"

„Ještě ne," řekl jsem.

„Není to riskantní?"

„Je," odpověděl jsem.

Za dva dny, to jsem zrovna spravoval kus plotu asi čtvrt míle od farmy, jsem na naší odbočce z hlavní silnice mezi Omahou a Lincolnem zahlédl veliké mračno zvířeného prachu. Mířila k nám návštěva ze světa, do něhož Arletta tak zoufale chtěla patřit. Vrátil jsem se k domu s kladivem zastrčeným za opasek a s tesařskou zástěrou kolem pasu. Hluboké kapsy se nadouvaly a cinkaly hřebíky. Henry nebyl nikde vidět. Možná šel k pramenu, aby se vykoupal. Možná spal ve svém pokoji.

Když jsem se dostal na dvůr a posadil se na špalek na sekání dříví, poznal jsem, co za auto za sebou táhne tu prachovou vlečku: byla to dodávka Red Baby Larse Olsena. Lars byl v Hemingford Homu kovářem a mlékařem. Taky posloužil jako šofér, pokud dostal zaplaceno, a právě toho červnového odpoledne plnil tuto funkci. Dodávka zajela na dvůr, takže se náš nevrlý kohout George i jeho malý slepičí harém rozletěli všemi směry. Ještě než motor stačil dokašlat a chcípnout, z místa vedle řidiče se vysoukal tlustý chlap zabalený v šedém plášti. Sundal si ochranné brýle, takže se objevily veliké (a komické) bílé kruhy kolem očí.

„Wilfred James?"

„K vašim službám," řekl jsem a vstal. Cítil jsem se docela klidný.

Možná bych tak klidný nebyl, kdyby sem dorazil v úřední fordce s hvězdou za dvířkách. „Vy jste...?"

„Andrew Lester," představil se. „Advokát."

Natáhl ruku. Zahleděl jsem se na ni.

„Než vám s ní potřesu, měl byste mi říct, čí jste advokát, pane Lestere."

„V současné době zastupuji Farringtonovu dobytkářskou společnost z Chicaga v Omaze a Des Moines."

Ano, pomyslel jsem si, to nepochybuju. Ale vsadím se, že tvoje jmenovka se na žádné dveře ještě nepropracovala. Šéfíci v Omaze nemusejí polykat venkovský prach, aby si vydělali na živobytí, co? Šéfíci mají nohy v klidu na stole, popíjejí kafe a okukujou pěkné kotníky sekretářek.

Odpověděl jsem: „Mohl byste se na to v tom případě vykašlat a dát tu ruku pryč? Bez urážky."

Poslechl mě bez řečí a s advokátským úsměvem na rtech. Pot mu vyrýval v prachu buclatých tváří čisté cestičky a vlasy měl po jízdě slepené a zacuchané. Prošel jsem kolem něj k Larsovi, který zvedl půlku kapoty a cosi kutil na motoru. Pískal si a vypadal šťastný jako ptáček na telefonním drátu. Záviděl jsem mu to. Napadlo mě, že snad prožijeme s Henrym další šťastný den - v tak proměnlivém světě, jako je ten náš, je možné všechno -, ale v létě roku 1922 to nebude. Ani na podzim.

Potřásl jsem Larsovi rukou a zeptal se ho, jak se má.

„Docela to jde, ale vyschlo mi v krku. Dal bych si něco k pití."

Kývl jsem k východní části domu. „Víš, kde to je."

„Vím," odpověděl, přirazil kapotu na místo, až to kovově zařinčelo a slepice, které se mezitím přikradly zpátky, se znovu rozletěly. „Nejspíš je dobrá a studená jako vždycky, že jo?"

„To bych řekl," souhlasil jsem a pomyslel si: Ale kdyby sis mohl napumpovat z té druhé studny, Larsi, nejspíš by ses o chuť vůbec nestaral. „Ochutnej a uvidíš."

Zamířil do stínu u domu, kde pod přístřeškem stála venkovní pumpa. Pan Lester se za ním díval a pak se otočil zase ke mně. Rozepnul si svrchník. Oblek pod ním bude potřebovat čistírnu, až se dostane zase do Lincolnu, Omahy, Delandu nebo kde si vlastně věší klobouk, když zrovna nevyřizuje pochůzky pro Cola Farringtona.

„Taky bych se napil, pane Jamesi."

„To já taky. Při stloukání plotu dostane člověk pořádnou žízeň." Prohlížel jsem si ho od hlavy k patě. „I když asi ne takovou, jako když jede dvacet mil v Larsově dodávce, to se vsadím."

Promnul si zadek a nasadil zase ten advokátský úsměv. Tentokrát trochu žalostný. Viděl jsem, jak už očima rejdí sem a tam, kam jenom dohlédne. Ten chlap se nedá ošulit jen kvůli tomu, že mu poručili harcovat se v letním pařáku dvacet mil na venkov. „Můj zadek už nikdy nebude jako dřív."

K přístřešku byl řetězem připoutaný velký hrnek. Lars si ho napumpoval plný a pil, až mu ohryzek na vyhublém, spáleném krku poskakoval, pak hrnek napumpoval znovu a podal ho Lesterovi. Ten se na něj podíval stejně nedůvěřivě jako já na jeho podávanou ruku. „Možná bychom si to mohli vypít uvnitř, pane Jamesi. Bylo by tam trochu chladněji."

„Bylo by," souhlasil jsem, „ale já vás dovnitř nepozvu, stejně jako jsem vám nepodal ruku."

Lars Olsen pochopil, odkud vítr fouká, a bez dalších okolků se vrátil k dodávce. Ale nejdřív podal Lesterovi ten hrnek. Můj host ho nevypil dychtivými hlty jako Lars, ale opatrnými doušky. Jinými slovy jako advokát - ale nepřestal, dokud nebyl hrnek prázdný, a to taky bylo advokátovi přesně podobné. Bouchly síťové dveře a z domu vyšel Henry v montérkách, bos. Věnoval nám pohled, který vypadal naprosto lhostejný-hodný kluk! -, a pak zamířil tam, kam by to táhlo každého plnokrevného venkovského kluka: k dodávce, kde bude koukat Larsovi pod ruce a pokud bude mít štěstí, něco se i přiučí.

Posadil jsem se na hromadu dřeva, která stála pod plachtou u stěny domu. „Nejspíš jste sem přijel kvůli nějaké obchodní záležitosti. Co se týká mojí manželky."

„Je to tak."

„No, už jste dopil, takže bysme měli jít rovnou k věci. Pořád mě ještě čeká hromada práce a už máme tři odpoledne."

„Od slunka do slunka. Těžký život farmáře." Vzdychl, jako by o tom něco věděl.

„Je to tak, a nespokojená manželka takový život nijak neulehčí. Nejspíš vás poslala ona, ale nevím proč - jestli jde jenom o nějaké papírování, klidně sem mohl přijet zástupce šerifa a papíry mi doručit."

Překvapeně se na mě podíval. „Vaše manželka mě neposlala, pane Jamesi. Vlastně jsem sem přijel, abych ji vyhledal."

Bylo to jako hra a tentokrát byla řada na mně, abych se divil. Pak jsem se zasmál, protože podle pravidel divadla hned po údivu následuje smích. „Tím se to jenom dokazuje."

„Co se dokazuje?"

„Jako kluk jsem vyrůstal ve Fordyce a měli jsme tam jednoho souseda - odporného dědka, jmenoval se Bradlee. Všichni mu říkali Pop Bradlee."

„Pane Jamesi..."

„Můj otec s ním musel čas od času obchodovat a někdy mě bral s sebou. To se ještě jezdilo žebřiňákem. Většinou se handrkovali kvůli kukuřici, aspoň na jaře, ale někdy si taky půjčovali nářadí. Tehdy se ještě nenakupovalo přes katalogy a dobré nářadí často obešlo celý okres, než se vrátilo zase domů."

„Pane Jamesi, jaksi nechápu..."

„A pokaždé, když jsme jeli za tím dědkem na návštěvu, moje máma mě nabádala, abych si zacpal uši, protože každé druhé slovo, co vylítlo Popovi Bradleemu z huby, bylo nadávka nebo nějaká sprosťárna." Začínal jsem se bavit, i když to mělo trpkou pachuť. „Přirozeně jsem o to víc špicoval uši. Pamatuju si, že Pop měl jedno oblíbený rčení. „Nikdy nesedej na kobylu bez uzdy, protože pak nikdy nevíš, kterým směrem ta mrcha vyrazí."

„Mám tomu nějak rozumět?"

„Co myslíte, kterým směrem se rozběhla ta moje mrcha, pane Lestere?"

„Chce mi snad říct, že vaše manželka...?"

„Utekla, pane Lestere. Vytratila se jako pára. Zahnula kramle. Vzala roha. Jako náruživému čtenáři a studentovi amerického slangu se mi takové výrazy vybavují naprosto přirozeně. Akorát že Lars - a většina lidí z městečka - řekne jenom ,utekla a opustila ho', až se to roznese. Nebo ,opustila muže i syna', jak platí v tomhle případě. Pochopitelně mě napadlo, že poběží za těmi svými prasečími milovníky z Farringtonovy společnosti a že příště o ní uslyším, až mi dá na vědomí, že prodává půdu po otci."

„Což má v úmyslu."

„Už to podepsala? Protože jestli jo, nejspíš to budu muset dát k soudu."

„Vlastně to ještě nepodepsala. Ale až to udělá, radil bych vám, abyste zbytečně neutrácel za soudy, které byste určitě prohrál."

Vstal jsem. Jeden kšír montérek se mi svezl z ramene, takže jsem ho zaháknutým palcem vrátil zase na místo. „No, jelikož tu manželka není, je to jenom spekulace, jak říká právnická hantýrka. Nemyslíte? Být váma, porozhlídl bych se v Omaze." Usmál jsem se. „Nebo v Saint Louis. Věčně básnila o Saint Louis. Připadá mi, že už vás, pánové, měla po krk, stejně jako mě a syna, kterého porodila. Prostě se zbavila starejch krámů. Mor na oba vaše rody. To je mimochodem Shakespeare. Romeo a Julie. Hra o lásce."

„Promiňte, že to říkám, ale všechno mi to připadá hodně podivné, pane Jamesi." Vytáhl z kapsy obleku hedvábný kapesník - vsadím se, že cesťáci jako on mají spousty kapes - a začal si jím osušovat obličej. Za brunátnou barvu, která se v něm objevila, ale nemohlo horko. „Opravdu podivné, když uvážíme částku, jakou je můj klient ochoten zaplatit za pozemek ohraničený Hemingfordským potokem a železnicí Great Western."

„Já si na to taky budu muset chvíli zvykat, ale oproti vám mám jednu výhodu."

„Ano?"

„Znám ji. Vy a ti vaši klienti jste si určitě mysleli, že už to máte v kapse, jenže Arletta Jamesová... řekněme, že vydolovat z ní konečný rozhodnutí je jako snažit se přitlouct puding k podlaze. Nesmíme zapomínat, co říkával Pop Bradlee, pane Lestere. Ten muž byl mudrcem venkova."

„Mohl bych se podívat po domě?"

Znovu jsem se zasmál, a tentokrát docela od srdce. Ten chlap měl kuráž, to se mu musí nechat, a chápal jsem, že se nechce vrátit s prázdnýma rukama. Ujel dvacet mil v zaprášené dodávce bez dveří a stejnou cestou se bude muset kodrcat zpátky do Hemingfordu (odkud ho určitě čeká ještě cesta vlakem), měl otlačený zadek a lidi, kteří ho sem poslali, nebudou mít radost, až jim na konci toho strastiplné cestování podá zprávu. Chudák!

„Odpovím vám otázkou: mohl byste stáhnout kalhoty, abych vám mohl omrknout kulky?"

„To mi připadá urážlivé."

„To se nedivím. Dívejte se na to jako na... ne přirovnání, to není ono, spíš jako na parabolu."

„Nerozumím vám."

„No, budete mít hodinu na přemýšlení, až se budete vracet do městečka - nebo dvě, pokud Larsově bejbince rupne guma. A můžu vás ujistit, pane Lestere, že pokud bych vám přece jenom dovolil šmejdit mi po domě - mým soukromí, mým hradu, mých kulkách -, nenašel byste mrtvolu mojí ženy v žádný skříni ani…Nastala strašná chvilka, kdy jsem skoro řekl ani ve studni. Na čele mi vyrazil pot. „Ani pod postelí."

„Nikdy jsem neřekl..."

„Henry!" křikl jsem. „Pojď sem na chvilku!"

Henry se přicoural se sklopenou hlavou, nohy vlekl prachem. Vypadal ustaraně, možná i provinile, ale to bylo v pořádku. „Ano?"

„Pověz tady pánovi, kde je tvoje máma."

„To nevím. Když jsi mě volal v pátek ráno k snídani, byla pryč. Sbalila se a odjela."

Lester se na něj pronikavě díval. „Chlapče, je to pravda?"

„Ano, pane."

„Celá pravda a nic než pravda, k tomu ti dopomáhej Bůh?"

„Tati, můžu už dovnitř? Musím dodělat úkoly do školy, co jsem zameškal, když jsem byl nemocný."

„Tak už běž," řekl jsem. „Ale neloudej se s tím. Nezapomeň, že dneska máš dojit ty."

„Ano, tati."

Vyloudal se po schodech nahoru a zmizel uvnitř. Lester se za ním díval a pak se obrátil zase ke mně. „Tady se děje něco víc, než je vidět na první pohled."

„Vidím, že nenosíte snubní prsten, pane Lestere. Jestli přijde čas, kdy ho budete nosit stejně dlouho jako já, poznáte, že ve všech rodinách se děje něco víc. A zjistíte ještě něco: nikdy předem nepoznáte, kam ta mrcha uteče."

Vstal. „Tímhle jsme neskončili."

„Ale skončili," odsekl jsem. Ale věděl jsem, že ne. Jestli však všechno půjde dobře, konec se přece jenom o něco přiblíží. Jestli.

Vydal se přes dvůr, ale ještě se otočil. Znovu si hedvábným kapesníkem otřel obličej a pak řekl: „Jestli si myslíte, že je těch sto akrů vašich jenom proto, že jste manželku vyhnal... sbalil jí saky paky a poslal k tetě v Des Moines nebo sestře v Minnesotě..."

„Koukněte se do Omahy," usmál jsem se. „Nebo Saint Louis. Na příbuzné si nepotrpěla, ale zbláznila se do představy, že bude žít v Saint Louis. Bůh ví proč."

„Jestli si myslíte, že na tom poli zasejete a budete sklízet, měl byste si to rozmyslet. Ta půda vám nepatří. Jestli tam zasejete jenom jediné semínko, sejdeme se u soudu."

„Určitě se vám ozve, stačí počkat, až jí dojdou chechtáky."

Chtěl jsem však říct Ne, nepatří mi... ale ani vám. Prostě zůstane ležet ladem. A to je v pořádku, protože za sedm let mi připadne, protože půjdu k soudu a nechám Arlettu úředně prohlásit za mrtvou. Já můžu počkat. Sedm let bez smradu z prasečích hoven při každém závanu větru od západu? Sedm let bez jekotu zabíjených prasat (který se tolik podobá jekotu umírající ženy) nebo pohledu na jejich střeva plující v potoce zrudlém krví? Mně to připadá jako skvělých sedm let.

„Přeji vám pěkný den, pane Lestere, a na zpáteční cestě si dejte pozor na sluníčko. Pozdě odpoledne pořádně praží a bude vám svítit přímo do obličeje."

Neodpověděl a nasedl do dodávky. Lars mi zamával a Lester ho okřikl. Lars mu věnoval pohled, který možná znamenal Štěkej si a ňafej, jak chceš, do Hemingfordu je to pořád dvacet mil.

Když odjeli a zbyl po nich jenom ohon zvířeného prachu, Henry se vrátil na verandu. „Udělal jsem to správně, tati?"

Chytil jsem ho za zápěstí, stiskl ho a dělal, že jsem si nevšiml, jak se mu svaly na chvilku napjaly, jako by musel překonat nutkání se odtáhnout. „Naprosto správně. Dokonale."

„Zítra tu studnu konečně zasypeme?"

Pečlivě jsem si to rozmýšlel, protože náš život možná závisel na tom, jak se rozhodnu. Šerif Jones stárnul a tloustl. Nebyl líný, ale bylo těžké ho přimět k činu bez pořádného důvodu. Lester nakonec Jonese přesvědčí, aby sem zajel, ale předtím bude muset Lester přinutit některého ze dvou Farringtonových horkokrevných synů, aby šerifovi připomněl, která že společnost je ve zdejším okresu největším daňovým poplatníkem (nemluvě o sousedních okresech Clay, Fillmore, York a Seward). Ale i tak jsem si myslel, že máme nejméně dva dny.

„Zítra ne," řekl jsem. „Pozítří."

„Ale proč, tati?"

„Protože se tu objeví velký šerif a Jones je sice starý, ale ne hloupý. Nedávno zasypaná studna by v něm mohla vzbudit podezření. Ale studna, kterou budeme zasypávat, zrovna když přijede... a z dobrého důvodu..."

„Jakého důvodu? Řekni mi to!"

„Dočkáš se," odtušil jsem. „Brzo."

Celý následující den jsme čekali, že se na naší cestě objeví další prachový ohon, který se k nám požene a nepotáhne se za dodávkou Larse Olsena, ale za autem okresního šerifa. Přišla však Shannon Cotteriová, které to v bavlněné halence a kartounové sukni moc slušelo. Zeptala se, jestli už je Henry zdravý, a pokud ano, jestlipak by s ní a její mámou a tátou nepovečeřel?

Henry řekl, že je mu dobře, a pak jsem se díval, jak ruku v ruce odcházejí. Dělalo mi to starosti. Měl hrozné tajemství, a hrozná tajemství jednoho zatíží. Podělit se o ně je ta nejpřirozenější věc na světě. A on tu dívku miloval (aspoň si to myslel, což vyjde nastejno, když vám táhne na patnáct). Navíc musel lhát a ona možná pozná, že je to lež. Říká se, že milující oči nevidí, ale to je hloupý tlach. Někdy vidí až moc.

Okopával jsem zahradu (a vytahal víc hrášku než plevele), pak se posadil na verandě, kouřil dýmku a čekal, až se vrátí. Vrátil se těsně před východem měsíce. Měl sklopenou hlavu, svěšená ramena a spíš se vlekl, než šel. Strašně nerad jsem ho tak viděl, ale stejně se mi ulevilo. Kdyby svoje tajemství prozradil - nebo jenom naznačil takhle by nešel. Kdyby to tajemství prozradil, možná by se nevrátil vůbec.

„Řekl jsi to tak, jak jsme se rozhodli?" zeptal jsem se ho, když si sedl.

„Jak ses ty rozhodl. Ano."

„A slíbila, že to rodičům neřekne?"

„Ano."

„Ale řekne?"

Vzdychl. „Asi jo. Má je moc ráda a oni ji. Nejspíš si všimnou, že se jinak tváří, a dostanou to z ní. A i kdyby ne, nejspíš to poví šerifovi. Teda pokud se bude vůbec namáhat ke Cotteriovým zajet."

„O to se postará Lester. Bude šerifovi Jonesovi šlapat na paty, protože jemu zase budou šlapat na paty šéfové v Omaze. Tak to půjde dokola, a nikdo neví, kde to přestane."

„My jsme to neměli dělat." Zamyslel se a pak to pronikavě zašeptal znovu.

Neřekl jsem nic. Chvíli jsme mlčeli oba. Dívali jsme se, jak nad kukuřicí vychází měsíc, celý červený a naducaný.

„Tati? Můžu si nalít pivo?"

Podíval jsem se na něho trochu překvapeně, ale vlastně ani moc ne. Pak jsem zašel dovnitř a oběma nalil sklenici piva. Jednu jsem mu podal a řekl: „Zítra a pozítří ani kapku, nezapomeň."

„Jasně." Usrkl, zašklebil se, pak upil znovu. „Strašně nerad jsem Shannon lhal, tati. Všechno kolem toho je takové špinavé."

„Špína se umyje."

„Takováhle ne," odpověděl a znovu se napil. Tentokrát se nezašklebil.

Za chvíli, když měsíc zestříbřel, jsem šel za roh na záchod. Poslouchal jsem, jak si kukuřice a noční větřík vyprávějí prastará tajemství země. Když jsem se vrátil na verandu, Herny byl pryč. Jeho sklenice stála nedopitá na zábradlí u schodů. Pak jsem ho zaslechl z chléva: „Nóó, hodná, hodná."

Šel jsem se tam podívat. Držel Elpis kolem krku a hladil ji. Určitě brečel. Chvíli jsem ho pozoroval, ale nakonec jsem nic neřekl. Vrátil jsem se domů, svlékl se a lehl si do postele, v níž jsem manželce podřízl krk. Trvalo dlouho, než jsem usnul. A jestli nechápete proč - jestli nechápete všechny ty důvody tak pro vás nemá smysl tohle číst.

Všechny naše krávy jsem pojmenoval po menších řeckých bohyních, ale ukázalo se, že Elpis je buď špatná volba nebo špatný vtip. Pokud si nepamatujete příběh o tom, jak kdysi do našeho smutného světa vstoupilo zlo, pak mi dovolte, abych vám osvěžil paměť: všechny špatné věci vylétly ze skříňky, kterou Pandoře svěřili do úschovy, jenže Pandora podlehla zvědavosti a skříňku otevřela. Jediné, co zůstalo uvnitř, když se dívka konečně vzpamatovala a víko zase zaklapla, byla Elpis, bohyně naděje. Jenže toho léta v roce 1922 naše Elpis už žádnou naději neměla. Byla stará a mrzutá, už moc nedojila a už jsme skoro vzdali pokusy z ní vydojit i tu trošku. Jakmile jste si sedli na dojačku, hned se vás snažila kopnout. Měli jsme z ní nadělat sekanou už před rokem, ale Harlan Cotterie po mně chtěl za porážku nehoráznou sumu a já uměl zapíchnout leda prase... s tímto názorem, laskavý čtenáři, už určitě souhlasíš.

„A stejně by byla tuhá," řekla tehdy Arletta (která tím nepřímo projevila vůči Elpis náklonnost, snad proto, že ji nikdy nemusela dojit). „Radši ji necháme na pokoji." Ale teď se ukázalo, že by nám mohla být Elpis užitečná - ve studni. Její smrt by nám nakonec mohla posloužit mnohem líp, než kdyby z ní bylo pár kusů nepoživatelné houžve.

Dva dny po Lesterově návštěvě jsme jí se synem nasadili ohlávku a vyvedli ji ven za chlév. V půli cesty ke studni se Henry zastavil. Z očí mu čišelo zoufalství. „Tati! Já ji cítím!"

„Tak běž domů a nacpi si do nosu vatu. Je na jejím prádelníku."

Sice sklopil hlavu, ale všiml jsem si, jak po mně zahlížel, když odcházel. Tohle všechno je tvoje vina, říkal ten pohled. Všechno je tvoje vina, protože jsi ji nechtěl pustit.

Nepochyboval jsem však, že s prací, která nás čekala, mi pomůže. Ať si o mně myslel, co chtěl, na scéně se objevila dívka a on nechtěl, aby se dozvěděla, co udělal. Sice jsem ho k tomu přinutil já, ale to by nepochopila.

Odvedli jsme Elpis k poklopu studny, kde se docela pochopitelně vzepřela. Přešli jsme na opačnou stranu s řemeny ohlávky v rukou jako stuhami při tanečku kolem májky, a silou ji vtáhli na prohnilý dřevěný poklop. Poklop pod její váhou zapraskal... prohnul se... ale vydržel. Stará kráva na něm stála se skloněnou hlavou a vypadala stejně hloupě a tvrdohlavě jako jindy, jen cenila zbývající zelenavě žluté zuby.

„Co teď?" zeptal se Henry.

Už jsem chtěl říct, že nevím, a právě v tu chvíli to hlasitě a ostře zapraskalo a poklop se rozlomil vedví. Ohlávku jsme stále drželi, i když jsem si na okamžik myslel, že do té zatracené studny vletím i já s vykloubenýma rukama. Pak ohlávka rupla a vylétla vzhůru.

Na obou stranách byla roztržená. Elpis začala dole bolestně bučet a bubnovat kopyty do kamenných stěn studny.

„Tati!" vykřikl Henry. Pěstmi si ucpával pusu, až si klouby drtil horní ret. „Ať přestane!“

Elpis dlouze zasténala, až se to rozlehlo ozvěnou. Kopyty dál tloukla do kamení.

Vzal jsem Henryho za paži a odvlekl ho zase do domu. Zatlačil jsem ho na Arlettinu pohovku (objednala si ji z katalogu) a poručil mu, aby se ani nehnul, dokud se pro něj nevrátím. „A pamatuj, už je to skoro za námi."

„Nikdy to nebude za námi," řekl a otočil se na pohovce na břicho. Zakryl si uši, i když tady nebyla Elpis slyšet. Jenže Henry ji slyšel pořád a já taky.

Z horní police v komoře jsem si vzal pušku na škodnou. Byla to jenom dvaadvacítka, ale svoji práci odvede. A že Harlan zaslechne výstřely, které k němu přes pole dolehnou? To do naší historky taky zapadne. Tedy pokud si Henry zachová dost rozumu, aby se jí držel.

* * *

V tom dvaadvacátém roce jsem zjistil jednu věc: vždycky může být hůř. Už si myslíte, že jste viděli nejhorší hrůzu na světě, takovou, ve které se sejdou všechny vaše noční můry a přetaví se v děsivou skutečnost, takže jedinou útěchou vám může být, že nic horšího se už nemůže stát. A kdyby ano, mozek se vám při pohledu na takovou hrůzu určitě vypne a pak už nebudete nic vědět. Jenže ono se něco horšího opravdu stane, mozek se nevypne a vy se nějak kodrcáte dál. Možná pochopíte, že vám ze světa zmizela všechna radost, že jste svým skutkem zahnali všechno, v co jste doufali, mimo dosah. Možná si budete přát, abyste byli mrtví - ale pokračujete dál. Uvědomíte si, že jste v pekle, které jste si sami připravili, ale přesto táhnete tu káru dál. Protože nic jiného se nedá dělat.

Elpis dopadla na tělo mojí manželky, ale Arlettin rozšklebený obličej byl pořád dokonale vidět, pořád byl obrácený k prosluněnému světu nahoře, pořád se zdálo, že se na mě dívá. A krysy se vrátily. Kráva, která vpadla do jejich světa, je nepochybně zahnala do roury (nakonec jí začnu říkat Krysí bulvár), ale pak ucítily čerstvé maso a přiběhly ho prozkoumat. Už chudáka starou Elpis ohryzávaly, takže bučela a kopala (stále chaběji) a jedna krysa seděla mojí mrtvé manželce na hlavě jako podivná koruna. Vyhryzala díru v pytli a obratnými pacičkami vytáhla chomáč vlasů. Arlettiny tváře, kdysi kulaté a pěkné, visely v cárech.

Nic nemůže být horšího než tohle, pomyslel jsem si. Určitě už horší hrůzu nezažiju.

Jenže vždycky to může být horší. Jak jsem tak nahlížel dolů ztuhlý leknutím a odporem, Elpis znovu kopla a kopytem zasáhla už tak zpustošený Arlettin obličej. Křuplo to, protože se manželčina čelist zlomila, a všechno od nosu níž se posunulo vlevo jako na pantu. A ten úšklebek od ucha k uchu zůstal. Protože už nebyl zarovnaný s očima, vypadal ještě odporněji. Jako by měla nejednu, ale dvě tváře, které mě budou strašit. Matrace se posunula a sklouzla stranou. Krysa na Arlettině hlavě odcupitala dolů za matraci. Elpis znovu zabučela. Napadlo mě, že kdyby se teď Henry vrátil, zabil by mě za to, že jsem ho do něčeho takového zatáhl. Nejspíš jsem si zasloužil zabít. Ale to by pak zůstal sám, a sám by byl bezbranný.

Část poklopu předtím spadla do studny a kus ho pořád visel dolů. Nabil jsem ručnici, opřel ji o šikmý zbytek poklopu a zamířil na Elpis, která tam ležela se zlámaným krkem a hlavou zaklíněnou o kamennou stěnu. Čekal jsem, až se mi uklidní ruce, a pak stiskl spoušť.

Jedna rána stačila.

* * *

Když jsem se vrátil do domu, zjistil jsem, že Henry na pohovce usnul. Byl jsem ale natolik otřesený, že mi to nepřišlo divné. V té chvíli mi připadal jako jediný na světě, kdo má ještě nějakou skutečnou naději: sice je umazaný, ale ne tak špinavý, aby se už nikdy nemohl očistit. Shýbl jsem se a políbil ho na tvář. Zamručel a odvrátil hlavu. Nechal jsem ho tam a šel do stodoly pro nářadí. Když se ke mně za tři hodiny připojil, měl jsem rozbitý kus poklopu ze studny venku a začínal jsem ji zasypávat.

„Pomůžu ti," řekl bezbarvým a pochmurným tónem.

„Dobře. Vezmi si náklaďák a zajeď k té hromadě hlíny u západního plotu..."

„Sám?" Úžas v jeho hlase byl sice slabý, ale povzbudilo mě, že projevuje vůbec nějaký cit.

„Umíš všechny rychlosti a zpátečku najdeš, nebo ne?"

„Ano..."

„Tak ti to půjde. Já mám toho zatím na práci spoustu a až se vrátíš, nejhorší bude za náma."

Čekal jsem, že mi zopakuje, že to nejhorší nikdy za námi nebude, ale neřekl to. Znovu jsem se začal ohánět lopatou. Pořád jsem viděl temeno Arlettiny hlavy a pytel, ze kterého trčel ten hrozný chomáč vytažených vlasů. Ve škvíře mezi stehny mojí mrtvé manželky se už možná usídlil vrh krysích mláďat.

Slyšel jsem, jak náš náklaďák zakašlal, a pak ještě jednou. Doufal jsem, že klika Henryho nekopne a nezláme mu ruku.

Zatočil klikou potřetí a starý náklaďák s burácením ožil. Henry ztlumil sytič, jednou dvakrát šlápl na plyn a pak odjel. Byl pryč skoro hodinu a když se vrátil, korbu měl plnou kamení a hlíny. Zajel k okraji studny a zhasl motor. Byl bez košile a jeho tělo lesklé potem vypadalo hrozně hubené, mohl jsem mu spočítat žebra. Snažil jsem si vzpomenout, kdy jsem ho naposledy viděl pořádně se najíst, a nejdřív se mi nic nevybavilo. Pak jsem si uvědomil, že naposledy určitě snědl snídani ráno poté, kdy jsme ji odpravili.

Postarám se, aby dnes dostal pořádnou večeři, pomyslel jsem si. Postarám se, abychom se oba pořádně najedli. Žádné hovězí, ale v chladnici je vepřové...

„Koukni tamhle," řekl svým novým bezbarvým hlasem a kamsi ukázal.

Uviděl jsem, že se k nám blíží prachový ohon. Pohlédl jsem do studny.

Nebylo to dobré, ještě ne. Půlka Elpis pořád trčela nahoru. To samozřejmě nevadilo, jenže z hlíny vyčuhoval i roh zakrvácené matrace.

„Pomoz mi," řekl jsem.

„Máme dost času, tati?" Mluvil jen s mírným zájmem.

„Nevím. Možná. Nestůj tam tak a pomoz mi."

Druhá lopata se opírala o stěnu chléva vedle rozštípaných trosek poklopu. Henry si ji vzal a pak jsme začali shazovat hlínu a kamení z korby náklaďáku jako o život.

Když u špalku na štípání dříví zastavil okresní šerif v autě se zlatou hvězdou na dvířkách a s reflektorem na střeše (až se kohout George a slepice znovu rozletěli), seděli jsme s Henrym na schodech na verandu, košile jsme měli svlečené a dělili se o to poslední, co Arletta Jamesová v životě udělala: džbán citronády. Šerif Jones vystoupil, popotáhl si opasek, sundal stetson, prohrábl si šedivějící vlasy a znovu si nasadil klobouk na čelo přesně na hranici, kde končila bílá kůže a začínala měděné červená. Přijel sám. Vzal jsem to jako dobré znamení.

„Dobrý den, pánové." Všiml si našich holých hrudí, špinavých rukou a zpocených tváří. „Perná práce za takovýho odpoledne, co?"

Odplivl jsem si. „Můžu si za to sakra sám."

„Fakt?"

„Jedna naše kráva spadla do staré užitkové studny," řekl Henry.

Jones zopakoval: „Fakt?"

„Jo," řekl jsem. „Dáte si trochu citronády, šerife? Dělala ji Arletta."

„Arletta? Takže se rozhodla vrátit?"

„Ne," řekl jsem. „Sebrala si svoje oblíbený šaty, ale citronádu nám tu nechala. Dejte si trochu."

„Dám. Ale nejdřív si musím odskočit na záchod. Co mi bylo pětapadesát, připadá mi, že musím čůrat u každýho keře. Je to zatracená otrava."

„Záchod je vzadu za domem. Jděte po cestičce a dívejte se po půlměsíci na dveřích."

Zasmál se, jako by slyšel nejlepší vtip za celý rok, a zmizel za rohem. Zastaví se, aby nahlédl do oken? Udělá to, pokud odvádí svou práci dobře, a já slyšel, že odvádí. Aspoň takový byl za mladších časů.

„Tati," ozval se Henry. Mluvil potichu.

Podíval jsem se na něj.

„Jestli na to přijde, nemůžeme už nic dělat. Dokážu lhát, ale zabíjet se už nebude."

„Dobře," řekl jsem. Byl to krátký rozhovor, ale v následujících osmi letech jsem o něm často přemýšlel.

Šerif Jones se vrátil a cestou si zapínal poklopec.

„Jdi do kuchyně a přines šerifovi sklenici," poručil jsem Henrymu.

Henry poslechl. Jones si kalhoty konečně zapnul, sundal si klobouk, znovu si prsty pročísl vlasy a klobouk si nasadil. Odznak se mu v odpoledním slunci jen třpytil. Pistole u boku byla velká a i když byl Jones moc starý na to, aby sloužil ve Velké válce, pouzdro vypadalo jako majetek amerických expedičních vojsk. Možná patřilo jeho synovi. Jeho syn tam padl.

„Na záchodě vám to voní," pochvaloval si. „To je za horkýho dne vždycky příjemný."

„Arletta do něho dost často sypala nehašený vápno," řekl jsem. „Budu se to snažit dělat taky tak, jestli se nevrátí. Pojďte nahoru na verandu, sedneme si do stínu."

„Ten stín vypadá dobře, ale já postojím. Potřebuju si protáhnout hřbet."

Posadil jsem se na svoji houpací židli, na jejímž polštáři stálo TÁTA. Postavil se vedle mě a z výšky na mě shlížel. Nelíbilo se mi být v takovém postavení, ale snažil jsem se to trpělivě snést. Objevil se Henry se sklenicí. Šerif Jones si nalil citronádu, ochutnal, pak většinu vypil na jeden zátah a mlaskl si.

„Moc dobrá. Není moc kyselá ani sladká, prostě akorát." Zasmál se. „Jsem jako Zlatovláska, co?" Dopil zbytek, ale zavrtěl hlavou, když mu Henry nabídl, že dolije. „Chceš, abych cestou zpátky do Hemingford Homu občůral všechny ploty? A pak další cestou do Hemingford City?"

„Přestěhoval jste si kancelář?" zeptal jsem se. „Myslel jsem, že ji máte hned tady v Homu."

„Taky že mám. V den, kdy mě přinutí přestěhovat šerifskou kancelář do okresního města, s tím praštím, a ať si to po mně dělá Hap Birdwell, stejně se na to jenom třese. Ne. Ne, v City mám jenom soudní slyšení. Obyčejný papírování, ale je to u soudu. A víte, jakej je soudce Cripps... no, spíš asi nevíte, jste práva dbalej občan. Soudce je prchlivej dědek a když se někdo zpozdí, na náladě mu to nepřidá. Takže i když tam akorát odříkám ,k tomu mi dopomáhej Bůh' a pak podepíšu hromadu právnických nesmyslů, musím sebou hodit, abych tady tu prácičku měl co nejdřív z krku, že jo. A doufat, že ta moje zatracená Maxinka na zpáteční cestě neklekne."

Neřekl jsem na to nic. Nemluvil jako člověk, který má naspěch, ale třeba byl takový vždycky.

Zase si sundal klobouk a pročísl si vlasy, ale tentokrát si klobouk už nenasadil. Vážně se na mě podíval, pak na Henryho, pak znovu na mě. „Zřejmě víte, že tu nejsem jenom tak pro zábavu. Podle mýho přesvědčení je všechno, co se děje mezi mužem a jeho manželkou, čistě jejich věc. Musí to tak být, no ne? Bible říká, že muž je hlavou ženy, a že pokud se má žena něco naučit, měl by ji to naučit manžel doma. Kniha Korinťanů. Kdyby byla bible mým jediným šéfem, dělal bych všechno podle ní a život by byl jednodušší."

„Překvapuje mě, že tu s vámi není pan Lester," prohodil jsem.

„No jo, ten se mi chtěl vnutit, ale tohle jsem mu zatrhl. Taky po mně chtěl, abych si sehnal povolení k prohlídce, ale já mu řekl, že žádný ne potřebuju. Řekl jsem, že mě buď necháte se tu porozhlídnout, nebo nenecháte." Pokrčil rameny. Jeho tvář byla bez výrazu, ale oči měl pronikavé a neustále mu těkaly: obhlížely a zkoumaly, zkoumaly a obhlížely.

Když se mě Henry zeptal na tu studnu, řekl jsem Budeme ho pozorovat a posoudíme, jak je chytrý. Jestli bude chytrý, necháme ho, aby se podíval, kam chce. Nesmíme vypadat, že máme co skrývat. Jestli zvednu palec, bude to znamenat, ze to musíme podle mě risknout. Ale musíme se shodnout, Hanku. Jestli palec nezvedneš taky, budu držet klapačku.

Zvedl jsem sklenici a vypil zbytek citronády. Když jsem uviděl, že se Henry na mě dívá, zvedl jsem palec. Jenom maličko. Jako by mi cukl sval.

„Co si ten Lester myslí?" zeptal se Henry rozhořčeně. „Že ji držíme svázanou ve sklepě?" Ruce držel u boků bez pohybu.

Šerif Jones se srdečně zasmál, až se mu mohutné břicho za opaskem natřásalo. „Nemůžu vědět, co si myslí, že jo. Ani mě to nezajímá. Advokáti jsou klíšťata přicucnutý na lidský nátuře. Vím, co říkám, protože jsem pro ně pracoval - a proti nim taky - celej život. Ale..." Upřel pronikavé oči na mě. „Přece jenom bych si to tu rád obhlídl, už proto, že jste nenechali kouknout jeho. Je z toho celej vopruzenej."

Henry se poškrábal na paži. Při tom mu dvakrát cukl palec.

„Nepustil jsem ho dovnitř, protože mi vadil," řekl jsem. „Ale popravdě by mi vadil i apoštol Jan, kdyby se tu objevil v barvách Farringtonova týmu."

Šerif Jones se tomu srdečně zachechtal: Ha, ha, ha! Ale jeho oči se nesmály.

Vstal jsem. Byla to úleva ocitnout se na nohou. Vestoje jsem měl nad Jonesem o takových osm deset centimetrů navrch. „Můžete se rozhlížet, co hrdlo ráčí."

„To oceňuju. Hodně nám to ulehčí život, no ne? Po vás se musím věnovat soudci Crippsovi a to samo o sobě stačí. Nepotřebuju poslouchat, jak na mě štěká jeden z Farringtonovejch advokátskejch poskoků, pokud se tomu můžu vyhnout."

Vešli jsme do domu, já první a Henry jako zadní voj. Po několika zdvořilostních poznámkách o tom, jak máme útulný obývák a uklizenou kuchyň, jsme se vydali chodbou k ložnicím. Šerif Jones letmo nahlédl do Henryho pokoje a pak jsme dorazili k hlavní atrakci. Strčil jsem do dveří naší ložnice s přízračnou jistotou: ta krev bude zpátky. Kaluž na podlaze, šplíchance na stěnách a promáčená nová matrace. Šerif Jones nahlédne dovnitř. Pak se otočí ke mně, vytáhne želízka, která mu visela na maca- tém boku naproti revolveru, a řekne Zatýkám vás pro vraždu Arletty Jamesové, no ne?

Nebyla tam žádná krev ani pach, protože pokoj se větral celé dny. Postel byla ustlaná, i když jinak, než to dělávala Arletta. Já to dělal spíš po vojensku, i když před válkou, která si vzala šerifova syna, mě uchránily nohy. S plochýma nohama nemůžete jít zabíjet Krauty. Chlapci s plochýma nohama můžou zabíjet leda manželky.

„Pěknej pokoj," poznamenal šerif Jones. „Ráno vám sem svítí slunce, že jo?"

„Ano," řekl jsem. „A skoro celé odpoledne je tu chladno, i v létě, protože slunce přejde na druhou stranu." Zamířil jsem ke skříni a otevřel ji. Ta jistota se vrátila ještě silnější než dřív. Kde je prošívaný přehoz? zeptá se šerif. Ten, co vždycky ležel uprostřed horní poličky?

Samozřejmě se nezeptal, ale hbitě přišel blíž, když jsem ho vyzval. Jeho bystré oči - jasně zelené, skoro kočičí - rejdily sem a tam, nevynechaly jediné místečko. „To je hadrů," poznamenal.

„Jo," přitakal jsem. „Arletta měla ráda šaty a měla ráda katalogy. Ale jelikož si vzala jenom jeden kufřík - máme dva a ten druhý je pořád tam, vidíte ho tamhle vzadu v rohu? -, řekl bych, že si vzala jenom nejoblíbenější šaty. A nejspíš i ty praktické. Měla dvoje kalhoty a džíny, a ty jsou pryč, i když si na kalhoty moc nepotrpěla."

„V kalhotách se ale dobře cestuje, no ne? Chlap nebo ženská, pro oba jsou kalhoty na cestu pohodlnější. A ženská by si je klidně mohla vzít. Teda pokud by měla naspěch."

„Asi jo."

„Vzala si taky hezčí šperky a fotku babičky a dědečka," ozval se Henry za námi. Trochu jsem nadskočil, skoro jsem zapomněl, že tam je.

„Že si je vzala? No, to se dalo čekat."

Znovu se probral ramínky a pak šatník zavřel. „Pěknej pokoj," opakoval a šoural se chodbou se stetsonem v rukou. „Pěknej dům. Ta ženská musela být blázen, že opustila tak pěknej pokoj a pěknej dům."

„Máma hodně mluvila o městě," vzdychl Henry. „Chtěla si tam otevřít nějaký obchod."

„Opravdu?" Šerif Jones se na něj bystře zadíval svýma zelenýma kočičíma očima. „No tohle! Jenže taková věc chce peníze, no ne?"

„Dostala tu půdu po otci," řekl jsem.

„Jo, jo." Rozpačitě se usmál, jako by na ty akry půdy zapomněl. „A možná je to tak nejlepší. Lepší je žít jako poustevník než se svárlivou ženskou s ostrým jazykem. Kniha Přísloví. Jsi rád, že odešla, synku?"

„Ne," řekl Henry a z očí mu vyhrkly slzy. Žehnal jsem každé z nich.

Šerif Jones zahučel: „Tak, tak." A poté, co poskytl Henrymu tuto letmou útěchu, shýbl se s rukama opřenýma o masitá kolena a nakoukl pod postel. „Vypadá to, že jsou tam dole ženské střevíce. Rozšlapané. V takových by se dobře chodilo. Nejspíš neutekla bosky, nebo jo?"

„Chodila v plátěnkách," vysvětlil jsem. „Ty zmizely."

To byla pravda. Ty vyšisované zelené, kterým říkávala zahradnické. Vzpomněl jsem si na ně těsně předtím, než jsem začal zasypávat studnu.

„Áha!" zvolal. „Další tajemství vyřešeno." Vytáhl z kapsičky u vesty stříbrné hodinky a podíval se na ně. „No, asi bych měl popojet dál. Tempus fugituje jako splašený."

Prošli jsme domem zpátky, Henry opět za námi, snad aby si mohl nepozorovaně otírat oči. Doprovodili jsme šerifa k jeho sedanu Maxwell s hvězdou na dveřích. Už jsem se ho chtěl zeptat, jestli se chce podívat na studnu - dokonce jsem věděl, jak ji přejmenuju -, když se zarazil a s děsivou laskavostí se zadíval na mého syna.

„Zastavil jsem se u Cotteriových," řekl.

„Aha," protáhl Henry. „Fakt?"

„Říkal jsem vám, že poslední dobou musím zalít každej keřík, ale když se šikne záchod, nepohrdnu, samozřejmě pokud ho domácí udržujou v čistotě a nemusím odhánět vosy, když čekám, až mi z okapu něco kápne. A Cotteriovi jsou čistotní lidi. Mají taky pěknou dceru. Zrovna v tvým věku, no ne?"

„Ano, pane," souhlasil Henry a na to pane nepatrně zesílil hlas.

„Řekl bych, že se ti líbí? A ty jí, podle toho, co povídala její máma."

„Ona to řekla?" vyhrkl Henry. Vypadal překvapeně, ale taky potěšené.

„Ano. Paní Cotteriová tvrdila, že si děláš starosti kvůli mámě a že Shannon jí pověděla něco, co se dozvěděla od tebe. Zeptal jsem se jí, co to bylo, ale prý to nemám chtít po ní, ale můžu se zeptat Shannon. Tak jsem se zeptal."

Henry si hleděl na nohy. „Říkal jsem jí, aby si to nechala pro sebe."

„Nebudeš jí to přece vyčítat, no ne? Přece když se velkej chlap jako já s hvězdou na košili zeptá takové květinky, co ví, tak taková květinka těžko může držet pusu, no ne? Prostě mi to musela říct, že jo?"

„Nevím," zamumlal Henry s hlavou stále sklopenou. „Nejspíš ano." On nehrál, že je nešťastný, on nešťastný byl. I když šlo všechno tak, jak jsme doufali.

„Shannon říká, že tvoje máma a táta se hrozně pohádali kvůli prodeji té stovky akrů, a když ses táty zastal, paní Jamesová ti jednu pořádnou vyťala."

„Ano," řekl Henry bezbarvě. „Moc toho vypila."

Šerif Jones se otočil ke mně. „Byla opilá nebo jenom veselá?"

„Něco mezi tím," řekl jsem. „Kdyby byla úplně opilá, prospala by celou noc, místo aby vstávala, balila si saky paky a odplížila se jako zloděj."

„Myslel jste si, že se vrátí, až vystřízliví, no ne?"

„Jo. Na hlavní je to přes čtyři míle. Byl jsem přesvědčený, že se vrátí. Ale někdo musel zrovna jet a svézt ji, ještě než se jí pročistila hlava. Nejspíš nějaký náklaďák na štrece Lincoln - Omaha."

„Jo, jo, taky bych řekl. Však o ní uslyšíte, až kontaktuje pana Lestera, určitě. Pokud chce zůstat na vlastních nohou, pokud si tohle vzala do hlavy, bude na to potřebovat peníze."

Takže tohle věděl taky.

Přimhouřil oči. „Měla vůbec nějaké peníze, pane Jamesi?"

„No..."

„Jenom se nestyďte. Zpověď udělá duši dobře. Katolíci to mají fakt dobrý, že se mají čeho chytit, no ne?"

„V prádelníku jsem měl krabičku. Měl jsem v ní odložených dvě stě dolarů, pomohlo by mi to příští měsíc zaplatit dělníky."

„A panu Cotteriovi," připomněl mi Henry. Šerifovi Jonesovi vysvětlil: „Pan Cotterie má kombajn na kukuřici. Značku Harris Giant. Zánovní. Je senzační."

„Jo, jo, viděl jsem ho u něj na dvoře. Parchant jak stodola, že jo? Omluvte ty výrazy. Takže peníze z tý krabičky všechny zmizely, že jo?"

Kysele jsem se usmál - jenomže ten úsměv jsem nevykouzlil já. To Intrikán, který se chopil velení ve chvíli, kdy u našeho špalku zastavil šerif Jones. „Nechala tam dvacku. To tedy byla hodně štědrá. Ale dvacku si Harlan Cotterie bere za kombajn pokaždé, takže tohle je v pořádku. A až dojde na výplatu dělníkům, snad mi Stoppenhauser v bance poskytne menší úvěr. Pokud teda nedluží laskavost Farringtonově společnosti. Každopádně nejlepšího pomocníka mám rovnou tady."

Pokusil jsem se prohrábnout Henrymu vlasy. Rozpačitě uhnul.

„No, mám pro pana Lestera spoustu zpráv, no ne? Žádná se mu nebude líbit, ale jestli je tak chytrej, jak si myslí, nejspíš mu to bude stačit, aby ji očekával ve svý kanceláři, spíš dřív než později. Lidi se obvykle objeví, když jim dojdou zelený, no ne?"

„Podle mé zkušenosti to tak je," připustil jsem. „Jestli jsme hotoví, šerife, měli bysme se s klukem vrátit k práci. Tu zbytečnou studnu jsem měl zasypat už před třemi lety. Jedna moje stará kráva..."

„Elpis," pronesl Henry, jako by se mu zdál sen. „Jmenovala se Elpis."

„Elpis," souhlasil jsem. „Vyšla z chléva a namířila si to přímo přes poklop, a ten pod ní praskl. Neměla ani tolik slušnosti, aby rovnou chcípla. Musel jsem ji zastřelit. Pojďte dozadu za stodolu, ukážu vám, jak se mi ta lenost vymstila, ještě jí čouhají nohy. Zasypeme ji rovnou tam, kde leží, a ode dneška tu starou studnu budu nazývat Wilfredova blbost."

„No, zašel bych, proč ne? To by byla podívaná. Ale musím se ještě popasovat s tím nerudným soudcem. Takže jindy." Vylezl na sedadlo a zamručel při tom. „Děkuju za citronádu a za to, že jste byl tak slušnej. Nemusel jste, vzhledem k tomu, kdo mě sem poslal."

„To je dobrý," řekl jsem. „Každý máme svoji práci."

„A každej neseme svůj kříž." Jeho bystré oči se znovu upřely na Henryho. „Chlapče, pan Lester mi říkal, že něco tajíš. Byl si tím jistý. A tajil jsi, že jo? "

„Ano, pane," řekl Henry svým bezbarvým a jaksi děsivým hlasem. Jako by ho opustily všechny city, stejně jako uletělo všechno z Pandořiny otevřené skříňky. Ale pro Henryho a mě už tu nebyla žádná Elpis. Naše Elpis ležela mrtvá v studni.

„Jestli se mě zeptá, povím mu, že se pletl," řekl šerif Jones. „Advokát nějaký společnosti nemusí vědět, že něčí matka vztáhla ruku na vlastního kluka, když měla vypito." Zašátral pod sedadlem, vytáhl dlouhý nástroj ve tvaru S, který jsem dobře znal, a podal ho Henrymu. „Ušetřil bys starému člověku záda a rameno, synku?"

„Ano, pane, s radostí." Henry vzal kliku a odešel k čumáku Maxwella.

„Bacha na zápěstí!" zahulákal Jones. „Kope jako bejk!" Pak se otočil ke mně. Zkoumavý lesk mu z očí už vyprchal. I zelená barva. Jeho oči vypadaly matné, šedé a tvrdé, jako jezerní hladina za podmračeného dne. Byla to tvář muže, který by dokázal zmlátit tuláka z vlaku do bezvědomí a neztratit kvůli tomu ani minutu spánku. „Pane Jamesi, potřebuju se vás na něco zeptat. Jako chlap chlapa."

„Dobře," řekl jsem. Snažil jsem se obrnit proti tomu, co určitě přijde: Je v tamté studni ještě jedna kráva? Co se jmenovala Arletta? Ale mýlil jsem se.

„Můžu rozeslat její jméno a popis telegrafem, jestli chcete. Nebude dál než v Omaze, no ne? Když má jenom sto osmdesát babek. A ženská, která se skoro celej život akorát starala o domácnost, nemá tušení, jak se schovat. Nejspíš bude v tom hotelu na východní straně, kde je levně. Mohl bych ji přivést zpátky. Přivleču ji za pačesy, jestli chcete."

„To je velkorysá nabídka, ale..."

Šedé oči mě zkoumaly. „Rozmyslete si to, jestli řeknete jo nebo ne. Ženská někdy potřebuje ručně domluvit, jestli chápete, co myslím, a pak už je všechno dobrý. Pořádnej výprask už vyléčil roupy u spousty děvenek. Rozmyslete si to."

„Rozmyslím."

Motor Maxwellu naskočil a zaburácel. Natáhl jsem ruku - tu, kterou jsem jí podřízl krk -, ale šerif si jí nevšiml. Zrovna tlumil sytič a ubíral plyn.

Za dvě minuty už z něj bylo jenom mračno prachu mizící na polní cestě.

„Ani se tam nechtěl podívat," prohodil Henry.

„Ne."

Ukázalo se, že to bylo moc dobře.

Když jsme ho viděli přijíždět, házeli jsme hlínu lopatami ze všech sil a ven zůstala trčet jenom jedna Elpina zadní noha. Kopyto bylo asi metr dvacet pod okrajem studny. Kolem něj kroužilo hejno much. Šerif by se divil, jen což, a byl by se divil ještě víc, když se hlína před trčícím kopytem začala nadzvedávat a klesat.

Henry upustil lopatu a popadl mě za paži. Odpoledne bylo vedro, ale on měl ruku studenou jako led. „To je ona!" zašeptal. Zdálo se, že oči mu zabírají celý obličej. „Ona se snaží dostat ven!"

„Nebuď přece taková baba, krucinál," okřikl jsem ho, ale sám jsem nemohl odtrhnout oči od toho kruhu pulsující hlíny. Jako by studna ožila a my se dívali na tlukot jejího skrytého srdce.

Pak se hlína a kamínky rozprskly a na povrch se vynořila krysa. Oči, černé jako kapky nafty, na slunci zamžikaly. Byla velká skoro jako dospělá kočka. Na vousech se jí zachytil útržek zakrváceného hnědého pytle.

„Ale kurva doprdele!" zaječel Henry.

Něco mi proletělo pár centimetrů kolem ucha a kryse, omámeně zahleděné do slunce, vzápětí hrana Henryho lopaty rozsekla hlavu vedví.

„Poslala ji ona," řekl Henry. Šklebil se. „Ty krysy jsou od ní."

„Nic takového. Jsi rozčilený."

Odhodil lopatu a šel k hromadě kamení, kterými jsme chtěli zasypanou studnu nakonec zpevnit. Posadil se tam a strnule na mě zíral. „Víš to určitě? Víš jistě, že nás nestraší? Lidi říkají, že zavražděný se vrací, aby strašil toho, kdo..."

„Lidi toho nažvaní spoustu. Blesk nikdy neuhodí dvakrát do stejného místa, rozbité zrcadlo přináší sedm let smůlu, lelkovo volání o půlnoci věští smrt někoho z rodiny." Mluvil jsem rozumně, ale neustále jsem se díval na tu mrtvou krysu. A na útržek zakrváceného pytle. Z jejího čepce. Pořád ho měla na hlavě, i tam dole ve tmě, jenže teď v něm zela díra a z ní trčely vlasy. To je letos v létě úžasný módní hit, žádná mrtvá ženská se bez něj neobejde, pomyslel jsem si.

„Když jsem byl malý, opravdu jsem věřil, že když šlápnu na prasklinu, zlámu mamince hřbet," pokračoval Henry omámeně.

„Hele - vidíš?"

Oprášil si kalhoty na zadnici a postavil se vedle mě. „Ale pěkně jsem ji dostal - dostal jsem tu svini, že jo?"

„Přesně tak!" A přestože se mi nelíbilo, jak mluvil - ne, vůbec se mi to nelíbilo - poplácal jsem ho po zádech.

Henry se pořád uškleboval. „Kdyby se sem šerif přišel podívat, jak jsi mu nabízel, a uviděl tu krysu, jak se sápe na povrch, možná by měl ještě pár otázek, nemyslíš?"

Cosi na té představě Henryho hystericky rozchechtalo. Trvalo mu skoro pět minut, než se utišil, a mezitím vyplašil hejno vran z plotu, které nepřestaly krákat ani dál v kukuřici, ale nakonec ho to přešlo. Než jsme práci dodělali, slunce už zapadlo a slyšeli jsme pozdravy sov, které před východem měsíce vyrážely ze seníku na lov. Kameny na zmizelé studni byly pořádně přisazené k sobě, takže jsem si nemyslel, že by se na povrch prohrabala další krysa. Nenamáhali jsme se opravovat rozbitý poklop, nebylo to nutné. Henry vypadal skoro normálně a mě napadlo, že se možná oba pořádně vyspíme.

„Co říkáš na párek, fazole a kukuřičný chleba?" zeptal jsem se ho.

„Můžu nahodit generátor a pustit si v rádiu Veselý žebřiňák?"

„Jasně, můžeš.

Usmál se a byl to zase ten jeho starý dobrý úsměv. „Díky, tati."

Navařil jsem jako pro čtyři čeledíny a všechno jsme to spořádali.

Za dvě hodiny, to jsem byl zabořený do křesla v obýváku a klimbal nad Silasem Marnerem, vyšel Henry ze svého pokoje oblečený jenom v letních spodkách. Vážně se na mě zadíval. „Máma chtěla, abych se večer pokaždé pomodlil, věděl jsi to?"

Překvapeně jsem na něj zamžoural. „I když jsi už byl velký? Ne. To jsem nevěděl."

„Ano. A nechtěla se na mě dívat, dokud jsem neměl oblečené kalhoty, protože už jsem prý moc velký a nebylo by to správné. Ale teď se modlit nemůžu a už nikdy nebudu moct. Kdybych si klekl, bůh by mě určitě na místě zabil."

„Pokud nějaký je," řekl jsem.

„Doufám, že není. Budu se cítit sám, ale doufám, že není. Myslím, že všichni vrazi doufají, že není. Protože jestli není nebe, tak není ani peklo."

„Synku, to já ji přece zabil."

„Ne - udělali jsme to společně."

Nebyla to pravda - byl pouhé dítě a já ho navedl ale on to tak vnímal a mě napadlo, že to tak bude vnímat vždycky.

„Ale nemusíš se o mě bát, tati. Vím, že si myslíš, že to prozradím - nejspíš Shannon. Nebo že mě přemůžou výčitky svědomí, takže odjedu do Hemingfordu a přiznám se šerifovi."

Samozřejmě že mě něco takového napadlo.

Henry zavrtěl hlavou, pomalu a rozhodně. „Ten šerif - všiml sis, jak si všechno prohlížel? Viděl jsi jeho oči?"

„Ano."

„Podle mě by se nás oba pokusil dostat na elektrické křeslo, i když mi bude v srpnu teprve patnáct. A byl by u toho a díval by se na nás těma tvrdýma očima, až by nás přivazovali a..."

„Nech toho, Hanku. To stačí."

Jenže nestačilo, jemu ne. „...a stiskli spínač. Tohle nikdy nedopustím, pokud budu moct. Ty oči nesmějí být to poslední, co v životě uvidím." Přemýšlel o tom, co právě řekl. „Nesmí, tak jsem to chtěl říct. Ty oči nesmí být poslední."

„Jdi spát, Henry."

„Hanku."

„Hanku. Jdi spát. Mám tě rád."

Usmál se. „Já vím, ale už si to moc nezasloužím." Odšoural se dřív, než jsem mu stačil odpovědět.

Takže na lože, jak říká pan Pepys. Spali jsme, zatímco sovy lovily a Arletta seděla v hluboké tmě s dolní půlkou obličeje skopnutou bokem. Druhý den vyšlo slunce, byl to pro kukuřici dobrý den, a pracovali jsme na farmě.

Když jsem se celý rozpařený a unavený vrátil domů, abych nám připravil oběd, na verandě stál zakrytý kastrol s jídlem. Pod ním se třepotal zastrčený lístek. Stálo na něm: Wilfe, je nám moc líto, že máte takové trable, a pomůžeme vám, jak budeme moct Harlan říká, abyste si letos v létě nedělal starosti s placením za kombajn. Jestli se vám manželka ozve, dejte nám, prosím, vědět. S pozdravem Sallie Cotteriová. P.S.: Pokud se Henry zastaví pro Shannon, pošlu po něm borůvkový koláč.

Zastrčil jsem lístek do přední kapsy overalu a usmál jsem se. Náš život po Arlettě začal.

* * *

Pokud nás bůh odměňuje za naše dobré skutky už na zemi - Starý zákon to tvrdí a puritáni jsou o tom přesvědčení -, tak nás za ty špatné odměňuje zřejmě satan. Nevím to jistě, ale vím určitě, že to bylo dobré léto, horké dny naplňovalo slunce, jak to má kukuřice ráda, a pršelo právě tak akorát, aby se naše zeleninová zahrada, kterou jsme si drželi na akru půdy, pěkně zelenala. Občas odpoledne zahřmělo a zablýskalo se, ale nikdy nepřišly vichry ničící úrodu, jakých se farmáři na středozápadě bojí. Harlan Cotterie přijel se svým kombajnem Harris Giant a ten se ani jednou neporouchal. Bál jsem se, že Farringtonova společnost se bude plést do mých věcí, ale neudělala to. Dostal jsem půjčku u banky bez potíží a splatil jsem ji do října, protože toho roku vyletěla cena kukuřice do nebe a poplatky za dopravu u Great Western byly zanedbatelné. Pokud znáte naše dějiny, pak víte, že ty dvě věci - cena produkce a cena dopravy - se do třiadvacátého roku prohodily a od té doby už tak zůstaly. Pro farmáře ze středozápadu začala Velká krize, když následujícího léta krachla chicagská zemědělská burza. Ale léto roku 1922 bylo dokonalé, jak jen si může farmář přát. Pokazil ho jenom jeden incident, který se týkal naší další kraví bohyně, a o tom vám brzy povím.

Pan Lester přijel dvakrát. Snažil se nás postrašit, ale nic na nás neměl a musel to vědět, protože vypadal toho července hodně otráveně. Myslím, že šéfové mu taky nedali pokoj a on to prostě posílal dál. Nebo se o to snažil. Tehdy poprvé na nás vysypal spoustu otázek, které vlastně vůbec nebyly otázky, ale domněnky. Jestlipak si myslím, že moje manželka měla nehodu? Určitě měla, že ano, jinak by ho přece kontaktovala, aby došlo k hotovostnímu vyrovnání za těch sto akrů, nebo by se připlížila zpátky na farmu s ocasem staženým mezi nohama (obrazně řečeno). Nebo si třeba myslím, že se na cestě zabouchla do nějakého špatného herce? Takové věci se někdy stávají, že ano? A mně by se to určitě hodilo do krámu, že ano?

Když se objevil podruhé, vypadal nejen otráveně, ale taky zoufale, a šel rovnou k věci: stala se mé manželce nějaká nehoda přímo tady na farmě? Došlo k tomu? Proč se nikde neobjevila, živá ani mrtvá?

„Pane Lestere, jestli se mě ptáte, jestli jsem svoji manželku zavraždil, tak odpověď zní ne."

„No co jiného byste taky odpověděl, že ano?"

„Tak to bylo to poslední, na co jste se mě zeptal, pane. Nasedněte tamhle do té dodávky, odjeďte a už se sem nevracejte. Jestli se vrátíte, vezmu na vás pohrabáč."

„Za napadení byste šel sedět!" Kolem krku měl celuloidový límeček a ten se celý svezl nakřivo. Málem mi ho bylo líto, jak tam tak stál s tím límečkem šejdrem pod bradou a s čůrky potu, které si vyrývaly cestičky na jeho zaprášené baculaté tváři. Škubal rty a poulil oči.

„Nic takového. Zakazuju vám vstup na svůj pozemek, na což mám právo, a mám v úmyslu poslat vaší firmě doporučený dopis, abyste to měli písemně. Ještě jednou se vrátíte, a bude to nedovolený vstup a já vás zmlátím. Berte to jako varování, pane." Lars Olsen, který znovu přivezl Lestera ve své červené bejbince, si málem dlaněmi směroval boltce, aby líp slyšel.

Když Lester došel k sedadlu v dodávce bez dvířek, prudce se ke mně otočil s napřaženou paží a namířeným ukazovákem jako advokát s ochotnickými sklony v soudní síni. „Myslím, že jste ji zabil! A každá vražda dřív nebo později vyjde najevo!"

Henry - nebo Hank, to měl teď radši - vyšel ze stodoly. Před chvílí házel seno a teď držel vidle šikmo přes hruď jako pušku při povelu poctě zbraň. „Já si zase myslím, že byste měl odsud vypadnout dřív, než se vám spustí červená," řekl. Ten laskavý a poměrně plachý kluk, jakého jsem znal až do léta roku 1922, by nikdy nic takového neřekl, ale tenhle kluk to řekl a Lester viděl, že to myslí vážně. Nastoupil do auta. Neměl čím bouchnout, dveře tam nebyly, takže si jenom založil paže na hrudi.

„Ty můžeš přijet kdykoliv, Larsi," řekl jsem příjemně, „ale tohohle sem už nevoz, i kdyby ti nabízel nevím kolik za to, že svezeš ten jeho neužitečnej zadek."

„Ne, pane Jamesi," řekl Lars a odfrčeli.

Obrátil jsem se k Henrymu. „Ty bys ho těma vidlema píchl?"

„Ano. Až by kvičel." Pak se bez úsměvu vrátil do stodoly.

Toho léta se však přece jenom občas usmál, a tím důvodem byla Shannon Cotteriová. Vídal ji často (a důkladněji, než bylo pro oba zdrávo, jak jsem zjistil na podzim). Začala k nám chodit v úterý a čtvrtek odpoledne, vždycky v dlouhé sukni a s úhledným čepečkem, a nosila na boku kabelu plnou dobrot. Prý ví, „jak muži vaří" - jako by jí bylo třicet a ne sotva patnáct - a prý má v úmyslu dohlédnout, abychom měli aspoň dvě pořádné večeře týdně. Sice jsem mohl srovnávat jenom s jedním jídlem od její matky, ale musel jsem uznat, že i v těch patnácti byla výtečná kuchařka. S Henrym jsme jenom hodili řízky na rozpálenou pánev. Uměla je tak okořenit, že i obyčejná tuhá houžev chutnala výborně. Přinášela v kabele čerstvou zeleninu - nejen mrkev a hrášek, ale i exotické rostliny (pro nás) jako chřest a zelené fazolky, které dusila s malými cibulkami a slaninou. Dokonce jsme měli zákusek. Když dnes v tomhle ošuntělém hotelu zavřu oči, cítím vůni jejího cukroví. Vidím, jak stojí v kuchyni u stolu a zadek se jí houpe, jak šlehá vejce nebo smetanu.

Shannon nejlépe vystihovalo slovo štědrý. Dalo se to říct o jejích bocích, hrudi, srdci. Byla k Henrymu laskavá a záleželo jí na něm. Proto mi na ní taky záleželo... ale to je slabé slovo, vážený čtenáři. Měl jsem ji moc rád a oba jsme měli rádi Henryho. Po těch úterních a čtvrtečních večeřích jsem se pustil do umývání nádobí a je poslal ven, na verandu. Někdy jsem je slyšel, jak si spolu špitají, a když jsem vykoukl, viděl jsem, že sedí v proutěných křeslech vedle sebe, dívají se na západní pole a drží se za ruce jako staří manželé. Jindy jsem je přistihl při líbání a v tom tedy nebylo po starých manželích ani stopy. V těch polibcích byla líbezná naléhavost, která patří pouze hodně mladým milencům, a já jsem se s bolavým srdcem odkradl pryč.

Jednoho horkého úterního odpoledne přišla brzo. Její otec jezdil s kombajnem po našem severním poli, Henry jezdil s ním, za nimi pomalu popocházela skupinka indiánů ze šošonské rezervace v Lyme Bisce... a za nimi pojížděl Old Pie se sběrným náklaďákem. Shannon požádala o hrnek studené vody, který jsem jí rád nalil. Stála ve stínu u domu a vypadala nesmírně upraveně v těch nabíraných šatech, které jí zakrývaly tělo od krku po lýtka a paže od ramen po zápěstí - byly to skoro kvakerské šaty. Chovala se vážně, skoro ustrašeně, a já se na okamžik také vyděsil. On jí to řekl, napadlo mě. Ukázalo se, že to není pravda. I když svým způsobem byla.

„Pane Jamesi, je Henry nemocný?"

„Nemocný? Kdepak. Podle mě je zdravý jako kůň. A podle toho taky jí. Vždyť jsi to viděla sama. I když si myslím, že ani nemocný člověk by nedokázal tvoje kuchařské zázraky odmítnout, Shannon."

Vysloužil jsem si tím úsměv, i když roztržitý. „Letos v létě je nějak jiný. Vždycky jsem věděla, co si myslí, ale teď nevím. Je zasmušilý."

„Opravdu?" zeptal jsem se (přehnaně srdečně).

„Vy jste si toho nevšiml?"

„Ne, slečno." (Všiml.) „Mně připadá pořád stejný. Ale o tebe se ohromně zajímá, Shannon. Možná že ta zasmušilost, jak tomu říkáš, je u něho zamilovanost."

Myslel jsem, že tímhle si vysloužím ještě hezčí úsměv, ale nestalo se tak. Dotkla se mého zápěstí. Měla ruku studenou od držadla hrnku. „Myslela jsem si to, ale..." Zbytek rychle vysypala. „Pane Jamesi, jestli se mu líbí nějaká jiná - některá dívka ze školy -, pověděl byste mi to, že ano? Nesnažil byste se... neranit moje city?"

Tomu jsem se zasmál a viděl jsem, jak se její pěkná tvářička rozzářila úlevou. „Shannon, poslouchej mě. Protože jsem opravdu tvůj přítel. V létě je vždycky spousta práce a jelikož je Arletta pryč, nevíme s Hankem, kam dřív skočit. Když večer přijdeme domů, najíme se - něčeho dobrého, když se tu ukážeš - a pak si hodinku čteme. Někdy povídá o tom, jak se mu stýská po mámě. Potom jdeme spát a druhý den vstaneme a jde to znovu dokolečka. Má sotva čas rozdmýchávat jiskru v tobě, natož v jiném děvčeti."

„Jiskru ve mně rozdmýchal, to je pravda," připustila a pohlédla k obzoru, kde supěl kombajn jejího otce.

„No... to je dobře, ne?"

„Jenom mě napadlo... je teď tak zamlklý... tak náladový... někdy hledí do dálky a musím ho zavolat dvakrát nebo i třikrát, než mě uslyší a odpoví." Zrudla jako růže. „A když mi dává pusu, je to taky jiné. Nevím, jak bych to vysvětlila, ale je to prostě jiné. A jestli mu někdy řeknete, že jsem vám o tom povídala, umřu. Určitě umřu."

„Nikdy mu to nepovím," ujistil jsem ji. „Přátelé na sebe nedonášejí."

„Myslím, že jsem prostě hloupá. A samozřejmě že se mu stýská po mamince, to dobře vím. Ale tolik děvčat ve škole je hezčích než já... hezčích..."

Vzal jsem ji za bradu a zvedl ji tak, aby se na mě podívala. „Shannon Cotteriová, když se na tebe můj syn podívá, vidí nejkrásnější děvče na světě. A má pravdu. Já být v jeho věku, sám bych si na tebe myslel."

„Děkuji vám." V koutcích očí jí stály slzy jako drobné diamanty.

„Jediné, nač si musíš dát pozor, je, abys ho pěkně vykázala tam, kam patří, kdyby byl moc hrr. Chlapci dokážou být pěkně horkokrevní. A jestli jsem moc vlezlý, klidně mi to řekni. To prostě můžeš, když je to mezi přáteli."

Objala mě a já ji taky. Bylo to pevné, silné objetí, ale možná si ho užila spíš Shannon než já. Protože mezi námi stála Arletta. Stála mezi mnou a každým toho léta roku 1922, a Henry byl na tom stejně. Shannon mi to právě pověděla.

Jednou v noci v srpnu, když už bylo po sklizni a parta v čele s Old Piem dostala zaplaceno a vrátila se do rezervace, mě probudilo bučení. Zaspal jsem dojení napadlo mě, ale když jsem nahmatal na nočním stolku otcovy kapesní hodinky a zamžoural na ně, viděl jsem, že je čtvrt na čtyři. Přiložil jsem hodinky k uchu, abych zjistil, jestli tikají, ale stačil mi pohled z okna do bezměsíčné tmy. A navíc to nebylo ani mírně nespokojené bučení krávy, kterou tlačí mléko. Takhle křičelo zvíře, které trpí bolestí. Krávy takhle někdy bučí při telení, ale naše bohyně už měly tuhle část života dávno za sebou.

Vstal jsem, vyšel ze dveří, ale pak jsem se vrátil do skříně pro svoji dvaadvacítku. Z Henryho pokoje jsem zaslechl pochrupávání, když jsem spěchal kolem jeho dveří s kulovnicí v jedné ruce a botami v druhé. Doufal jsem, že se neprobudí a nebude se chtít ke mně přidat, protože by to mohla být nebezpečná pochůzka. Tehdy už zbývalo na pláních jenom pár vlků, ale Old Pie mi říkal, že některé lišky, co se potulují kolem řeky Platte a Medicine Creek, dostaly letní nemoc. Šošoni jí říkají vzteklina a ten řev ve chlévě určitě vyvolal vzteklý tvor.

Jakmile jsem se ocitl venku, zoufalé bučení znělo hodně silně a jaksi dutě. S ozvěnou. Jako kráva ve studni, napadlo mě. Při tom pomyšlení mě zamrazilo na pažích a musel jsem sevřít dvaadvacítku pevněji.

Když jsem doběhl ke dveřím chléva a ramenem rozrazil pravé křídlo, ze solidarity začaly bučet i ostatní krávy, ale bylo to poklidné zvědavé bučení oproti trýznivému řevu, který mě probudil... a probudí i Henryho, jestli tomu hned nezatnu tipec. Na háku napravo od dveří visela karbonová oblouková lampa - ve chlévě jsme nepoužívali otevřený plamen, pokud to nebylo naprosto nezbytné, zvlášť v létě, kdy byl seník nacpaný k prasknutí a všechny sýpky naplněné kukuřicí po okraj.

Nahmatal jsem zapalovač a stiskl ho. Objevil se zářivý kruh modrobílého světla. Nejdřív jsem měl příliš oslněné oči, abych něco rozeznal. Slyšel jsem jenom bolestný řev a dupání kopyt, jak se jedna z našich bohyň snažila uniknout před neznámým mučitelem. Byla to Achelois. Když si moje oči trochu zvykly, uviděl jsem, že hází hlavou ze strany na stranu a couvá, až zadkem pokaždé narazí do dvířek stání - třetího napravo, když se jde uličkou a pak vyrazí znovu dopředu. Mezi ostatními kravami začínala propukat panika.

Nazul jsem si škrpály a s dvaadvacítkou zastrčenou pod levou paží doklopýtal ke stání. Rozrazil jsem dvířka a couvl. Achelois znamená „ta, která zahání bolest", jenže tahle Achelois trpěla. Když se vypotácela do uličky, uviděl jsem, že má zadní nohy potřísněné krví. Vzepjala se jako kůň (to jsem nikdy u krávy neviděl) a v tu chvíli jsem uviděl, že má k jednomu cecku přisátou krysu. Její váha protáhla růžový struk do vazivového provazu. Strnul jsem překvapením (a hrůzou) a vzpomněl si, jak Henry jako malý někdy tahal z pusy růžové provázky žvýkačky. Nedělej to, peskovala ho Arletta. Nikdo se nechce dívat na to, co jsi žvýkal.

Zvedl jsem pušku, ale pak ji zase sklonil. Jak bych mohl střílet, když se ta krysa houpe sem a tam jako živé závaží na konci kyvadla?

Achelois v uličce bučela a smýkala hlavou, jako by to mohlo nějak pomoct. Jakmile se všechny čtyři nohy ocitly zase na podlaze, krysa se mohla opřít o prkna s poházenou slámou. Vypadala jako příšerné štěně s korálky zakrváceného mléka na vousech. Rozhlédl jsem se po něčem, čím bych ji praštil, ale než jsem popadl koště, které nechal Henry opřené o stání Phemonoe, Achelois se znovu vzepjala a krysa dopadla na zem. Nejdřív jsem si myslel, že se prostě pustila, jenže pak jsem zahlédl, že jí z tlamy trčí růžový svraštělý struk jako masitý doutník. Ta mrcha utrhla chudince Achelois cecek. Kráva si opřela hlavu o trám a unaveně na mě zabučela, jako by říkala: Tolik let jsem ti dávala mléko a nedělala problémy, ne jako někdo, koho bych mohla jmenovat, tak proč mě necháš takhle trápit? Pod vemenem se sbírala kaluž krve. I když jsem byl v šoku a dělalo se mi špatně odporem, nebál jsem se, že by na to zranění umřela, ale ten pohled na ni - a na krysu s tím nevinným ceckem v hubě - mě rozzuřil.

Stále jsem na ni nevystřelil, trochu proto, že jsem bál požáru, ale hlavně kvůli tomu, že jsem v jedné ruce držel karbonovou lampu a bál se, že netrefím. Takže jsem se po ní ohnal pažbou v naději, že ji dostanu, stejně jako Henry zabil lopatou krysu, co přežila v zasypané studni. Jenže Henry byl kluk s pohotovými reflexy a já chlap středního věku vytržený ze spaní. Krysa mi snadno uhnula a už cupitala středovou uličkou. Ukousnutý struk se jí houpal v tlamě a já si uvědomil, že ta krysa ho v běhu požírá - teplý a nepochybně stále plný mléka. Pustil jsem se do pronásledování, ještě dvakrát se po ní ohnal a vždycky minul. Pak jsem si všiml, kam běží: k trubce vedoucí do vyřazené staré studny. No jistě! Krysí bulvár! Když je studna zasypaná, je to jejich jediný východ. Bez něho by byly pohřbené zaživa. Pohřbené s ní.

Jenže tahle mrcha je na tu trubku moc velká, pomyslel jsem si. Určitě přišla zvenčí - nejspíš mají hnízdo v hnojišti.

Skočila k otvoru a při tom protáhla tělo do úžasné délky. Rozmáchl jsem se pažbou pušky na škodnou ještě naposled a roztříštil ji o hranu potrubí. Krysa bez úhony zmizela. Když jsem spustil karbonovou lampu k ústí trubky, zahlédl jsem nezřetelný zákmit holého ocasu, který se ztrácel ve tmě, a slyšel škrábání drápků po galvanizovaném kovu. Pak byla pryč docela. Srdce mi bušilo tak prudce, až se mi dělaly mžitky před očima. Zhluboka jsem se nadechl, ale vdechl jsem tak hutný puch hniloby a rozkladu, až jsem se zapotácel a ucpal si rukou nos. Nutkání zaječet zadusilo nutkání zvracet. Se smradem v nozdrách jsem přímo viděl Arlettu na druhé straně trubky: maso se jí hemží červy a brouky a mění se v bláto. Tvář jí začíná odkapávat z lebky, úsměškem na rtech už prostupuje věčný zubatý úsměv.

Odplazil jsem se od té strašné roury po čtyřech a vychrlil zvratky nejdřív nalevo a pak napravo, a když jsem se zbavil večeře, vyzvrátil jsem dlouhé provázky žluči. Slzícíma očima jsem uviděl, že Achelois se už vrátila do stání. To bylo dobře. Aspoň ji nebudu muset honit kukuřicí a nasazoval jí ohlávku, abych ji odvedl zpátky.

Ze všeho nejdřív jsem chtěl tu trubku ucpat - chtěl jsem to udělat prostě okamžitě -, ale když se mi uklidnil žaludek, promluvil zdravý rozum. Především se musím postarat o Achelois. Byla to dobrá dojnice. A co víc, nesu za ni odpovědnost. V kamrlíku u chléva, kde jsem vedl účetnictví, jsem měl lékárničku. Našel jsem v ní velkou plechovku Rawleighovy antiseptické masti. V rohu ležela hromádka čistých hadrů. Půlku jsem jich vzal a vrátil se k Achelois. Zavřel jsem za ní dvířka kotce, aby mě pokud možno nekopla, a sedl si na dojačku. Myslím, že cosi ve mně dobře vědělo, že bych si nakopat zasloužil. Ale milá stará Achelois se uklidnila, když jsem ji pohladil po boku a zašeptal: „Nó, malá, nó," a i když se třásla, když jsem jí zraněné vemeno potíral mastí, vydržela to.

Když jsem podnikl všechno, abych zabránil infekci, utřel jsem hadrem svoje zvratky. Nesměl jsem to odfláknout, protože každý farmář vám řekne, že lidské zvratky lákají dravce stejně jako odpadní jáma, která není pořádně zadeklovaná. Stahují se k nim mývali a lesní svišti, samozřejmě, ale hlavně krysy. Krysy milují lidské odpadky.

Zbylo mi několik hadrů, ale ty měla předtím Arletta v kuchyni, takže byly pro moje účely moc tenké. Sundal jsem z hřebíku srp, posvítil si na cestu k naskládanému dříví a z plachty, která ho zakrývala, jsem si kousek usekl. Pak jsem se vrátil do chléva, shýbl jsem se a podržel lampu těsně u ústí roury, protože jsem chtěl zjistit, jestli tam krysa (ta nebo jiná - kde je jedna, bude jich víc) nečíhá v úmyslu bránit svoje území, ale bylo tam prázdno, kam až jsem dohlédl, což bylo víc než na metr. Neviděl jsem tam žádný trus a to mě nepřekvapilo. Přece jenom to byla hodně používaná trasa - teď už jediná - a krysy na ni nebudou kálet, pokud to mohou dělat jinde.

Nacpal jsem plátno do roury. Bylo tuhé a nepoddajné a nakonec jsem ho musel hluboko dovnitř napěchovat násadou smetáku, ale podařilo se. „Tak. Uvidíme, jak se vám to bude zamlouvat. Uduste se tam."

Vrátil jsem se a podíval se na Achelois. Klidně stála, a když jsem ji hladil, obracela ke mně mírný pohled. Věděl jsem už tehdy a vím to i teď, že to byla jenom kráva - farmáři nejsou ohledně přírody žádné romantické citlivky, to ještě uvidíte ale při vzpomínce na ten pohled mi i dneska vhrknou slzy do očí a musím zadusit vzlyknutí. Já vím, že jsi udělal, co jsi mohl, říkal ten pohled. Já vím, že to není tvoje vina.

Jenže byla.

Myslel jsem, že už neusnu, a pokud přece, bude se mi zdát o kryse, která se strukem v hubě utíká po prkenné podlaze s poházenou slámou k únikovému východu, ale zabral jsem hned a nejenže se mi nic nezdálo, ale spánek mě osvěžil. Probudil jsem se ráno v pokoji zaplaveném světlem a hutným puchem z hnijícího těla mrtvé manželky na rukou, dece a polštáři. Prudce jsem se posadil a zalapal po dechu, ale zároveň jsem věděl, že ten smrad je jenom iluze. Ten smrad byl můj zlý sen. Nezdál se mi v noci, ale za prvních slunečních paprsků, které přinášejí světlo rozumu, a měl jsem při tom snu oči dokořán.

Čekal jsem, že se rána po krysím kousnutí zanítí, i když jsem ji mazal mastí, ale nestalo se tak. Achelois později toho roku zemřela, ale na něco jiného. Už však nikdy nedojila, ani kapku. Měl jsem ji poslat na porážku, ale neměl jsem to srdce to udělat. Už kvůli mně vytrpěla až dost.

* * *

Druhý den jsem podal Henrymu nákupní seznam a řekl mu, aby zajel s dodávkou do Homu a všechno přivezl. Obličej se mu rozzářil širokým, užaslým úsměvem.

„Dodávku? Já? Úplně sám?"

„Pořád si pamatuješ všechny rychlosti? A pořád najdeš zpátečku?"

„Páni, jasně!"

„Tak na to podle mě máš. Možná bych tě ještě nepouštěl do Omahy - ani do Lincolnu -, ale pokud pojedeš pomalu, měl bys to do Hemingford Homu zvládnout."

„Díky!" Vrhl se mi kolem krku a políbil mě na tvář. Na chvilku se zdálo, že jsme zase kamarádi. Dokonce jsem si dovolil tomu trochu věřit, i když v hloubi duše jsem věděl, že to tak není. Důkaz sice ležel pod zemí, ale pravda stála mezi námi a vždycky tomu tak bude.

Podal jsem mu koženou portmonku s penězi. „Ta patřila tvému dědečkovi. Dávej na ni pozor. Stejně jsem ti ji chtěl dát letos na podzim k narozeninám. Jsou v ní peníze. Zbytek si můžeš nechat, pokud ti něco vrátí." Skoro jsem dodal A ne abys přivedl nějakého zatoulaného psa, ale včas jsem se zarazil. Tyhle vtípky trousila jeho matka.

Znovu se mi snažil poděkovat, ale nemohl. Bylo toho na něj moc.

„Na zpáteční cestě se zastav v kovárně Larse Olsena a dober benzín. Na to nezapomeň, jinak se nepovezeš za volantem a pošlapeš po svých."

„Nezapomenu. A tati?"

„Ano."

Přešlápl a pak se na mě stydlivě podíval. „Mohl bych se zastavit u Cotteriových a říct Shannon, aby jela se mnou?"

„Ne," řekl jsem a on protáhl tvář, než jsem dodal: „Zeptáš se Sallie nebo Harlana, jestli může Shannon jet s tebou. A hlavně jim řekni, že jsi ještě nikdy do městečka neřídil. Spoléhám na tvou čest, synku."

Jako by nám nějaká zbyla.

Stál jsem u vrat a díval se za starým náklaďákem, než zmizel v mračnu prachu. V krku jsem měl knedlík, který jsem nemohl polknout. Měl jsem hloupé ale strašně silné tušení, že už ho nikdy neuvidím. Tohle nejspíš cítí většina rodičů, když poprvé vidí, jak jejich dítě odchází samotné, a uvědomí si, že pokud je dítě dost staré, aby mohlo obstarat pochůzky bez dohledu, už to není tak úplně dítě. Ale nemohl jsem se příliš dlouho nimrat ve svých pocitech. Čekala mě důležitá práce a Henryho jsem poslal pryč, abych ji mohl udělat sám. Samozřejmě že si všimne, co se krávě stalo, a nejspíš uhodne, jak k tomu přišla, ale myslel jsem, že bych mu to i tak mohl trochu ulehčit.

Nejdřív jsem se podíval na Achelois, která vypadala netečná, ale jinak v pořádku. Pak jsem zkontroloval tu trubku. Pořád byla ucpaná, ale nedělal jsem si naděje. Možná by to chvíli trvalo, ale krysy by se nakonec tím tuhým plátnem prohryzaly. Musel jsem to zajistit líp. Odnesl jsem pytel portlandského cementu k domácí studni a ve starém vědru namíchal dávku. Než trochu zhoustl, vrátil jsem se do chléva a zastrčil jsem smotek plátna ještě hlouběji do roury. Bylo určitě na půl metru hluboko a ten volný půlmetr jsem zalil betonem. Stačil ztvrdnout, než se Henry vrátil (v dobré náladě; Shannon pustili s ním, takže si za zbylé drobné společně dali zmrzlinový sorbet). Pár krys se určitě potulovalo venku na lupu, ale byl jsem si jistý, že většinu jsem jich zazdil do věčné tmy - včetně krysy, která pokousala chudáka Achelois. A tam v té tmě pochcípají. Pokud se nezadusí, umřou hlady, až jim ty příšerné zásoby dojdou.

To jsem si tehdy myslel.

Mezi lety 1916 a 1922 se v Nebrasce dařilo i hloupému farmáři. Harlanu Cotteriovi, který zdaleka nebyl hloupý, se dařilo víc než dobře. Na jeho farmě to bylo vidět. V roce 1919 přistavěl chlév a sýpku a ve dvacátém roce vykopal hlubokou studnu, která dávala neuvěřitelných šest galonů vody za minutu. O rok později nechal zavést vodu až do domu (i když rozumně ponechal záchod na zadním dvorku). Potom si třikrát týdně se svými ženskými mohl užívat luxusu, který byl tak daleko na venkově prostě neslýchaný: když se jim zachtělo teplých koupelí a sprchování, nemuseli kvůli nim ohřívat hrnce na sporáku, protože voda tekla z trubek, které vedly vodu ze studny dovnitř a potom z domu do žumpy. Právě při sprchování se prozradilo tajemství, které měla Shannon Cotteriová, i když já to věděl asi už v den, kdy řekla Rozdmýchal ve mně jiskru, to je pravda - a měla při tom takový nevýrazný, mdlý hlas, který se jí vůbec nepodobal, a nedívala při tom na mě, ale na vzdálené siluety otcova kombajnu a paběrkovačů šinoucích se za ním.

To bylo koncem září a všechna kukuřice byla sklizená, ale ještě zbývala úroda na zahradě. Jednou v sobotu odpoledne si Shannon užívala sprchu a její matka zrovna procházela zadní chodbou s náručí plnou prádla, které posbírala ze šňůry, protože to vypadalo na déšť. Shannon si nejspíš myslela, že dveře do koupelny zavřela pořádně - většina ženských má ráda v koupelně soukromí a Shannon Cotteriová k tomu měla tehdy na přelomu léta a podzimu 1922 pádný důvod ale možná se uvolnila petlice a dveře se pootevřely. Matka letmo nahlédla dovnitř a i když staré prostěradlo, které sloužilo jako sprchový závěs, zakrývalo celou vanu kolem dokola, stříkající voda ho zmáčela a prostěradlo zprůhlednělo. Sallie nemusela vidět přímo dívku, stačilo jí vidět obrys, který v tu chvíli nezahalovaly nabírané kvakerské šaty. Sallie to stačilo. Dívka byla v pátém měsíci, nebo se k němu blížila. Nejspíš by to tajemství stejně už dlouho nezachovala.

Za dva dny přijel Henry domů ze školy (teď jezdil dodávkou) a vypadal ustrašeně a provinile. „Shannon tam už dva dny nebyla," řekl, „tak jsem se zastavil u Cotteriových a zeptal se, jestli se jí něco nestalo. Myslel jsem, že možná leží se španělskou chřipkou. Nepustili mě dovnitř. Paní Cotteriová mi jenom řekla, abych šel, že si dneska večer přijde s tebou promluvit její muž, až bude mít hotovou práci. Zeptal jsem se jí, jestli bych pro ně nemohl něco udělat, a ona řekla ,Už jsi udělal dost, Henry.'"

V tu chvíli jsem si vzpomněl na to, co říkala Shannon. Henry zabořil tvář do dlaní. „Je těhotná, tati, a oni na to přišli. Určitě je to tak. Chceme se vzít, ale bojím se, že nám to nedovolí."

„To tě nemusí trápit," řekl jsem. „Protože ti to nedovolím já."

Pohlédl na mě raněnýma, uslzenýma očima. „Proč ne?"

Pomyslel jsem si: Viděl jsi, kam to dospělo mezi tvou matkou a mnou, a přesto se musíš ptát? Ale nahlas jsem řekl: „Je jí patnáct a tobě bude patnáct až za čtrnáct dní."

„Ale my se milujeme!"

Ó, výkřik bláznů. Srdceryvné fňukání. Dlaně položené na nohavicích montérek se mi sevřely v pěst a musel jsem se donutit, abych je povolil a narovnal. Rozčilování nemělo smysl. Kluk má takové věci rozebírat s matkou, jenomže ta jeho seděla na dně zasypané studny, nepochybně obklopená svou družinou mrtvých krys.

„Já vím, že ano, Henry..."

„Jsem Hank! A jiní se taky brali takhle mladí!"

Kdysi ano, ale od přelomu století a uzávěry hranic už ne tak často. Ale ani tohle jsem neřekl nahlas. Nahlas jsem řekl, že nemám žádné peníze, které bych jim dal do začátku. Možná tak v pětadvacátém roce, jestli úroda a ceny vydrží, jenže teď nemám nic. A s dítětem na cestě...

„Však bysme měli dost!" vyjel na mě. „Kdyby ses tak nezasekl kvůli té stovce akrů, měli bychom jich hromadu! Ona by mi z nich něco dala! A ona by se mnou takhle nemluvila!"

Zůstal jsem jako opařený, takže jsem mlčel. Uplynulo šest týdnů, možná ještě víc, než mezi námi padlo Arlettino jméno - byť v neurčité podobě jako ona.

Vzdorně na mě hleděl. A potom, daleko na polní cestě odbočující k nám, jsem zahlédl přijíždět Harlana Cotterieho. Vždycky jsem ho považoval za přítele, jenže těhotná dcera může leccos změnit.

„Ne, takhle by s tebou nemluvila," souhlasil jsem a přinutil jsem se podívat se mu přímo do očí. „Mluvila by s tebou hůř. A nejspíš by se ti smála. Když budeš k sobě upřímný, synku, uznáš to taky."

„Ne!"

„Tvoje matka o Shannon řekla, že je slepice, a pak ti radila, aby sis držel jondu v kalhotách. Byla to její poslední rada a i když byla hrubá a pichlavá jako většina toho, co kdy vypustila z úst, měl ses jí držet."

Z Henryho vyprchal vztek. „Bylo to hned po té... po té noci... kdy jsme... Shannon nechtěla, ale já ji přemluvil. A když jsme začali, líbilo se jí to stejně jako mně. Jakmile jsme začali, říkala si o to." Mluvil se zvláštní, trochu znechucenou hrdostí, a pak unaveně zavrtěl hlavou. „Teď ta stovka akrů leží ladem, roste na ní akorát plevel a já jsem bez groše. Kdyby tu byla máma, pomohla by mi to nějak spravit. Peníze spraví všechno, on to říká." Henry kývl směrem k blížícímu se mraku prachu.

„Jestli si nepamatuješ, jaká držgrešle byla tvoje máma, tak to jsi na to zapomněl hodně rychle, k vlastní škodě," řekl jsem. „A jestli jsi zapomněl, jak ti vrazila facku, když jsi..."

„Nezapomněl," odsekl zarputile. Pak ještě zarputileji dodal: „Myslel jsem, že mi pomůžeš."

„Určitě se pokusím. V tuhle chvíli po tobě chci, aby ses někam zašil. Budeš působit jako červený hadr na býka, jestli se tu budeš potloukat, až se tu objeví Shannonin otec. Já zjistím, jak si stojíme - a jak to vidí on a pak tě možná zavolám na verandu." Chytil jsem ho za zápěstí. „Synku, udělám pro tebe to nejlepší."

Vyprostil ruku z mého sevření. „To bys měl."

Odešel do domu a těsně předtím, než Harlan přijel ve svém novém autě (v novém nashi, který se pod vrstvou prachu zelenal a blýskal jako zadek masařky), jsem zaslechl zezadu bouchnout síťové dveře.

Nash zabafal, vypálil do výfuku a chcípl. Harlan vystoupil, sundal si pláštěnku, složil ji a položil na sedadlo. Vzal si pláštěnku, protože se na tuhle příležitost pořádně vyfikl: bílá košile, úzká vázanka, pěkné nedělní kalhoty přidržované opaskem se stříbrnou přezkou. Popotáhl si je výš, aby kalhoty dostal tam, kde je potřeboval, těsně pod úhledné bříško. Vždycky se ke mně choval dobře a já si vždycky myslel, že jsme nejen přátelé, ale dobří přátelé, ale v tu chvíli jsem ho nenáviděl. Nejen kvůli tomu, že mi přišel vynadat kvůli synovi. Bůh ví, že já bych udělal totéž, kdybych byl na jeho místě. Ne, mně vadil ten jeho zbrusu nový lesklý zelený nash. A ta stříbrná přezka ve tvaru delfína. A ta nová sýpka natřená jasně červeným lakem a voda zavedená do domu. A především ta tuctová, poddajná ženuška, kterou nechal na farmě, kde nepochybně vařila večeři, i když měla starosti. Ženuška, která na jakýkoli problém odpovídala Ty si poradíš nejlíp, mužíčku. Ženy, tohle si zapamatujte: taková manželka se pak nemusí bát, že vydechne naposled ve spršce krvavých bublin z podříznutého krku.

Dorázoval ke schodům na verandu. Vstal jsem a podal mu ruku. Čekal jsem, jestli ji přijme nebo odmítne. Chvilku váhal, jak zvažoval pro a proti, ale nakonec mi ruku krátce stiskl a pustil. „Máme tu velkej problém, Wilfe," začal.

„Já vím. Henry mi to před chvilkou řekl. Lepší pozdě než nikdy."

„Lepší by bylo vůbec ne," zamručel.

„Posadíš se?"

Nad tím se taky zamyslel, než se posadil do houpací židle, která patřívala Arlettě. Věděl jsem, že si nechce sednout - chlap, který zuří a má vztek, nemá chuť si sedat -, ale i tak to udělal.

„Chtěl bys trochu studeného čaje? Citronádu už nemáme, tu uměla jenom Arletta, ale..."

Mávl baculatou rukou, aby mě umlčel. Ta ruka byla sice baculatá, ale tvrdá. Harlan patřil k nejbohatším farmářům v hemingfordském okrese, ale nebyl to žádný papírový šéf: když došlo na senoseč nebo žně, pracoval stejně jako najatí dělníci. „Chci se vrátit, než zapadne slunko. S těma čelníma světlama vidím prd. Moje holčička má v troubě housku a já mám dojem, že víš, kdo zadělával těsto, sakra."

„Pomohlo by, kdybych řekl, že mě to mrzí?"

„Ne." Rty pevně tiskl k sobě a já viděl, jak mu po stranách krku tepe horká krev. „Nejradši bych vzteky vyletěl z kůže, jenže nejhorší je, že nemám na koho mít vztek. Nemůžu se zlobit na děti, protože jsou to prostě děti, i když pokud by Shannon nečekala děcko, přehnul bych ji přes koleno a nařezal jí, že neměla dost rozumu, když ho jindy má na rozdávání. Byla vychovaná k něčemu lepšímu, doma i v kostele."

Chtěl jsem se ho zeptat, jestli tím myslí, že Henry je vychovaný špatně. Raději jsem držel jazyk za zuby a nechal ho vypovědět všechno, nad čím pěnil celou cestou sem. Svoji řeč si pečlivě připravil a jakmile ji vysype, možná s ním bude lepší pořízení.

„Hrozně rád bych svalil vinu na Sallie, protože si nevšimla dřív, v jakým stavu ta naše holka je, ale prvničky to nosí vysoko, to je známá věc... a navíc víš, jaký šaty Shannon nosí, panebože. Ani to není nic novýho. Vypadá v nich jako babka, co se vydala v neděli do kostela, ale začala se do nich navlíkat už ve dvanácti, když jí začaly růst... ty..."

Podržel si buclaté dlaně před hrudníkem. Přikývl jsem.

„A hrozně rád bych svalil vinu na tebe, protože se zdá, žes vynechal jeden důležitej rozhovor, jaký mívají otcové se svýma synama." Jako bys něco o výchově synů věděl, pomyslel jsem si. „Jako že má v kalhotách bouchačku a že by si ji měl pořádně zajistit." V krku mu uvízlo vzlyknutí a vykřikl: „Moje... holčička... je ještě moc mladá na to, aby byla matkou!"

Samozřejmě že jsem nesl díl viny, o němž Harlan nevěděl. Kdybych nedostal Henryho do situace, kdy zoufale potřeboval ženskou lásku, možná by se Shannon neocitla v takové kaši. Taky jsem se mohl Harlana zeptat, jestli vzal kus viny i na sebe, když už ji rozdává na všechny strany. Ale zůstával jsem zticha. Nebyl jsem od přírody zamlklý, ale život s Arlettou mě v tomto směru bohatě vycvičil.

„Jenomže to nemůžu vyčítat ani tobě, protože ti na jaře utekla manželka, takže je jasný, že jsi v tu dobu měl jiný starosti. Takže než jsem k tobě vyjel, zašel jsem dozadu na dvorek a rozštípal skoro půl sáhu dříví, abych trochu upustil páru, a nejspíš to zabralo. Přece jsem ti podal ruku, že?"

Zaslechl jsem v jeho hlase takovou velkodušnost, že jsem měl sto chutí mu říct Pokud to nebylo znásilněni tak na tohle tango jsou zapotřebí dva. Ale pronesl jsem jenom: „Ano, máš pravdu," a zůstal u toho.

„No, tím se dostáváme k tomu, co s tím provedete. Ty a ten kluk, co sedával u mého stolu a jedl jídlo, které mu uvařila moje manželka."

Nějaký ďábel - tvor, který nejspíš zaskakuje za Intrikána, pokud se někam na chvíli vypaří - mě donutil říct: „Henry si ji chce vzít a dát tomu dítěti jméno."

„To je sakra tak směšný, že o tom nechci ani slyšet. Neříkám, že Henry nemá ani nočník na vychcání a okno, ze kterýho to pak vychrstne - vím, že sis vedl dobře, Wilfe, nejlíp, jak umíš, jenže to je tak to nejlepší, co můžu říct. Tohle byly tučný léta a tobě pořád banka šlape na paty. Kde budeš, až zase nastanou hubený roky? A ty nastanou, jako vždycky. Kdybys měl hotovost z tý stovky akrů vzadu, to by možná byla jiná - hotovost je pro tvrdý časy dobrej podprdelník, to ví každej -, ale když je Arletta pryč, to pole ti tam čučí jako stará panna se zaseknutým hovnem na nočníku."

Na okamžik se cosi ve mně pokusilo představit si, jaké by to bylo, kdybych Arlettě kvůli té zasrané půdě ustoupil jako v tolika jiných věcech. Žil bych tu ve smradu, takové by to bylo. Musel bych kravám vykopat starý pramen, protože by nepily z potoka, ve kterém by tekla krev a plavala prasečí střeva.

Pravda. Ale žil bych, místo abych jenom existoval, Arletta by žila se mnou a z Henryho by se nestal zasmušilý, sklíčený, problematický kluk. Kluk, který dostal do maléru děvče, s nímž se kamarádil od dětství.

„Takže co chceš?" zeptal jsem se. „Určitě ses sem nevypravil jen tak a neměl to rozmyšlené."

Zdálo se, že mě neslyší. Díval se přes pole k obzoru, kde se tyčila jeho nová sýpka. Tvář měl unavenou a smutnou, ale já už zašel příliš daleko a napsal příliš mnoho, než abych lhal: jeho výraz mě nijak nedojal. Rok 1922 byl pro mě nejhorší v životě, tehdy jsem se změnil v člověka, kterého jsem neznal, a Harlan Cotterie byl jenom další výmol na mojí kamenité a mizerné cestě.

„Je chytrá," řekl Harlan. „Paní McReadyová ze školy říká, že Shannon je nejchytřejší žačka, jakou učila za celou svoji kariéru, a to už je nějakých čtyřicet let. Je dobrá v angličtině a ještě lepší v matematice, což je podle paní McReadyové u holek vzácnost. Umí trigeronomii, Wilfe. Věděl jsi to? Ani paní McReadyová neumí trigeronomii."

Ne, to jsem opravdu nevěděl, ale věděl jsem, jak to slovo zní správně. Měl jsem však pocit, že tohle asi nebude ta pravá chvíle, abych opravoval výslovnost svého souseda.

„Sallie ji chtěla poslat do normální školy v Omaze. Od roku 1918 berou nejen kluky, ale i holky, i když tam ještě žádná ženská nedostudovala." Věnoval mi pohled, ve kterém bylo těžko se vyznat: znechucení s nepřátelstvím dohromady. „Ženské se vždycky chtějí vdát, chápeš. A mít děti. Vstoupit do Východní hvězdy a vytírat podlahu, sakra."

Vzdychl.

„Shannon mohla být první. Šlo by jí to, chytrá je na to dost. To jsi nevěděl, co?"

Ne, opravdu jsem to nevěděl. Měl jsem na ni jediný prostý názor - jeden z řady dalších, o nichž teď vím, že byly mylné - že je dobrý materiál pro farmářskou manželku a nic víc.

„Mohla by se učit dokonce i na vysoké. Plánovali jsme ji tam poslat, hned jak jí bude sedmnáct."

Chceš říct, že to plánovala Sallie, pomyslel jsem si. Být to jenom na tobě, takový bláznivý nápad by ten tvůj farmářský mozek vůbec nepojal.

„Shannon byla taky pro a odložili jsme pro ni i peníze. Všechno bylo zařízené." Otočil se a podíval se na mě a já slyšel, jak mu zapraskaly šlachy v krku. „Pořád je to zařízené. Ale nejdřív - vlastně skoro hned - pojede do Katolického domova pro dívky svaté Eusebie v Omaze. Ještě to neví, ale tak to bude. Sallie mluvila o tom, že ji pošle do Delandu - bydlí tam Salliina sestra - nebo k mojí tetě a strýci v Lime Bisce, ale nevěřím, že by někdo z nich dokázal dotáhnout do konce to, k čemu jsme se rozhodli. A děvče, který způsobilo takovej problém, si ani nezaslouží jít k lidem, co zná a má ráda."

„K čemu jste se rozhodli, Harlane? Kromě toho, že svoji dceru pošlete do jakéhosi... já nevím... sirotčince?"

Naježil se. „Není to žádnej sirotčinec. Je to čistej a slušnej dům, kde vedou děvčata k práci. Tak mi to řekli. Telefonoval jsem kvůli tomu a všichni je jenom chválí. Bude mít domácí práci, školu a za další čtyři měsíce bude mít i dítě. Potom se děcko dá k adopci. Sestry od svaté Eusebie se o to postarají. Pak se může vrátit domů a za další rok a půl může jít na vysokou pro učitelky, přesně jak chce Sallie. A taky já, samozřejmě. Sallie a já."

„Jakou roli v tom budu hrát já? Předpokládám, že nějakou nejspíš ano."

„Utahuješ si ze mě, Wilfe? Já vím, že jsi měl pernej rok, ale nějak nesnesu, aby sis ze mě utahoval."

„Já si z tebe neutahuju, ale musíš uznat, že nejsi jediný, kdo má vztek a stydí se. Prostě mi řekni, co chceš, a třeba můžeme zůstat přáteli."

Jediné chladné pousmání, kterým zareagoval - pouhý záškub rtů a letmé dolíčky v koutcích úst -, naznačilo, jak málo naděje tomuhle nápadu dává.

„Vím, že nejsi bohatej, ale stejně se musíš zapojit a vzít na sebe kus odpovědnosti. Její pobyt v domově - sestry tomu říkají prenatální péče - mě bude stát tři sta dolarů. Sestra Kamila tomu říkala dar, když jsem s ní o tom telefonoval, ale poplatek poznám, když o nějakém slyším."

„Jestli mě chceš požádat, abych do toho šel napůl..."

„Vím, že sto padesát dolarů neschrastíš, ale měl bys schrastit pětasedmdesát, protože tolik bude stát její učitelka. Ta jí pomůže, aby nezameškala učivo."

„To nemám. Arletta mě obrala, když odešla." Ale poprvé mě napadlo, že si možná něco ulila stranou. Těch dvě stě dolarů, které si měla vzít na útěk, bylo čirá lež, ale v téhle situaci by pomohlo i pár drobných schovaných na nějakou parádu. V duchu jsem si poznamenal, že mám prohledat kredenc a plechovky v kuchyni.

„Vezmi si další menší úvěr od banky," odsekl. „Slyšel jsem, že ten minulý jsi už splatil."

Samozřejmě že slyšel. Takové věci sice mají být soukromé, ale lidi jako Harlan Cotterie mají dlouhé uši. Zaplavila mě k němu další nechuť.

Že mi pronajal kombajn a odpustil mi obvyklých dvacet dolarů? No a co? Teď je chtěl, a ještě mnohem víc, jako by ta jeho převzácná dceruška neroztáhla nohy a neřekla pojď dovnitř a vymaluj to tam.

„Mohl jsem splácet úrodou," řekl jsem. „Teď nemůžu. Mám půdu a dům a tím to končí."

„Však ty si najdeš způsob," zavrčel. „Vezmi si hypotéku na dům, když to bude nutný. Pětasedmdesát dolarů je tvůj podíl a podle mýho názoru jsi vyvázl ještě lacino."

Vstal. Já také. „A jestli žádný způsob nenajdu? Co potom, Harlane? Pošleš na mě šerifa?"

Zkřivil rty v tak pohrdavém výrazu, že se moje nechuť vůči němu změnila v nenávist. Stalo se to v mžiku a cítím tu nenávist ještě dnes, kdy spousta jiných citů v mém srdci vyhořela. „Do takový záležitosti bych nikdy netahal zákon. Ale jestli nepřevezmeš svůj díl odpovědnosti, tak jsme my dva skončili." Zamžoural do podvečerního slunce. „Pojedu. Musím, jestli se chci dostat domů před setměním. Těch pětasedmdesát dolarů nebudu ještě pár týdnů potřebovat, takže máš dost času. A nebudu tě o ně upomínat. Když je nedáš, tak nedáš. Hlavně mi nevykládej, že nemůžeš, protože vím svoje. Měl jsi ji nechat prodat tu stovku akrů Farringtonovi, Wilfe. Kdybys to udělal, byla by pořád tady a měl bys po ruce trochu peněz. A moje dcera by možná nečekala rodinu."

V duchu jsem ho shodil z verandy a jakmile se pokusil vstát, dupnul jsem mu na to tvrdé kulaté břicho oběma nohama. Pak jsem si přinesl ze stodoly srp a propíchl mu s ním oko. Ve skutečnosti jsem ale jenom stál s rukou na zábradlí a sledoval, jak se loudá ze schůdků na dvůr.

„Chceš mluvit s Henrym?" zeptal jsem se. „Můžu ho zavolat. Cítí se stejně mizerně jako já."

Harlan ani nezvolnil. „Byla čistá a tvůj kluk ji pošpinil. Kdybys ho sem zavolal, mohl bych mu vrazit jednu do zubů. Možná bych se neovládl."

Zamyslel jsem se nad tím. Henry se hodně vytáhl, byl silný a především věděl, co je vražda. Na rozdíl od Harlana Cotterieho.

Nemusel svůj nash roztáčet klikou, jenom stiskl knoflík. Když se člověku daří, má to výhody ve všech směrech. „Potřebuju pětasedmdesát babek, abych tuhle záležitost ukončil," překřičel bafání a řev motoru. Potom objel špalek na sekání dřeva, až se George a jeho hejno zase rozletěli všemi směry, a zamířil zpátky na svou farmu s velkým generátorem a vodou zavedenou do domu.

Když jsem se otočil, stál za mnou Henry, pobledlý a vzteky bez sebe. „Nemůžou ji jenom tak poslat pryč."

Takže nás poslouchal. Ani mě to nepřekvapilo.

„Můžou a udělají to," řekl jsem. „A jestli se pokusíš o nějakou hloupost a půjdeš hlavou proti zdi, jenom tuhle mizérii zhoršíš."

„Mohli bychom utéct. Nechytili byste nás. Když nám mohlo projít... to, co jsme udělali... tak by mi nejspíš prošlo i to, kdybych utekl se svým děvčetem do Colorada a tam si ji vzal."

„Neprošlo," řekl jsem, „protože nemáš peníze. Peníze všechno spraví, říká Harlan. No, já říkám tohle: když peníze nejsou, všechno se pokazí. Já to vím a Shannon to bude vědět taky. Bude se teď muset starat o dítě..."

„To ne, když ji donutí dát ho pryč!"

„To nic nemění na tom, jak se žena cítí, když nosí v břiše děcko. To jim dává moudrost, které muži nerozumějí. Nijak ani jednoho z vás nesnižuju jenom proto, že bude mít dítě - vy dva nejste ani první, ani poslední, i když si pan Velemocný představuje, že jeho dcera bude používat to, co má mezi nohama, jenom na záchodě. Ale kdybys požádal děvče v pátém měsíci, aby s tebou utekla... a ona by souhlasila... přestal bych si vás obou vážit."

„Co ty o tom víš?" zeptal se s neskonalým pohrdáním. „Nedokázal jsi ani podříznout jeden mizerný krk, aby z toho nebyl svinčík."

Ztratil jsem řeč. Všiml si toho a nechal mě tak.

Druhý den bez odmlouvání odjel do školy, i když jeho milá už tam nebyla. Nejspíš proto, že jsem mu dovolil vzít si dodávku. Kluk, který začal řídit teprve nedávno, vezme zavděk jakoukoli záminkou, aby mohl sednout za volant. Ale všechno nové samozřejmě zevšední a obyčejně to netrvá dlouho. To, co leží pod novým kabátem, je většinou šedivé a ošuntělé. Jako krysí srst.

Jakmile odjel, šel jsem do kuchyně. Vysypal jsem z plechovek cukr, mouku a sůl a prohrabal se jimi. Nic v nich nebylo. Odešel jsem do ložnice a prohledal jí šaty. Nic v nich nebylo. Podíval jsem se jí do bot a ani v nich nic nebylo. Ale pokaždé, když jsem nic nenašel, jsem se utvrzoval v přesvědčení, že někde něco je.

Měl jsem na zahradě práci, ale místo ní jsem vyšel za chlév, kde bývala stará studna. Už zarostla plevelem: divokým prosem a rozcuchaným podzimním zlatobýlem. Pod nimi ležela Elpis a taky Arletta. Arletta s tváří sešoupnutou na stranu. Arletta s klaunským úšklebkem. Arletta v nočním čepci.

„Kde to je, ty protivná mrcho?" zeptal jsem se jí. „Kam jsi to schovala?"

Snažil jsem se vyčistit si hlavu, což mi pokaždé radil otec, když jsem někam založil nějaké nářadí nebo některou ze svých pár milovaných knih. Po chvilce jsem se vrátil do domu, pak do ložnice a zanořil se znovu do skříně. Na horní polici ležely dvě krabice na klobouky. V první jsem nenašel nic kromě klobouku - toho bílého, který nosila do kostela (pokud se tam uráčila jít, což bylo tak jednou do měsíce). Klobouk v druhé krabici byl červený a nikdy jsem ji v něm neviděl. Mně připadal jako klobouk pro děvku. Za saténovou vnitřní stuhou byly dvě dvacetidolarové bankovky, složené na maličké čtverečky velké sotva jako pilulka. Povím vám, jak tu teď sedím v tomhle pokoji v levném hotelu a poslouchám, jak ve stěnách škrábou a cupitají krysy (ano, moje dávné kamarádky jsou i tady), že ty dvě dvacetidolarovky zpečetily moji zkázu.

Protože nestačily. Chápete to, viďte? Jistěže ano. Člověk nemusí být odborník na trigeronomii, aby bylo jasné, že je zapotřebí přidat ke čtyřiceti ještě pětatřicet, aby výsledek dělal pětasedmdesát. Nevypadá to nijak moc, že ne? Ale v těch dobách jste si mohli za pětatřicet dolarů koupit zásoby jídla na dva měsíce nebo v kovárně u Larse Olsena dostat slušný použitý postroj. Mohli jste si koupit jízdenku na vlak až do Sacramenta... občas lituju, že jsem to neudělal.

Pětatřicet.

Občas v noci, jak tak ležím v posteli, tu číslovku přímo vidím. Červeně svítí jako upozornění, že nemám přecházet silnici, protože se blíží vlak. Jenže já se i tak pokusil přejít a vlak mě přejel. Pokud každý z nás má v sobě Intrikána, tak určitě máme i Šílence. A za nocí, kdy nemůžu spát, protože mi to blikající světlo prostě nedovolí, mi ten Šílenec našeptává, že šlo o spiknutí: že se Cotterie, Stoppenhauser a ten Farringtonův mazaný advokát proti mně spikli. Samozřejmě dobře vím, že to tak nebylo (aspoň za denního světla je mi to jasné). Cotterie a pan advokát Lester možná později se Stoppenhauserem mluvili - po tom, co jsem udělal -, ale určitě to bylo aspoň ze začátku nevinné. Stoppenhauser se mi ve skutečnosti snažil pomoct z úzkých... a samozřejmě sjednat pro banku menší kšeft. Jenže když Harian nebo Lester - nebo oba dohromady - viděli příležitost, chopili se jí. Intrikána přechytračili: jak se vám to líbí? Tou dobou už mi bylo skoro všechno jedno, protože tehdy už jsem ztratil syna. Ale víte, kdo za to podle mě může?

Arletta.

Ano.

Protože to ona nechala ty dvě bankovky v tom červeným kurvím klobouku, abych je tam našel. Chápete, jak byla mazaná? Protože mě nedostalo těch čtyřicet babek. Dostaly mě ty prachy, co chyběly do částky, kterou Cotterie požadoval na učitelku pro zbouchnutou dceru. Částka, kterou chtěl, aby mohla studovat latinu a nezameškat nic z té své trigeronomie.

Pětatřicet, pětatřicet, pětatřicet.

O penězích, které chtěl na její učitelku, jsem přemýšlel až do konce týdne a ještě i v sobotu a neděli. Někdy jsem si ty dvě bankovky vytáhl - rozložil jsem si je, ale ohyby na nich zůstaly - a prohlížel si je. V neděli večer jsem se rozhodl. Řekl jsem Henrymu, že si v pondělí bude muset vzít Model T. Já musím jet do Hemingford Homu a navštívit v bance pana Stoppenhausera kvůli menšímu úvěru. Malému. Jenom pětatřicet dolarů.

„Na co?" Henry seděl u okna a zadumaně hleděl na západní pole, na které padala tma.

Pověděl jsem mu to. Myslel jsem, že to vyvolá další hádku kvůli Shannon, a svým způsobem jsem to chtěl. Nemluvil o ní celý týden, i když jsem věděl, že Shannon už odcestovala. Pověděl mi to Mert Donovan, když se tu zastavil pro valník kukuřice na setbu. „Odjela do nějaký nóbl školy v Omaze," hlásil mi. „No, ať se jí daří, já jí to přeju. Když už mají mít volební právo, měly by se učit. I když ta moje udělá, jenom co jí řeknu," dodal po chvíli přemýšlení. „To bych jí taky radil, pokud ví, co jí svědčí."

Když jsem věděl já, že odjela, věděl to i Henry a nejspíš ještě už dřív - školáci milují drby. Jenže neřekl nic. Asi jsem se mu snažil poskytnout důvod, aby ze sebe dostal všechnu bolest a výčitky. Nebylo to příjemné, ale z dlouhodobého hlediska nám to mohlo prospět. Bolák na čele nebo v mozku za čelem, ani jeden by se neměly nechat podebírat. Když to dopustíte, nákaza se nejspíš rozšíří.

Jenže on při té zprávě jenom zamručel, takže jsem se rozhodl trochu přitlačit.

„Splátky si my dva rozdělíme napůl," řekl jsem. „Nejspíš se to vyšplhá nejvýš na osmatřicet dolarů, pokud si tu půjčku vezmeme jenom na pár měsíců do Vánoc. To dělá devatenáct na každého. Strhnu ti to z peněz za práci na farmě."

Tohle ho určitě pořádně dopálí, pomyslel jsem si... jenže jsem uslyšel jenom další mrzuté zabručení. Dokonce se ani nehádal kvůli tomu, že musí jet do školy fordkou téčkem, i když říkal, že si z něj ostatní děti dělají legraci a posmívají se mu „Hankův kostitřas".

„Synku?"

„Co je?"

„Není ti něco?"

Otočil se ke mně a usmál se - aspoň rty se mu pohnuly. „Je mi dobře. Hodně štěstí zítra v bance, tati. Půjdu si lehnout."

Když vstal, řekl jsem: „Dáš mi pusu na dobrou noc?"

Políbil mě na tvář. Naposled.

Jel do školy fordkou téčkem a já jel dodávkou do Hemingford Homu, kde mě pan Stoppenhauser nechal čekat pouhých pět minut a pak mě pozval do své kanceláře. Vysvětlil jsem, co potřebuji, ale už jsem si nechal pro sebe, k čemu to potřebuji, uvedl jsem jenom osobní důvody. Myslel jsem, že kvůli tak nepatrné částce nebudu muset jít do podrobností, a měl jsem pravdu. Ale když jsem skončil, složil si ruce na podložku na stole a zahleděl se na mě s téměř otcovskou přísností. V rohu tikaly hodiny Regulátor a odkrajovaly poklidné dílky času. Ulicí se mnohem hlasitěji rozlehlo burácení motoru. Motor zase zhasl, rozhostilo se ticho a pak nastartoval další motor. Byl to můj syn, který sem přijel ve fordce a pak mi ukradl dodávku? Nemůžu si to nijak ověřit, ale myslím, že to tak bylo.

„Wilfe," řekl pan Stoppenhauser, „neměl jsi moc času, abys překonal to, jakým způsobem tě manželka opustila - promiň mi, že začínám s tak bolestným tématem, ale připadá mi, že to má souvislost, a kromě toho bankéřova kancelář je trochu jako zpovědnice - takže k tobě budu mluvit jako holandský strýček. Což je jedině správné, protože odtud pocházeli moji rodiče."

Tohle už jsem slyšel - nejspíš jako většina návštěvníků téhle kanceláře - a poslušně, v souladu s očekáváním, jsem vyloudil úsměv.

„Půjčí ti banka třicet pět dolarů? Určitě. Jsem v pokušení nechat to jako osobní věc mezi námi a vyřídit to z vlastní kapsy, akorát že u sebe nosím peníze jenom na oběd v jídelně na rohu a na vyčištění bot u holiče. Příliš mnoho peněz znamená neustálé pokušení, dokonce i pro tak starého zkušeného pardála, jako jsem já, a kromě toho obchod je obchod. Ale!" Zvedl ukazovák. „Ty nepotřebuješ třicet pět dolarů."

„Bohužel potřebuji." Uvažoval jsem, jestli zná důvod. Možné to bylo, byl to opravdu starý zkušený pardál. Ale to byl i Harlan Cotterie, a z toho byl v tuhle chvíli hodně zahanbený starý pardál.

„Ne, nepotřebuješ. Potřebuješ sedm set padesát, tohle potřebuješ, a mohl bys je mít dnes. Buď si je necháš v bance nebo si je odneseš v kapse, to je mi jedno. Hypotéku na dům jsi splatil před třemi lety. Takže je očištěný a volný. Tudíž není naprosto žádný důvod, proč bys to nemohl otočit znovu a nevzít si další hypotéku. Dělá se to pořád, chlapče, a dělají to ti nejlepší lidi. Divil by ses, jaké dokumenty tu vedeme. Všichni nejlepší lidi. Je to tak."

„Děkuju srdečně, pane Stoppenhausere, ale spíš ne. Ta hypotéka mi visela nad hlavou jako šedé mračno celou dobu, než jsem ji splatil, a…“

„Wilfe, o to právě jde!" Prst se znovu vztyčil. Tentokrát se zakýval sem a tam jako kyvadlo hodin Regulátor. „Teď jsi přesně uhodil hřebíček na hlavičku! Jsou lidi, kteří si vezmou hypotéku a v tu ránu mají pocit, že všechno je zalité sluncem, jenže pak skončí tím, že nesplácejí a o svůj cenný majetek přijdou! Chlapi jako ty, pro které je hypotéka jako trakař plný kamení za pošmourného dne, jsou chlapi, kteří splatí vždycky! A chceš mi snad namluvit, že by se u vás nedalo něco vylepšit? Spravit střecha? Koupit další dobytek?" Mazaně a rošťácky se na mě podíval. „Možná i zavést vodu do domu, jak to má tvůj nejbližší soused? Takové věci se vyplatí samy o sobě, že. Mohl by sis nakonec pořídit věci, které by daleko převýšily náklady hypotéky. Ty peníze bys zhodnotil, Wilfe! Peníze by se ti zhodnotily!"

Přemýšlel jsem o tom. Nakonec jsem řekl: „Jsem ve velkém pokušení, pane. V tom nebudu lhát..."

„Ani nemusíš. Bankéřova kancelář a zpovědnice - není mezi nimi velký rozdíl. Na té židli seděli nejlepší muži z okresu, Wilfe. Ti nejlepší."

„Jenže já si přišel jenom pro krátkodobou půjčku - tu jste mi laskavě poskytl - a tenhle nový návrh si potřebuju trochu promyslet." Dostal jsem nový nápad, překvapivě příjemný. „A měl bych to probrat se synem Henrym. Vlastně Hankem, má radši, když mu tak teď říkám. Roste do věku, kdy potřebuje, abych se s ním radil, protože to, co mám, bude jednou jeho."

„Chápu, naprosto chápu. Ale ta hypotéka je správná věc, to mi věř." Vstal a podal mi ruku. Uchopil jsem ji a potřásl s ní. „Přišel sis koupit rybu, Wilfe. Já ti nabízím rybářský prut. To je mnohem lepší nabídka."

„Děkuji vám." Při odchodu z banky jsem si pomyslel Promluvím o tom se synem. Byla to dobrá myšlenka. Zahřála mě u srdce, které mě záblo už celé měsíce.

Mozek je divná věc, viďte? Byl jsem tak zaměstnaný nečekanou nabídkou pana Stoppenhausera, že jsem si vůbec nevšiml, že auto, v němž jsem přijel, nahradilo auto, které si bral Henry do školy. Nejsem si jistý, jestli bych si toho hned všiml, i kdybych neměl tak zamotanou hlavu. Obě auta jsem znal, obě mi patřila. Uvědomil jsem si to až ve chvíli, kdy jsem se nakláněl dovnitř pro kliku a na řidičově sedadle uviděl složený kus papíru zatížený kamenem.

Chvíli jsem tam jen stál, napůl ve fordce a napůl venku, s jednou rukou na boku kabiny, s druhou nataženou pod sedadlo, kde jsme kliku nechávali. Tušil jsem, proč Henry odešel ze školy a provedl tuhle výměnu, ještě než jsem vytáhl jeho vzkaz zpod těžítka a rozložil ho. Dodávka byla na dlouhé cestování spolehlivější. Například na cestu do Omahy.

Tati,

vzal jsem si dodávku. Asi víš, kam jedu. Nech mě na pokoji. Vím, že za mnou můžeš poslat šerifa Jonese, aby mě přivedl zpátky, ale jestli to uděláš, všechno řeknu. Možná tě napadne, že si to rozmyslím, protože jsem „prostě dítě", ALE NEROZMYSLÍM. Bez Shannon je mi všechno fuk. Mám tě rád, tati, i když nevím proč, protože všechno, co jsme udělali, mi přineslo neštěstí.

Tvůj milující syn,

Henry „Hank" James

Dojel jsem zpátky na farmu jako v mlze. Myslím, že mi někteří lidé zamávali - zřejmě i Sallie Cotteriová, která prodávala v jejich zeleninovém stánku u silnice a já jim nejspíš taky zamával, ale nepamatuji si to. Poprvé od chvíle, kdy šerif Jones odjel z farmy, kde nám pokládal ty své veselé, řečnické otázky a na všechno se díval těma svýma studenýma zkoumavýma očima, mi připadalo elektrické křeslo jako reálná možnost, tak reálná, že jsem skoro cítil, jak se mi kolem zápěstí a nad lokty utahují kožené popruhy.

Chytí ho, ať už budu zticha nebo ne. Připadalo mi to nevyhnutelné. Neměl peníze, ani šest babek, které potřeboval na doplnění nádrže dodávky, takže půjde pěšky dávno předtím, než se dostane aspoň do Elkhornu. Jestli se mu podaří trochu benzínu ukrást, chytí ho, až přijede k místu, kde teď Shannon bydlí (Henry v ní viděl vězně a vůbec tu jeho nezralou makovici nenapadlo, že by tam mohla být dobrovolně jako host). Harlan určitě poskytl pověřené osobě - sestře Kamile - Henryho popis. I kdyby ho nenapadlo, že se rozzuřený nápadník může objevit před hradbami krutého vězení své milované, sestru Kamilu by to napadnout mohlo. Při své práci měla určitě co dělat s celou řadou rozzuřených nápadníků.

Mou jedinou nadějí bylo, že jakmile Henryho zadrží úřady, bude mlčet dost dlouho, aby si uvědomil, že doplatil na vlastní bláznivé romantické spády a ne že jsem to způsobil já. Doufat, že nezletilý kluk přijde k rozumu, je jako vsadit si při dostizích, ale co jiného mi zbývalo?

Když jsem zajížděl na dvůr, hlavou mi prolétla divoká myšlenka: nechám fordku běžet, sbalím si kabelu a odjedu do Colorada. Ten nápad mi vydržel sotva dvě vteřiny. Měl jsem peníze - vlastně pětasedmdesát dolarů -, ale fordka by dodýchala dávno předtím, než bych v Julesburgu přejel státní hranici. Ale o to ani tak nešlo. Kdyby se to stalo, vždycky jsem mohl dojet aspoň do Lincolnu, tam fordku prodat a přidat si šedesát dolarů na spolehlivé auto. Ne, mohlo za to tohle místo. Domov. Můj domov. Zavraždil jsem manželku, abych si ho udržel, a nemínil jsem ho teď opustit jen proto, že si můj pošetilý a nedospělý komplic vzal do hlavy, že se vydá na romantickou výpravu. Jestli farmu opustím, tak nezamířím do Colorada, ale do státního vězení. A odvlečou mě tam v řetězech.

To bylo v pondělí. Nedostal jsem žádnou zprávu v úterý ani ve středu. Šerif Jones mi nepřijel sdělit, že Henryho sebrali na silnici z Lincolnu do Omahy, ani Harlan Cotterie mi nepřijel povědět (s puritánským zadostiučiněním, umím si to představit), že policie v Omaze na žádost sestry Kamily zatkla Henryho, takže momentálně sedí v base a vykládá divoké historky o nožích, studních a jutových pytlích. Na farmě byl klid. Sklízel jsem úrodu ze zahrady a ukládal ji do sklepa, spravoval plot, dojil krávy, krmil slepice - a to všechno jako v mlze. Něco ve mně, a byl toho pořádný kus, věřilo, že to všechno je jenom dlouhý a strašně složitý sen, ze kterého se probudím, vedle mě bude pochrupovat Arletta a zvenku bude slyšet, jak Henry štípe dříví na podpal.

Potom, to byl čtvrtek, přijela ve své fordce paní McReadyová - milá a tělnatá vdova, která učila v Hemingfordské škole teoretické předměty - a zeptala se, jestli se něco nestalo Henrymu. „V okolí řádí jisté... střevní potíže," vyjádřila se. „Napadlo mě, jestli je také nechytil. Odešel hodně nakvap."

„Potíže rozhodně má," řekl jsem, „ale chytil láskový bacil, ne střevní. Utekl, paní McReadyová." Do očí mi nečekaně vhrkly slzy, pálivé a horké. Vytáhl jsem z přední kapsy na montérkách kapesník, ale stejně mi jich stačilo několik utéct, než jsem je utřel.

„On se vrátí, pane Jamesi. Nebojte se. Už jsem to zažila a čekám, že ještě párkrát zažiji, než půjdu do penze, i když ta doba už není tak vzdálená jako kdysi." Ztišila hlas, jako by se bála, že by nás mohl poslouchat kohout George nebo některá z jeho harémových společnic. „Dávejte si spíš pozor na jejího otce. Je to tvrdý a neoblomný člověk. Není zlý, ale tvrdý."

„Já vím," řekl jsem. „Vy asi víte, kde je teď jeho dcera."

Sklopila oči. To mi jako odpověď stačilo.

„Děkuji vám, že jste se tu zastavila, paní McReadyová. Můžu vás požádat, abyste si to nechala pro sebe?"

„Samozřejmě... ale děti si už leccos šeptají."

Ano. Jak jinak.

„Máte telefon, pane Jamesi?" Rozhlédla se, jestli neuvidí telefonní dráty. „Vidím, že ne. To nevadí. Jestli se něco dozvím, přijedu a povím vám to."

„Tedy pokud se něco dozvíte dřív než Harlan Cotterie nebo šerif Jones."

„Bůh se o vašeho syna postará. I o Shannon. Víte, tvořili opravdu krásný pár, každý to říkal. Někdy jabloň vykvete příliš brzo a mráz ji spálí. Věčná škoda. Obrovská, obrovská škoda."

Potřásla mi rukou - silně jako chlap - a pak odjela. Asi si to neuvědomovala, ale nakonec mluvila o Shannon a mém synovi v minulém čase.

V pátek se objevil šerif Jones, který přijel v autě se zlatou hvězdou na dvířkách. A nebyl sám. Za ním jela moje dodávka. Při pohledu na ni mi poskočilo srdce, ale zase pokleslo, když jsem uviděl, kdo sedí za volantem: Lars Olsen.

Snažil jsem se klidně čekat, zatímco Jones si odbýval svůj obvyklý příjezdový rituál: popotáhnout opasek, otřít čelo (i když bylo zrovna chladno a zataženo), prohrábnout si vlasy. Nevydržel jsem to. „Nestalo se mu nic? Našli jste ho?"

„Ne, to se nedá říct." Vystoupal po schodech na verandu. „Hraničář na východní straně Lyme Bisky našel dodávku, ale po klukovi ani stopy. Možná bychom o jeho zdraví věděli něco víc, kdybyste nám ohlásil rovnou, že se to stalo. No ne?"

„Doufal jsem, že se vrátí sám," řekl jsem sklesle. „Odjel do Omahy. Nevím, kolik vám toho musím povídat, šerife..."

Lars Olsen se procházel tak, aby se nenápadně dostal na doslech, a skoro stříhal ušima. „Vrať se k mýmu autu, Olsene," řekl mu Jones. „Tohle je soukromej rozhovor."

Lars, ta poddajná duše, bez reptání odběhl. Jones se znovu obrátil ke mně. Vůbec nebyl tak veselý jako při své předchozí návštěvě a vynechal i ten žoviální tón.

„Vím už dost, ne? Že váš kluk dostal dceru Harlana Cotterieho do jinýho stavu a nejspíš mazal za ní do Omahy. Sjel s dodávkou ze silnice na louku vysoký trávy, když věděl, že mu nádrž každou chvíli vyschne. To udělal chytře. Tuhle chytrost zdědil po vás? Nebo po Arlettě?"

Neřekl jsem nic, ale vnukl mi nápad. Sice maličký, ale mohl by se hodit.

„Povím vám o něčem, co udělal, a za to mu poděkujeme," řekl Jones. „Možná se díky tomu ani nedostane do vězení. Než odskotačil dál, vyškubal zpod dodávky všechnu trávu. Aby od výfuku nechytla, víte. Kdyby způsobil prérijní požár, kterej by spálil pár tisíc akrů, mohlo by to porotu dost namíchnout, nemyslíte? I kdyby pachateli bylo nějakejch patnáct, no ne?"

„No, nestalo se to, šerife - udělal to správně - tak proč o tom začínáte?" Odpověď jsem samozřejmě znal. Šerif Jones možná zvysoka kašlal na týpky, jako byl právní zástupce Andréw Lester, ale kamarádil se s Harlanem. Oba byli členy nově vzniklého bratrstva Elks Lodge a Harlan měl na mého syna spadeno.

„Jsme trochu netýkaví, ne?" Znovu si otřel čelo a tentokrát si stetson nasadil. „No, taky bych asi byl, kdy šlo o mého syna. Jenže víte co? Kdyby to byl můj syn a Harlan Cotterie byl můj soused - dobrej soused -, asi bych k němu zajel a řekl ,Harlane, víš, co se stalo? Můj syn se možná pokusí navštívit tvoji dceru. Nechceš někomu říct, aby se po něm kouknul?' Ale vy jste neudělal ani tohle, co?"

Ten dřívější nápad mi připadal čím dál lepší a skoro už přišla chvíle se s ním vytasit.

„On se u ní neukázal, že?"

„Zatím ne, možná to tam ještě hledá."

„Nemyslím, že odjel za Shannon," řekl jsem.

„Tak proč teda? Mají v Omaze lepší zmrzlinu? Protože tamtudy se vydal, na to můžete vzít jed."

„Myslím, že jel hledat matku. Možná s ním byla ve styku."

To ho zarazilo na dobrých deset vteřin, dost dlouho na to, by si otřel čelo a prohrábl vlasy. Potom řekl: „Jak by to udělala?"

„Nejspíš dopisem." Hokynářství v Hemingford Homu mělo zároveň poštovní přepážku, kam chodily všechny obyčejné zásilky. „Dali by mu ho, když si šel pro cukroví nebo pytlík buráků, což dělával často cestou ze školy. Nevím to jistě, šerife, stejně jako nevím, proč jste sem přijel a chováte se, jako bych spáchal nějaký zločin. Já ji přece nezbouchnul."

„Neměl byste takhle mluvit o milé dívce!"

„Možná ano, možná ne, ale pro mě to bylo stejné překvapení jako pro Cotteriovy, a teď je můj kluk pryč. Oni aspoň vědí, kde dceru mají."

Znovu se zarazil. Pak vytáhl ze zadní kapsy malý zápisník a cosi si do něj načmáral. Pak ho vrátil zpátky a zeptal se: „Ale nevíte jistě, jestli je vaše manželka do styku s vaším klukem - tohle mi říkáte? Prostě to odhadujete?"

„Vím jenom, že po jejím odchodu hodně o matce mluvil, ale pak přestal. A vím, že se neukázal v tom domově, kam Harlan s manželkou strčili Shannon." V tomto ohledu jsem byl stejně překvapený jako šerif Jones... a nesmírně vděčný. „Když si dáte tyhle dvě věci dohromady, co vyjde?"

„Nevím," mračil se Jones. „Opravdu nevím. Myslel jsem, že už jsem na to přišel, ale už jsem se v životě mýlil, no ne? Ano, a zmýlím se znovu. ,Všichni jsme omylní’ stojí v Písmu. Panebože, ty děcka mi fakt život neulehčujou. Jestli se vám syn ozve, Wilfrede, řekl bych mu, aby hejbnul tím svým hubeným zadkem směrem domov a držel se od Shannon Cotteriové dál, pokud ví, kde je. Nebude ho chtít vidět, to vám zaručuju. Dobrá zpráva je, že nezapálil prérii, a za krádež otcovy dodávky ho nemůžeme zavřít."

„Ne," souhlasil jsem zachmuřeně, „takové obvinění ze mě nedostanete."

„Jenže." Zvedl ukazovák, čímž mi připomněl pana Stoppenhausera z banky. „Před třemi dny v Lyme Bisce - nedaleko od místa, kde ten hraničář našel vaši dodávku - kdosi přepadl hokynářství s benzínkou na kraji města. Má na střeše jako poutač děvče v modrém kloboučku. Vzal třiadvacet dolarů. To hlášení mi leží na stole. Byl to nějakej mladík ve starejch kovbojskejch šatech, s šátkem přes ústa a s prérijním kloboukem staženým do očí. Za pultem obsluhovala majitelova matka a ten mladík ji ohrožoval nějakým nástrojem. Podle ní to mohl být sochor nebo páčidlo, ale kdo ví? Táhne jí na osmdesát a je napůl slepá."

Tentokrát jsem ztichl já. Zůstal jsem jako opařený. Nakonec jsem řekl: „Henry odešel ze školy, šerife, a pokud si vzpomínám, měl na sobě flanelovou košili a manšestrové kalhoty. Žádné další oblečení si s sebou nebral a každopádně kovbojské šaty vůbec nemá, jestli myslíte boty a to ostatní. Ani nemá prérijní klobouk."

„Mohl si ty věci taky ukrást, ne?"

„Pokud nevíte víc než to, co jste právě řekl, měl byste přestat. Vím, že jste s Harlanem přátelé..."

„Ale no tak, to s tím nemá nic společného."

Mělo a oba jsme to věděli, ale nebyl důvod tohle téma dál rozebírat. Mých osmdesát akrů se možná nemohlo rovnat Harlanovým čtyřem stům, ale pořád jsem byl vlastník půdy a daňový poplatník, a nenechám se zastrašovat. K tomu jsem směřoval a šerif Jones to pochopil.

„Můj syn není lupič a neohrožuje ženy. Takhle se nechová a tak jsme ho nevychovali."

Každopádně až donedávna, zašeptal ve mně jakýsi hlas.

„Nejspíš to byl prostě tulák, co hledal rychlej výdělek," usoudil Jones. „Ale měl jsem pocit, že vám o tom musím říct, a tak jsem to udělal. A nevíme, co by lidi mohli říct, že? Začínají kolovat řeči. Všichni mluví, no ne? Mají řečí jako vody. Pokud jde o mě, je případ uzavřenej - ať si s tím, co se děje v Lyme Bisce, láme hlavu šerif lymskýho okresu, to je moje heslo -, ale měl byste vědět, že policie v Omaze hlídá to místo, kde bydlí Shannon Cotteriová. Jen pro případ, že by se vám syn ozval."

Shrábl si vlasy dozadu a naposledy si nasadil klobouk.

„Možná se vrátí sám, nic se mu nestane a můžeme to celý odepsat jako, já nevím, špatnej dluh."

„Fajn. Jenom ho nenazvěte špatným synem, pokud nejste ochotný nazvat Shannon Cotteriovou špatnou dcerou."

Podle toho, jak se mu rozšířily nozdry, se mu to moc nelíbilo, ale neodpověděl. Řekl jenom: „Jestli se vrátí a řekne, že viděl matku, dejte mi vědět, ano? Vedeme ji jako pohřešovanou osobu. Hloupost, já vím, ale zákon je zákon."

„Udělám to, samozřejmě."

Přikývl a odešel k autu. Lars už seděl za volantem. Jones ho z místa vyhnal - šerif byl muž, který řídí sám. Přemýšlel jsem o mladém muži, který přepadl obchod, a snažil se namluvit si, že Henry by nikdy nic takového neudělal, a i kdyby ho k tomu něco dohnalo, nebyl by tak mazaný, aby si oblékal šaty, které ukradl někomu ze stáje nebo noclehárny. Jenže Henry byl teď jiný a vrazi se mazanosti naučí, není to tak? Jde jim přece o přežití. Takže jsem si myslel, že možná...

Ale ne. Tak bych to neřekl. Je to příliš slabý výraz. Tohle je moje zpověď, moje poslední slovo, a jestli nedokážu říct pravdu, celou pravdu a nic než pravdu, k čemu to je? K čemu je vůbec všecko?

Byl to on. Byl to Henry. Poznal jsem šerifovi na očích, že se o tom vyloupeném krámu zmínil, jenom protože jsem se před ním neplazil tak, jak očekával, ale já jeho slovům věřil. Protože jsem věděl víc než šerif Jones. Když pomůžete svému otci zabít svou matku, tak ukradnout pár kousků nového oblečení a zamávat páčidlem staré babce před obličejem je už hračka. A když to zkusil jednou, zkusí to znovu, až mu těch třiadvacet dolarů dojde. Nejspíš v Omaze. Kde ho chytí. A pak to celé vyjde najevo. Skoro jistě to vyjde najevo.

Vystoupal jsem na verandu, sedl si a zabořil hlavu do dlaní.

Dny plynuly. Nevím, kolik jich bylo, jenom že pršelo. Když na podzim přijde déšť, venkovní práce musejí počkat, a já neměl tolik dobytka ani hospodářských budov, abych zaplnil čas pracemi pod střechou. Snažil jsem se číst, ale slova se jaksi nechtěla skládat dohromady, i když každou chvilku některé vyskočilo ze stránky a zakřičelo. Vražda. Vina. Zrada. Taková to byla slova.

Celé dny jsem proseděl na verandě s knihou na klíně, zabalený do ovčího kožichu, aby se do mě nedala vlhkost a zima, a pozoroval, jak z okapu stéká dešťová voda. V noci jsem ležel bdělý až do kuropění a poslouchal, jak do střechy buší déšť. Znělo to jako nesmělé prsty, které se klepáním dožadují vstupu. Strávil jsem příliš mnoho času přemýšlením o Arlettě ve studni, kde byla i Elpis. Začal jsem si představovat, že je pořád... ne živá (byl jsem sice rozrušený, ale ne blázen), ale že prostě ví. Nějakým způsobem ze svého provizorního hrobu pozoruje, jak se věci vyvíjejí, a má z toho radost.

Libí se ti, jak to dopadlo, Wilfe? zeptala by se, kdyby mohla (a v mých fantaziích mohla). Stálo to za to? Co říkáš?

Jednou v noci asi týden po šerifově návštěvě jsem seděl a snažil se číst Dům se sedmi štíty, když tu se za mě připlížila Arletta, natáhla ruku kolem mé hlavy a studeným, mokrým prstem mě klepla do nosu.

Upustil jsem knihu na háčkovaný koberec, zaječel a vyskočil na nohy. Současně mi ten studený prst přejel po tváři ke koutku úst. Pak se mě dotkl znovu, na temeni, kde mi začínaly řídnout vlasy. To už jsem se zasmál - roztřeseně a zlostně - a shýbl se, abych zvedl knihu. Při tom mě ten prst klepl potřetí, tentokrát do zátylku, jako by moje mrtvá manželka říkala Už mi věnuješ pozornost, Wilfe? Ustoupil jsem - aby mě čtvrté klepnutí nezasáhlo do oka - a podíval se nahoru. Strop byl flekatý a kapala z něj voda. Omítka se ještě nezačala odlupovat, ale jestli nepřestane pršet, nedá na sebe dlouho čekat. Mohla by se dokonce rozmáčet a po kusech opadat. Voda prosákla zrovna nad mým oblíbeným místem pro čtení. Samozřejmě. Zbytek stropu vypadal dobře, aspoň zatím.

Vzpomněl jsem si na Stoppenhausera, jak říkal Nedalo by se něco vylepšit? Spravit střechu? A k tomu ten mazaný pohled. Jako by to věděl. Jako by v tom s Arlettou jeli spolu.

Nenech si takové věci vlézt do palice, napomenul jsem se. Už tak je dost zlé, že pořád myslíš na to, jak tam leží. Jestlipak už jí červi vyžrali oči? Jestlipak jí brouci ten ostrý jazyk vykousali nebo ho aspoň ztupili?

Přešel jsem ke stolu v opačném rohu místnosti, vzal láhev, která na něm stála, a nalil si pořádný panák hnědé whisky. Třásla se mi ruka, ale jenom trochu. Hodil jsem to do sebe dvěma doušky. Věděl jsem, že zvyknout si na takové pití by byla velká chyba, ale nestane se každý večer, že chlap ucítí, jak ho mrtvá manželka klepe přes nos. A ten panák mi udělal dobře. Trochu jsem se vzpamatoval. Nepotřeboval jsem si brát hypotéku na sedm set padesát dolarů, abych spravil střechu, tu jsem mohl zaplátovat kusem prkna, až přestane pršet. Ale bylo by to jen takové flikování, pak by dům vypadal jako chajda, jak říkávala moje matka. Ani to by však nevadilo. Spravit díru by mi trvalo den nebo dva. Ale já potřeboval práci, která by mě podržela přes zimu. Tvrdou práci, která by zahnala myšlenky na Arlettu sedící na hliněném trůně, na Arlettu v čepci z pytloviny. Potřeboval jsem naplánovat nějakou truhlařinu nebo zedničinu, abych chodil spát utahaný a celou noc prospal, a ne že budu ležet, poslouchat déšť a uvažovat, jestli Henry mokne a možná už má chřipku a kašle. Práce byla někdy jediná možná odpověď.

Druhého dne jsem v dodávce zajel do městečka a udělal něco, co by mě v životě nenapadlo, kdybych nepotřeboval půjčit těch pětatřicet dolarů: vzal jsem si hypotéku na sedm set padesát. Nakonec se všichni lapíme do vlastních tenat. Jsem o tom přesvědčený. Nakonec tam uvízneme všichni.

Stejného týdne nějaký mladík v prérijním klobouku vešel do zastavárny na Dodge Street v Omaze a koupil si poniklovanou pistoli ráže dvaatřicet. Zaplatil pět dolarů, které mu nepochybně pod nátlakem vydala poloslepá stará paní, která obsluhovala obchod označený dívkou v modrém kloboučku. Druhý den nějaký mladík s kšiltovkou na hlavě a červeným šátkem přes ústa a nos vešel do pobočky První zemědělské banky v Omaze, namířil pistoli na hezkou mladou pokladní Rhodu Penmarkovou a požadoval všechny peníze ze zásuvky. Dala mu asi dvě stě dolarů většinou v jedno- a pětidolarových bankovkách - ušmudlaných papírcích, jaké nosívají farmáři srolované v náprsní kapse montérek.

Když odcházel a jednou rukou si strkal peníze do kalhot (očividně byl nervózní, několik bankovek mu upadlo na podlahu), statný strážný - policista ve výslužbě - řekl: „Synku, tohle bys neměl dělat."

Mladík vypálil z dvaatřicítky do vzduchu. Několik lidí vykřiklo. „Ani já vás nechci zastřelit," řekl mladík schovaný za šátkem, „ale udělám to, když budu muset. Couvněte tamhle za ten sloup a zůstaňte tam, jestli víte, co je pro vás dobré. Kamarád stojí venku a hlídá dveře."

Mladík vyběhl ven a cestou si strhával šátek z obličeje. Strážný chvilku počkal, pak vyšel ven s rukama nad hlavou (žádnou zbraň u sebe neměl) pro případ, že venku opravdu stojí nějaký komplic. Žádný tam samozřejmě nebyl. Hank James neměl v Omaze žádné přátele, jen jednu přítelkyni, které v břiše rostlo jeho dítě.

Z hypotéky jsem si vybral dvě stě dolarů v hotovosti a zbytek nechal v bance pana Stoppenhausera. Šel jsem nakupovat do železářství, dřevařství a hokynářství, kam si Henry mohl přijít pro dopis od matky... kdyby byla stále naživu, aby nějaký mohla napsat. Vyjel jsem z městečka za drobného mrholení, které se proměnilo v liják, než jsem dojel domů. Vyložil jsem čerstvě nakoupená prkna a šindele, nakrmil a podojil krávy, pak vyložil potraviny - většinou sušené základní zásoby, které už docházely, když v kuchyni nevelela Arletta. Když jsem s tím skončil, postavil jsem na sporák hrnec s vodou na umytí a svlékl si mokré šaty. Z přední kapsy pomačkaných montérek jsem vytáhl paklík bankovek, spočítal je a uviděl, že mi stále zbývá skoro sto šedesát dolarů. Proč jsem si bral tolik v hotovosti? Protože se mi myšlenky toulaly jinde. Kde jinde, tážu se? Samozřejmě jsem myslel na Arlettu a Henryho. Nemluvě o Henrym a Arlettě. Za těch deštivých dnů jsem nemyslel pomalu na nic jiného.

Věděl jsem, že není dobrý nápad mít doma tolik hotových peněz. Měl bych je vrátit do banky, kde by mohly vydělat něco na úrocích (i když ne tolik, aby se tím vyrovnal úrok z půjčky) a já bych zatím přemýšlel, jak je nejlépe využít. Jenže do té doby je musím někam bezpečně uložit.

Napadla mě krabice s červeným vykřičeným kloboukem. Tam si ulila svoje peníze ona a ležely tam bezpečně bůhvíjak dlouho. Můj paklík byl mnohem tlustší, než aby se vešel za stuhu, takže jsem si řekl, že ho strčím přímo do klobouku. A bude tam, dokud nenajdu další záminku pro cestu do městečka.

Odešel jsem do ložnice nahý, jak mě pámbu stvořil, a otevřel dveře skříně. Odsunul jsem krabici s bílým svátečním kloboukem a pak hmátl po té druhé. Zastrčil jsem ji na polici až úplně dozadu a musel jsem se vytáhnout na špičky, abych na ni dosáhl. Byla omotaná pružným provázkem. Zahákl jsem pod něj prst a zatáhl a na okamžik se divil, že je ta krabice nějak těžká - jako by v ní ležela cihla a ne klobouček -, a vzápětí se dostavil divný mrazivý pocit, jako bych ruku ponořil do ledové vody. Vzápětí se ten mráz proměnil v oheň. Byla to tak prudká bolest, že se mi křečovitě stáhly všechny svaly v paži. Odpotácel jsem od skříně, řval leknutím a bolestí a peníze létaly všude kolem. Prst jsem měl stále zaháknutý za provázek a krabice se vysunula ven. Na víku se krčila velká krysa, která mi připadala nějak známá.

Možná byste mi řekli: „Wilfe, všechny krysy vypadají stejně," a jindy byste měli pravdu, ale tuhle jsem znal. Viděl jsem ji, jak ode mě utíká s kravím ceckem v hubě, jako by žmoulala cigáro.

Krabice mi vypadla z krvácející ruky a krysa se skutálela na podlahu. Kdybych se rozmýšlel, znovu by mi utekla, ale rozum potlačila bolest, úlek a hrůza, jakou nejspíš cítí každý člověk, když vidí crčet krev z kusu těla, které bylo ještě před chvilkou celé. Ani jsem si nevzpomněl, že jsem nahý jako mimino, a rovnou jsem na krysu dupl pravým chodidlem. Uslyšel jsem křupnout kosti a ucítil, jak vnitřnosti povolily. Krev a kašovitá střeva vytryskly zpod ocasu a teple mi zaplavily levý kotník. Krysa se pokusila otočit a znovu mě kousnout. Viděl jsem ji cenit velké přední zuby, ale nedosáhla na mě. Nepodaří se jí to, dokud ji budu držet nohou. Tak jsem držel. Zatlačil jsem silněji, tiskl si zraněnou ruku k hrudníku a cítil, jak mi teplá krev stéká na husté chlupy, které mi tam rostly. Krysa se otáčela a zmítala. Ocasem mě nejdřív švihla po lýtku a pak ho kolem něj omotala jako užovka. Z tlamy jí vytryskla krev. Černé oči poulila jako mramorové kuličky.

Stál jsem tam s chodidlem opřeným o chcípající krysu hodně dlouho. Byla uvnitř rozdrcená, vnitřnosti se jí proměnily v kaši, a přesto sebou pořád mlátila a snažila se kousat. Konečně se přestala hýbat. Stál jsem na ní ještě minutu, abych měl jistotu, že nehraje mrtvou, a když to bylo jasné, odkulhal jsem do kuchyně. Cestou jsem za sebou nechával krvavé stopy a zmateně přemýšlel o věštbě, která varovala Pelia, aby se měl na pozoru před mužem s jediným sandálem. Já však nebyl žádný Jásón. Byl jsem farmář, napůl šílený bolestí a zděšením, farmář, který byl zřejmě odsouzený k tomu, aby své místo na spaní neustále třísnil krví.

Když jsem držel ruku pod pumpou, až mi v ledové vodě mrzla, uslyšel jsem někoho říkat: „Už ne, už ne, už ne." Byl jsem to já, věděl jsem to, ale znělo to jako od starce. Starce, kterému zbývá žebrota.

Na zbytek noci si vzpomínám, ale je to jako prohlížet si staré fotografie v plesnivém albu. Krysa mi prokousla volnou kůži mezi palcem a ukazovákem na levé ruce - byl to hrozný kousanec, ale i tak jsem měl štěstí. Kdyby se mi zakousla do prstu, který jsem zahákl pod ten pružný provázek, možná by mi ho ukousla celý. Uvědomil jsem si to, když jsem se vrátil do ložnice a zvedl svého protivníka za ocas (pravou rukou, protože levačka byla celá ztuhlá a tak bolavá, že se nedala ohýbat). Měla dobrého půl metru a určitě ke třem kilům.

Takže to nebyla stejná krysa, která utekla do toho potrubí jako bych vás slyšel. Nemohla to být ona. Jenže byla, povídám vám, že byla. Neměla žádné zvláštní znamení - žádnou bílou skvrnu v srsti nebo nápadně prokousnuté ucho, což by se mi hodilo -, ale já prostě věděl, že to ona znetvořila Achelois. Stejně jako jsem věděl, že se v té skříni nekrčila náhodou.

Odnesl jsem ji za ocas do kuchyně a vyhodil ji do kýble na popel. Ten jsem vynesl do žumpy. Vyšel jsem do lijáku nahý, ale sotva jsem si toho všiml. Hlavně jsem si všímal své levé ruky, ve které tepalo tak hroznou bolestí, že jsem skoro nebyl schopný myslet.

V předsíni jsem strhl z háčku pláštěnku (na víc jsem se nevzmohl), zabalil se do ní a šel znovu ven, tentokrát do chléva. Pomazal jsem si zraněnou ruku Rawleighovou mastí. Zabránila zanícení vemene u Achelois, takže by mohla pomoct i mé ruce. Už jsem se obracel k odchodu, když jsem si vzpomněl, kam mi ta krysa naposled utekla. Potrubí! Došel jsem k němu a shýbl se. Čekal jsem, že uvidím betonovou zátku buď rozkousanou na drobky nebo úplně odstraněnou, ale byla nedotčená. Jak jinak. Ani tříkilová krysa s přerostlými zuby se nedokáže prokousat betonem. To, že mě něco takového vůbec napadlo, jen ukazuje, v jakém jsem byl stavu. Na okamžik jsem se v duchu uviděl: nahý chlap v rozepnutém pršáku, chlupy na těle slepené krví až do rozkroku, potrhaná levá ruka se leskne nánosem kravské masti podobné soplu, oči se mu poulí z důlků. Stejně jako je poulila ta krysa, když jsem na ni dupl.

Nebyla to stejná krysa, nabádal jsem se. Ta, co pokousala Achelois, leží mrtvá buď v potrubí nebo u Arletty na klíně.

Jenže já prostě věděl, že je to ona. Věděl jsem to tehdy a vím to i teď.

Byla to ona.

Když jsem se vrátil do ložnice, klekl jsem si a posbíral bankovky ušpiněné od krve. Jednou rukou to šlo pomalu. Taky jsem se praštil zraněnou rukou o pelest a zavyl bolestí. Viděl jsem, jak čerstvá krev zabarvuje vrstvu masti do růžova. Zastrčil jsem peníze do prádelníku a ani se nenamáhal je zakrývat knížkou nebo některým tím zatraceným ozdobným talířkem po Arlettě. Ani si nepamatuji, proč mi připadalo tak důležité ty bankovky co nejrychleji schovat. Krabici s červeným kloboukem jsem kopl do skříně a zabouchl za ní dveře. Pokud se mě týkalo, mohla tam zůstat až do skonání světa.

Každý, kdo někdy vlastnil farmu nebo na nějaké pracoval, vám řekne, že nehody jsou tam naprosto běžné, takže je nutné se na ně připravit. V truhličce u domácí pumpy jsem měl velkou roli obvazu - té truhličce Arletta říkala „skříňka bolestí". Začal jsem vytahovat obvaz, ale pak mě upoutal velký hrnec na plotně, ze kterého už stoupala pára. Voda, kterou jsem si dal ohřát, když jsem byl ještě zdravý a kdy ta strašlivá bolest, která mě celého pohltila, byla pustá teorie. Napadlo mě, že horká mýdlová voda by mohla být pro moji ruku to pravé. Zranění už mě nemohlo bolet víc a taková lázeň by ho vyčistila, uvažoval jsem. V obou směrech jsem se pletl, ale jak jsem to měl vědět? I po všech těch letech mi to pořád připadá jako rozumný nápad. Možná by to zabralo, jenže to by mě musela kousnout obyčejná krysa.

Pomocí pravé ruky a naběračky jsem nalil horkou vodu do umyvadla (nápad, že hrnec nahnu a naliji vodu rovnou, jsem zavrhl) a do vody vhodil kostku Arlettina hrubého hnědého mýdla na praní. Poslední kostku, jak se ukázalo. V domácnosti je tolik zásob, o které se mužský nestará, když na to není zvyklý. Přidal jsem kus hadru a pak šel do ložnice, znovu si klekl a začal vytírat krev a vnitřnosti. Celou dobu jsem samozřejmě vzpomínal, jak jsem posledně vytíral krev z podlahy v té zatracené ložnici. Tehdy tu byl aspoň Henry, aby se se mnou o hrůzu podělil. Dělat to sám a v bolestech byla hrozná práce. Můj stín poskakoval a mihotal se na zdi a připomínal mi Quasimoda ze Zvoníka od Matky Boží od Viktora Huga.

Když jsem byl skoro hotový, zastavil jsem se, nachýlil hlavu a s vytřeštěnýma očima zadržel dech. Připadalo mi, že srdce mi tluče v pokousané levé ruce. Já totiž zaslechl jakési cupitání, které ke mně doléhalo ze všech stran. Takhle běhají krysy. V tu chvíli jsem si tím byl jistý. Byly to krysy ze studny. Její věrné dvorní dámy. Našly si jinou cestu ven. Ta, co se krčila na víku krabice s červeným kloboukem, byla statečný předvoj. Vnikly do domu, byly ve stěnách a brzy se vynoří a zavalí mě. Arletta se pomstí. Uslyším, jak se směje, až mě budou trhat na kusy.

Vítr zaburácel tak prudce, až otřásl domem a zakvílel kolem okapů. Cupitání zesílilo a zase utichlo, když utichl i vítr. Úleva, která mě zaplavila, byla tak silná, že přehlušila bolest (aspoň na několik vteřin). Nebyly to krysy, ale plískanice. Se setměním klesla teplota a dešťové kapky ztuhly. Znovu jsem se pustil do drhnutí skvrn.

Když jsem skončil, vychrstl jsem kýbl s krvavou vodou přes zábradlí verandy, pak se vrátil do stodoly a znovu si pomazal ruku. Když jsem měl ránu docela čistou, viděl jsem, že kožní řasu mezi palcem a ukazovákem mám roztrženou třemi dlouhými trhanci, které připomínaly seržantské výložky. Levý palec mi visel nakřivo, jako by krysí zuby poškodily nějakou důležitou šlachu mezi palcem a zbytkem levačky. Nanesl jsem vrstvu kraví masti a pak se odšoural zpátky do domu. Bolí to, ale aspoň je to čisté. Achelois se z toho dostala, takže to zvládnu taky. Všechno je v pořádku, myslel jsem si. Snažil jsem si představovat, jak se obranné síly v mém těle mobilizují a ženou se na místo kousance jako maličcí hasiči v červených přilbách a dlouhých plátěných kabátech.

Na dně skříňky bolestí jsem našel lahvičku z drogerie v Hemingford Homu zabalenou do kousku hedvábí, které možná kdysi tvořilo dámské kalhotky. Plnicím perem bylo úhlednými tiskacími písmeny na etiketě napsáno ARLETTA JAMESOVÁ Brát 1 nebo 2 před spaním na bolesti při měsíčkách. Vzal jsem si tři a zapil je velkým panákem whiskey. Nevím, jestli to způsobily ty pilulky - nejspíš morfiové ale zabraly. Bolest sice neodešla úplně, ale zdálo se, že patří k nějakému jinému Wilfredovi Jamesovi, který se momentálně zdržuje v jiné úrovni reality. Hlava mi plavala, strop se nade mnou začal mírně otáčet a představa maličkých hasičů spěchajících uhasit zánět dřív, než se rozšíří, nabyla jasných obrysů. Vítr sílil a v mé napůl snící mysli šustila neutuchající plískanice na střeše jako pobíhající krysy, ale já věděl svoje. Myslím, že jsem to dokonce pronesl nahlas: „Já vím svoje, Arletto, mě neošulíš."

Vědomí se ztrácelo, začal jsem kamsi padat, a já si uvědomil, že se možná poroučím nadobro: že ta kombinace leknutí, chlastu a morfinu mi možná ukončí život. Najdou mě ve studeném domě s promodralou našedlou kůží, s potrhanou rukou položenou na břiše. Ta představa mě neděsila. Naopak, uklidňovala mě.

Zatímco jsem spal, plískanice se proměnila v sníh.

Když jsem se druhý den za svítání probudil, dům byl ledový jako hrobka a ruka mi napuchla do dvojnásobné velikosti. Maso kolem kousance bylo popelavě šedé, ale první tři prsty získaly narůžovělou barvu, která do večera potemněla do rudé. Když jsem se ruky kdekoliv kromě malíčku dotkl, vyvolalo to mučivou bolest. Přesto jsem si pořádně utáhl obvaz a tím se bolest trochu zmírnila. Podpálil jsem oheň ve sporáku v kuchyni - jednou rukou mi to trvalo dlouho, ale podařilo se mi to - a pak si k němu sedl, abych se ohřál. Tedy celý kromě pokousané ruky, ta část byla horká až dost. Horká, a cukalo v ní jako v rukavici, do níž se schovala krysa.

Odpoledne už jsem měl horečku a ruka mi v obvazu otekla tak hrozně, že jsem ho musel povolit. Už jenom když jsem to dělal, křičel jsem. Potřeboval jsem doktora, jenže venku sněžilo stále hustěji a já bych se nedokázal dostat ani ke Cotteriovým, natož až do Hemingford Homu. A i kdyby byl jasný a suchý den, jak bych vůbec jednou rukou dokázal natočit klikou motor dodávky nebo fordky? Seděl jsem v kuchyni, přikládal na oheň, až hučel jako drak, potil se a třásl se zimou, držel si obandážovaný pahýl ruky u hrudi a vzpomínal, jak se laskavá paní McReadyová rozhlížela po mém přecpaném, nijak blahobytném dvorku. Máte telefon, pane Jamesi? Vidím, že ne.

Ne. Neměl jsem. Byl jsem na farmě, kvůli které jsem zabil, sám a bez možnosti přivolat si pomoc. Viděl jsem, jak se kůže začíná rudě zabarvovat tam, kde končily obvazy: na zápěstí plném žil, které roznesou jed po celém těle. Hasiči neuspěli. Napadlo mě, že si zápěstí zaškrtím něčím pružným - zabiju svou levačku, abych zbytek sebe zachránil - a třeba si ji i odseknu sekerou, kterou jsme sekávali třísky na podpal a občas ubezdušili nějaké to kuře. Oba nápady mi přišly naprosto přijatelné, ale zároveň obnášely příliš mnoho práce. Nakonec jsem nedělal nic, jenom jsem se odbelhal zpátky ke skříňce bolestí pro další Arlettiny pilulky. Vzal jsem si další tři, zapil je tentokrát studenou vodou - v krku mě pálilo - a pak se znovu posadil u ohně. Určitě na ten kousanec umřu, byl jsem si tím jistý a smířil se s tím. Na kousnutí a infekci se umíralo často, takových úmrtí bylo jako hlíny na pláních. Jestli se bolest zhorší tak, že ji nesnesu, spolykám všechny zbývající pilule naráz. Neudělal jsem to hned, protože mi v tom bránila - kromě strachu ze smrti, kterým asi více nebo méně trpíme všichni - možnost, že třeba někdo přijde: Harlan, šerif Jones nebo laskavá paní McReadyová. Bylo dokonce možné, že se objeví advokát Lester, aby mě znovu otravoval kvůli těm bohem zatraceným sto akrům.

Ale ze všeho nejvíc jsem doufal, že se vrátí Henry. Jenže se nevrátil.

Zato přišla Arletta.

Možná vás napadlo, jak můžu vědět o pistoli, kterou si Henry koupil v zastavárně na Dodge Street, a o bankovní loupeži na Jefferson Square. Jestli ano, asi jste si říkali No, mezi lety 1922 a 1930 uplynulo moře času, takže si mohl doplnit spoustu podrobností v knihovně nacpané starými čísly Světového hlasatele Omaha.

Samozřejmě jsem si ty noviny prohlížel. A psal jsem lidem, kteří se s mým synem a jeho těhotnou přítelkyní setkali na jejich krátké, katastrofální cestě z Nebrasky do Nevady. Většina těch lidí mi odpověděla a ochotně mi setkání popsala. Taková průzkumná práce dává smysl a nepochybně člověka uspokojuje. Ale do průzkumů jsem se pustil až po letech, to jsem dávno opustil farmu, a jenom potvrdily, co jsem už věděl.

Už tehdy? zeptáte se a já prostě odpovím: Ano. Už tehdy. A věděl jsem o tom nejen ve chvíli, kdy se to stalo, ale něco i dřív, než se to stalo. Tu poslední část.

Jak? Odpověď je jednoduchá. Pověděla mi to mrtvá manželka.

Samozřejmě mi nevěříte. Chápu. Žádný rozumný člověk by nevěřil. Můžu jenom zopakovat, že tohle je moje zpověď, moje poslední slova tady na zemi, a nevkládám do nich nic, o čem nevím, že je pravda.

Následující noci jsem se probudil z dřímoty před sporákem (nebo možná té další noci, protože když se mě zmocnila horečka, ztratil jsem pojem o čase) a znovu uslyšel to šustivé cupitání. Nejdřív jsem se domníval, že zase začala plískanice, ale když jsem vstal, abych si utrhl kus chleba z bochníku tvrdnoucího na stole, uviděl jsem na obzoru tenký oranžový proužek západu slunce a na nebi svítit Venuši. Bouře byla pryč a to cupitání znělo mnohem hlasitěji. Neozývalo se však ze stěn, ale ze zadní verandy.

Petlice na dveřích se dala do pohybu. Nejdřív se jenom zachvěla, jako by ruka, která se ji snažila nadzvednout, byla příliš slabá a nemohla ji dostat až nad západku. Přestala se pohybovat a já právě došel k závěru, že jsem vlastně nic neviděl - že to byl blud způsobený horečkou -, když se západka zvedla nahoru, až to hlasitě cvaklo, dveře se rozlétly a dovnitř zavanul studený vítr. Na zápraží stála moje manželka. Pořád měla na hlavě pytlový čepec, teď už poprášený sněhem. Musela se z místa, které mělo sloužit jejímu poslednímu odpočinku, trmácet pomalu a bolestně. Tvář se jí rozpadala a visela v cárech, spodní půlka obličeje byla posunutá na stranu, a úsměv byl ještě širší než dřív. Byl to vědoucí úsměv, a vlastně proč ne? Mrtví rozumějí všemu.

Obklopovali ji její věrní dvořané. To oni ji nějak dostali ze studny. To oni ji drželi vztyčenou. Bez nich by byla pouhý duch, sice zlý, ale bezmocný. Jenže oni ji oživili. Byla jejich královnou, byla také jejich loutkou. Vešla do kuchyně, i když děsivý způsob, jakým se pohybovala - jako by neměla kosti -, neměl s chůzí nic společného. Krysy se hemžily kolem ní, některé k ní s láskou vzhlížely, jiné se po mně nenávistně dívaly. Propotácela se kolem kuchyně, obhlížela si své bývalé království, hrudky odpadávaly z jejích šatů (po přehozu nebo prostěradle nebylo ani stopy) a hlava jí poskakovala a houpala se na podříznutém krku. Jednou se zvrátila dozadu až k lopatkám, ale hned se trhnutím vrátila na místo, až to hlasitě a masitě mlasklo.

Když ke mně nakonec obrátila kalné oči, zacouval jsem do rohu, kde stála bedna na dřevo, teď skoro prázdná. „Nech mě být," zašeptal jsem. „Vůbec tu nejsi. Jsi ve studni a nemohla by ses prohrabat ven, ani kdybys nebyla mrtvá."

Cosi zachraptěla - znělo to spíš, jako když se někdo dusí hustou omáčkou - a stále se blížila, a byla tak skutečná, že i vrhala stín. A já cítil její hnijící tělo, tu ženu, která mi někdy v záchvatu vášně strkala jazyk do úst. Byla tu. Byla opravdová. Stejně jako členové její královské družiny. Cítil jsem, jak mi přebíhají po nohou a lechtají mě vousy na kotnících, když očichávali okraje spodků.

Patami jsem narazil na bednu a když jsem se pokusil uhnout před přibližující se mrtvolou, ztratil jsem rovnováhu a do bedny dosedl. Praštil jsem se do nateklé zanícené ruky, ale bolesti jsem si sotva všiml. Naklonila se nade mnou a její tvář... se prověsila. Maso se oddělilo od kostí a její tvář visela dolů jako obličej nakreslený na nafukovacím balónku. Po bedně vylezla krysa, skočila mi na břicho, vyběhla po hrudi nahoru a očichala mi spodek brady. Cítil jsem, jak se mi další krysy hemží pod ohnutými koleny. Ale nekousaly mě. Tenhle úkol už splnily.

Nahnula se ještě blíž. Zahltil mě její puch, a k tomu ten křivý široký škleb... vidím ho i dnes, když o tom píšu. Říkal jsem si, že chci umřít, ale srdce mi bušilo stále dál. Její tvář vklouzla vedle mé. Cítil jsem, jak moje strniště strhává kousíčky její kůže. Slyšel jsem, jak její zlomená čelist vrže jako větev obalená námrazou. Pak se její studené rty přitiskly k mému hořícímu, horečkou sálajícímu uchu, a začala mi šeptat tajemství, jaká může znát jenom mrtvá žena. Zaječel jsem. Sliboval jsem, že se zabiju a zaujmu její místo v pekle, jenom když zmlkne. Jenže ona nezmlkla. Nechtěla. Mrtví nemlčí.

To už dneska vím.

Když Henry utekl z První zemědělské banky s dvěma sty dolary nacpanými v kapse (spíš sto padesáti, něco poztrácel na zemi), na chvíli se stáhl do ústraní. „Zašil se", jak tomu říká žargon kriminálníků. Píšu to s jistou hrdostí. Myslel jsem si, že ho dopadnou skoro hned, jakmile se dostane do města, ale dokázal mi, že se pletu. Byl zamilovaný, zoufalý a pořád ho stravovala vina a hrůza ze zločinu, který jsme spolu spáchali... ale když si odmyslím tyhle podružnosti (tyhle nákazy), můj syn prokázal statečnost, bystrost a dokonce jakousi smutnou ušlechtilost. Pomyšlení na to poslední je nejhorší. Pořád mě naplňuje melancholií nad jeho zmařeným životem (třemi zmařenými životy, nesmím zapomínat na chudáka těhotnou Shannon Cotteriovou) a lítostí nad zkázou, do které jsem ho zavedl jako tele na porážku.

Arletta mi ukázala chatrč, do které se schoval, a bicykl, který zastrčil dozadu - ten bicykl byla první věc, kterou si koupil za ukradené peníze. Tehdy bych vám neuměl povědět, kde přesně se jeho skrýš nacházela, ale po několika letech jsem ji vyhledal a dokonce navštívil. Byla to obyčejná bouda u silnice s vybledlou reklamou na colu Royal Crown namalovanou na stěně. Byla několik mil za západním předměstím Omahy a na dohled Boys Town, které vznikly předchozího roku. Jedna místnost, jediné nezasklené okno, žádná kamna. Zamaskoval bicykl natrhanou trávou a býlím a kul plány. Potom, asi týden po vyloupení První zemědělské banky - to už zájem policie o celkem bezvýznamnou loupež potuchl - začal jezdit na kole do Omahy.

Zabedněný kluk by jel přímo do Katolického domova svaté Eusebie a tam by ho sbalili místní policajti (což šerif Jones nepochybně očekával), ale Henry Freeman James byl chytřejší. Vykoumal, kde se Domov nachází, ale nepřiblížil se k němu. Místo toho hledal nejbližší cukrárnu s bonbony a limonádami. Správně předpokládal, že dívky ji budou navštěvovat, kdykoli budou moct (což znamenalo pokaždé, když si jejich chování zasloužilo volné odpoledne a navíc měly v taštičce trochu peněz). Dívky od svaté Eusebie sice nemusely nosit uniformy, ale snadno se daly rozeznat podle obnošených šatů, sklopených očí a chování - hned koketního, hned bázlivého. Ty s velkým břichem a bez snubního prstenu byly zvlášť nápadné.

Zabedněný kluk by se pokusil zahájit rozhovor s některou z těchto nešťastných Eviných dcer hned v cukrárně a tím by vzbudil pozornost. Henry se však usadil venku, u ústí uličky mezi cukrárnou a vedlejší galanterií. Sedl si tam na dřevěnou bedýnku a četl noviny, kolo opřené o cihlovou zeď vedle sebe. Čekal na dívku s dobrodružnějšími sklony, která se nespokojí s tím, že vysrkne jeden sorbet a hned odcupitá zpátky za sestrami. Takže půjde o dívku, která kouří. O třetím odpoledni stráveném čekáním v uličce se taková dívka objevila.

Později jsem ji vyhledal a mluvil s ní. Nevyžadovalo to žádnou detektivní práci. Omaha Henrymu a Shannon určitě připadala jako velkoměsto, ale v roce 1922 to bylo jen trochu větší středozápadní městečko s ambicemi. Dnes je Viktorie Hallettová úctyhodná vdaná žena se třemi dětmi, ale na podzim roku 1922 se jmenovala Viktorie Stevensonová: byla mladá zvědavá rebelka v šestém měsíci těhotenství, se značnou zálibou v cigaretách značky Sweet Caporals. Moc ráda si jednu od Henryho vzala, když jí nabídl.

„Vezmi si ještě pár na později," vybídl ji.

Zasmála se. „To bych musela být pěkně máklá! Sestry nám prohledávají tašky a obracejí kapsy naruby, když se vracíme. Budu muset požvýkat tři kousky Black Jacku, abych jim nesmrděla už jenom po tomhle jednom žváru." Pobaveně i vzdorně se pohladila po vypouklém břiše.

„Jsem v průšvihu, to asi vidíš. Neposlušná holčička! A můj miláček utekl. Jako mizera se zachoval, chlapeček, ale světu je to jedno! Takže vašnosta mě pak strčil do basy, kde nás hlídají tučňáci..."

„Nerozumím ti."

„Jéžiš! Vašnosta je můj fotr. A tučňáci říkáme sestrám!" zasmála se. „Ty seš fakt venkovskej balík, jen co je pravda! Každopádně ta basa, kde si to musím odkroutit, se jmenuje..."

„Svatá Eusebie."

„Teď ti to pěkně zapaluje, Jacksone." Potáhla z cigarety a přivřela oči. „Hele, vsadím se, že vím, co seš zač - kluk Shannon Cotteriový."

„A máme tu výherkyni naší soutěže," řekl Hank.

„No, být tebou, nepřibližovala bych se na víc než dva bloky. Policajti mají tvůj popis." Vesele se zasmála. „A popis dalšího půl tuctu osamělých nápadníků, ale žádný z nich nemá zelený oči a bagančata jako ty, a žádný z nich nemá tak pěknou holku jako Shannon. Je to opravdová královna! Jo!"

„Proč si myslíš, že jsem tady a ne tam?"

„No dobře, já se zeptám - proč tu teda seš?"

„Chci se s ní nějak domluvit, ale nechci se při tom nechat chytit. Dám ti dvě babky, pokud jí doneseš lístek."

Viktorii se rozšířily oči. „Kámo, za dvě babky si strčím pod paži hlásnou troubu a vyřídím vzkaz i Garciovi - jsem totiž totálně na suchu. Sem s tím!"

„A další dvě, jestli o tom budeš držet jazyk za zuby. Nejenom teď, ale pořád."

„Za to mi nemusíš extra platit," řekla. „Strašně ráda ty svatouškovský mrchy přečůrám. Ty tě klidně plácnou přes ruku, když si chceš při večeři vzít jeden rohlík navíc! Je to tam jako v Gulliveru Twistovi"

Podal jí lístek a Viktorie ho předala Shannon. Měla ho v malé tašce se svými věcmi, když je policie konečně chytila v Elku v Nevadě, a viděl jsem policejní fotografii té tašky. Ale Arletta mi pověděla dávno předtím, co na lístku stálo, a skutečnost souhlasila slovo od slova.

Budu čekat od půlnoci do svítání za vaším domovem každou noc dva týdny. Jestli se neukážeš, budu vědět, že to mezi námi skončilo, a vrátím se do Hemingfordu a už nikdy tě nebudu otravovat, i když tě budu milovat až do smrti. Jsme mladí, ale mohli bychom říkat, že je nám víc, a začít dobrý život někde jinde (v Kalifornii). Mám trochu peněz a vím, jak sehnat další. Viktorie ví, jak mě najde, jestli mi chceš poslat lístek, ale jenom jednou. Víc by nebylo bezpečné.

Předpokládám, že ten lístek mají Harlan a Sallie Cotteriovi. Jestli ano, pak viděli, že můj syn svoje jméno obkroužil srdíčkem. Uvažoval jsem, jestli Shannon přesvědčilo právě tohle. Uvažoval jsem, jestli vůbec nějaké přesvědčování potřebovala. Je možné, že jediné, co na světě chtěla, bylo donosit (a legitimizovat) dítě, do kterého se už zamilovala. O této věci se Arletta svým děsivým šepotem vůbec nezmínila. Zřejměji to bylo jedno.

Henry se po té schůzce vracel do ústí uličky každý den. Určitě věděl, že místo Viktorie by mohli přijít policisté, ale neměl na vybranou. Třetího dne hlídkování přišla. „Shannon ti hned odepsala, ale nemohla jsem přijít dřív," vysvětlovala. „Našlo se trochu chechtací trávy v tý díře, kterou mají tu drzost nazývat hudebním sálem, a tučňáci jsou od tý doby na válečný stezce."

Henry natáhl ruku po lístku, který mu Viktorie vydala výměnou za jednu cigaretu. Stála na něm čtyři slova: Zítra ráno. Ve dvě.

Henry popadl Viktorii do náručí a políbil ji. Vzrušeně se zasmála a zajiskřily jí oči. „Páni! Některý holky mají prostě štěstí!"

Nepochybně mají. Jenže když uvážíte, že Viktorie měla nakonec manžela, tři děti a pěkný domov na Maple Street v nejlepší čtvrti v Omaze, a Shannoh Cotteriová se nedožila konce roku... kterou z nich byste nazvali dítětem štěstěny?

Mám trochu peněz a vím, jak sehnat další, napsal Henry, a taky že věděl. Pár hodin po políbení hubaté Viktorie (která donesla Shannon vzkaz Říká, že tam bude se vší parádou), jistý mladík v kšiltovce stažené hluboko do čela a s šátkem přes ústa a nos vyloupil v Omaze První národní banku. Tentokrát lupič dostal osm set dolarů, což už byl pěkný úlovek. Jenže strážný byl mladší a horlivěji plnil služební povinnosti, což už tak pěkné nebylo. Zloděj ho musel střelit do stehna, aby mohl uniknout, a i když Charles Griner přežil, zasáhla ho infekce (hluboce s ním soucítím) a o nohu přišel. Když jsem ho v roce 1925 navštívil v domě u rodičů, bral to filozoficky.

„Mám štěstí, že jsem to vůbec přežil," řekl. „Než mi nohu zaškrtili, ležel jsem v louži krve skoro palec hluboké. Vsadím se, že museli vzít celou krabici dreftu, než takový svinčík uklidili."

Když jsem se pokusil za syna omluvit, jenom mávl rukou.

„Vůbec jsem se k němu neměl přibližovat. Čepici měl staženou hodně nízko a šátek zase hodně vysoko, ale stejně jsem mu viděl oči. Měl jsem vědět, že ho nic nezastaví, leda že ho zastřelím, a já vůbec nestihl tasit zbraň. Měl to v očích, víte. Ale já byl taky mladý. Teď už jsem starší. A něco takového váš syn už nezažije. Upřímnou soustrast."

Po téhle fušce měl Henry peněz víc než dost, aby mohl koupit auto - pěkné, cestovní ale na to byl moc chytrý. (Když to píšu, jsem znovu pyšný: sice jen trochu, ale popřít to nemůžu.) Kluk, který vypadal, že se začal holit sotva minulý týden, se ohání dostatkem platidla, aby si mohl koupit zánovní oldsmobil? Tím by na sebe určitě upozornil rameno zákona.

Takže místo aby si auto kupoval, ukradl ho. A žádné velké cestovní. Vybral si pěkný, nenápadný ford kupé. To bylo auto, které zaparkoval za svatou Eusebií, a do tohoto auta nastoupila Shannon, když se vykradla ze svého pokoje, odplížila se po schodech s cestovní kabelou v ruce a prolezla okénkem na záchodě vedle kuchyně. Měli čas dát si jedinou pusu - Arletta to neřekla, ale mám dost fantazie - a pak Henry zamířil s fordkou na západ. Za svítání už byli na dálnici Omaha - Lincoln. Kolem třetí odpoledne museli projet kousek od jeho starého domova - i jejího. Možná se tím směrem ohlédli, ale pochybuji, že Henry zpomalil. Nechtěl zastavovat na noc v kraji, kde by je mohl někdo poznat.

Jejich život na útěku začal.

Arletta mi o tom životě našeptala víc, než jsem toužil vědět, a nemám odvahu tu psát něco jiného než holá fakta. Jestli se chcete dozvědět další podrobnosti, napište si do veřejné knihovny v Omaze. Za poplatek vám pošlou hektografické kopie článků, které se týkají Zamilovaných banditů, jak se o nich psalo (a jak si sami říkali). Možná byste našli nějaké články i ve svých novinách, pokud nebydlíte v Omaze. Závěr jejich příběhu byl natolik srdcervoucí, že si zasloužil pozornost novin v celých Státech.

Hezký Hank a Sladká Shannon, tak je nazval Světový hlasatel. Na fotografiích vypadali strašně mladí. (Což samozřejmě byli.) Nechtěl jsem se na ty fotografie dívat, ale udělal jsem to. Krysy dokážou kousnout různými způsoby, není to tak?

V dunách Nebrasky praskla u kradeného auta pneumatika. Kolem kráčeli dva muži, zrovna když Henry nasazoval rezervu. Jeden muž vytáhl zpod kabátu brokovnici - v dobách Divokého západu se jí říkalo šperhák pro bandity - a namířil ji na uprchlé milence. Henry neměl vůbec šanci dostat se ke své pistoli. Měl ji v kapse kabátu a kdyby po ní hmátl, skoro jistě by ho zabili. Takže lupič byl oloupen. Henry a Shannon šli pěšky ruku v ruce pod studeným podzimním nebem až k nejbližší farmě a když jim farmář přišel otevřít a zeptal se, jak jim může pomoct, Henry namířil tomu muži pistoli na hrudník a řekl, že chce jeho auto a všechny hotové peníze, co tu má.

Ta holka, co s ním byla, říkal farmář novinářům, stála na verandě a dívala se jinam. Farmář řekl, že podle něj plakala. Prý mu jí bylo líto, protože to bylo takové tintítko těhotné, přesně jako ta stařenka, která bydlela ve střevíci, a cestovala s mladým psancem odsouzeným k mizernému konci.

Pokusila se ho zastavit? zeptal se reportér. Snažila se mu to vymluvit?

Ne, řekl farmář. Jenom tam stála obrácená zády k nám, jako by si myslela, že když to nevidí, tak se to neděje. Farmářova stará kraksna Reo se našla opuštěná kousek od vlakového nádraží v McCooku a na sedadle měla položený vzkaz: Tady máte svoje auto zpátky, peníze pošleme, až budeme moct. Vzali jsme vám je jenom proto, že jsme ve srabu. S pozdravem „Zamilovaní banditi“. Koho napadlo takové jméno? Nejspíš Shannon, rukopis patřil jí. Jméno použili jenom proto, že nechtěli uvádět svoje jména, ale z takových drobností povstávají legendy.

Za den či dva došlo k přepadení maličké Pohraniční banky v Arapahoe v Coloradu. Zloděj - v placaté čepici stažené hluboko do čela a s šátkem vysoko přes ústa a nos - byl sám. Dostal necelou stovku dolarů a odjel v hupmobilu, jehož krádež byla nahlášená v McCooku. Druhý den se v První bance v Cheyenne Wells (což byla zároveň jediná banka v Cheyenne Wells) objevil mladý muž v doprovodu mladé ženy. Měla tvář zamaskovanou šátkem, ale nemohla si zamaskovat těhotné břicho. Získali čtyři sta dolarů a odjeli z městečka vysokou rychlostí rovnou na západ. Na silnici do Denveru vytvořila policie zátaras, ale Henry si uměl poradit a drželo se ho štěstí. Kousek za Cheyenne Wells zabočili na jih a jeli spíš po polních cestách a dobytkářských trasách.

Za týden mladá dvojice jménem Harry a Susan Freemanovi nasedla v Colorado Springs do vlaku směr San Francisco. Proč v Grand Junction najednou vystoupili, to netuším a Arletta mi to neprozradila - nejspíš zahlédli něco, co jim připadalo podezřelé. Vím jenom, že v tom místě vyloupili banku a další potom v Ogdenu ve státě Utah. Možná si tak chtěli něco naspořit do nového života. V Ogdenu se Henryho před bankou pokusil zastavit nějaký muž a Henry ho střelil do hrudi. Muž i tak Henryho popadl a Shannon ho strčila z žulových schodů dolů. Utekli. Postřelený muž za dva dny v nemocnici zemřel. Ze Zamilovaných banditů se stali vrazi. V Utahu dostávají odsouzení vrazi provaz.

To bylo kolem Díkůvzdání, i když nevím, jestli před anebo až po svátcích. Policie západně od Skalnatých hor měla jejich popis a byla ve střehu. Mě tehdy kousla ta krysa schovaná ve skříni - aspoň si to myslím - nebo mě to každou chvíli čekalo. Arletta mi pověděla, že jsou mrtví, ale nebyli. Tedy ne v době, kdy mě se svou královskou družinou navštívila. Buď lhala, nebo věštila. Mně to připadá totéž.

Jejich předposlední zastávkou byl Deeth v Nevadě. Byl lezavě mrazivý den koncem listopadu nebo začátkem prosince, nebe bylo bílé a začínal se z něj spouštět sníh. Chtěli si v jediném místním bufetu dát vajíčka a kafe, ale štěstí už je opouštělo. Muž za pultem pocházel z Elkhornu v Nebrasce a i když nebyl doma už řadu let, jeho matka mu stále věrně posílala balíky Světového hlasatele. Poslední balík mu dorazil právě před několika dny a muž poznal, že v jednom boxu sedí Zamilovaní bandité z Omahy.

Místo aby zatelefonoval na policii (nebo ostraze z nejbližšího měďného dolu, která by si počínala pohotověji a obratněji), rozhodl se pro občanský zákrok. Vytáhl zpod pultu starou rezavou kovbojskou pistoli, namířil ji na ně a řekl jim - v nejlepší západní tradici -, aby dali ruce vzhůru. Henry nic takového neudělal. Vyklouzl z boxu, nakráčel přímo k chlapíkovi a řekl: „Nedělejte to, příteli, nechceme vám ublížit, my prostě zaplatíme a půjdeme."

Prodavač stiskl spoušť a stará pistole selhala. Henry mu ji sebral z ruky, zlomil a podíval se na bubínek. Zasmál se. „Dobrá zpráva!" obrátil se k Shannon. „Ty kulky jsou tam tak dlouho, že už zezelenaly."

Položil na pult dva dolary - za jídlo - a pak udělal hroznou chybu. Dodneška věřím, že by to skončilo špatně tak jako tak, ale nejraději bych na něj přes celé ty roky zakřičel: Neodkládej tu pistoli, dokud je nabitá. Nedělej to, synku! Zelené nezelené, strč si ty náboje do kapsy! Jenže časem dokážou putovat jenom mrtví. Dnes už to vím, vlastní zkušenost mě naučila.

Když odcházeli (Ruku v ruce, šeptala mi Arletta do rozpáleného ucha), prodavač popadl z pultu tu starou koňáckou bouchačku, sevřel ji oběma rukama a zmáčkl spoušť znovu. Tentokrát vystřelila a i když si nejspíš myslel, že míří na Henryho, kulka zasáhla Shannon Cotteriovou do beder. Vykřikla a vyklopýtala ze dveří do sněhové fujavice. Henry ji zachytil, ještě než upadla, a pomohl jí nasednout do jejich posledního ukradeného auta, další fordky. Prodavač se ho pokusil střelit skrz okénko a tentokrát mu stará pistole v rukou vybuchla. Kus kovu mu vyrazil oko. Nikdy jsem ho nelitoval. Nejsem takový dobrák jako Charles Griner.

Vážně zraněná - a možná už umírající - Shannon začala rodit, zatímco Henry ujížděl houstnoucí vánicí do Elka, což bylo třicet mil na jihozápad. Snad si myslel, že tam sežene doktora. Nevím, jestli tam byl nějaký doktor nebo ne, ale určitě tam byla policejní stanice a prodavač tam zavolal, i když mu na tváři ještě ani nezaschly zbytky sklivce. Dva místní policisté a čtyři členové nevadské státní stráže čekali na Henryho a Shannon na okraji města, ale Henry a Shannon je vůbec nepotkali. Mezi Deethem a Elkem je třicet mil a Henry ujel jenom dvacet osm.

Těsně za hranicemi města (ale stále hodný kus od prvních domů) Henryho opustilo štěstí. Jelikož Shannon křičela, držela se za břicho a zakrvácela celé sedadlo, musel jet rychle - příliš rychle. Nebo možná jenom vjel do výmolu na silnici. Ať už se stalo cokoli, fordka sjela do příkopu a tam chcípla. Uvízli v pouštní pustině, sílící vítr proháněl kolem nich záclony sněhu, a co Henrymu táhlo hlavou? Že to, co jsme spolu udělali v Nebrasce, ho zavedlo s milovanou dívkou až sem do Nevady. Arletta mi to neřekla, ani nemusela. Prostě jsem to věděl.

V houstnoucí vánici zahlédl obrys jakéhosi stavení a pomohl Shannon vystoupit z auta. Podařilo se jí ujít několik kroků proti větru, ale pak už nemohla dál. Dívka, která uměla trigeronomii a mohla být první absolventkou normální školy v Omaze, si opřela hlavu o rameno mladého muže a řekla: „Už nemůžu dál, miláčku, polož mě na zem."

„A co dítě?" zeptal se jí.

„Dítě je mrtvé a já chci taky zemřít," odpověděla. „Nevydržím tu bolest. Je strašná. Miluju tě, miláčku, ale polož mě na zem."

On ji však nesl k obrysu stavení, z něhož se vyklubala obyčejná chajda dost podobná chatrči poblíž Boys Townu, která měla na boku vybledlou malbu láhve coly značky Royal Crown. Uvnitř byl sporák, ale žádné dřevo. Henry vyšel ven a schrastil pár klacíků, než je zasypal sníh, a když se s nimi vrátil, byla už Shannon v bezvědomí. Henry podpálil v kamínkách a pak si položil její hlavu na klín. Shannon Cotteriová byla mrtvá dřív, než ohýnek shořel na uhlíky, a pak už zbyl jenom Henry, který seděl v ohavné chajdě, kde před ním přespalo tucet špinavých kovbojů, víc opilých než střízlivých. Seděl tam a hladil Shannon po vlasech, zatímco venku skučel vítr a plechová střecha chatrče drnčela.

To všechno mi Arletta pověděla v den, kdy ty dvě děti odsouzené k záhubě dosud žily. To všechno mi pověděla, zatímco krysy se hemžily kolem mě a Arlettin puch mě dusil a moje zanícená napuchlá ruka hořela bolestí.

Prosil jsem ji, aby mě zabila, aby mi podřízla krk, jako jsem to udělal já jí, ale ona to neudělala.

Tím se mi pomstila.

Možná uplynuly dva dny, než na farmu dorazila návštěva, možná i tři dny, ale to si nemyslím. Myslím, že to byl jenom jeden den. Nevěřím, že bych vydržel dva nebo tři dny bez pomoci. Přestal jsem jíst a skoro i pít. I tak se mi podařilo vylézt z postele a dopotácet se ke dveřím, když na ně kdosi začal bušit. V koutku duše jsem si myslel, že je to třeba Henry, protože jsem se pořád odvažoval doufat, že Arlettina návštěva byla halucinace způsobená deliriem... a pokud byla opravdová, tak že lhala.

Byl to šerif Jones. Kolena se mi podlomila, když jsem ho uviděl, a začal jsem se kácet. Kdyby mě nezachytil, skutálel bych se na verandu. Snažil jsem se mu povědět o Henrym a Shannon - že Shannon někdo postřelí, že oba skončí v chajdě na předměstí Elka, že on, šerif Jones, musí někomu zavolat a překazit to, než se to stane. To všechno ze mě vycházelo v nesrozumitelném mručení, ale jména rozeznal.

„Utekl s ní, no jo," řekl Jones. „Ale pokud sem Harlan přišel a řekl vám to, proč vás tu takhle nechal? Co vás kouslo?"

„Krysa," vypravil jsem ze sebe.

Chytil mě kolem pasu a napůl snesl ze schůdku verandy k autu. Kohout George ležel zmrzlý u hromady dříví a krávy bučely. Kdy jsem je naposledy krmil? Nemohl jsem si vzpomenout.

„Šerife, musíte..."

Ale nedal mi domluvit. Myslel si, že blouzním, a jak by taky ne? Cítil, že mě spaluje horečka, viděl, jak jsem v obličeji rozpálený. Jako by vlekl sporák. „Šetřte síly. A musíte poděkovat Arlettě, protože nebýt jí, neukázal bych se tu."

„Mrtvá," zamumlal jsem.

„Ano. Je mrtvá, je to tak."

Tehdy jsem mu pověděl, že jsem ji zabil, a byla to ohromná úleva. Ucpaná trubka v mé hlavě se otevřela jako mávnutím kouzelného proutku a morový duch, který v ní přebýval, konečně zmizel.

Složil mě do auta jako pytel zrní. „O Arlettě si ještě promluvíme, ale teď vás odvezu k Milosrdným andělům, a budu vám vděčnej, když mi nepoblijete auto."

Když jsme vyjížděli ze dvora a nechávali za sebou mrtvého kohouta a bučící krávy (a ty krysy! Nezapomeňte na krysy! Cha!), snažil jsem se mu znovu říct, že by ještě nemuselo být pro Henryho a Shannon příliš pozdě, že by ještě bylo možné je zachránit. Slyšel jsem se, jak říkám To všechno by se jen mohlo stát, jako bych byl Duch Vánoc z Dickensova příběhu, který si trochu přichvátnul. Pak jsem omdlel. Když jsem se probral, bylo druhého prosince a západní noviny hlásily „ZAMILOVANÍ BANDITI" UNIKLI POLICII V ELKU. JSOU ZNOVU NA ÚTĚKU. Neunikli, jenže to ještě nikdo nevěděl. Kromě Arletty, samozřejmě. A mě.

Doktor usoudil, že gangréna ještě nezasáhla předloktí, a riskoval můj život tím, že mi uřízl ruku jen v zápěstí. Riskoval a vyhrál. Pět dní poté, co mě šerif Jones přivezl do nemocnice u Milosrdných andělů v Hemingford City, jsem ležel vyčerpaný a ztrhaný na nemocniční posteli lehčí o dvanáct kilo a bez levé ruky, ale naživu.

Jones mě přišel navštívit a tvářil se vážně. Čekal jsem, že mi oznámí, že mě zatýká pro vraždu manželky a pak mi na zbylou ruku nasadí želízka a připoutá mě ke sloupku postele. Ale to se nestalo. Místo toho mi řekl, že je mu líto, jakou jsem utrpěl ztrátu. Ztrátu! Co ten idiot ví o ztrátách?

Proč sedím tady v tom nevábném hotelovém pokoji (nikoli však sám!), místo abych ležel v hrobě pro vrahy? Povím vám to dvěma slovy: kvůli své matce.

Měla stejně jako šerif Jones ve zvyku prokládat svoje hovory řečnickými otázkami. U něj to byl konverzační nástroj, který si osvojil v celoživotní službě zákonu - pokládal ty hloupoučké drobné otázky a pozoroval, jestli se osoba, s níž mluví, nezachová nějak podezřele: škubne sebou, zamračí se, uhne očima. Moje matka měla zvyk, který převzala zase od své matky, což byla Angličanka, a přenesla ho zase na mě. Ztratil jsem všechny náznaky britského přízvuku, pokud jsem někdy nějaký měl, ale nikdy jsem se nezbavil matčina zvyku měnit oznamovací věty v otázky. Měl bys hned přijet, nebo ne? Nebo Tvůj otec si zase zapomněl oběd. Budeš mu ho muset vzít, že? Dokonce i poznámky o počasí se maskovaly jako otázky: Dneska nám zase prší, že ano?

Měl jsem sice horečku a bylo mi hodně zle, když toho dne koncem listopadu šerif Jones vešel do dveří farmy, ale neblouznil jsem. Pamatuji se na ten rozhovor velmi jasně, jako si člověk pamatuje obrazy z nezvykle živé noční můry.

Musíte poděkovat Arlettě, protože nebýt jí, neukázal bych se tu, řekl mi.

Mrtvá, odpověděl jsem.

Šerif Jones souhlasil: Ano. Je mrtvá, je to tak.

A potom jsem řekl způsobem, jakým jsem se naučil mluvit u matky na klíně: Já ji zabil, že?

Šerif Jones pochopil řečnický obrat mé matky (protože u sebe byl zvyklý na totéž) jako skutečnou otázku. Po letech - to bylo v továrně, kde jsem našel práci, když jsem přišel o farmu - jsem slyšel jednoho předáka, jak peskuje pomocníka za to, že poslal objednávku do Des Moines místo do Davenportu, aniž by si nejdřív vyzvedl nákladový list z hlavní kanceláře. Ale ve středu vždycky posíláme objednávky do Des Moines, bránil se pomocník, kterého čekal vyhazov. Prostě jsem myslel...

Jeden myslel a druhej na to dojel, odpověděl předák. Nejspíš je to staré rčení, ale tehdy jsem ho slyšel poprvé. Divíte se snad, že jsem si v tu chvíli vzpomněl na šerifa Franka Jonese? Matčin zvyk obracet věty v otázky mě zachránil před elektrickým křeslem. Nikdy jsem nestál před porotou za vraždu své manželky.

Tedy až do této chvíle.

Jsou tu se mnou, je jich mnohem víc než dvanáct, sedí v pokoji vyrovnané kolem podlahových lišt kolem dokola a pozorují mě svýma lesklýma očkama. Kdyby sem vešla pokojská a chtěla převlékat postel, určitě by ty chlupaté porotce zahlédla a s jekotem by utekla. Ale žádná pokojská nepřijde. Před dvěma dny jsem pověsil na kliku ceduli NERUŠIT a nechal ji tam viset. Venku jsem nebyl. Asi bych si mohl objednat donášku jídla z restaurace v ulici, ale bojím se, že potrava by je navnadila. Stejně nemám hlad, takže to není žádná velká oběť. Zatím byli ti moji porotci trpěliví, ale tuším, že jim to dlouho nevydrží. Jako každá porota se nemůžou dočkat, až výpověď obviněného skončí, aby mohli vynést verdikt, vyzvednout si odměnu (v tomto případě splacenou masem) a vrátit se domů k rodině. Takže musím končit. Nebude to trvat dlouho.

Když se šerif Jones posadil v nemocnici ke mně na postel, řekl: „Nejspíš jste mi to poznal na očích. Je to tak?"

Byl jsem hodně nemocný člověk, ale zotavil jsem se už natolik, abych byl opatrný. „Viděl co, šerife?"

„Co jsem vám přišel povědět. Vy si to nepamatujete, že? No, ani se nedivím. Byl jste hodně nemocnej Američan, Wilfe. Byl jsem si skoro jistej, že umřete, a že to třeba stihnete dřív, než vás dovezu sem do městečka. Ale bůh s vámi ještě asi neskončil, že?"

Něco se mnou rozhodně ještě neskončilo, ale pochybuji, že to byl Bůh.

„Byl to Henry? Přijel jste mi povědět něco o Henrym?"

„Ne," řekl, „přijel jsem kvůli Arlettě. Je to špatná zpráva, ta nejhorší, ale nemůžete si nic vyčítat. Přece jste ji nevypráskal z domu holí." Naklonil se blíž. „Možná jste měl dojem, že vás nemám v lásce, Wilfe, ale to není pravda. V našich končinách jsou takoví, co vás nemají rádi - a víme, o kom je řeč, že jo? - ale nestrkejte mě s nima do jednoho ranku jenom proto, že musím brát v potaz i jejich zájmy. Párkrát jste mě nakrknul a jsem přesvědčenej, že s Harlanem Cotteriem byste byli pořád přátelé, kdybyste udržel kluka trochu na uzdě, ale vždycky jsem si vás vážil."

Pochyboval jsem o tom, ale držel jsem jazyk za zuby.

„Pokud jde o to, co se stalo Arlettě, zopakuju vám něco, protože tohle je zapotřebí zopakovat: nemůžete si to vyčítat."

Opravdu? Tohle jsem považoval za podivný závěr dokonce i na muže zákona, kterého si nikdo nemohl splést se Sherlockem Holmesem.

„Henry je v průšvihu, jestli ty zprávy, co dostávám, nelžou," řekl ztěžka, „a stáhl Shannon Cotteriovou do hlubový vody s sebou. Utopí se oba. S tímhle se vyrovnat, to bude na vás až dost, a nemusíte na sebe brát odpovědnost navíc za smrt svý ženy. Nemusíte..."

„Tak už mi to řekněte," přerušil jsem ho.

Dva dny před jeho návštěvou - možná v den, kdy mě kousla ta krysa, i když možná ne, ale každopádně někdy v té době - jel jeden farmář do Lyme Bisky s posledním nákladem zeleniny, když si všiml, jak se nějakých sedm metrů severně od silnice kvůli čemusi rvou tři kojoti. Byl by jel dál, kdyby v příkopu nezahlédl odřený dámský kožený střevíček a růžové kalhotky. Zastavil, vystřelil z pušky, aby kojoty zahnal, a vyrazil na pole, aby si jejich kořist prohlédl. Našel ženskou kostru, na které visely cáry šatů a pár kousků masa. Zbytky vlasů byly matně hnědé, do takové barvy mohly Arlettiny sytě kaštanové vlasy vyblednout, kdyby byly řadu měsíců vystaveny živlům.

„Chyběly jí dva zuby vzadu," řekl Jones. „Chybělo Arlettě vzadu pár zubů?"

„Ano," zalhal jsem. „Vypadly jí, když jí hnisaly dásně."

„Když jsem tehdy přijel hned po jejím útěku, tvůj kluk říkal, že si s sebou vzala lepší šperky."

„Ano." Ty šperky teď ležely ve studni.

„Když jsem se zeptal, jestli by byla schopná sebrat nějaké peníze, zmínil ses o dvou stech dolarech. Že je to tak?"

Aha. To byly ty vymyšlené peníze, které mi Arletta údajně sebrala z prádelníku. „Správně."

Přikyvoval. „No, a tu to máme. Pár cetek a trocha peněz. Tím se všechno vysvětluje, no ne?"

„Nechápu..."

„Protože se na to nedíváte z hlediska muže zákona. Někdo ji na té silnici oloupil, to je celý. Nějakej mizera si všiml, že mezi Hemingfordem a Lyme Biskou jde pěšky ženská, zastavil jí, zabil ji, sebral jí peníze a šperky a pak odtáhl její tělo na nejbližší pole tak daleko, aby nebylo ze silnice vidět." Podle Jonesova protáhlého výrazu jsem poznal, že podle jeho názoru byla nejspíš i znásilněna a že je jenom dobře, že z ní nezbylo dost, aby se to dalo s určitostí poznat.

„Nejspíš to tak bylo," řekl jsem a jaksi se mi podařilo zachovat kamennou tvář, dokud neodešel. Pak jsem se obrátil na bok a i když jsem se při tom praštil do pahýlu, rozchechtal jsem se. Zabořil jsem obličej do polštáře, ale ani ten nedokázal to moje řičení ztlumit. Když přiběhla sestra - ošklivá stará fúrie - a uviděla, že mi po tváři proudí slzy, domnívala se, že brečím. Zjihla, což jsem dosud považoval za nemožné, a dala mi morfinovou pilulku navíc. Přece jenom jsem oplakával manželku a syna. Zasloužil jsem si útěchu.

A víte, proč jsem se smál? Snad Jonesově dobře míněné hlouposti? Šťastné náhodě, díky níž se objevila mrtvola nějaké tulačky, kterou zřejmě zabil její opilý druh? Smál jsem se kvůli obojímu, ale hlavně kvůli tomu střevíci. Farmář zastavil a šel se podívat, kvůli čemu se kojoti perou, protože zahlédl v příkopu dámský kožený střevíc. Ale když se mě šerif Jones v létě ptal, co měla Arletta na nohou, pověděl jsem mu, že chybí jenom plátěnky. Ten idiot na to zapomněl.

A už si nikdy nevzpomenul.

Když jsem se vrátil na farmu, skoro všechen dobytek už pošel. Přežila jenom Achelois, která se na mě podívala vyčítavýma, vyhladovělýma očima, a žalostně zabučela. Nakrmil jsem ji s láskou jako domácího mazlíčka, jímž nakonec byla. Jak jinak byste nazvali zvíře, které už nepřispívá k rodinnému živobytí?

Byly doby, kdy by se Harlan za pomoci své manželky o můj dobytek postaral, dokud jsem byl v nemocnici. Tak to mezi sousedy na středozápadě chodilo. Ale i když se k němu začalo přes pole nést žalostné bučení mých umírajících krav, zatímco sám seděl u večeře, nepřišel. Být na jeho místě, asi bych udělal totéž. Z hlediska Harlana Cotterieho (a z hlediska celého světa) se můj syn nespokojil s tím, že jeho dceru zničil. On ji pronásledoval do míst, které jí mělo sloužit jako úkryt, unesl ji a vnutil jí kriminálnický život. Všechny ty zprávy o „Zamilovaných banditech" se mu musely zažírat do srdce jako kyselina! Cha!

Následujícího týdne - někdy v době, kdy se na farmách a na Main Street v Hemingford Homu začala objevovat vánoční výzdoba - se šerif Jones znovu objevil na mé farmě. Jeden pohled do jeho tváře mi napověděl, jakou novinku nese, a začal jsem vrtět hlavou. „Ne. Už ne. Já to nechci. Nemůžu. Běžte pryč."

Vrátil jsem se do domu a snažil se před ním zarýglovat dveře, ale byl jsem slabý a navíc jednoruký, takže se snadno protlačil dovnitř. „Vzchopte se, Wilfe," řekl. „Vydržíte to." Jako by věděl, o čem mluví.

Podíval se do skříňky, na níž stál ozdobný keramický džbánek na pivo, našel láhev whiskey s žalostným zbytkem u dna, nalil ten poslední prst tekutiny do džbánku a podal mi ho. „Doktor by to neschvaloval," poznamenal, „ale není tady a vy to budete potřebovat."

Zamilované bandity našli v jejich poslední skrýši. Shannon zemřela kulkou vystřelenou prodavačem. Henry kulkou, kterou si vpálil do mozku sám. Těla odvezli do márnice v Elku a čekali na pokyny. Harlan Cotterie se o dceru postará, ale s mým synem odmítá mít co do činění. Jistěže. Udělal jsem to sám. Henry přijel do Hemingfordu vlakem osmnáctého prosince a já čekal na nádraží i s černým pohřebákem od bratrů Castingsových. Pořád dokola mě někdo fotografoval. Pokládali mi otázky, na které jsem se ani nesnažil odpovědět. Titulky ve Světovém hlasateli a mnohem skromnějším hemingfordském plátku hlásaly ZDRCENÝ OTEC.

Kdyby mě však reportéři viděli v pohřebním ústavu, kdy byla otevřena laciná borová rakev, teprve pak by viděli skutečný žal. Jejich titulky by křičely ŘVOUCÍ OTEC. Kulka, kterou si můj syn vpálil do spánku, když seděl s Shannoninou hlavou na klíně, se cestou mozkem zploštila a vytrhla mu na levé straně velký kus lebky. Ale to nebylo nejhorší. Jeho oči zmizely. Dolní ret se utrhl, takže cenil zuby v pochmurném šklebu. Z nosu mu zůstal rudý pahýl. Než jejich těla našel policista nebo zástupce šerifa, na mém synovi a jeho milované hodovaly krysy.

„Spravte ho," poručil jsem Herbertu Castingsovi, když jsem byl zase schopen rozumného slova.

„Pane Jamesi... ta škoda je..."

„Vidím, jaká ta škoda je. Spravte ho. A vytáhněte ho z toho šuplete. Uložte ho do nejlepší rakve, jakou máte. Nezajímá mě, co to bude stát. Mám peníze." Shýbl jsem se a políbil ho na potrhanou tvář. Žádný otec by neměl synovi dávat poslední políbení, ale pokud si nějaký otec zasloužil takový osud, byl jsem to já.

Shannon a Henry byli pohřbeni u hemingfordského metodistického kostela Slávy Boží, Shannon dvaadvacátého prosince a Henry na Štědrý den. Kostel byl při pohřbu Shannon plný a pláč se nesl tak hlasitě, že skoro zvedal střechu. Vím to, protože jsem tam byl, aspoň na chvilku. Stál jsem bez povšimnutí vzadu a pak jsem se v půli smutečního proslovu reverenda Thursbyho vytratil. Reverend Thursby odsloužil i Henryho potřeb, ale ani nemusím povídat, že lidí přišlo mnohem méně. Thursby viděl jenom jednoho, ale byl tam se mnou ještě někdo. Vedle mě totiž seděla Arletta, neviditelná, usměvavá. Šeptala mi do ucha.

Líbí se ti, jak to dopadlo, Wilfe? Stálo to za to?

Když jsem sečetl náklady pohřebního ústavu, pohřbu, márnice a převozu těla, uložení pozemských ostatků mého syna stálo něco přes tři sta dolarů. Zaplatil jsem je z hypotéky. Co jiného jsem měl? Když pohřeb skončil, vrátil jsem se do prázdného domu. Ale nejdřív jsem si koupil láhev whisky.

Rok 1922 měl v rukávu ještě jeden trik. Den po Vánocích přihučela od Skalnatých hor strašná vánice o síle vichřice a zasypala nás půl metrem sněhu. Jak se stmívalo, sníh se nejdřív změnil v plískanici a pak bičující déšť. Kolem půlnoci jsem seděl v potemnělém salonu, ošetřoval si naříkající pahýl doušky whisky, když tu se zezadu z domu ozvalo jakési skřípání a vrzání. Byla to střecha, které na té straně povolovala - kvůli ní jsem si bral hypotéku, abych ji, kromě dalších správek, dal do pořádku. Připil jsem jí, pak si dal ještě lok. Když mi kolem ramen začal fičet studený vítr, vzal jsem si z háčku v předsíni kabát, oblékl si ho, zase se posadil a znovu se napil whisky. V jednu chvíli jsem zdříml. Kolem třetí ráno mě probudilo další skřípání a rachot. Tentokrát se zřítila přední půlka chléva. Achelois znovu přežila a další večer jsem ji vzal k sobě do domu. Proč? zeptáte se možná a moje odpověď by zněla Proč ne? Proč sakra ne? Byli jsme trosečníci. Trosečníci.

Ráno o Vánocích (které jsem strávil popíjením whisky ve studeném obývacím pokoji ve společnosti jediné zbývající krávy), jsem počítal, co mi zbylo z vypůjčených peněz, a uvědomil si, že mi nebudou stačit na opravy napáchané bouří. Nijak mi to nevadilo, protože mě farmářský život přestal bavit, ale při pomyšlení na to, že Farringtonova společnost tu postaví prasečí jatka a znečistí potok, jsem stále vzteky skřípal zuby. Zvlášť poté, co jsem zaplatil hodně vysokou cenu za to, aby se těch třikrát proklatých sto akrů nedostalo Farringtonovi do rukou.

Najednou mi došlo, že když je Arletta oficiálně mrtvá a nejen pohřešovaná, jsou ty akry moje. Takže o dva dny později jsem spolkl pýchu a šel navštívit Harlana Cotterieho.

Muž, který na moje klepání otevřel, si vedl lépe než já, ale útrapy onoho roku si přesto vybraly svou daň. Pohubl, ztratil vlasy a měl pomačkanou košili - i když ne tak pomačkanou jako obličej, a košile se aspoň dala vyžehlit. Vypadal na pětašedesát a ne na pětačtyřicet.

„Nemlať mě," řekl jsem, když jsem si všiml, že svírá pěsti. „Vyslechni mě."

„Nepraštil bych člověka, kterej má jenom jednu ruku," řekl, „ale budu ti vděčnej, když to zkrátíš. A budeme muset mluvit tady mezi dveřma, protože ty už do mýho baráku nikdy nevkročíš."

„V pořádku," řekl jsem. Taky jsem zhubl - a hodně - a třásl jsem se, ale studený vzduch dělal mému pahýlu dobře, i té neviditelné dlani, kterou jsem na konci pořád jaksi cítil. „Chci ti prodat sto akrů dobré půdy, Harlane. Tu stovku, kterou Arletta tak tvrdohlavě chtěla prodat Farringtonově společnosti."

Usmál se tomu a oči, zanořené do hlubokých jam, které tam dřív nebývaly, zajiskřily. „Udeřily zlý časy, co? Půlka baráku a půlka chlíva ti spadly. Hermie Gordon říká, že s tebou uvnitř bydlí kráva." Hermie Gordon byl náš venkovský pošťák a známá drbna.

Uvedl jsem cenu tak nízkou, že Harlanovi klesla brada a obočí vyletělo vzhůru. Teprve v té chvíli jsem si všiml pachu, který vanul z úhledné a pohodlné farmy Cotteriových a který mi k jejich domu vůbec neseděl: byl to smrad spáleného jídla. Tady nevařila Sallie Cotteriová. Kdysi by mě něco takového zaujalo, ale ty doby minuly. Mě v tu chvíli zajímalo jen to, abych se té stovky akrů zbavil. Připadalo mi správné, abych je prodal lacino, protože mě přišly strašlivě draho.

„To je setina ceny," řekl. Potom s očividným gustem dodal: „Arletta by se obrátila v hrobě."

Ta zvládla víc než pár obrátek v hrobě, pomyslel jsem si.

„Čemu se usmíváš, Wilfe?"

„Ale ničemu. Až na jednu věc je mi jedno, co s tou půdou bude. Zajímá mě jenom to, aby ji nedostal Farrington na ty zatracený jatka."

„I když přijdeš o farmu?" Přikývl, jako bych se ho na něco ptal. „Vím o hypotéce, kterou sis vzal. Na malým městě se nic neutají."

„I tak," přisvědčil jsem. „Ber, Harlane. Byl bys blázen, kdybys nebral. Oni do toho potoka budou lít krev a házet štětiny a prasečí střeva - je to přece i tvůj potok."

„Ne," řekl.

Zůstal jsem na něj civět tak překvapeně, že jsem ze sebe nevypravil slova. Ale on znovu přikývl, jako bych se na něco ptal.

„Myslíš si, že víš, co jsi mi provedl, ale nevíš všechno. Sallie mě opustila. Odešla k rodičům v McCooku. Prý se možná vrátí, prý si musí všechno promyslet, ale podle mě tam už zůstane. Takže tím jsme se my dva ocitli na stejným rozvrzaným žebřiňáku, co? Jsme dva chlapi, kteří začali rok s manželkama, a skončili bez nich. Jsme dva chlapi, kteří začali rok s dětma, co žily, a skončili jsme s mrtvejma dětma. Vidím jedinej rozdíl. Já jsem ve vánici nepřišel o půlku baráku a skoro celej chlív." Zamyslel se nad tím. „A pořád mám obě ruce. V tom to nejspíš je. Když přijde na to, abych si vyhonil ptáka - pokud vůbec někdy budu mít chuť -, budu si moct vybrat ruku."

„Co... proč se Sallie..."

„Ale no tak, zapoj hlavu. Shannoninu smrt nevyčítá jenom tobě, ale i mně. Prý kdybych nebyl takovej paličák a neposílal Shannon pryč, pořád by byla naživu a žila s Henrym u vás na farmě kousek od nás, místo aby ležela zmrzlá v bedně pod zemí. Prý by měla vnouče. Prý jsem pokrytec a hlupák, a má pravdu."

Natáhl jsem k němu zbývající ruku. Odmrštil ji.

„Nesahej na mě, Wilfe. A varuju tě jenom jednou."

Zase jsem ruku spustil k boku.

„Jedno vím jistě," řekl. „Kdybych tu nabídku přijal, i když vypadá lákavě, litoval bych toho. Protože ta půda je prokletá. Možná se ve všem neshodneme, ale vsadím se, že na tomhle jo. Jestli ji chceš prodat, prodej ji bance. Vrátí ti papíry od hypotéky a trochu hotových peněz navíc."

„Jenže oni ji obratem prodají Farringtonovi!"

„Aby ses z toho neposral," zněla jeho poslední slova, než mi zavřel dveře před nosem.

O posledním dni toho roku jsem zajel do Hemingford Homu a navštívil pana Stoppenhausera v bance. Pověděl jsem mu, že jsem shledal, že už nemůžu na farmě žít. Že bych rád prodal bance Arlettinu výměru a zbytek výtěžku použil na umoření hypotéky. Stejně jako Harlan Cotterie odmítl. Chvilku jsem seděl na židli před jeho stolem jako opařený a nevěřil vlastním uším.

„Proč ne? Je to dobrá půda!"

Odpověděl mi, že pracuje pro banku a banka není žádná realitní kancelář. Oslovoval mě pane Jamesi. Doby, kdy jsem byl v této kanceláři prostě Wilf, zřejmě minuly.

„To je prostě..." Směšné, vytanulo mi na jazyku, ale nechtěl jsem riskovat, že ho urazím, dokud byla aspoň malá šance, že se rozmyslí. Když už jsem se rozhodl, že půdu prodám (i krávu, budu muset najít kupce pro Achelois, prodám ji někomu cizímu třeba za pytlík bonbonů), držel jsem se toho nápadu jako posedlý. Takže jsem nezvyšoval hlas a hovořil klidně.

„To není tak docela pravda, pane Stoppenhausere. V létě banka koupila Zátiší, když přišlo do dražby. A taky Tři M."

„To byla jiná situace. Máme hypotéku na vašich původních osmdesát akrů a jsme s tím spokojeni. Co uděláte se stovkou akrů pastvin, nás nijak nezajímá."

„Kdo si na vás došlápl?" zeptal jsem se a vzápětí si uvědomil, že se ptát ani nemusím. „Byl tu Lester, že? Poskok Cola Farringtona."

„Netuším, o čem to mluvíte," odsekl Stoppenhauser, ale já viděl, jak mu blýskly oči. „Zřejmě vám žal a vaše... vaše zranění... dočasně snížily schopnost jasného úsudku."

„Ale ne," rozchechtal jsem se. Znělo to hodně vyšinutě, dokonce i já si toho všiml. „V životě mi to nemyslelo jasněji, pane. Přijel vás navštívit - on nebo někdo jiný, Cole Farrington si určitě může dovolit vydržovat tolik nestydatých šíbrů, kolik se mu zachce - a dohodli jste se. Smlu-smlu-smluvili jste se!" Chechtal jsem se jako blázen.

„Pane Jamesi, obávám se, že vás budu muset požádat, abyste odešel."

„Možná jste si to všechno předem naplánovali," pokračoval jsem. „Možná proto jste mě tak nadšeně přemlouval, abych si tu zatracenou hypotéku bral. Nebo možná když se Lester dozvěděl o mém synovi, viděl v tom skvělou příležitost, jak mého neštěstí využít, a hned se k vám rozběhl. Možná seděl zrovna na téhle židli a říkal. Vyděláme na tom oba, Stoppie - vy dostanete farmu, můj klient dostane tu půdu u potoka a Wilf James může táhnout do pekel. Že to takhle nějak bylo?"

Stiskl knoflík na stole a otevřely se dveře. Byla to jenom malá banka, moc malá na to, aby zaměstnávala strážného, ale pokladník, který nahlédl dovnitř, byl statný chlap. Od pohledu vypadal, že je z Rohrbacherovy rodiny. Chodil jsem do školy s jeho otcem a Henry chodil do třídy s jeho mladší sestrou Mandy.

„Nějaký problém, pane Stoppenhausere?" zeptal se.

„Ne, pokud pan James ihned odejde," řekl. „Mohl bys pána doprovodit, Kevine?"

Kevin vstoupil dovnitř a když jsem se zvedal příliš pomalu, popadl mě těsně nad levým zápěstím. Byl oblečený jako bankéř včetně šlí a motýlka, ale jeho ruka byla farmářská, tvrdá a mozolnatá. Můj dosud nezahojený pahýl varovně zabolel.

„Pojďte, pane," vybídl mě Kevin.

„Netahej mě," bránil jsem se. „Sice tu ruku nemám, ale bolí mě."

„Tak pojďte."

„Chodil jsem s tvým tátou do školy. Seděli jsme v jedné lavici a on ode mě opisoval při jarních písemkách."

Vytáhl mě ze židle, na které jsem kdysi sedával ještě jako Wilf. Starý dobrý Wilf, který by byl blázen, kdyby si nevzal hypotéku. Židle se skoro převrátila.

„Šťastný nový rok, pane Jamesi," popřál mi Stoppenhauser.

„Tobě taky, podvodníku zasranej," ucedil jsem. Pohled na šokovaný výraz v jeho tváři byl možná poslední dobrá věc, kterou jsem v životě zažil. Seděl jsem tu teď pět minut, okusoval konec násadky a snažil se přijít na něco dobrého, co jsem od té doby zažil - pěkná knížka, dobré jídlo, příjemné odpoledne v parku -, ale na nic jsem si nevzpomněl.

Kevin Rohrbacher mě doprovodil přes halu k východu. Myslím, že jsem použil správný výraz - nedalo se říct, že by mě vlekl. Podlaha byla z mramoru a naše kroky se rozléhaly. Stěny byly z tmavého dubu. U vysokých okének pokladen obsluhovaly dvě ženy skupinku zákazníků, kteří sem na konci roku zavítali. Jedna pokladní byla mladá a druhá stará, ale třeštily oči úplně stejně. Ale mě nezaujal jejich zděšený, skoro zvrácený zájem, mě upoutalo něco úplně jiného. Nad okénky pokladních se táhlo zábradlí ze sukovatého dubu, sedm centimetrů široké, a po něm cílevědomě běžela...

„Pozor, krysa!" vykřikl jsem a ukázal na ni.

Mladší pokladní vyjekla, zvedla hlavu a pak si vyměnila se starší kolegyní pohled. Žádná krysa tam nebyla, jenom poletující stín od stropního větráku. Upřely se na mě oči všech přítomných.

„Čumte si, jak chcete!" oznámil jsem jim. „Koukejte se po libosti! Koukejte se, dokud vám nevypadnou ty blbý oči z důlků!"

Pak jsem se ocitl na ulici a odfukoval do ledové zimy vzduch, který vypadal jako obláčky cigaretového kouře. „Nevracejte se, pokud tu nebudete chtít vyřídit nějaký obchod," poradil mi Kevin. „A dokud nedokážete ovládat svůj jazyk."

„Tvůj otec byl nejhorší zatracený podvodník, s jakým jsem chodil do školy," oznámil jsem mu. Chtěl jsem, aby mě udeřil, ale on se jen vrátil dovnitř a nechal mě stát samotného na chodníku před mou žalostnou starou dodávkou. Takhle tedy dopadla návštěva Wilfreda Lelanda Jamese ve městě o posledním dni roku 1922.

* * *

Když jsem se dostal domů, Achelois už uvnitř nebyla. Ležela na boku na dvoře a také vyfukovala oblaka bílé páry. Viděl jsem ve sněhu stopy, kudy vyběhla z verandy, a velkou stopu tam, kde špatně doskočila a zlámala si obě přední nohy. Zdálo se, že vedle mě nedokáže přežít ani nevinná kráva.

Zašel jsem do předsíně pro pušku a pak do domu, protože jsem chtěl zjistit - pokud to bude možné -, co ji vyděsilo tak strašně, že tryskem opustila svoje nové přístřeší. Samozřejmě to byly krysy. Tři seděly na Arlettině milovaném příborníku a hleděly na mě svýma černýma, vážnýma očima.

„Vraťte se a vyřiďte jí, aby mě nechala na pokoji," požádal jsem je. „Povězte jí, že už mi toho provedla dost. Proboha, povězte jí, ať mě nechá být."

Jenom seděly s ocasem omotaným kolem baculatého šedočerného těla a hleděly na mě. Takže jsem zvedl pušku určenou na škodnou a tu prostřední zastřelil. Kulka ji roztrhla a pozůstatky se rozstříkly po tapetě, kterou před devíti nebo deseti lety Arletta s takovou péčí vybírala. To byl Henry ještě malý a všechno mezi námi třemi bylo v pořádku.

Ostatní dvě utekly. Zpátky ke své tajné chodbě do podzemí, o tom jsem nepochyboval. Zpátky ke své hnijící královně. Na příborníku mé mrtvé manželky po nich zůstaly hromádky krysího trusu a tři nebo čtyři útržky pytle, který Henry přinesl ze stodoly onoho večera počátkem léta roku 1922. Ty krysy přišly zabít moji poslední krávu a přinesly mi kousíčky Arlettina čepce.

Vyšel jsem ven a pohladil Achelois po hlavě. Natáhla krk a žalostně zabučela. Skonči to. Ty jsi pán, ty jsi bůh mého světa, tak to skonči.

Skončil jsem to.

Šťastný Nový rok.

Tím skončil rok 1922 a tím končí i můj příběh. Zbytek je epilog. Emisaři namačkaní se mnou v pokoji - ředitel tohoto vybraného starého hotelu by pořádně ječel, kdyby je viděl! - už nebudou muset dlouho čekat, aby vykonali svůj rozsudek. Soudcem je ona, oni jsou porota, ale popravčím si budu sám.

O farmu jsem samozřejmě přišel. Nikdo, ani Farringtonova společnost, nechtěl těch sto akrů koupit, dokud nezmizel dům, a když se na mě prasečkáři konečně vrhli, byl jsem donucený půdu prodat za nesmyslně nízkou cenu. Lesterův plán dokonale vyšel. Jsem přesvědčený, že za tím stál on, a určitě dostal prémie.

Tak. Svoje místečko v hemingfordském okresu bych ztratil, i kdybych měl dostatek finančních prostředků, a čerpám z toho zvrácenou útěchu. Říká se, že současná krize začala loni o Černém pátku, ale lidi ve státech jako Kansas, Iowa a Nebraska vědí, že začala v roce 1923, kdy úrodu, která přežila strašné jarní bouřky, zahubila následná sucha, a ta sucha trvala dva roky. Ta trocha obilí, která si našla cestu na trhy ve velkých městech a na zemědělské burzy v malých městech, vynesla směšně málo. Harlan Cotterie vydržel až nějak do roku 1925 a pak jeho farmu spolkla banka. Připadl jsem na tu zprávu, když jsem pročítal rubriku bankovních prodejů ve Světovém hlasateli. V roce 1925 tahle oznámení někdy zabírala celé stránky novin. Malé farmy končily a já byl přesvědčený, že za sto let - možná už za pětasedmdesát - nezbyde žádná. Až přijde rok 2030 (pokud takový rok vůbec nastane), celá Nebraska západně od Omahy bude jediná velká farma. Nejspíš bude patřit Farringtonově společnosti a ti nešťastníci, kteří budou muset na té půdě žít, budou živořit pod špinavým zažloutlým nebem a budou nosit plynové masky, aby je smrad z mrtvých prasat nezadusil. A všechny potoky zrudnou krví z jatek.

Až přijde rok 2030, budou spokojené jenom krysy.

To je setina ceny, řekl Harlan v den, kdy jsem mu nabízel k prodeji Arlettinu půdu, a nakonec jsem byl nucený prodat ji Colovi Farringtonovi za ještě míň. Advokát Andrew Lester přinesl dokumenty do penzionu v Hemingford City, kde jsem tehdy bydlel, a když jsem je podepisoval, usmíval se. Jistěže se usmíval. Velcí kluci pokaždé vyhrají. Byl jsem blázen, když jsem si myslel, že to může být jinak. Byl jsem blázen a všichni, koho jsem kdy miloval, za to zaplatili. Někdy mě napadá, jestlipak se Sallie Cotteriová vrátila k Harlanovi, nebo jestli on odešel za ní do McCooku, když přišel o farmu. Nevím, ale myslím, že Shannonina smrt ukončila manželství, které bylo do té doby šťastné. Jed se šíří jako inkoust ve vodě.

Mezitím krysy začaly vylézat zpod prken v podlaze a zaplňovat pokoj. Nejdřív do čtverce, ale ten se proměnil ve stále těsnější kruh. Vědí, že tohle se odehrává poté, a na ničem, co přijde po neodvolatelném činu, příliš nezáleží. Přesto to dopíšu. A nedostanou mě živého, tohle poslední drobné vítězství bude mé. Na opěradle židle, na níž sedím, visí moje staré hnědé sako. V kapse leží pistole. Až dopíšu posledních pár stránek této zpovědi, pistoli použiju. Sebevrazi a vrazi jdou prý do pekla. Jestli ano, dobře se tam vyznám, protože v něm žiju už osm let.

Odjel jsem do Omahy a pokud je to opravdu město bláznů, jak jsem kdysi tvrdil, pak jsem byl první ukázkový občan. Začal jsem propíjet Arlettiných sto akrů, a i když jsem za ně dostal méně než setinu, trvalo mi to dva roky. Když jsem nepil, chodil jsem na místa, která navštívil Henry během posledních měsíců života: hokynářství a čerpací stanice s dívkou v modrém kloboučku na střeše (to už byl krámek zavřený a na zabedněných dveřích visela cedule PRODÁVÁ BANKA), zastavárna na Dodge Street (kde jsem napodobil syna a koupil si pistoli, která teď leží v kapse saka), místní pobočku První zemědělské banky. Hezká mladá pokladní tam stále pracovala, i když se už nejmenovala Penmarková.

„Když jsem mu ty peníze podávala, poděkoval mi," vyprávěla mi. „Možná sešel ze správné cesty, ale někdo ho dobře vychoval. Znal jste ho?"

„Ne," řekl jsem. „Ale znal jsem jeho rodinu."

Samozřejmě jsem jel ke svaté Eusebii, ale nepokusil jsem se jít dovnitř a vyptávat se vychovatelky nebo dozorkyně, či jak se jí tady říkalo, na Shannon Cotteriovou. Byla to studená a odpudivá barabizna, jejíž tlusté kamenné zdi a úzká okna dokonale vystihovaly, jak papeženská vrchnost v hloubi duše smýšlí o ženách. Pohled na několik těhotných dívek, které se tam se sklopenýma očima a svěšenými rameny trousily, mi řekl všechno, co jsem potřeboval vědět o důvodech, kvůli kterým Shannon tak ochotně utekla.

Zvláštní bylo, že syn mi připadal nejblíž v jedné uličce. Nacházela se vedle drogerie a cukrárny v Gallatin Street (Schrafftovo cukroví a vynikající domácí fondán je naše specialita), dva bloky od svaté Eusebie. Ležela tam bedýnka, nejspíš příliš nová na to, aby na ní Henry seděl a vyhlížel dívku s natolik dobrodružnou povahou, aby vyměnila informace za cigarety, ale mohl jsem si to představovat, a tak jsem to udělal. Představovalo se mi to mnohem líp, když jsem byl opilý, a většinu dní, kdy jsem se na Gallatin Street objevil, jsem byl zpitý, jak zákon káže. Někdy jsem předstíral, že je znovu rok 1922 a že to já čekám na Viktorii Stevensonovou. Jestli přijde, dám jí celý karton cigaret, jen aby si vzala tento vzkaz: Až se tu ukáže mladík, který si říká Hank a bude se ptát po Shannon Cotteriové, řekni mu, ať vypadne. Ať táhne někam jinam. Pověz mu, že otec ho potřebuje na farmě a že když oba pořádně vezmou za práci, třeba ji zachrání.

Jenže ta dívka byla mimo můj dosah. Jediná Viktorie, se kterou jsem se potkal, byla její starší verze, měla tři pěkné děti a ctihodný titul paní Hallettová. Tou dobou už jsem přestal s pitím, měl jsem práci v továrně na oblečení a znovu se seznámil s břitvou a mýdlem na holení. Vzhledem k bezúhonnému vzhledu mě celkem ochotně přijala. Pověděl jsem jí, kdo jsem, jen kvůli tomu - pokud mám být upřímný až do konce -, že lhát bylo zbytečné. Poznal jsem podle nepatrně rozšířených očí, že si všimla podoby.

„Páni, byl moc milý," řekla. „A bláznivě zamilovaný. Je mi líto taky Shannon. Byla to skvělá holka. Je to tragédie jako od Shakespeara, viďte?"

Jenže ona řekla tra-dé-gie a pak už jsem se do uličky u Gallatin Street nevrátil, protože mi Arlettina vražda otrávila dokonce i chvíli, kdy se nevinná mladá paní z Omahy snažila být laskavá. Podle ní byla smrt Henryho a Shannon jako tra-dé-gie od Shakespeara. Podle ní to bylo romantické. Napadlo mě, jestlipak by si to myslela, i kdyby slyšela moji manželku ječet z posledních sil s hlavou pod zakrváceným pytlem? Nebo kdyby zahlédla tvář mého syna s vykousanýma očima a rty?

Když jsem bydlel v Gateway City, známém rovněž jako Město bláznů, měl jsem dvě zaměstnání. Řeknete Samozřejmě, že chodil do práce, jinak by žil na ulici. Ale lidé upřímnější než já pokračovali v pití, i když chtěli přestat, a lidé slušnější než já skončili pod mostem. Nejspíš bych mohl říct, že jsem se ještě jednou pokusil žít opravdový život. Byly chvíle, kdy jsem tomu skutečně věřil, ale když jsem ležel v noci v posteli (a poslouchal, jak ve stěnách běhají krysy - to byly moje stálé společnice), bylo mi jasné, jak to se mnou je: pořád jsem se snažil vyhrát. Dokonce i po Henryho a Shannonině smrti, dokonce i po ztrátě farmy jsem se snažil porazit tu mrtvolu ve studni. Ji a ty její přisluhovače.

Skladovým předákem v továrně byl John Hanrahan. Nechtěl přijmout muže jenom s jednou rukou, ale prosil jsem, aby mě vzal na zkoušku, a když jsem mu předvedl, že utáhnu paletu naloženou košilemi a montérkami stejně jako každý jiný zaměstnanec, přijal mě. Tahal jsem ty palety čtrnáct měsíců a často kulhal zpátky do noclehárny, kde jsem ležel s rozbolavělými zády a pahýlem. Ale nikdy jsem si nestěžoval a dokonce jsem si našel čas, abych se naučil šít. To jsem dělal během přestávky na oběd (ta trvala patnáct minut) a během odpolední pauzy. Ostatní chlapi byli vzadu na nákladní rampě, pokuřovali a vykládali si sprosté vtipy, a já se zatím učil stehy. Nejdřív na pytlech, které se používaly jako obaly na zboží, a potom na montérkách, které byly hlavním artiklem továrny. Ukázalo se, že na to mám talent. Dokonce jsem uměl všít zip, což je rozhodně dovednost, která patří na linku s oblečením. Tlačil jsem pahýlem na oblečení, aby pod jehlou neujíždělo, zatímco chodidlo ovládalo elektrické šlapadlo.

Šití se platilo líp než práce ve skladu a bylo snesitelnější pro moje záda, ale šicí podlaží vypadalo jako temná jeskyně, takže asi po čtyřech měsících jsem začal vidět, jak se po čerstvě obarveném denimu míhají krysy a krčí se ve stínech pod vozíky, na kterých nám vozili práci a pak ji hotovou odváželi.

Několikrát jsem na tu havěť upozornil spolupracovníky. Tvrdili, že je nevidí. Možná je opravdu neviděli. Považuji však za mnohem pravděpodobnější, že se obávali, že by naše podlaží dočasně zavřeli, aby mohli přijít lovci krys a škodnou vyhubit. Šicí parta by mohla ztratit třídenní mzdu, možná dokonce i týdenní. Pro muže a ženy s rodinami by to byla katastrofa. Bylo pro ně lepší říct panu Hanrahanovi, že mám vidiny. Pochopil jsem. A když mi začali říkat Bláznivej Wilf, to jsem taky pochopil. Proto jsem však neodešel.

Odešel jsem, protože se ty krysy stahovaly stále blíž.

Dával jsem si stranou trochu peněz a byl připravený z nich žít, až si budu hledat jinou práci, ale nemusel jsem. Už tři dny po odchodu z továrny jsem uviděl v novinách inzerát, že veřejná knihovna v Omaze hledá knihovníka - musí mít doporučení nebo vzdělání. Vzdělání jsem neměl, ale celý život jsem četl, a pokud mě události roku 1922 něco naučily, pak podvádět. Falšoval jsem doporučení z veřejných knihoven v Kansas City a Springfieldu v Missouri a práci dostal. Byl jsem přesvědčený, že pan Quarles si doporučení ověří a zjistí, že jsou falešná, takže jsem pracoval na tom, abych se stal nejlepším knihovníkem v Americe, a zapracoval jsem se rychle. Až si mě můj nový šéf zavolá na kobereček a bude žádat vysvětlení mého podvodu, prostě se mu vydám na milost a budu doufat, že to dobře dopadne. Ale k žádnému konfliktu nedošlo. Udržel jsem si práci ve veřejné knihovně v Omaze čtyři roky. Technicky vzato mám tu práci do dneška, i když jsem tam už týden nebyl a ani jsem nezatelefonoval, že jsem nemocný.

Jde o ty krysy, víte. Našly mě i tady. Začal jsem je vidět, jak dřepí na stozích starých knih ve vazárně, nebo jak v hejnech běhají po nejvyšších policích a vědoucně na mě z výšky shlížejí. Minulý týden jsem v oddělení příruček vytahoval pro jednu postarší paní svazek Encyklopedie Britannica (díl Ra-St, který nepochybně obsahuje heslo Rattus norvegicus, nemluvě o studni) a uviděl, jak na mě z uvolněného místa hledí hladový šedočerný obličej. Byla to ta krysa, která ukousla ubohé Achelois struk. Nevím, jak je to možné - přece jsem ji najisto zabil -, ale nepochyboval jsem. Poznal jsem ji. Jak by ne? Na vousech jí uvízl útržek pytle, zakrváceného pytle.

Čepce!

Přinesl jsem svazek Britanniky staré paní, která si ji vyžádala (měla na sobě norkovou štólu a černá očka v kožešině mě upřeně pozorovala). Pak jsem prostě odešel pryč. Několik hodin jsem se toulal ulicemi a nakonec došel sem, do hotelu Magnolie. A od té doby jsem tady, utrácím peníze, které jsem si našetřil jako knihovník - na čemž už nezáleží -, a píšu svoji zpověď, na čemž záleží. Já totiž...

Jedna mě právě nípla do kotníku. Jako by říkala Pohni s tím, už je skoro čas. Na ponožce se objevil krvavý flíček. Neznepokojuje mě to, ani v nejmenším. V životě jsem už viděl víc krve. V roce 1922 jí byl plný pokoj.

A teď mám dojem, že slyším... je to jenom fantazie?

Ne.

Někdo přichází na návštěvu.

Tu rouru jsem tehdy ucpal, ale krysy stejně unikly. Zasypal jsem studnu, ale ona si taky našla cestu ven. A tentokrát zřejmě nebude sama. Myslím, že slyším dvoje šouravé kroky, nejedny. Nebo...

Troje? Jsou to troje kroky? Je s nimi i dívka, která by v lepším světě byla mojí snachou?

Asi to bude ona. Chodbou se šourají tři mrtvoly, tváře (spíš jejich zbytky) mají znetvořené od krys, Arletta má navíc půlku tváře nakřivo... to jak ji kopla umírající kráva.

Další kousanec do kotníku.

A další!

Au! A ještě. Ale ony mě nedostanou. Ani moji návštěvníci, i když už vidím, že se klika hýbe, a už je cítím, protože ze zbytků masa, co jim visí na kostech, se šíří puch jatek

jatek

Pistole

Bože kde je

Ať přestanou

Bože ať mě přestanou kou

Článek ve Světovém hlasateli Omaha, 14. dubna 1930

KNIHOVNÍK SPÁCHAL

V MÍSTNÍM HOTELU SEBEVRAŽDU

Hotelový strážný svědkem děsivé scény

V neděli bylo v místním hotelu nalezeno tělo Wilfreda Jamese, knihovníka z Veřejné knihovny v Omaze. Personál ho zde našel po marných výzvách, aby otevřel. Host z vedlejšího pokoje si stěžoval na „puch jako ze zkaženého masa" a hotelová pokojská hlásila, že v pátek pozdě odpoledne slyšela „tlumený křik nebo pláč, jako když člověka něco bolí".

Velitel hotelové ostrahy nejprve několikrát zaklepal a když se nedočkal odpovědi, použil univerzální klíč. Uvnitř objevil tělo pana Jamese zhroucené na psacím stole. „Viděl jsem pistoli, takže jsem usoudil, že se zastřelil," vypověděl strážný, „ale nikdo nehlásil výstřel a nebyl tam cítit spálený střelný prach. Když jsem zbraň zkontroloval, zjistil jsem, že je to špatně udržovaná pětadvacítka a není nabitá.

To už jsem si samozřejmě všiml krve.

V životě jsem neviděl něco takového a nikdy to už vidět nechci. Celý se pokousal - na pažích, nohou, kotnících, dokonce prstech u nohou. A to nebylo všechno. Bylo jasné, že něco už dlouho sepisoval, ale všechen papír sežvýkal. Papíry se válely po podlaze. Vypadaly jako papíry rozežrané krysami, když si dělají hnízdo. Nakonec si rozkousal zápěstí, až si otevřel žíly. Jsem přesvědčený, že tohle ho zabilo. Rozhodně musel být hodně vyšinutý."

O panu Jamesovi toho víme jen málo. Ronald Quarles, vedoucí knihovník Veřejné knihovny v Omaze, přijal pana Jamese koncem roku 1926. „Bylo zřejmé, že ho opustilo štěstí, navíc byl hendikepovaný po amputaci ruky, ale znal knihy a měl dobrá doporučení," řekl Quarles. „Choval se kolegiálně, ale držel si odstup. Pokud vím, tak než požádal o místo u nás, pracoval v továrně, a lidem pověděl, že než přišel o ruku, patřila mu malá farma v hemingfordském okresu."

Světový hlasatel se zajímá o nešťastného pana Jamese a žádá čtenáře, kteří ho snad znali, aby o něm poskytli jakékoli informace. Tělo leží v okresní márnici v Omaze, kde vyčkává, zda se objeví nejbližší příbuzný, který rozhodne, jak se s tělem naloží. „Pokud se žádný příbuzný neobjeví," vyjádřil se doktor Tattersall, ředitel márnice, „bude zřejmě pohřben do obecního hrobu."

VELKÝ ŘIDIČ

1

Tess vystupovala na honorovaných besedách se čtenáři dvanáctkrát ročně, pokud dostala nabídku. Co vystoupení, to dvanáct stovek, což ročně hodilo přes čtrnáct tisíc dolarů. To bylo její důchodové spoření. Sice byla po dvanácti knihách o Společnosti pletařek z Vrbového háje docela spokojená, ale nijak si nenamlouvala, že by mohla psát až do sedmdesáti. I kdyby ano, k jakým výškrabkům by se propracovala? Společnost pletařek z Vrbového háje jede do Terre Haute? Společnost pletařek z Vrbového háje na návštěvě Mezinárodní kosmické stanice? Ne. Ne, a to i kdyby dámské čtenářské spolky, které byly její oporou, ty knížky četly (což by nejspíš dělaly). Ne.

Byla pilná veveřička a docela dobře žila z peněz, které jí vydělaly knížky... ale odkládala si oříšky na zimu. Posledních deset let si každý rok odkládala do svého peněžního tržního fondu dvanáct až šestnáct tisíc dolarů. Nevyneslo to tolik, v kolik doufala, kvůli výkyvům burzy, ale říkala si, že pokud bude pokračovat v promoakcích, nejspíš bude v pohodě. Byla takový malý stroj, který to zvládal. A pro klid svědomí pořádala nejméně tři vystoupení ročně zadarmo. Ten často otravný orgán by ji neměl prudit kvůli tomu, že bere poctivé peníze za poctivou práci, ale občas to dělal. Nejspíš proto, že mletí hubou a psaní vlastního jména nezapadalo do představy pořádné práce, v níž ji doma vychovávali.

Kromě honoráře nejméně dvanácti stovek dolarů měla další požadavek: přednáška se musí konat v místě, kam bude moci dojet po vlastní ose a nanejvýš s jednou zastávkou na přespání tam nebo zpět. To znamenalo, že jen málokdy jela na jih dál než do Richmondu nebo dál na západ než do Clevelandu. Jedna noc v motelu byla únavná, ale přijatelná. Dvě ji vyřídily na celý týden. A kocour Fritzy nenáviděl, když zůstával doma sám. To jí dával po návratu jasně najevo, protože se jí schválně pletl pod nohy na schodech a často nevybíravě používal drápy, když jí seděl na klíně. Patsy McClainová odvedle ho sice spolehlivě chodila krmit, ale kocour moc nežral, dokud se Tess nevrátila domů.

Ne že by se bála létání nebo se rozpakovala přeúčtovat pořádající organizaci cestovní náklady, stejně jako jim účtovala motelové pokoje (vždycky pěkné, ale už ne elegantní). Létání prostě nenáviděla: davy lidí, nedůstojné skenování celého těla, to, že aerolinky najednou škudlily se vším, co dřív dávaly zadarmo, zpožděné lety... a neoddiskutovatelný fakt, že to nemáte v rukou. To bylo nejhorší. Jakmile jste prošli nekonečnými bezpečnostními prohlídkami a konečně vás pustili na palubu, museli jste vložit svůj nejcennější majetek - život - do rukou cizích lidí.

Samozřejmě totéž platilo o dálnicích a mezistátních silnicích, po kterých skoro pokaždé jezdila. Nějaký opilec mohl ztratit vládu nad řízením, přejet středovou čáru a v čelní srážce vám ukončit život (zato oni přežijí, opilci zřejmě přežijí vždycky), ale aspoň seděla za volantem svého auta a měla iluzi, že má cestování pod kontrolou. A ráda řídila. Uklidňovalo ji to. Cestou, usazená za volantem a s vypnutým rádiem, dostávala nejlepší nápady.

„Vsadím se, že jsi v minulém životě byla tirákem," poškádlila ji kdysi Patsy McClainová.

Tess nevěřila na minulé životy a vlastně ani na budoucí - v tom metafyzickém smyslu, takže byla přesvědčená, že co člověk nevidí na vlastní oči, to nikde nenajde -, ale líbila se jí představa života, v němž by nebyla drobnou ženou se skřítkovským obličejem, stydlivým úsměvem a prací, která obnášela psaní nenáročných detektivek, ale mohutným chlapem s vysokou kšiltovkou, která by jí stínila spálené čelo a zarostlé tváře, a buldok namalovaný na přední kapotě by ji vedl po milionech cest křížem krážem celou zemí. Žádné vymýšlení, jaké šaty si vzít na veřejné vystoupení, protože vybledlé džíny a boty s postranními přezkami by v tomhle životě stačily. Ráda psala a nevadilo jí mluvit před obecenstvem, ale ze všeho nejradši řídila. Po vystoupení v Chicopee jí to připadalo legrační... ale ne tak legrační, aby to člověka rozesmálo. Ne, bylo to legrační úplně jinak.

2

Pozvání od Společnosti milovníků knih a svačin její požadavky splňovalo dokonale. Chicopee se nacházelo nějakých šedesát mil od Stoke Village, angažmá se dalo zvládnout za den a pořadatel nabízel honorář nikoli dvanáct, ale patnáct set dolarů. Samozřejmě plus výdaje, ale ty budou minimální - natož aby se ubytovávala v luxusním hotelu. Písemný dotaz přišel od jakési Ramony Norvillové, která vysvětlovala, že je sice vedoucí veřejné knihovny v Chicopee, ale píše z pozice předsedkyně Společnosti milovníků knih a svačin, která každý měsíc pořádá v poledne přednášku. Lidé byli zváni, aby si sebou klidně přinesli v pytlíku svačinu, a tyto pořady byly velice populární. Na dvanáctého října měli pozvanou Janet Evanovichovou, jenže ta musela odříct kvůli rodinné záležitosti - svatbě nebo pohřbu, Ramona Norvillová si nebyla jistá.

„Vím, že je to narychlo," vemlouvala se slečna Norvillová v posledním odstavci, „ale ve Wikipedii stojí, že bydlíte v sousedním Connecticutu a naši čtenáři tady v Chicopee jsou obrovští fandové děvčat ze Společnosti pletařek. Získáte nejen výše zmíněný honorář, ale rovněž naši nehynoucí vděčnost."

Tess pochybovala, že jim ta vděčnost vydrží déle než den nebo dva a na říjen už měla sjednanou akci (Týdenní literární jízdu v Hamptonech), ale silnice 1-84 ji zavede na 1-90 a z devadesátky to do Chicopee bylo pořád rovně. Rychle tam a rychle zase zpátky. Fritzy ani nepozná, že byla pryč.

Ramona Norvillová samozřejmě připojila svoji e-mailovou adresu a Tess jí ihned napsala, že přijímá datum i výši honoráře. Také upřesnila - jak měla ve zvyku -, že bude rozdávat autogramy nejvýš hodinu. „Mám kocoura, který mě tyranizuje, když mu nepodávám večeři osobně," napsala. Zeptala se na další podrobnosti, i když věděla, co se od ní zhruba očekává. Podobné akce absolvovala od svých třiceti. Ale organizační typy jako Ramona Norvillová na otázky čekaly a když se člověk nezeptal, nervózněly a začaly se strachovat, jestli se najatá spisovatelka neobjeví bez podprsenky a přiopilá.

Tess by mohla ještě nadhodit, že dva tisíce dolarů by byla přiměřenější odměna za akci, která je vlastně záskok, ale nakonec ten nápad zavrhla, zneužívala by příležitosti. A navíc pochybovala, jestli se všech knížek série Společnosti pletařek (bylo jich rovný tucet) prodalo dohromady tolik jako jediné knížky o dobrodružstvích Stephanie Plumové. Ať se jí to líbilo nebo ne - a po pravdě řečeno, Tess to bylo jedno, byla Ramoiiným záložním plánem. Přirážka by se podobala vydírání. Patnáct stovek bylo víc než fér. Samozřejmě, když pak ležela v kanále a kašlala krev z opuchlých úst a nosu, fér jí to nepřipadalo. Ale dva tisíce by byly férovější? Nebo dva miliony?

Otázku, jestli můžete přilípnout cenovku na bolest, znásilnění a děs, dámy ze Společnosti pletařek nikdy nevznesly. Zločiny, které řešily, byly spis jen ideami zločinu. Ale když o tom byla Tess nucena přemýšlet, pomyslela si, že odpověď zní ne. Připadalo jí, že takový zločin se dá splatit jediným způsobem. Tom i Fritzy souhlasili.

3

Z Ramony Norvillové se vyklubala prsatá, žoviální šedesátnice s širokými rameny, zarudlými tvářemi a vojenským ježkem na hlavě, která při potřesení rukou nebrala zajatce. Čekala na Tess před knihovnou uprostřed parkovacího prostoru vyhrazeného pro Dnešního významného autora. Místo aby popřála Tess velmi dobré ráno (bylo tři čtvrté na jedenáct) nebo jí pochválila náušnice (diamantové kapky, luxusní výstřelek, který si brala jen párkrát do roka třeba na večeři nebo akce, jako byla ta dnešní), položila jí typicky mužskou otázku: přijela Tess po čtyřiaosmdesátce?

Když Tess odpověděla, že ano, paní Norvillová vykulila oči a nafoukla tváře. „Jsem ráda, že jste v pořádku dojela. Je to nejhorší silnice v Americe, tedy podle mého skromného názoru. Navíc hrozná zajížďka. Na zpáteční cestě to můžeme vylepšit, jestli má internet pravdu v tom, že bydlíte ve Stoke Village."

Tess přisvědčila, i když se jí moc nelíbilo, že cizí člověk - byť příjemná knihovnice - ví, kde skládá svou unavenou hlavu. Ale nemělo smysl si stěžovat. Dnes bylo na internetu všechno.

„Můžu vám ušetřit deset mil," pokračovala paní Norvillová, když stoupaly po schodech do knihovny. „Máte GPS? S tou by to bylo lehčí, než kdybyste si psala pokyny na zadní stranu obálky. Skvělé hračičky."

Tess, která opravdu zařadila GPS do své expediční výstroje (říkala jí Tom a zapojila ji do zapalovače na cigarety), řekla, že deset mil k dobru na zpáteční cestě by bylo moc pěkné.

„Radši rovnou skrz stodolu Robina Hooda, než se courat oklikou," plácla paní Norvillová Tess po zádech. „Mám pravdu, nebo mám pravdu?"

„Rozhodně ano," souhlasila Tess a tím byl její osud zpečetěn, tak to bylo prosté. Vždycky měla na zkratky smůlu.

4

Čtenářské besedy mívaly obvykle čtyři dobře ohraničená jednání a Tessino vystoupení na pravidelném měsíčním shromáždění Milovníků knih a svačin bylo přímo ukázkové. Jedinou odchylkou od rutiny bylo úvodní slovo Ramony Norvillové, hutné a stručné až na dřeň. Nepřinesla si na pódium žádnou děsivou hromadu lístků s proslovem, necítila potřebu převyprávět Tessino dětství na farmě v Nebrasce, ani nevytahovala výstřižky s recenzemi knih o Společnosti pletařek z Vrbového háje. (To bylo dobré, protože se recenzovaly málokdy, a pokud ano, obvykle se v nich vyskytovalo jméno slečny Marplové a ne vždy v lichotivé souvislosti). Paní Norvillová prostě řekla, že knížky jsou velice populární (omluvitelně přeháněla) a že autorka je nesmírně laskavá, že jim takhle narychlo věnuje svůj čas (i když za patnáct set dolarů o žádný dar nešlo). Pak opustila pódium za nadšeného potlesku asi čtyř stovek posluchačů usazených ve zdejší malé, ale přiměřené posluchárně. Většinou to byly dámy, které nechodí na veřejné akce, aniž by si nenasadily klobouk.

Ale představování bylo spíš jen předehra. První jednání obnášelo recepci v jedenáct hodin, kde se Tess setká s místní honorací nad talířky sýrů, sušenek a šálků mizerného kafe (na večerních akcích se podávalo mizerné víno v plastových kelímcích). Některá si řekla o autogram, mnohem víc jich chtělo fotografii, kterou si pořizovaly mobilem. Zeptaly se jí, kde bere nápady, a ona jako obvykle zareagovala zdvořilými a vtipnými zvuky. Půl tuctu lidí se jí zeptalo, jak člověk sežene agenta, a svit v jejich očích napovídal, že zaplatili dvacet dolarů navíc, jenom aby se na to mohli zeptat. Tess řekla, že člověk neustále píše dopisy, až se některý z těch zvědavějších uvolí, že se na vaši práci podívá. Nebyla to celá pravda - pokud jde o agenty, žádná celá pravda ani neexistuje -, ale bylo to dost blízko.

Druhé jednání byla samotná řeč, která trvala asi tři čtvrtě hodiny. Skládala se hlavně z anekdot (žádná nebyla příliš osobní) a popisu, jak na svých příbězích pracuje (od konce na začátek). Bylo důležité nejméně třikrát se zmínit o titulu nejnovější knihy, který toho podzimu zněl Společnost pletařek z Vrbového háje speleoložkami (těm, kdo to ještě nevěděli vysvětlila, co to znamená).

Třetí jednání se jmenovalo Volné dotazy, kdy se jí ptali, kde bere nápady (humorná, neurčitá odpověď), jestli jsou její postavy inspirovány skutečnými osobami („mými tetami") a jak člověk přinutí agenta, aby si jeho práci přečetl. Dnes se jí také zeptali, odkud má ozdobnou gumičku do vlasů (z obchoďáku, a tahle odpověď vyvolala nepochopitelný potlesk) .

Poslední jednání byla Autogramiáda, při níž svědomitě plnila žádosti o přání k narozeninám, šťastnému výročí, Pro Janet, nadšenou čtenářku všech mých knih a Pro Leu - doufám, že tě v létě znovu uvidím u jezera Toxaway! (trochu divná žádost, protože Tess tam nikdy nebyla, ale žadatel o autogram nejspíš ano).

Když byly všechny knížky podepsány a poslední loudily uspokojilo několik snímků mobilem, doprovodila Ramona Norvillová Tess do své kanceláře na šálek skutečné kávy. Paní Norvillová si udělala černou, což Tess vůbec nepřekvapilo. Její hostitelka byla přímo prototypem ženy, co pije černou kávu (a ve chvílích volna nejspíš nosí martensky). Jediné, co Tess v kanceláři překvapilo, byla zarámovaná podepsaná fotografie na zdi. Tvář jí byla povědomá a po chvíli vydolovala i jméno ze skládky paměti, která je nejcennějším majetkem každého spisovatele.

„Richard Widmark?"

Paní Norvillová se rozpačitě, ale i trochu potěšené zasmála. „Můj oblíbený herec. Jako mladá holka jsem do něj byla zamilovaná, pokud chcete slyšet celou pravdu. Nechala jsem si to od něho podepsat deset roků před tím, než zemřel. Byl hodně starý už tehdy, ale jeho podpis je skutečný, žádné razítko. Tohle je vaše." Po jednu bláznivou chvilku si Tess myslela, že paní Norvillová myslí podepsanou fotku. Pak v jejích špalkovitých prstech uviděla obálku. Takovou tu s okénkem, abyste mohli zkontrolovat šek uvnitř.

„Děkuji vám," řekla Tess a obálku si vzala.

„Není nutné děkovat. Zasloužila jste si to do posledního centu."

Tess to nepopřela.

„Takže teď k té zkratce."

Tess se pozorně naklonila blíž. V jednom dílu Společnosti pletařek říkala Doreen Marquisová V životě jsou nejlepší dvě věci: teplé rohlíky a rychlá cesta domů. V tomto případě spisovatelka uplatnila své osobní přesvědčení pro oživení beletristického výtvoru.

„Můžete na svoji GPS naprogramovat křižovatky?"

„Ano, Tom je velice chytrý."

Paní Norvillová se usmála. „Takže zadejte Jelení cestu a potom státní silnici číslo 47. Jelení cesta se v téhle moderní době používá moc málo - co postavili tu zatracenou čtyřiaosmdesátku, skoro se na ni zapomnělo -, ale je velice malebná. Budete se po ní kochat nějakých šestnáct mil. Spravovaná asfaltka, ale nijak zvlášť hrbolatá, aspoň to tak bylo, když jsem po ní jela naposledy, a to bylo na jaře, kdy se objeví nejhorší výmoly. Aspoň podle mojí zkušenosti."

„S tím souhlasím," řekla Tess.

„Až vyjedete na čtyřicet sedmičku, uvidíte ukazatel na 1-84, ale po dálnici budete muset jenom nějakých dvanáct mil, v tom je ten půvab. A ušetříte si hromadu času a nervů."

„V tom je taky půvab," řekla Tess a společně se zasmály jako dvě ženy stejného naladění, na něž shlíží usměvavý Richard Widmark. Opuštěný obchod s klepající cedulí byl v tu chvíli ještě devadesát minut vzdálený, zastrčený do budoucnosti jako had v díře. A k tomu ten kanál, samozřejmě.

5

Tess měla nejenom GPS. Tess si připlatila za speciální úpravu. Měla ráda hračky. Když zadala křižovatku (Ramona Norvillová se při tom naklonila do okénka a pozorovala to s mužským zájmem), krabička se chvilku rozmýšlela a pak řekla: „Tess, propočítávám tvoji trasu."

„Páni, to jsou věci!" užasla Norvillová a zasmála se, jak to dělají lidé, když uvidí nějakou pěknou zajímavost.

Tess se usmívala, i když osobně si myslela, že naprogramovat GPS tak, aby vás oslovovala jménem, není o nic větší podivnost než si pověsit na zeď v kanceláři fotku mrtvého herce. „Děkuji vám za všechno, Ramono. Bylo to všechno velmi profesionální."

„Však se s Milovníky knih a svačin snažíme. Tak už jeďte. Já děkuju vám."

„Už jedu," souhlasila Tess. „A nemáte zač. Líbilo se mi tu." Byla to pravda, obvykle si takové akce skutečně užívala, prostě to brala, jak to je, a brala to poctivě. A jejímu důchodovému spoření rozhodně prospěje nečekaný příliv peněz.

„Dobře dojeďte domů," řekla Norvillová a Tess zvedla palec.

Když odjížděla, GPS řekla: „Ahoj, Tess. Vidím, že jedeme na výlet."

„To jedeme," odpověděla. „A máme na cestu pěkné počasí, co říkáš?"

Na rozdíl od počítačů ve sci-fi filmech byl Tom vybavený pro nezávaznou konverzaci dost mizerně, i když mu Tess někdy pomáhala. Napověděl jí, že po čtyřech stech metrech zabočí doprava a pak při nejbližší příležitosti doleva. Na mapě Tomova displeje svítily zelené šipky a jména ulic, informace o nich nasával z kovové koule nacpané technologiemi a kroužící kdesi vysoko na nebi.

Brzy se ocitla na předměstí Chicopee, ale Tom ji bez komentáře nechal minout odbočku na 1-84 a vjet na venkovskou silničku, kolem níž stromy přímo hořely říjnovými barvami a vznášela se tam vůně páleného listí. Asi po deseti mílích po cestě, která se jmenovala Stará okresní, zrovna když už si říkala, jestli její GPS neudělala chybu (co kdyby), Tom znovu promluvil.

„Po jedné míli zaboč vpravo."

No jistě, brzy spatřila zelený ukazatel Jelení cesty. Byl tak poďobaný od broků, že se skoro nedal číst. Ale Tom samozřejmě ukazatele nečetl. Slovy sociologů (Tess sociologii vystudovala, než v sobě objevila talent na psaní o starých všetečných dámách), Tom měl odlišnou orientaci.

Budete se po ní kochat asi šestnáct mil, říkala Ramona Norvillová, ale Tess se kochala jen tucet. Za jednou zatáčkou zahlédla vpředu po levé straně starou zchátralou budovu (vybledlý nápis nad prázdným ostrůvkem pumpy stále hlásal ESSO) a pak si všimla - příliš pozdě - několika velkých, rozštípaných kusů dřeva rozházených po silnici. Z mnohých trčely rezavé hřebíky. Drnclo to, protože vletěla do výmolu, který to dřevo nejspíš shodil nějakému venkovanovi z ledabyle uloženého nákladu, a pak to stočila na krajnici, aby se dřevu vyhnula. Věděla, že to asi nevyjde, proč by se jinak slyšela říkat A kruci?

Zdola to zadunělo a zabubnovalo, když kusy dřeva narážely do podvozku, a pak její věrný Ford Expedition začal hopsat nahoru a dolů a táhnout doleva jako zchromlý kůň. Měla plné ruce volantu, ale podařilo se jí auto nasměrovat na zarostlý plácek před opuštěnou pumpou, protože ho chtěla dostat pryč ze silnice dřív, než se někdo vyřítí ze zatáčky a zezadu to do ní napálí. Na Jelení cestě nebyl velký provoz, ale přece jen tudy občas auto projelo, včetně několika velkých náklaďáků.

„Do háje s tebou, Ramono," ucedila. Věděla, že knihovnice za to tak docela nemůže. Vedoucí (a zřejmě jediná členka) Fanklubu Richarda Widmarka s pobočkou v Chicopee se jí pouze snažila pomoct, jenže Tess neznala jméno toto blba, který nechal na silnici to svinstvo plné hřebíků a klidně si odjel, takže musela vzít zavděk Ramonou.

„Chtěla bys, abych tvoji trasu přepočítal, Tess?" zeptal se Tom, až nadskočila.

Vypnula GPS a pak zhasla i motor. Nějakou dobu nepojede vůbec nikam. Vládlo tu ticho. Slyšela ptačí zpěv, kovové tikání jako ze starého klasického budíku a pak už nic. Dobrá zpráva byla, že fordka se nakláněla spíš vlevo dopředu, než že se by jenom nakláněla. Snad to odnesla jenom jedna guma. V tom případě by nepotřebovala odtáhnout, stačilo by, aby jí trochu pomohla asistenční služba.

Když vystoupila a podívala se na levé přední kolo, uviděla na něm kus dřeva zježený třískami a přibitý na gumu velkým, rezavým hřebíkem. Tess ucedila slovo, které nikdy neopustilo rty žádné členky Společnosti pletařek, a vytáhla z přihrádky mezi nízkými sedadly mobil. Teď bude ráda, když se dostane domů do tmy, a Fritzy se bude muset spokojit s miskou granulí v komoře. Tolik tedy Ramonina zkratka... Ale aby jí nekřivdila, totéž se jí mohlo klidně stát i na dálnici. Tess se na dálnicích vyhýbala už spoustě nebezpečných krámů, nejen na 1-84.

Situace zcela odpovídala zákonům hororů a detektivek - dokonce i detektivek, kde netekla krev a mrtvola byla vždycky jenom jedna, jak to měly její fanynky rády - a když otevřela mobil, napadlo ji V knížce by nefungoval Toto byl případ, kdy život napodobil umění, protože když nokii zapnula, v okénku se objevila slova ŽÁDNY SIGNÁL. Samozřejmě. Zavolat si by bylo příliš snadné.

Uslyšela, jak se blíží lhostejné brumlání motoru, otočila se a uviděla ze zatáčky, která ji dostala, vyjíždět starou bílou dodávku. Na boku měla namalovanou komiksovou kostru bušící do bicí soupravy vyrobené zřejmě z cukrových košíčků. Nad strašidlem (mnohem bizarnějším než foto Richarda Widmarka na zdi v kanceláři knihovnice) bylo rozteklým hororovým písmem napsáno ZOMBÁČTÍ PEKAŘI. Tess to na chvíli tak zaujalo, že skoro nestačila zamávat, a když to udělala, řidič zombáckého pekařství měl plné ruce práce, aby se vyhnul svinstvu na silnici, a přehlédl ji.

Strhl to na krajnici rychleji než Tess, ale dodávka měla vyšší těžiště než fordka, takže to chvíli vypadalo, že se dodávka převalí a přistane na boku v příkopu. Udržela se na kolech - jen tak tak - a vyjela na silnici až za místem s rozházeným dřevem. Vzápětí zmizela za příští zatáčkou a nechala za sebou jenom modré mračno výfukových plynů a puch spálené nafty.

„Táhněte do pekel, zombáci!" zaječela Tess a pak se rozesmála. Někdy člověku nic jiného nezbývá.

Přicvakla si telefon k opasku kostýmkových kalhot, vyšla na silnici a začala ta dřeva sbírat sama. Dělala to pomalu a opatrně, protože při bližším pohledu bylo jasné, že ve všech kusech jsou hřebíky. Dřevo bylo natřené na bílo a vypadalo, jako by je někdo v záchvatu rekonstrukčního nadšení vytrhal ze stěn. Hřebíky byly pořádně veliké, zlověstné. Pracovala pomalu, protože se nechtěla pořezat, ale současně doufala, že bude hezky na očích, očividně zabraná do křesťanského skutku milosrdenství, až pojede další auto. Jenže když dřevo až na několik neškodných třísek vysbírala a velké kusy vyházela do příkopu pod krajnicí, žádná auta se neobjevila. Napadlo ji, že Zombáčtí pekaři sežrali každého v dohledu a teď uhánějí zpátky do pekárny, aby zbytky semleli do svých oblíbených pájů s lidskou nádivkou.

Vrátila se na parkoviště u vysloužilého krámku a zamyšleně se zahleděla na své nahnuté auto. Třicet tisíc dolarů v podobě válcovaného plechu s pohonem na čtyři kola, nezávislými kotoučovými brzdami a mluvícím Tomem.... a aby vás to nechalo na holičkách, stačí nechat válet na silnici kus dřeva s hřebíkem.

Jenže hřebíky byly ve všech, napadlo ji. V detektivce - nebo hororovém filmu - by to znamenalo, že nejde o nedbalost, ale že to byl plán. Vlastně past.

„Moc fantazíruješ, Tesso Jean," ocitovala nahlas vlastní matku... což byla samozřejmě ironie, protože právě díky fantazii si vydělávala na denní chléb. Nemluvě o domově v Daytona Beach, kde její matka strávila posledních šest let života.

V hlubokém okolním tichu si znovu uvědomila to drobné klepání. Opuštěný krám patřil k obchůdkům, jaké v jedenadvacátém století už moc nevidíte: měl verandu. Levý roh se zřítil a zábradlí bylo na několika místech zlámané, ale byla to skutečná veranda a i přes pokročilý rozklad měla své kouzlo. Možná právě díky tomu rozkladu. Tess napadlo, že verandy u hokynářství vyšly z módy, protože člověka vybízely k posezení a povídání o baseballu nebo počasí, místo aby prostě zaplatil a mazal se svými kreditkami o krám dál, aby je mohl protáhnout další kasou. Ze střechy nad verandou visela plechová cedule. Byla vybledlejší než nápis Esso. Popošla o pár kroků blíž a zvedla ruku, aby si zastínila oči. MÁŠ HO RÁDA MÁ TĚ RÁD. Z které reklamy ten slogan pocházel?

Odpověď už skoro vydolovala ze své duševní skládky, když jí myšlenky přetrhl zvuk motoru. Otáčela se po něm s jistotou, že se Zombáčtí pekaři přece jenom vrátili, když do hučení motoru vpadlo skřípání prastarých brzd. Nebyla to bílá dodávka, ale starý Ford F-150 pickup s mizerným modrým lakem a vrstvou tmelu kolem světlometů. Za volantem seděl muž v montérkách a laciné kšiltovce. Díval se na rozbitá prkna a trámky v příkopu.

„Haló?" zavolala Tes. „Promiňte, pane?"

Otočil hlavu, uviděl ji stát na zarostlém parkovišti, dotkl se štítku čepice na pozdrav, zajel vedle její fordky a vypnul motor. Vzhledem k tomu, jaké motor vydával zvuky, to Tess připadalo jako rána z milosti.

„Zdravím," řekl. „Vy jste sesbírala to svinstvo ze silnice?"

„Ano, ale jeden kus mi propíchl pneumatiku. A..." A navíc mi tu nefunguje mobil, dodala skoro, ale neudělala to. Byla ženou, které táhlo na čtyřicet a vážila pětapadesát kilo i s postelí, a tohle byl cizí chlap. Veliký, „...a tak jsem tu," dokončila trochu neobratně.

„Klidně vám ji vyměním, jestli máte rezervu," už se soukal z dodávky. „Máte ji?"

Chvilku se nevzmohla na odpověď. Ten chlap nebyl velký, v tom se pletla. Byl totiž přímo obrovský. Musel mít ke dvěma metrům, ale prostá výška nebyla všechno. Měl obrovité břicho, tlustá stehna a široký byl jako vrata. Věděla, že takhle civět je neslušné (další životní fakt, který se naučila na matčině klíně), ale nemohla si pomoct. Ramona Norvillová byla pořádný kus ženské, ale kdyby se postavila vedle tady toho chlapa, vypadala by jako baletka.

„Já vím, já vím," řekl pobaveně. „To jste si nemyslela, že tady v zapadákově potkáte Veselého zeleného obra, co?" Nebyl však zelený, byl temně opálený. Oči měl taky hnědé. Dokonce i čepici měl hnědou, i když na několika místech vyšisovanou skoro doběla, jako by za svého dlouhého života utržila pár chlorových šplíchanců.

„Promiňte," omluvila se. „Jenom mě právě napadlo, že vy v tom autě nejezdíte, ale že si ho oblékáte."

Založil si ruce v bok a zahýkal do nebe. „V životě jsem nic podobnýho neslyšel, ale vystihla jste to přesně. Až vyhraju v loterii, koupím si hummera."

„No, ten vám koupit nemůžu, ale jestli mi vyměníte kolo, ráda vám zaplatím padesát dolarů."

„Blázníte? Udělám to zadarmo. Sama jste mi ušetřila pěknou šlamastyku, že jste to harampádí posbírala."

„Projížděl tu někdo v takovém legračním náklaďáku s kostrou na boku, ale ten se tomu vyhnul."

Velký chlap už mířil k Tessinu splasklému přednímu kolu, ale teď se k ní otočil a zamračil se. „Někdo tu projel a nezastavil, aby vám pomohl?"

„Asi mě neviděl."

„Ani ho nepadlo, aby ten svinčík posbíral kvůli ostatním, co?"

„Ne."

„Prostě si jel dál?"

„Ano." V těch otázkách bylo cosi, co se jí moc nelíbilo. Pak se ten velký chlap usmál a Tess si řekla, že je pošetilá.

„Rezervu máte nejspíš pod podlážkou v kufru, co?"

„Ano. Tedy aspoň myslím. Stačí, když..."

„Zatáhnu za očko, jasně, jasně. To znám, už jsem to dělal."

Když se s rukama zastrčenýma hluboko do kapes montérek loudal dozadu k autu, Tess si všimla, že dveře jeho dodávky se nedovřely a uvnitř svítí stropní světlo. Pomyslela si, že dodávka má baterii zřejmě zrasovanou jako všechno ostatní, dveře otevřela (závěsy zaskřípěly skoro stejně nahlas jako brzdy) a pak je zabouchla. Při tom pohlédla zadním oknem v kabině dozadu až na korbu. Na zrezivělém roštu se válelo několik kusů dřeva. Byly natřené na bílo a trčely z nich hřebíky.

Tess se na okamžik zmocnil pocit, že prožívá mimotělní zkušenost. Klepání cedule MÁŠ HO RÁDA MÁ TĚ RÁD jí teď připomínalo ne staromódní budík, ale tikající bombu.

Pokusila se namluvit si, že ty kusy dřeva o ničem nesvědčí, že takové věci něco znamenají jenom v knížkách, které nepíše, a ve filmech, na které se málokdy dívá: prostě v odporných krvácích. Nepomohlo to. Takže jí zbývaly dvě možnosti. Buď bude předstírat, že si ničeho nevšimla, protože dělat něco jiného ji děsilo, nebo se mohla rozběhnout do lesa na druhé straně silnice.

Než se stačila rozhodnout, zahltil ji pach mužského potu. Otočila se a stál tam on, tyčil se nad ní s rukama vraženýma v kapsách montérek. „Místo abych ti měnil gumu," řekl příjemně, „co kdybych tě vopíchal? Co ty na to?"

V tu chvíli se Tess rozběhla, ale jen v duchu. Ve skutečném světě jen zůstala stát přimáčknutá k dodávce a upírala pohled vzhůru, na muže tak vysokého, že zastínil slunce a zastínil i ji. Myslela na to, že před necelými dvěma hodinami seděla v malé, ale zcela vyhovující posluchárně, kde jí tleskalo čtyři sta lidí - většinou dam v kloboucích. A někde na jih odsud na ni čeká Fritzy. Začínalo jí docházet - pracně, jako by zvedala něco těžkého -, že už svoji kočku možná nikdy neuvidí.

„Prosím vás, nezabíjejte mě," pronesla jakási cizí žena velmi tichým a velmi pokorným hlasem.

„Ty svině," řekl. Mluvil tónem, jakým se hovoří o počasí. Plechová cedule dál poklepávala o okap nad verandou. „Ty ukňouraná zkurvená děvko. Kristepane."

Jeho pravačka se vynořila z kapsy. Byla to hodně velká ruka. Na malíčku měla prsten s červeným kamenem. Vypadal jako rubín, ale na rubín byl moc velký. Tess si pomyslela, že je to nejspíš jen sklo. Cedule poklepávala. MÁŠ HO RÁDA MÁ TĚ RÁD. Pak se ta ruka sbalila do pěsti, vyrazila proti ní a rozrostla se tak, že všechno ostatní zmizelo.

Kdesi cosi tlumeně zařinčelo. Napadlo ji, že to byla její hlava, která narazila do boku dodávky. Tess si pomyslela: Zombáčtí pekaři. Pak se na chvíli setmělo.

6

Probrala se ve velké místnosti, kde bylo šero a bylo tu cítit vlhké dřevo, prastaré kafe a prehistorické nakládané okurky. Na stropu přímo nad ní visel nakřivo starý větrák. Vypadal jako rozbitý kolotoč v Hitchcockově filmu Cizinci ve vlaku. Ležela na podlaze od pasu dolů nahá a on ji znásilňoval. Znásilnění jí připadlo ve srovnání s tou tíhou podružné: on ji přímo drtil. Sotva se mohla nadechnout. Tohle musel být sen. Jenže měla opuchlý nos, v zátylku jí narostla boule o velikosti menší hory a do zadku se jí zadíraly třísky. Ve snu si člověk takových podrobností nevšimne. A ve snu člověk necítí skutečnou bolest. Člověk se vždycky probudí, než přijde skutečná bolest. Tohle se doopravdy dělo.

Znásilňoval ji. Zavlekl ji do starého krámu a znásilňoval ji, zatímco v šikmých paprscích odpoledního slunce se líně točila zlatá prachová zrnka. Lidé někde jinde poslouchali hudbu, kupovali zboží po internetu, dřímali na kanapi a mluvili do mobilu, ale tady znásilňovali jednu ženu a tou ženou byla ona. Sebral jí kalhotky, viděla je trčet z náprsní kapsy montérek. To jí připomnělo film Vysvobození, byla na něm ve filmovém klubu na vysoké ještě v dobách, kdy byla ohledně filmů trochu odvážnější. Sundej si ty spoďáry, pronesl tam jeden horal, než začal znásilňovat oplácaného měšťáka. Divné, co člověku letí hlavou, když leží pod sto padesáti kily venkovského masa a v útrobách mu sem a tam vrže cizí čurák jako nenamazaný píst.

„Prosím," sípala. „Prosím vás, už ne."

„Ale jo, a hodně," řekl a znovu se objevila ta pěst a zaplnila jí zorné pole. Ucítila na tváři horko, pak jí uprostřed hlavy cvaklo a rozhostila se tma.

7

Když se probrala podruhé, tancoval v montérkách kolem ní, házel rukama ze strany na stranu a falešným, ukvičeným hlasem zpíval „Brown Sugar". Slunce už zapadalo a dvě okna v opuštěném krámě obrácená k západu jen hořela - sklo bylo zaprášené, ale nějakým zázrakem ho vandalové nerozbili. Stín za ním poskakoval po prkenné podlaze a po stěně plné světlejších čtverců, kde kdysi visely reklamní nápisy. Dusot jeho těžkých bot zněl strašlivě.

Viděla svoje kostýmkové kalhoty zmuchlané pod pultem, na kterém kdysi určitě stála kasa (nejspíš vedle sklenice s vařenými vejci a další sklenicí s nakládanými prasečími nožičkami). Cítila plíseň. A panebože, bolest. V obličeji, hrudníku a ze všechno nejvíc dole, kde ji potrhal.

Dělej, že jsi mrtvá. To je tvoje jediná šance.

Zavřela oči. Zpěv ztichl a ucítila sílící puch potu. Pronikavějšího.

Protože si zacvičil, napadlo ji. Zapomněla, že má hrát mrtvou, a pokusila se vykřiknout. Jenže než vydala hlásku, popadly ji za krk obrovské ruce a začaly ji škrtit. Pomyslela si: Je po všem. Je po mně. Byly to klidné myšlenky, plné úlevy. Aspoň už nebude cítit bolest, už se nebude muset dívat na monstrum tancující v hořícím světle zapadajícího slunce.

Omdlela.

8

Když se Tess zmátořila potřetí, svět byl černý a stříbrný a připadalo jí, že pluje.

Takové to je být mrtvá.

Pak si všimla, že má pod sebou jakési ruce - velké ruce, jeho ruce - a krk ji bolí, jako by ji svíral mučící kruh. Neuškrtil ji úplně, ale na krku jí zůstaly otlaky rukou jako náhrdelník, dlaně vpředu, prsty po stranách a v zátylku.

Byla noc. Měsíc stál vysoko. Úplněk. Obr ji nesl přes parkoviště u opuštěného krámku. Nesl ji kolem své dodávky. Svůj ford neviděla. Její ford zmizel.

Kdepak jsi, Tome?

Obr se zastavil u okraje silnice. Cítila jeho pot a vnímala, jak se mu zvedá a klesá hrudník. Cítila noční vzduch, chladil ji na holých nohou. Slyšela za sebou poklepávání, MÁŠ HO RÁDA MÁ TĚ RÁD.

Myslí si, že jsem mrtvá? Nemůže si myslet, že jsem mrtvá. Pořád krvácím.

Nebo ne? Bylo těžké to poznat. Ležela mu schlíple v náručí, cítila se jako dívka v hororu, kterou odnáší pryč Jason nebo Michael nebo Freddy nebo kdo ví kdo, protože všichni ostatní už jsou povraždění. Odnáší ji do nějakého brlohu hluboko v lesích, kde ji připoutá řetězem k háku na stropě. V těch filmech jsou vždycky řetězy a háky na stropě.

Znovu se dal do pohybu. Slyšela jeho pracovní boty dusat po spravovaném asfaltu Jelení cesty: dus, dus, dus. Potom, trochu dál, zaslechla jakési škrábání a drnčení. Odkopával kusy dřeva, které tak pečlivě vysbírala a naházela do příkopu. Klepání cedule už neslyšela, ale slyšela téct vodu. Nijak silně, žádný proud, jenom pramínek. Klekl si. Potichu zamručel.

Teď mě určitě zabije. Ale aspoň už nebudu muset poslouchat to jeho strašlivé zpívání. V tom je ten půvab, řekla by Ramona Norvillová.

„Hej, holka," ozval se laskavě.

Neodpověděla, ale v duchu viděla, jak se nad ní sklání a hledí jí do očí skrytých za napůl spuštěnými víčky. Dala si záležet, aby jimi ani nehnula. Jestli si všimne, že se jí hýbou oči, byť jenom maličko... nebo se lesknou slzy...

„Hej," plácl ji po tváři. Nechala hlavu bezvládně převalit.

„Hej!" Tentokrát jí vrazil pořádnou facku, ale z druhé strany. Tess nechala hlavu znovu převalit.

Štípl ji do bradavky, ale nenamáhal se jí sundávat halenku a podprsenku, takže to nebolelo tak hrozně. Ani se nepohnula.

„Promiň, že jsem ti řekl svině," pokračoval stále tím laskavým hlasem. „Píchalo se mi s tebou dobře. A trochu starší baby mám rád."

Tess si uvědomila, že ji možná opravdu považuje za mrtvou. Bylo to úžasné, ale mohla by to být pravda. A zčistajasna se jí zoufale chtělo žít.

Znovu ji zvedl. Puch mužského potu byl najednou nesnesitelný. Štětinaté vousy ji zalechtaly na tváři a Tess musela napnout veškeré síly, aby sebou necukla. Políbil ji do koutku úst.

„Promiň, že jsem byl trochu hruběj."

Pak s ní zase kamsi šel. Zvuk tekoucí vody zesílil. Měsíc zmizel. Ucítila vůni - ne, byl to puch - hnijícího listí. Položil ji do vody hluboké deset nebo dvanáct centimetrů. Byla hodně studená a Tess málem vykřikla. Zatlačil jí do chodidel a ona nechala vyjet kolena nahoru. Jako hadrová panna, pomyslela si. Musím zůstat hadrová. Kolena se moc vysoko nezvedla, protože narazila do čehosi kovového, hrbolatého.

„Sakra," ucedil zamyšleně. Pak se do ní opřel.

Tess zůstala bezvládná, i když jí cosi - nějaká větev - vyrylo brázdu do zad odshora až dolů. Kolena jí bouchala o hrboly nahoře. Zadkem odtlačovala jakousi houbovitou hmotu a puch hnijících rostlin zesílil. Byl hustý jako masná omáčka. Zmocnilo se jí děsivé nutkání ten puch vykašlat. Cítila, jak se jí pod bedry shrnuje vrstva mokrého listí jako polštářek nacucaný vodou.

Jestli to teď zjisti budu se bránit Kopnu ho a budu kopat a kopat...

Ale nic se nestalo. Dlouho se bála otevřít oči trochu víc nebo s nimi maličko pohnout. Představovala si, jak se tam krčí, nahlíží do roury, do které ji nacpal, tázavě naklání hlavu a číhá na sebemenší pohyb. Že by opravdu nevěděl, že je živá? Přece cítil tlukot jejího srdce. A co by jí pomohlo kopat do takového obra? Chytil by její bosá chodidla jednou rukou, vyškubl ji ven a znovu by ji začal škrtit. Jenže tentokrát by nepřestal.

Ležela v hnijícím listí a líné vodě, upírala pootevřené oči kamsi nad sebe a soustředila se na to, že dělá mrtvou. Upadla do jakési šedivé zóny, která nebyla úplně bezvědomím, a tak zůstala po nějakou dobu, která jí připadala dlouhá, ale nejspíš dlouhá nebyla. Když uslyšela motor - jeho dodávku, určitě to byla jeho dodávka -, pomyslela si: Já si ten zvuk jenom představuju. Nebo se mi zdá. Pořád je tady.

Ale nepravidelný rachot motoru nejdřív zesílil a pak zmlkl v dálce na Jelení cestě.

Je to trik.

To byla skoro jistě hysterie. I kdyby ne, takhle tu nemohla zůstat celou noc. A když zvedla hlavu (v pohmožděném krku ji bodlo bolestí, až sebou škubla) a podívala se k ústí roury, viděla jenom neporušený stříbrný kruh měsíčního světla. Tess se k němu začala propracovávat, ale pak se zarazila.

Je to trik. Nezajímá mě, co jsi slyšela, on tu pořád je.

Tentokrát byla ta myšlenka silnější. To, že v ústí kanálu nic neviděla, tu myšlenku jen posílilo. V napínavém románu by to byla chvíle falešné úlevy těsně před dramatickým finále. Nebo v hororovém filmu. Ve Vysvobození se z jezera vynořila bílá ruka. V Čekej do tmy chňapl Alan Arkin po Audrey Hepburnové. Neměla ráda napínavé knížky ani filmy, ale jelikož ji znásilnili a skoro zavraždili, zřejmě se jí v hlavě otevřel sklep plný vzpomínek na horory. Jako by ji obklopovaly odjakživa, vznášely se přímo ve vzduchu.

Mohl by tam čekat. Kdyby například měl komplice, který odjel s dodávkou. Sám by dřepěl před ústím roury s trpělivostí, jakou už venkované mají.

„Sundej ty spoďáry," zašeptala a pak si zakryla pusu. Co když ji zaslechl?

Uplynulo pět minut. Možná jich bylo pět. Voda byla studená a ona se začala třást. Brzy začne cvakat zuby. Jestli je venku, uslyší ji.

Odjel. Slyšela jsi to.

Možná. Možná ne.

A možná by se nemusela z roury soukat stejnou cestou, jakou se v ní ocitla. Byl to průtokový kanál, povede napříč pod silnicí, a protože cítila, jak pod ní teče voda, nebyl ucpaný. Mohla by se proplazit na druhou stranu a vykouknout na parkoviště u opuštěného krámku. Přesvědčit se, jestli jeho stará dodávka zmizela. Pořád by nebyla v bezpečí, pokud měl komplice, ale kdesi hluboko, kam se schovala její rozumná mysl, si byla jistá, že žádný komplic není. Komplic by požadoval, aby se na ní vystřídal. Kromě toho obři pracují sami.

A jestli je pryč? Co pak?

Nevěděla. Neuměla si představit svůj život po odpoledni v opuštěném krámku a večeru v rouře s hnijícím listím namačkaným pod bedry, ale možná ani nebude muset. Možná by se mohla soustředit na to, aby se dostala domů k Fritzymti a naložila mu do misky kapsičku krmení. Viděla krabici s kočičím žrádlem zcela zřetelně. Stála na polici v komoře, kde vládl mír.

Převrátila se na břicho a začala se zvedat na lokty, aby se mohla vyplazit rourou ven. Pak uviděla, co kromě ní v rouře přebývá. Z jedné mrtvoly zbývala už jen kostra (natahovala kostnaté ruce, jako by o něco prosila), ale na hlavě jí zůstalo dost vlasů, aby si Tess byla skoro jistá, že to byla žena. Ta druhá vypadala jako hodně zřízená figurína z obchodu, z obličeje jí moc nezbývalo, jenže byly vidět vypoulené oči a vylézající jazyk. Tahle mrtvola byla čerstvější, ale už se do ní pustila zvířata a dokonce i ve tmě byly vidět vyceněné zuby mrtvé ženy.

Z vlasů figuríny se vyloudal brouk a vydal se po hřebenu jejího nosu.

Tess chraptivě vykřikla, vycouvala z roury a prudce se postavila. Od pasu nahoru se jí na tělo lepily mokré šaty. Od pasu dolů byla nahá. A i když neomdlela (aspoň o tom nevěděla), na chvilku se jí vědomí jaksi divně porouchalo. Při zpětném pohledu jí bude následující hodina připadat jako potemnělé pódium osvětlené několika osamělými reflektory. Tu a tam do některého kruhu světla vstoupila domlácená žena se zlomeným nosem a zakrvácenými stehny. A vzápětí zase mizela ve tmě.

9

Byla v tom krámku, v prázdné velké hlavní místnosti, kde kdysi stály regály se zbožím, vzadu možná mrazák s potravinami a u opačné stěny určitě stály chladnice s pivem. Stála tu v puchu vyčpělého kafe a kyselých okurek. Buď na její kalhoty zapomněl, nebo se pro ně chtěl vrátit později - možná až posbírá prkna s hřebíky. Lovila kalhoty zpod pultu. Pod nimi měla střevíce a telefon - rozbitý. Ano, určitě se sem vrátí. Gumička do vlasů byla pryč. Vzpomněla si (jen matně, jako by to byla vzpomínka z nejranějšího dětství), že se jí dnes nějaká žena ptala, kde ji sehnala, a jak se strhl nepochopitelný potlesk, když odpověděla, že v obchoďáku. Vzpomněla si na obra zpívajícího „Brown Sugar" - měl ukvičený dětský hlas - a znovu se jí vědomí kamsi vytratilo.

10

Šla měsíčním světlem venku za obchodem. Kolem roztřesených ramen si přidržovala zbytek koberce, ale nevzpomínala si, kde ho vzala. Byl špinavý, ale teplý, takže si ho přitáhla ještě těsněji k tělu. Došlo jí, že ten krám vlastně obchází kolem dokola a možná vykonává druhé, třetí nebo i čtvrté kolečko. Došlo jí, že hledá svůj ford, ale pokaždé, když ho za krámem nenašla, zapomněla, že už se dívala a obešla stavení znovu. Zapomněla, protože dostala ránu do hlavy, byla znásilněná, přiškrcená a v šoku. Došlo jí, že má možná krvácení do mozku - jak to člověk může vědět, pokud se neprobudí mezi anděly, kteří mu to nakonec řeknou? Mírný větřík, který foukal odpoledne, trochu zesílil, a klepání plechové cedule bylo hlasitější. MÁŠ HO RÁDA MÁ TĚ RÁD.

„7Up," pronesla. Chraptěla, ale hlas jí sloužil. „To je ono. Máš ho ráda a on má rád tebe." Slyšela se, jak si začíná prozpěvovat. Měla dobrý hlas na zpěv a škrcení z něj udělalo kupodivu příjemný chlaplák. Jako by tu při měsíčku slyšela zpívat Bonnie Tyler. „Na 7Up si pochutnáš... jako když si cigáro dáš!" Došlo jí, že to není správně, a i kdyby bylo, měla by zpívat něco lepšího než zasranou reklamní znělku, když má ten příjemně chraptivý hlas. Když už tě někdo znásilní a nechá ležet jako mrtvou v kanále s dvěma hnijícími mrtvolami, mělo by z toho vzejít něco dobrého.

Zazpívám největší hit od Bonnie Tylerové. Zazpívám „Iťs a Heartache". Slova určitě znám, určitě jsou v té skládce, co má každá spisovatelka vzadu v hla...

Ale pak se znovu kamsi ztratila.

11

Seděla na kameni a usedavě brečela. Ten špinavý cár koberce měla pořád kolem ramen. V rozkroku ji bolelo a pálilo, kyselá pachuť v puse naznačovala, že někdy mezi obcházením krámu a sezením na tomhle kameni zvracela, ale nemohla si na to vzpomenout. Pamatovala si však...

Znásilnil mě, znásilnil mě, znásilnil mě!

„Nejsi první a nebudeš ani poslední," řekla, ale tenhle otrlý názor, který ze sebe dostala mezi sérií tlumených vzlyků, jí moc nepomohl.

Pokusil se mě zabít, skoro mě zabil!

Ano, ano. A to, že se mu to nepovedlo, jí momentálně nepřipadalo jako velká útěcha. Podívala se vlevo a uviděla, že krám je asi padesát nebo šedesát metrů dál po silnici.

Zabil jiné! Jsou v té rouře! Lezou po nich brouci a jim to nevadí!

„Ano, ano," pronesla Bonniiným chraplákem a pak znovu kamsi zmizela.

12

Šla prostředkem Jelení cesty a zpívala „Iťs a Heartache", když zezadu uslyšela přijíždět auto. Prudce se otočila, skoro upadla a uviděla světlomety nad vrškem kopce, který zřejmě právě překonala. Byl to on. Obr. Vrátil se, zjistil, že její šaty zmizely, takže prohlédl kanál a viděl, že ona už v něm není. Hledal ji.

Tess se vrhla do příkopu, upadla na koleno, pustila svůj provizorní šál, ale vstala a odpotácela se do křoví. Větev ji švihla do tváře, až jí tekla krev. Slyšela nějakou ženu vzlykat strachem. Padla na všechny čtyři a vlasy jí visely do očí. Silnice se rozjasnila, jak se světlomety vyhouply na kopec. Uviděla velmi zřetelně kus koberce, který upustila, a věděla, že obr ho uvidí taky. Zastaví a vystoupí. Ona se pokusí utéct, ale on ji chytí. Bude ječet, ale nikdo ji neuslyší. V takových příbězích nikdo nikdy neslyší. Zabije ji, ale nejdřív ji znovu znásilní.

Auto - opravdu to bylo auto, žádná dodávka - projelo bez zpomalení. Zevnitř k ní dolehlo burácení Bachman-Turner Overdrive vytočené na maximální hlasitost: „B-B-B-Baby, you just ain't seen n-n-nuthin yet". Sledovala, jak z dohledu mizí koncová světla. Ucítila, že se znovu chystá kamsi ztratit, a oběma rukama se plácla po tvářích.

„Ne!" zamručela Bonniiným hlasem. „Ne!"

Trochu se vzpamatovala. Měla hroznou chuť zůstat skrčená v křoví, ale to by nebylo k ničemu. Nejenže bylo do svítání daleko, ale nejspíš ani půlnoc zdaleka neminula. Měsíc visel nízko na nebi. Tady nemohla zůstat a nemohla jenom tak... poblikávat. Musela přemýšlet.

Zvedla kus koberce z příkopu a začala si ho znovu omotávat kolem ramen. Pak si sáhla na uši, i když věděla, co zjistí. Ty diamantové náušnice ve tvaru kapky, jedna z mála luxusních věcí, které si dopřála, byly pryč. Znovu se rozbrečela, ale tentokrát byl záchvat pláče kratší, a když skončil, cítila se víc svá. Víc ve své kůži, ve své hlavě a těle, místo aby kroužila kolem sebe jako duch.

Mysli, Tesso Jean!

Dobrá, pokusí se. Ale zároveň půjde. A už nebude zpívat. Slyšet svůj změněný hlas bylo děsivé. Jako by obr tím znásilněním stvořil novou ženu. Ona nechtěla být novou ženou. Ta stará se jí líbila.

Šla. Šla v měsíčním světle a její stín šel po silnici vedle ní. Jaké silnici? Jelení cestě. Podle Toma byla necelé čtyři míle od křižovatky Jelení cesty a okresky 47, když vjela do obrovy pasti. To nebylo tak špatné. Kvůli kondici chodila každý den nejméně tři míle a když pršelo nebo sněžilo, chodila je na trenažéru. Tohle byla samozřejmě její první procházka jako Nové Tess, té s rozbolavělou, krvácející frndou a chraptivým hlasem. Ale mělo to i světlou stránku: pohybem se zahřívala, horní půlka těla usychala a na nohou měla boty s plochou podrážkou. Málem si vzala tříčtvrteční podpatky a to by tuhle večerní procházku věru znepříjemnilo. Ne že by to byla kdovíjaká zábava i za jiných okolností, to ne ne n-

Mysli!

Ale než s tím stačila začít, silnice se vpředu rozzářila. Tess se znovu vrhla do křoví a tentokrát se jí podařilo zbytek koberce udržet. Bylo to jen další auto, díky bohu, ne ta jeho dodávka, a nezpomalilo.

I tak by to mohl být on. Třeba přesedl do auta. Mohl zajet domů, do brlohu a přesednout do auta. Říká si, že Tess uvidí normální auto a vyleze ze skrýše. Mávne na mě a v tu ránu ji budu mít.

Ano, ano. Takhle by se to stalo v hororu, že ano? Ječící oběti 4 nebo Horor na Jelení cestě 2 nebo...

Znovu se o ni pokoušel ten zvláštní mimotělní stav, tak se opět pleskla po tvářích. Jakmile bude doma, jakmile bude Fritzy nakrmený a ona ve vlastní posteli (všechny dveře pořádně zamknuté a všechna světla rozsvícená), může fantazírovat podle libosti. Ale teď ne. Ne, ne, ne. Teď musí jít pořád dál a schovávat se, pokud se bude blížit auto. Jestli dokáže tyhle dvě věci, nakonec dojde na silnici 47 a tam by mohl být nějaký obchod. Opravdový obchod i s telefonním automatem, pokud bude mít štěstí... a ona si trochu štěstí zasloužila. Peněženku neměla, její peněženka ležela ve fordu (a ten byl kdo ví kde), ale číslo své volací karty znala zpaměti. Bylo to číslo jejího domácího telefonu plus 9712. Snadné jako facka.

U cesty se tyčila cedule. Tess ji v měsíčním světle docela dobře přečetla.

VJÍŽDÍTE DO MĚSTEČKA COLEWICH
VÍTEJTE, PŘÍTELI!

„Máš ráda Colewich, on má rád tebe," zašeptala.

To městečko znala, místní jeho jméno vyslovovali „Collitch". Bylo to spíš menší město, jedno z mnoha v Nové Anglii, které v minulosti za rozkvětu textilek prosperovalo a nějak se protloukalo i v moderní době patřící volnému obchodu, kdy americké kalhoty a saka vznikaly v Asii nebo střední Americe, kde je nejspíš šily negramotné děti. Ocitla se na předměstí, ale určitě nakonec dojde k telefonu.

Co pak?

Pak udělá... udělá...

„Zavolám si limuzínu," řekla. Ten nápad ji osvítil jako východ slunce. Ano, přesně tohle udělá. Pokud byla v Colewichi, pak se její městečko v Connecticutu nacházelo asi třicet mil daleko, možná méně. Služeb limuzíny využívala, když chtěla jet na mezinárodní letiště Bradley nebo do Hartfordu či New Yorku (Tess se řízení auta ve městě vyhýbala, jak jen mohla), a agentura sídlila v sousedním Woodfieldu. Chlubila se tím, že drží nepřetržitou službu. Ba co víc, budou mít ve spise zapsanou i její kreditku.

Tess bylo lépe a trochu zrychlila krok. Pak silnici ozářily světlomety, a tak znovu vběhla do křoví a přikrčila se, vystrašená jako lovené zvíře: laň, liška, králík. Tohle vozidlo byla opravdu dodávka a Tess se rozklepala. Klepala se, i když viděla, že je to malá bílá toyota, nic podobného obrově staré fordce. Když auto zmizelo, pokusila se Tess donutit vyjít zpátky na cestu, ale nejdřív to nešlo. Už zase plakala a slzy jí zahřívaly promrzlý obličej. Cítila, že co nevidět znovu vykročí z osvětleného kruhu vědomí do tmy. To nemohla dopustit. Kdyby si dovolila vcházet do té bdělé tmy příliš často, třeba by už nenašla cestu zpátky.

Přinutila se myslet na to, jak děkuje řidiči limuzíny a připisuje na formulář kreditky dýško, a pak pomalu jde po chodníčku lemovaném květinami ke dveřím domu. Nadzvedne schránku a vezme zpoza ní náhradní klíč pověšený na háčku. Slyší Fritzyho nedočkavě mňoukat.

Pomyšlení na Fritzyho zabralo. Vyškrabala se z křoví a znovu vykročila, připravená se znovu vrhnout do krytu, jakmile spatří světla. Okamžitě. Protože on tu někde venku byl. Uvědomila si, že od této chvíle tu někde venku bude pořád. Dokud ho nechytí policie a nestrčí do vězení.

Ale aby k tomu došlo, musela by ohlásit, co se stalo, a jakmile ji to napadlo, uviděla v duchu křičící černý titulek ve stylu New York Post:

AUTORKU „VRBOVÉHO HÁJE" PO ČTENÁŘSKÉ BESEDĚ ZNÁSILNILI

Bulvární plátky jako Post by nepochybně vyhrabaly její fotku starou deset let, kdy vyšla její první knížka o Společnosti pletařek. Tehdy jí táhlo na třicet, měla dlouhé tmavě blond vlasy spadající po zádech a pěkné nohy, které se dobře vyjímaly v krátké sukni. K tomu - na večer - střevíce na vysokých podpatcích a s otevřenou patou, kterým někteří muži (například ten obr, určitě) říkali šukačky. V novinách by nezmínili, že je teď o deset let starší, o deset kilo těžší a v inkriminovanou dobu na sobě měla rozumný - téměř usedlý - pracovní oděv. Tyhle podrobnosti nezapadaly do příběhu, jaký má bulvár rád. Článek bude poměrně korektní (i když mezi řádky trochu uslintaný), ale její stará fotka bude vyprávět skutečný příběh, který je zřejmě starší než vynález kola: Říkala si o to... a dostala to.

Bylo by to možné, nebo jí ten nejhorší scénář maloval jen stud a zmrzačená sebeúcta? Ta její součást, která by se nejradši neustále schovávala v křoví, i když se jí podaří dostat se z téhle strašné silnice i z příšerného státu Massachusetts a vrátí se do svého bezpečného domečku ve Stoke Village? Nevěděla a domnívala se, že pravda leží někde uprostřed. S určitostí věděla jen to, že se jí dostane celostátní pozornosti médií, po jaké každá spisovatelka touží, když jí vyjde kniha, ale rozhodně by si ji odpustila, když ji znásilnili, oloupili a pohodili do kanálu, aby tam umřela. V duchu už viděla, jak někdo během Volných dotazů zvedá ruku a ptá se: „Vyprovokovala jste ho nějak?"

To bylo směšné a i ve svém současném stavu to Tess věděla... ale také věděla, že pokud se tohle provalí, někdo tu ruku skutečně zvedne a zeptá se: „Napíšete o tom?"

A co na to odpoví? Co by vůbec mohla odpovědět?

Nic, pomyslela si Tess. Zacpala bych si rukama uši a utekla z pódia.

Ale ne.

Ne, ne, ne.

Pravda byla, že by se na tom pódiu vůbec neobjevila. Jak by ještě mohla někdy předčítat, přednášet nebo rozdávat autogramy s vědomím, že by se tam mohl ukázat on, že by se na ni z poslední řady usmíval?

Usmíval se pod tou divnou hnědou čepicí s fleky od bělidla? Možná s jejími náušnicemi v kapse. Hrál by si s nimi.

Když si pomyslela, že by to měla oznámit policii, začala ji pálit kůže a cítila, jak jí v obličeji doslova škube hanbou, dokonce i tady, kde je sama uprostřed noci. Sice nebyla žádná Sue Graftonová nebo Janet Evanovichová, ale ani tak se o ní nedalo říct, že je soukromá osoba. Den nebo dva by se určitě objevovala i na CNN. Svět by se dozvěděl, že se jakýsi bláznivý, roztlemený obr vytřepal do autorky Vrbového háje. Možná by vyšel najevo i fakt, že jí sebral kalhotky jako suvenýr. Na CNN by tohle nepropírali, ale The National Enquirer nebo Inside View by tak skru- pulózní nebyly.

Zdroje z okruhu vyšetřovatelů tvrdí, že v zásuvce obviněného násilníka se našly spisovatelčiny kalhotky: modré bokovky značky Victoria's Secret lemované krajkou.

„Nemůžu to nikomu říct," zašeptala. „Nikomu to neřeknu."

Jenže před tebou už byly jiné a po tobě by mohly být dal-

Zahnala tu myšlenku. Byla příliš unavená na úvahy o tom, co by mohla nebo nemohla být její morální odpovědnost. Na tomhle zapracuje později, pokud jí bůh nějaké později dopřeje... a vypadalo to, že by mohl. Ale ne na téhle opuštěné cestě, kde by za každými světlomety za zatáčkou mohl sedět její trýznitel.

Její. Teď byl její.

13

Asi míli za cedulí oznamující začátek Colewiche začal k Tess doléhat tichý, rytmický dusot. Připadalo jí, že přichází odněkud zdola, skrz asfalt. Nejdřív ji napadlo, že to jsou zmutovaní Morlockové od H. G. Wellse, túrující svoje stroje zaparkované hluboko v zemských útrobách, ale po pěti minutách byl zdroj zvuku jasný. Nesl se vzduchem, ne ze země, a už ho poznávala: dusot basové kytary. S každým dalším metrem se ke zvuku basovky nabalovaly i další nástroje kapely. Na obzoru se objevila světla, žádné světlomety, ale bílé sodíkové zářivky a červený svit neonů. Kapela hrála „Mustang Sally" a byl slyšet smích. Opilý a krásný, přerušovaný rozjařeným výskáním. Když to slyšela, bylo jí znovu do pláče.

Motel, stará velká ratejna s obrovským prašným parkovištěm, které vypadalo plné do posledního místečka, se jmenoval U Jelena. Tess stála na okraji osvětlené plochy u lamp a mračila se. Proč tolik aut? Pak si vzpomněla, že je pátek večer. U Jelena to v pátek očividně žilo a přijel sem každý, pokud byl z Colewiche nebo jiného městečka v okolí. Budou tu mít telefon, ale byla tu taky spousta lidí. Uvidí její rozbitý obličej a křivý nos. Budou chtít vědět, co se jí stalo, a ona nebyla v stavu si něco vymyslet. Aspoň ne zatím. Ani telefonní budka venku by jí nebyla k ničemu, protože i tam by mohla vidět lidi. Spousty lidí. Samozřejmě. V dnešní době musíte jít ven, pokud si chcete dát cigaretu. A taky...

Mohl by tam být on. Copak kolem ní v jednu chvíli nekřepčil a nekvičel písničku od Rolling Stones? Tess nevylučovala, že tohle se jí mohlo zdát - nebo že měla halucinaci -, ale mohla to být skutečnost. Copak nebylo možné, že schoval její auto a pak odjel rovnou k Jelenovi, pěkně s propláchnutými trubkami a nachystaný bavit se celou noc?

Kapela spustila starou písničku od Cramps, která se k dnešku přízračně hodila: „Zvládne tvoje číča mýho psa ?"

Ne, pomyslela si Tess, ale jeden pes dneska rozhodně zvládl moji číču. Stará Tess by takový vtip neschvalovala, ale nové Tess připadal sakra vtipný. Zachraptěla smíchy a znovu vykročila. Přešla silnici na druhou stranu, kam světla z parkoviště tolik nedosáhla.

Když obcházela budovu zezadu, uviděla, že u zásobovací rampy stojí nacouvaná stará bílá dodávka. Na této straně hospody nebyly žádné lampy, ale měsíc svítil dost, aby byla vidět kostra bušící do košíčků jako do bubnů. Nebylo divu, že řidič dodávky nezastavil, aby posbíral rozházená dřeva s hřebíky. Zombáčtí pekaři by zmeškali dodávku a to by nebylo dobré, protože v pátek večer to U Jelena vřelo a kypělo, žilo a jelo.

„Zvládne tvoje číča mýho psa?" zeptala se Tess a přitáhla si špinavý kus koberce úžeji ke krku. Nebyla to žádná norková štóla, ale za studené říjnové noci to bylo lepší než nic.

14

Když se Tess dostala na křižovatku Jelení cesty a silnice číslo 47, uviděla něco krásného: benzínku se dvěma telefonními automaty na škvárobetonové zdi oddělující záchody. Nejdřív si zašla na ženy. Musela si zakrýt rukou pusu, aby zadržela výkřik, když se moč spustila. Měla pocit, jako by jí tam někdo podpálil celou krabici sirek. Když vstala z toalety, znovu jí tekly slzy po tvářích. Voda v míse byla pastelově růžová. Osušila se - velmi jemně - hrstí toaletního papíru, pak spláchla. Byla by si vzala toho papíru další hrst a použila ho místo vložky do kalhotek, jenže to samozřejmě nešlo. Obr jí sebral kalhotky jako suvenýr.

„Hajzle," zašeptala.

Zastavila se s rukou na klice a podívala se na potlučenou, vytřeštěnou ženu, která na ni hleděla z pošplíchaného kovového zrcadla nad umyvadlem. Pak vyšla ven.

15

Zjistila, že použití veřejného telefonního automatu je v dnešní moderní době neobvykle obtížné, dokonce i když umíte zpaměti číslo své volací karty. První přístroj, který zkusila, fungoval jenom jednosměrně: slyšela operátorku asistenční služby, ale ona neslyšela Tess, takže operátorka hovor ukončila. Druhý automat visel na škvárobetonu nakřivo - nic povzbudivého - ale fungoval. Sice v něm neustále bzučelo, což lezlo na nervy, ale nakonec se dokázala s operátorkou domluvit. Jenomže Tess neměla pero ani tužku. V kabelce měla několik psacích nástrojů, kabelka však byla samozřejmě pryč.

„Nemůžete mě s nimi spojit přímo?" zeptala se operátorky.

„Ne, paní, musíte si číslo vytočit sama, abyste využila svoji kreditní kartu." Operátorka mluvila tónem, jakým se vysvětluje nějaká trivialita hloupému dítěti. Tess to nerozčilovalo, protože se jako hloupé dítě cítila. Pak si všimla, jak je ta škvárobetonová zeď špinavá. Řekla tedy operátorce, aby jí číslo sdělila, a pak si ho napsala prstem do prachu.

Než ho stačila vytočit, na parkoviště zajela dodávka. Srdce jí vyskočilo do krku s lehkostí akrobata, až se jí zatočila hlava, a když z dodávky vystoupili dva rozesmátí kluci ve středoškolských bundách a vběhli do obchodu, byla ráda, že tam to srdce má. Zadusilo výkřik, který by se jí z krku jinak určitě vydral.

Cítila, jak se jí svět zase vzdaluje, takže si na chvíli opřela hlavu o zeď a zhluboka dýchala. Zavřela oči. Uviděla, jak se nad ní tyčí obr s rukama v náprsní kapse montérek, a znovu oči otevřela. Vytočila číslo, které si napsala na zaprášenou zeď.

Připravovala se, že uslyší hlas automatu nebo znuděné dispečerky, která jí oznámí, že nemají žádné auto, samozřejmě že ne, je přece pátek večer, spadla jste z višně, dámo, nebo jste se tak narodila? Ale telefon vzala po druhém zazvonění pracovnice, která se představila jako Andrea a počínala si velmi efektivně. Vyslechla Tess a řekla, že budou moci auto poslat hned a její řidič se jmenuje Manuel. Ano, ví přesně, odkud Tess volá, protože posílají auta k Jelenovi každou chvíli.

„Dobře, já ale nejsem přímo v té hospodě," řekla Tess. „Jsem na křižovatce asi půl míle od..."

„Ano, paní, rozumím," řekla Andrea. „U benzínové pumpy. Tam taky někdy jezdíme. Lidé tam často dojdou pěšky a zavolají, když se trochu víc napili. Bude to trvat asi pětačtyřicet minut, možná hodinu."

„To nevadí," hlesla Tess. Už zase se jí spustily slzy. Tentokrát slzy vděčnosti, i když si říkala, že nesmí polevit v ostražitosti, protože v takovýchhle příbězích se vždycky ukáže, že hrdinka si dělala falešné naděje. „To mi naprosto vyhovuje. Budu za rohem u telefonních automatů. A budu ho vyhlížet."

Teď se mě zeptá, jestli jsem se i já trochu víc napila. Protože jí tak nejspíš připadám.

Ale Andrea chtěla pouze vědět, jestli bude platit v hotovosti nebo kreditkou.

„American Express. Měli byste mě mít v počítači."

„Ano, paní, máme. Děkuji vám, že jste zavolala Royal Limousine, kde se každému zákazníkovi dostane královského zacházení." Andrea zavěsila dřív, než Tess stačila říct, že opravdu není zač.

Už se chystala také zavěsit, ale potom se za rohem obchodu vynořil chlap - on, to je on - a zamířil přímo k ní. Tentokrát vůbec nedokázala zaječet, ochromila ji hrůza.

Bylo to jeden z těch mladých kluků. Prošel kolem, vůbec se na ni nepodíval a zabočil vlevo na pány. Bouchly dveře. Za chvíli bylo slyšet nadšené a zdravé vyprazdňování pozoruhodně objemného močového měchýře. Znělo to, jako když si ulevuje kůň.

Tess prošla kolem budovy a pak dozadu. Tam se postavila vedle smradlavého kontejneru na odpad (Ne, pomyslela si, já tu nestojím, já se tu skrývám) a čekala, až mladík skončí a odejde. Když se dočkala, vrátila se k telefonům a hlídala silnici. Bez ohledu na všechny rozbolavělé tělesné součásti jí v břiše kručelo hlady. Vynechala večeři, příliš ji zaměstnávalo to znásilnění a nedokonaná vražda, prostě se nestihla najíst.

Vzala by zavděk jakoukoli svačinkou, co v takovýchto krámech prodávali - klidně by si pošmákla i na odporných sušenkách s burákovým máslem, přízračně žlutých -, jenže neměla peníze. I kdyby měla, dovnitř by nevstoupila. Věděla, jaké osvětlení mají obchůdky u benzínových pump. Jsou to jasné a nemilosrdné zářivky, v jejichž světle i zdraví lidé vypadají, že mají rakovinu slinivky. Prodavač za pultem se podívá na její rozbité tváře a čelo, zlomený nos a oteklé rty, a možná něco řekne nebo i neřekne, ale Tess si všimne, jak vytřeští oči. A možná rychle potlačí škubnutí rtů. Protože, přiznejme si to, lidi jsou schopní považovat zmlácenou ženu za něco legračního. Zvlášť v pátek večer. Kdo se na vás vyřádil, madam, a čím jste si to zasloužila? Jestlipak jste ocenila, že se vám nějakej chlápek věnoval přesčas?

To jí připomnělo starý vtip, který kdesi zaslechla: Proč je každým rokem v Americe zmláceno tři sta tisíc žen? Protože... ty krávy... NEPOSLOUCHAJÍ.

„Nevadí," zašeptala. „Dám si něco k jídlu, až se dostanu domů. Třeba tuňákový salát."

To znělo dobře, ale hlodalo ji podezření, že doby pojídání tuňákového salátu - nebo těch odporně žlutých burákových sušenek od pumpy - jsou nadobro pryč. Představa limuzíny, která sem přijede a odveze ji pryč z téhle noční můry, byla šílená fata morgána.

Odněkud zleva byla slyšet auta na dálnici 1-84 - silnici, po které by byla jela, kdyby s takovou radostí neskočila po nabízené zkratce. Tamhle za tím nájezdem cestují lidé, které nikdo neznásilnil ani nenacpal do kanálu. Tess napadlo, že nikdy si nepřipadala tak osamělá, jako když poslouchá tu jejich bezstarostnou jízdu.

16

Limuzína přijela. Vůz značky Lincoln Town Car. Muž za volantem vystoupil a rozhlédl se. Tess, přikrčená za rohem obchodu, si ho pečlivě prohlížela. Měl na sobě tmavý oblek. Byl to drobný, obrýlený chlapík, který nevypadal na násilníka... ale je jasné, že ne všichni obři jsou násilníci a ne všichni násilníci jsou obři. Musela mu však důvěřovat. Pokud se chtěla dostat domů a nakrmit Fritzyho, neměla na vybranou. Upustila svoji provizorní špinavou štólu u telefonního automatu, který skutečně fungoval, a pomalu a klidným krokem zamířila k autu. Světlo proudící ven z oken obchodují po stínech za budovou připadalo oslnivé a dobře věděla, jak vypadá její obličej.

Zeptá se, co se mi stalo, a pak se mě zeptá, jestli chci odvézt do nemocnice.

Ale Manuel (třeba už viděl horší věci, to bylo klidné možné) jí jenom podržel dveře a řekl: „Vítejte v Royal Limousine, paní." Měl slabý hispánský přízvuk, který se hodil k jeho olivové pleti a tmavým očím.

„Kde se se mnou královsky zachází," doplnila Tess. Pokusila se o úsměv. Opuchlé rty ji však bolely.

„Ano, paní." Nic víc. Bůh žehnej Manuelovi, který možná už viděl horší věci - možná ve své domovině, možná na zadním sedadle tohoto auta. Kdo ví, jaká tajemství zachovávají řidiči limuzín? To byla otázka, za kterou se mohla skrývat dobrá kniha. Samozřejmě jiná, než jaké píše ona... jenže kdo ví, jaké knihy bude po tomhle psát? Nebo jestli vůbec někdy ještě bude psát? Dnešní dobrodružství možná tuhle její samotářskou radost na nějakou dobu zaplašilo. Možná navždycky. To se nedalo odhadnout.

Nastoupila dozadu a pohybovala se při tom jako stařena s pokročilou osteoporózou. Když se usadila a on jí zavřel dveře, sevřela do prstů madlo a pozorně se dívala, aby měla jistotu, že za volant usedne Manuel a ne obr v montérkách. V hororu Jelení cesta 2 by to byl obr: ještě jeden nečekaný zvrat těsně před závěrečnými titulky. Užijte si trochu ironie, trochu vám to rozproudí krev.

Ale nastoupil Manuel. Samozřejmě. Uvolnila se.

„Mám tu adresu Primrose Lane 19 ve Stoke Village. Je to tak správně?"

Chvíli si nemohla vzpomenout. Číslo své karty naťukala do telefonu bez zaváhání, ale ohledně vlastní adresy měla okno.

Uklidni se, napomenula se. Je to pryč. Tohle není hororový film, je to tvůj život. Prodělalas strašnou zkušenost, ale už je pryč. Tak se uklidni.

„Ano, Manueli, je to správně."

„Budete chtít někde zastavit, nebo pojedeme rovnou k vám domů?" To bylo maximum, nakolik si dovolil zmínit se o pohledu, který se mu musel naskytnout ve světlech benzínky, když vyšla k jeho vozu.

Jediné štěstí bylo, že stále brala antikoncepční pilulky - štěstí a možná optimismus, protože neměla nikoho ani na jednu noc už tři roky, pokud nepočítala dnešek -, ale štěstí se jí dnes moc nedostávalo a ona byla vděčná aspoň za tuhle kapku. Manuel by cestou určitě našel lékárnu s celonočním provozem, řidiči limuzín se zřejmě v podobných věcech vyznají, ale Tess tušila, že by nedokázala vejít do lékárny a požádat o pilulku „poté". Z jejího obličeje by bylo víc než jasné, proč ji potřebuje. A samozřejmě by nastal problém s penězi.

„Žádné další zastávky, jenom mě odvezte domů, prosím."

Brzy byli na 1-84, kde vládl rušný provoz odpovídající páteční noci. Jelení cesta a opuštěný krám zůstaly za ní. Vpředu ji čekal vlastní dům s bezpečnostním systémem a zámkem na všech dveřích. A to bylo dobré.

17

Všechno šlo přesně tak, jak si představovala: příjezd, dýško připsané na účtenku kreditky, chůze po chodníčku lemovaném květinami (požádala Manuela, aby se zdržel a svítil jí reflektory na cestu, dokud nebude uvnitř), Fritzyho mňoukání, když otvírala schránku a lovila z háčku náhradní klíč. Pak už byla doma a Fritzy se jí úzkostně ovíjel kolem nohou, protože chtěl, aby ho zdvihla a pomazlila, a aby ho nakrmila. Tess to všechno udělala, ale nejdřív za sebou zamkla hlavní dveře a pak poprvé po řadě měsíců nastavila alarm. Když uviděla v zeleném okénku nad ovládacím panelem blikat ZAPOJENO, konečně se začínala cítit trochu ve své staré kůži. Podívala se na hodiny v kuchyni a užasla, že je teprve čtvrt na dvanáct.

Zatímco se Fritzy ládoval kapsičkou, zkontrolovala dveře na zadní dvorek a boční terasu a ujistila se, že jsou zamčené. Pak okna. Displej alarmu měl člověku oznámit, pokud by něco zůstalo otevřené, ale ona mu nedůvěřovala. Když se přesvědčila, že je všechno zabezpečené, odešla ke skříni v přední hale a vytáhla z ní krabici, která ležela na horní polici tak dlouho, že se na ní usadila vrstva prachu.

Před pěti lety došlo v severním Connecticutu a jižním Massachusetts k sérii loupeží a vniknutí do domu. Padouši byli většinou narkomani závislí na osmdesátkách, jak oxycontinu říká řada jeho novoanglických fanoušků. Místním se dostalo varování, aby byli mimořádně opatrní a „podnikli rozumná opatření". Tess nechovala vůči ručním zbraním žádné výrazné pocity kladné ani záporné, ani se nijak zvlášť neobávala, že k ní v noci vtrhnou cizinci (tehdy ne), ale pistole zapadala do kolonky rozumných opatření a Tess stejně měla v úmyslu se v oboru pistolí vzdělat kvůli další knize o Vrbovém háji. Hrozba vyloupení jí připadala jako výborná záminka.

Zajela do Hartfordu, kde byl obchod se zbraněmi, a prodavač jí doporučil Smith & Wesson ráže .38. Nazýval ten model „mačkátko na citrony". Koupila ho hlavně proto, že se jí líbilo to jméno. Prodavač jí taky pověděl o dobré střelnici na předměstí Stoke Village. Tess tam svědomitě s pistolí zajela, jakmile vypršela osmačtyřicetihodinová čekací lhůta a mohla si pistoli vyzvednout. Během týdne vystřílela čtyři stovky nábojů, a i když ji zpočátku bavilo práskat do terče jednu ránu za druhou, rychle ji to znudilo. Od té doby ležela pistole ve skříni v krabici společně s padesátkou nábojů a zbrojním pasem.

Nabila ji a s každou doplněnou komorou se cítila líp - bezpečněji. Položila ji na kuchyňskou linku, pak zkontrolovala telefonní záznamník. Měla jeden vzkaz. Byl od Patsy McClainové odvedle. „Dnes večer se u tebe nesvítilo, takže předpokládám, že ses rozhodla přespat v Chicopee. Nebo jsi třeba jela do Bostonu? Každopádně jsem si půjčila klíč zpod schránky a nakrmila Fritzyho. Jo a poštu jsem ti položila na stolek v hale. Všechno jenom reklamní letáky, je mi líto. Zavolej mi zítra, než půjdu do práce, pokud už budeš zpátky. Jen chci vědět, že ses vrátila v pořádku."

„Hele, Fritzy," řekla Tess, shýbla se a pohladila ho. „Mám dojem, že jsi dneska dostal dvojitou porci. Ty jsi ale mazaný..."

Zrak jí zastřela šedivá křídla a kdyby se nechytila stolu, rozplácla by se na lino jak dlouhá, tak široká. Překvapeně vykřikla, ale znělo to chabě a vzdáleně. Fritzy škubl ušima dozadu, zkoumavě se na ni zadíval zúženýma očima, ale zřejmě došel k závěru, že nakonec neupadne (aspoň ne na něj), takže se vrátil ke své druhé večeři.

Tess se pomalu narovnala, pro jistotu se přidržovala stolu, a otevřela lednici. Tuňákový salát v ní nebyl, zato tam našla sýr cottage s jahodovým džemem. Dychtivě ho snědla a vyškrábala plastový kelímek lžičkou do posledního drobku. Byl studený a hladil ji v pohmožděném krku. Stejně si nebyla jistá, že by dokázala jíst maso. Ani tuňáka z konzervy.

Napila se jablečné šťávy přímo z láhve, říhla a pak se odbelhala do koupelny v přízemí. Pistoli si vzala s sebou, prsty při tom ovinula kolem chrániče spouště, přesně jak ji učili.

Na polici nad umyvadlem viselo oválné zvětšovací zrcadlo, vánoční dárek od bratra, který žil v Novém Mexiku. Nahoře mělo zlatý nápis SLUŠÍ MI TO. Stará Tess si před ním vytrhávala obočí a v rychlosti opravovala líčení. Nová Tess v něm zkoumala své oči. Byly podlité krví, jak jinak, ale zorničky vypadaly stejně velké. Zhasla v koupelně světlo, napočítala do dvaceti, pak zase rozsvítila a pozorovala, jak se zorničky stahují. To taky vypadalo v pořádku. Takže nejspíš žádná fraktura lebky. Možná otřes mozku, lehký otřes, ale...

Jako bych to mohla vědět. Mám bakaláře umění z univerzity v Connecticutu a postgraduál z detektivek o starých dámách, které si nejméně čtvrtinu každé knížky vyměňují recepty, které lovím na internetu a pak je měním jenom natolik, aby mě nemohli žalovat pro plagiátorství. Mohla bych v noci upadnout do komatu nebo umřít na krvácení do mozku. Patsy by mě našla, až by zase přišla nakrmit kocoura. Musíš zajít k doktorovi, Tesso Jean. A víš to.

Věděla, že jestli zajde k doktorovi, její smůla se skutečně stane veřejným majetkem. Lékaři mají zachovávat tajemství, je to součást jejich přísahy, a žena, která se živí jako právnička, uklízečka nebo realitní agentka, by se na to zřejmě mohla spolehnout. I Tess by s tím zřejmě mohla počítat, to bylo jistě možné. Dokonce pravděpodobné. Na druhou stranu se podívejte, co se stalo Farrah Fawcettové: stalo se z ní krmivo pro bulvár, protože nějaký zaměstnanec v nemocnici žvanil. Tess osobně se donesly řeči o psychiatrických příhodách jednoho spisovatele, který se stabilně umisťoval v první desítce žebříčků se svými příběhy o srdnatých skutcích. Nejšťavnatější perličky jí sdělovala vlastní agentka při obědě ani ne před dvěma měsíci... a Tess poslouchala.

Nejenže jsem poslouchala, pomyslela si, když se dívala na svůj zvětšený, rozbitý obličej. Pěkně zatepla jsem tu novinku poslala dál.

I kdyby lékař a jeho personál drželi ústa ohledně autorky detektivek, kterou někdo zmlátil, znásilnil a oloupil, když se vracela domů z veřejného vystoupení, co ostatní pacienti, kteří by ji zahlédli v čekárně? Pro některé by nebyla jenom další ženou s rozbitým obličejem, na němž bylo prakticky napsáno, že ji někdo zmlátil. Byla by spisovatelkou ze Stoke Village, víte kterou, před rokem nebo dvěma dávali v televizi film o těch jejích babkách, co si hrají na detektivy, a panebože, měli jste ji dneska vidět.

Nos nakonec neměla zlomený. Nechtělo se jí věřit, že něco může tak příšerně bolet, aniž by to bylo zlomené, ale bylo to tak. Nos byl nateklý (samozřejmě, chudák) a bolel, ale mohla jím dýchat a v koupelně měla pár vicodinů, které pro dnešek bolest zvládnou. Ale měla pár parádních modřin, odřenou a nateklou tvář a kolem krku věnec podlitin. Ty byly nejhorší, k takovému náhrdelníku lidi přijdou jenom jedním způsobem. Navíc měla na zádech, nohou a zadku nejrůznější boule, modřiny a škrábance. Ale to nejhorší schovají punčochy a šaty, jenom žádné strachy.

Skvělé. Jsem poeta a ani o tom nevím.

„Ten krk... mohla bych nosit rolák..."

Určitě. Říjen byl pro roláky jako stvořený. Pokud jde o Patsy, mohla by jí namluvit, že dnes v noci spadla ze schodů a rozbila si obličej. Řekne, že...

„Že jsem měla dojem, že něco slyším, a Fritzy se mi zamotal mezi nohy, když jsem šla po schodech dolů se podívat."

Fritzy zaslechl své jméno a zamňoukal mezi dveřmi do koupelny.

„Řeknu, že jsem se praštila obličeje o dolní sloupek zábradlí. Mohla bych dokonce..."

Dokonce ten sloupek trochu poškodit, to by určitě mohla. Třeba paličkou na maso, kterou měla v šuplíku v kuchyni. Nijak přehnaně, jenom jednou nebo dvakrát klepnout, aby se odloupl nátěr. Taková historka by doktora neošálila (ani bystrou starou Doreen Marquisovou, doyenku Společnosti pletařek), ale určitě ošálí milou Patsy, na niž manžel určitě nezvedl ruku ani jednou za celých dvacet let, co byli spolu.

„Ne že bych se měla za co stydět," zašeptala ženě v zrcadle. Té nové ženě s křivým nosem a opuchlými rty. „Není to tak." Pravda, ale po zveřejnění by se stydět začala. Byla by nahá. Nahá oběť.

Ale co ty ženy, Tesso Jean? Ty ženy v kanále?

O nich bude muset přemýšlet, ale dnes večer ne. Dnes večer byla unavená, rozbolavělá a strašně zubožená.

Hluboko uvnitř (ve své poničené duši) pocítila doutnající uhlík vzteku na muže, který to způsobil. Muže, který ji dostal do téhle situace. Podívala se na pistoli položenou vedle umyvadla a věděla, že kdyby tu byl, bez váhání by ho zastřelila. Ta jistota ji zmátla. Ale zároveň ji posílila.

18

Klepla do sloupku zábradlí paličkou na maso, ale to už byla tak unavená, že jí všechno připadalo jako sen, který se zdá jiné ženě. Prozkoumala zanechanou stopu, usoudila, že vypadá příliš uměle a přidala ještě několik lehkých klepnutí kolem okrajů důlku. Když už to podle ní vypadalo, jako že to mohla způsobit svým obličejem - kde měla nejhorší podlitinu -, pomalu vyšla po schodech nahoru a prošla chodbou s pistolí v ruce.

Na chvilku zaváhala před dveřmi do ložnice, které zůstaly pootevřené. Co když tam byl? Jestli měl její kabelku, tak znal její adresu. Alarm začal fungovat až po jejím návratu (taková nedbalost). Mohl syoji starou fordku zaparkovat za rohem. Mohl se dostat i přes zamčené dveře do kuchyně. Na to by mu stačilo obyčejné dláto.

Kdyby tu byl, cítila bych ho. Ten mužský pot. A zastřelila bych ho. Žádné „Lehni na zem!“ nebo „Ruce vzhůru, než zavolám na policii" žádné kraviny jako ve filmu. Prostě bych ho zastřelila. Ale víte, co bych nejdřív řekla?

„Máš to rád, má rád tebe," zachraptěla potichu. Ano. To bylo přesné. Nerozuměl by, ale ona ano.

Zjistila, že vlastně chce, aby v té místnosti byl. To zřejmě znamenalo, že Nová žena je šílená nejen trochu. No a co? Kdyby se pak všechno provalilo, stálo by to za to. Kdyby ho zastřelila, bylo by veřejné ponížení snesitelnější. A mělo by to i dobrou stránku! Nejspíš by jí to zvýšilo prodej!

Chtěla bych vidět hrůzu v jeho očích, až by si uvědomil, že to opravdu udělám. Tím by se možná aspoň něco napravilo.

Zdálo se, že šátrající ruce trvalo celou věčnost, než našla vypínač v ložnici, a samozřejmě celou dobu čekala, že jí po prstech někdo chňapne. Pomalu se svlékla a jen zuboženě vzlykla, když si rozepnula kalhoty a uviděla na ochlupení zaschlou krev.

Pustila si sprchu tak horkou, co jen vydržela, umyla všechna místa, která mytí snesla, a zbytek jen oplachovala. Čistou horkou vodou. Chtěla ze sebe dostat jeho pach a taky plesnivý odér toho starého koberce. Potom se posadila na záchodovou mísu. Tentokrát to při čurání bolelo míň, ale hlavou jí projela bolest, až vykřikla, když se pokusila - přeopatrně - narovnat nakloněný nos. No a co? Nell Gwynová, slavná herečka alžbětinské doby, měla taky křivý nos. Tess to určitě někde četla.

Oblékla si flanelové pyžamo a odšourala se do postele, kde ulehla při naplno rozsvícených světlech a s mačkátkem na citrony ráže osmatřicet na nočním stolku. Myslela si, že už nikdy neusne, že rozjitřená fantazie promění každý zvuk z ulice v příjezd obra. Ale pak k ní na postel vyskočil Fritzy, stočil se vedle ní a začal příst. To bylo lepší.

Jsem doma, pomyslela si. Jsem doma, doma, doma.

19

Když se probudila, okny proudilo nepopiratelně zdravé světlo šesté hodiny ranní. Musela několik věcí udělat a o jiných rozhodnout, ale prozatím stačilo, že žije a je ve vlastní posteli, místo aby ležela nacpaná do kanálu.

Tentokrát už močila skoro normálně a neviděla žádnou krev. Znovu si vlezla do sprchy, znovu si pustila tak horkou vodu, co jen kůže vydržela, zavřela oči a nechala si proudy vody dopadat na rozbolavělý obličej. Když se toho nasytila, vyšampónovala si vlasy, a dělala to pomalu a důkladně, špičkami prstů si masírovala hlavu a vyhnula se jen bolestivému místu, kam ji udeřil. Hluboký škrábanec na zádech nejdřív štípal, ale to přešlo a teď se cítila skoro blaženě. Vůbec si nevzpomněla na sprchovou scénu z Psycha.

Ve sprše se jí vždycky nejlépe přemýšlelo, to prostředí se podobalo lůnu, a pokud někdy potřebovala přemýšlet opravdu usilovně a dobře, bylo to teď.

Nechci jít k doktoru Hedstormovi a ani to nepotřebuju. Tohle už je rozhodnuto, i když později - možná za pár týdnů, až bude můj obličej vypadat zase více méně normálně - se budu muset nechat otestovat na pohlavní nemoci...

„Nezapomeň na AIDS," řekla a při tom pomyšlení se zašklebila tak prudce, až ji zabolela tvář. Ta myšlenka ji vyděsila. Přesto bude muset na test zajít. Kvůli vlastnímu klidu. A nic z toho se netýkalo záležitosti, kterou teď ráno považovala na prvořadou. Co udělá nebo neudělá se svým znásilněním, byla její věc, ale to neplatilo o ženách v té rouře. Ty ztratily mnohem víc než ona. A co žena, na kterou obr zaútočí příště? Že nějaké příště bude, o tom nepochybovala. Třeba za měsíc nebo rok, ale určitě na to dojde. Když Tess vypínala sprchu, uvědomila si (opět), že to klidně mohla být i ona, kdyby se vrátil kanál zkontrolovat a zjistil, že oběť zmizela. A že zmizely i její šaty z krámku. Pokud jí prohledal kabelku, což určitě udělal, pak má její adresu.

„Taky moje diamantové náušnice," řekla. „Ten zasranej perverzní hajzl mi sebral náušnice."

I kdyby se krámku a kanálu nějakou dobu vyhýbal, ty ženy teď patřily k ní. Nesla za ně odpovědnost a neuhne před ní jen proto, že by se její fotka mohla objevit na obálce nějakého plátku.

V tom klidném ranním světle na předměstí Connecticutu jí připadalo řešení směšně jednoduché: anonymně zavolá na policii. Skutečnost, že profesionální spisovatelku s desetiletou zkušeností něco takového nenapadlo, si zasloužila žlutou kartu. Udá místo činu - opuštěný krám MÁŠ HO RÁDA, MÁ TĚ RÁD na Jelení cestě - a dá jim popis obra. Jak dlouho by jim trvalo, než by takového člověka našli? Nebo modrou fordku F-150 pickup s tmelem kolem světlometů?

Snadné jako facka.

Ale když si sušila vlasy, zrak jí padl na mačkátko citronů ráže osmatřicet a pomyslela si Až moc snadné. Protože...

„Co z toho budu mít já?" zeptala se Fritzyho, který seděl mezi dveřmi a díval se na ni zářivýma zelenýma očima. „No řekni, co z toho budu mít já?"

20

Za hodinu a půl stála v kuchyni. Na lince bobtnaly vločky MW I zalité mlékem. Vedle vychládal druhý šálek kávy. Telefonovala.

„Panebože!" vykřikla Patsy. „Hned za tebou jdu!"

„Ne, ne, nic mi není, Patsy. A přijedeš pozdě do práce."

„V sobotu dopoledne je to naprosto dobrovolné a ty bys měla zajít k doktorovi! Co když jsi měla otřes mozku nebo něco takového?"

„Žádný otřes mozku nemám, jenom hraju všemi barvami. A k doktorovi bych se styděla jít, protože jsem měla tři panáky nad limit. Nejméně tři. Včera jsem udělala akorát jedinou rozumnou věc, když jsem si na odvoz domů zavolala limuzínu."

„Určitě nemáš ten nos zlomený?"

„Určitě." No... skoro určitě.

„Fritzy je v pořádku?"

Tess se upřímně rozesmála. „Tak já se uprostřed noci zřítím ze schodů, protože pípá požární hlásič, zakopnu při tom o kočku a skoro se zabiju, a ty se staráš o tu kočku. No to je mi pěkné."

„Zlato, já jsem ne-"

„Jenom si dělám legraci," přerušila ji Tess. „Jeď do práce a přestaň si dělat starosti. Jenom jsem nechtěla, abys začala ječet, kdybys mě viděla. Mám pár výstavních modráků. Kdybych měla nějakého exmanžílka, nejspíš by sis myslela, že ke mně zaskočil na návštěvu."

„Na tebe by se nikdo neodvážil vztáhnout ruku," řekla Patsy. „Seš pěkně ostrá holka."

„Správně," přitakala Tess. „S ničím se nemažu."

„Nějak chraptíš."

„Ke všemu jsem se ještě nastydla."

„No... jestli budeš dnes večer něco potřebovat... slepičí polívku... pár starých percocetů... dývko s Johnnym Deppem..."

„Když tak zavolám. Tak už jeď. Ženy dbalé módy toužící po Ann Taylorové v nedostižné velikosti šest na tebe spoléhají."

„Di do háje," odfrkla si Patsy a se smíchem zavěsila.

Tess si odnesla kávu ke stolu v kuchyni. Vedle cukřenky na něm ležela pistole. Nebyl to výjev vyloženě dalíovský, ale daleko do něj neměl. Pak se ten obraz rozdvojil, protože jí vyhrkly slzy. Způsobila to vzpomínka na vlastní veselý hlas. Na ty lži, v nichž bude žít, dokud jí nebudou připadat jako pravda. „Ty hajzle!" zakřičela. „Ty zasranej hajzle! Nenávidím tě!"

Vysprchovala se už dvakrát za necelých sedm hodin, a pořád se cítila špinavá. Naložila se do vany, ale stejně jí připadalo, že ho tam pořád cítí, ten jeho...

„Hnusnej sliz."

Vyskočila na nohy, koutkem oka zahlédla, jak vylekaná kočka peláší chodbou, a dorazila k dřezu právě včas, aby to nevyklopila na podlahu. Káva a sušenky vyletěly jediným mohutným rázem. Když si byla jistá, že skončila, sebrala pistoli a šla se nahoru znovu vysprchovat.

21

Když se dosprchovala a zabalila se do pohodlného froté županu, lehla si na postel a začala přemýšlet, odkud by měla jako anonym zavolat. Odněkud, kde je to velké a hodně rušné, to by bylo nejlepší. Kde je parkoviště, aby mohla zavěsit a hned ujet. Obchodní centrum ve Stoke Village bude to pravé. Taky tu byla otázka, jakému úřadu by měla volat. Policii v Colewichi, není to na takovou věc moc velký zapadákov? Státní policie by možná byla lepší. A měla by si napsat, co chce říct... vychrlí to ze sebe rychleji... a bude mít jistotu, že na nic nezapomene...

Tess si na posteli zalité slunečním světlem zdřímla.

22

Kdesi v dálce, někde v přilehlém vesmíru, zvonil telefon. Pak ztichl a Tess uslyšela svůj hlas v příjemně neosobní nahrávce, která začínala Dovolali jste se... Pak kdosi zanechal vzkaz. Nějaká žena. Když se Tess namáhavě probírala, volající už zavěsila.

Podívala se na budík na nočním stolku a uviděla, že je tři čtvrtě na deset. Spala další dvě hodiny. Na okamžik se vylekala: třeba přece jenom utrpěla otřes mozku nebo má něco zlomeného. Pak se uklidnila. Včera v noci si přece pořádně zacvičila. Většinou hodně nepříjemným způsobem, ale cvičení je cvičení. Bylo jenom přirozené, že znovu usnula. Možná si zdřímne i odpoledne (kdy si určitě dá další sprchu), ale nejdřív musí něco vyřídit. Splnit povinnost.

Oblékla si dlouhou tvídovou sukni a rolák, který jí byl moc velký, protože jí šplhal až po bradu. Tess to vyhovovalo. Modřinu na tváři zamaskovala make-upem. Nešla zakrýt úplně, stejně jako i ty největší sluneční brýle nedokázaly úplně zakrýt modráky kolem očí (opuchlé rty rovnou vzdala), ale make-up i tak pomohl. Už tím, jak si ho nanášela, se cítila lépe ukotvená ve svém životě. Vracel se jí do rukou.

Když sešla do přízemí, stiskla na záznamníku PLAY a čekala, že telefonát bude nejspíš od Ramony Norvillové, která si tím bude odbývat obvyklé následné zdvořilosti: všichni se bavili, doufám, že i vy jste se bavila, ohlasy byly skvělé, přijeďte zas (sakra ani náhodou), bia bia bia. Ale nebyla to Ramona. Vzkaz byl od ženy, která se představila jako Betsy Nealová. Prý volá z hospody U Jelena.

„V rámci kampaně proti alkoholu za volantem vycházíme našim zákazníkům vstříc a zatelefonujeme jim, pokud po zavírací hodině nechají auto u nás na parkovišti," říkala Betsy Nealová. „Váš Ford Expedition, connecticutská poznávací značka 775 NSD, bude k vyzvednutí dnes do pěti odpoledne. Potom ho odtáhne autoservis se sídlem na ulici Johna Higginse 1500, North Colewich, a to na vaše náklady. Zdůrazňujeme, že nemáme vaše klíčky, paní. Musíte si je vzít s sebou." Betsy Nealová se odmlčela. „Máme několik jiných vašich věcí, přijďte si pro ně, prosím, do kanceláře. Nezapomeňte, že budu potřebovat vidět nějaký váš osobní průkaz. Děkuji vám a přeji pěkný den."

Tess se posadila na pohovku a rozesmála se. Než si poslechla zakonzervovaný proslov Betsy Nealové, plánovala zajet svým fordem do obchoďáku. Neměla kabelku, neměla klíče, neměla ani to zatracené auto, ale stejně plánovala prostě vyjít z domu na cestu, nasednout a...

Opřela se o polštář, hýkala smíchy a mlátila se pěstí do stehna. Fritzy byl pod pohovkou na opačné straně místnosti a díval se na ni jako na šílence. Všichni jsme tu šílení, tak si dáme další šálek čaje, pomyslela si a smíchy se přímo zalykala.

Když konečně přestala (spíš jí připadalo, že jí došla energie), znovu si vzkaz přehrála. Tentokrát se soustředila na to, co Nealová říkala o jejích dalších věcech. Myslela kabelku? Snad i diamantové náušnice? Ale to by bylo příliš krásné, než aby to byla pravda. Nebo ne?

Kdyby přijela k hospodě U Jelena v černé limuzíně, bylo by to trochu moc zapamatovatelné, takže si zavolala zdejší taxi. Dispečer jí řekl, že ji na místo, kterému říkal „Jelen", beze všeho dovezou, ale za rovných padesát dolarů. „Omlouvám se, že si účtujeme tak moc, ale řidič bude muset jet nazpátek prázdný."

„Jak to víte?" podivila se Tess.

„Nechala jste si tam auto, že? To se stává každou chvíli, zvlášť o víkendu. I když nám sem volají i po karaokových večírcích. Váš taxík tam bude nejvýš za čtvrt hodiny."

Tess snědla toast (těžko se jí polykal, ale první pokus o snídani prohrála a teď měla hlad), pak stála v obývacím pokoji u okna, vyhlížela taxi a poklepávala si náhradním klíčkem od auta do dlaně. Rozhodla se, že plán změní. Vykašle se na obchodní centrum ve Stoke Village. Jakmile si vyzvedne auto (a ostatní věci, které jí Betsy Nealová uschovala), popojede zhruba půl míle k pumpě a zavolá na policii odtamtud.

23

Když taxi zabočilo na Jelení cestu, Tess se začal zrychlovat tep. Než dojeli k hospodě U Jelena, vylétl jí puls snad na sto třicet za minutu. Taxikář si musel něčeho ve zpětném zrcátku všimnout... nebo ho k otázce vyprovokovalo viditelné tepání na krku.

„Všechno v pořádku, paní?"

„V nejlepším," řekla. „Jenom jsem neměla v plánu se sem vracet hned ráno."

„To málokdo," souhlasil taxikář. Žvýkal párátko, které filosoficky pomalu putovalo z jednoho koutku úst do druhého. „Doufám, že mají vaše klíčky? Nechala jste je u barmana?"

„Ale ne, to nebude problém," řekla vesele. „Ale mají pár mých věcí - ta paní, která volala, mi nechtěla říct jakých, a já si zaboha nemůžu vzpomenout, co by to mohlo být." Panebože, mluvím jako jedna z těch mých obstarožních hrdinek.

Taxikář přehoupl párátko zase na start. Jinou odpověď neměl.

„Zaplatím vám dalších deset dolarů, abyste počkal, odkud nevyjdu ven," řekla Tess a kývla směrem k hospodě. „Chci mít jistotu, že mi auto nastartuje."

„Bez problému," souhlasil taxikář.

A jestli zaječím, protože uvnitř na mě bude čekat tamten, rychle přiběhněte, ano?

Ale to by nahlas neřekla, i kdyby při tom nevypadala jako naprostý cvok. Taxikář byl tlustý, dýchavičný nejméně padesátník. Neměl by proti obrovi šanci, pokud tu skutečně čekala past... jako v hororu.

Přilákal mě zpátky, pomyslela si zoufale. Přilákal mě telefonát od obrovy přítelkyně, která je stejně šílená jako on.

Bláznivý, paranoidní nápad, ale připadalo jí, že jde ke dveřím hospody U Jelena celou věčnost a že střevíce hrozně hlasitě klapou po udusané hlíně: klap-klip-klap. Parkoviště, které bylo včera v noci podobné moři aut, teď bylo pusté až na čtyři pojízdné ostrůvky, z nichž jeden byl její ford. Stál úplně vzadu - jasně, přece nechtěl, aby si ho někdo všiml, když ho tam nechával - a Tess viděla na jeho levou přední pneumatiku. Byla to obyčejná černoboká guma, která se od zbývajících tří lišila, ale jinak vypadala v pořádku. On tu gumu vyměnil. Samozřejmě. Jak jinak by se sem dostal ze svého... svého...

Rekreačního zařízení. Vražedné zóny. Dojel sem, zaparkoval, vrátil se pěšky k opuštěnému krámu a pak odjel ve své staré fordce. Ještě že jsem se neprobrala dřív. Našel by mě, jak se tu přiblble motám, a dnes už bych tu nebyla.

Ohlédla se. V některém filmu, které teď nemohla vyhnat z hlavy, by určitě viděla, jak taxík uhání pryč (aby mě ponechal mému osudu), ale pořád tam stál. Zvedla ruku, aby řidiče pozdravila, a on ruku taky zvedl. Byla v pořádku. Jeho auto tu bylo a obrovo auto tu nebylo. Obr byl ve svém domě (svém brlohu) a možná pořád vyspával včerejší večerní rozcvičku.

Nápis na dveřích hlásal MÁME ZAVŘENO. Tess zaklepala, ale nikdo se neozval. Vzala za kliku a když povolila, v hlavě se jí opět vynořily zlověstné zápletky z filmů. Ty opravdu pitomé zápletky, kdy klika vždycky povolí a hrdinka zavolá (rozechvělým hlasem): „Je tam někdo?" Všichni vědí, že je blbá, jestli půjde dovnitř, ale ona to stejně udělá.

Tess se znovu ohlédla po taxíku, viděla, že tam pořád je, připomněla si, že v náhradní kabelce má u sebe nabitou pistoli, a vešla.

24

Vstoupila do haly, která se táhla po celé délce budovy směrem k parkovišti. Stěny zdobily propagační momentky: kapely v kůži, kapely v džínách a dívčí kapela v minisukních. Za věšáky na šaty se táhl pomocný bar bez stoliček jen se zábradlím, kde si člověk mohl dát skleničku, zatímco na někoho čekal nebo protože bar uvnitř byl narvaný. Nad seřazenými láhvemi svítil jediný červený nápis: BUDWEISER.

Máš ho rád, má tě rád, pomyslela si Tess.

Sundala si tmavé brýle, aby se tu mohla pohybovat a do ničeho nevrazit, přešla halu a nahlédla do hlavního sálu. Byl obrovský a čpěl pivem. Nad parketem visela disco koule, teď potemnělá a nehybná. Dřevěná podlaha jí připomněla bruslařskou arénu, kde s kamarádkami strávila skoro celé prázdniny před nástupem na střední školu. Nástroje pořád stály na pódiu a naznačovaly, že Zombáčtí pekaři se dnes večer vrátí pro další vydatnou dávku rock'n'rollu.

„Haló?" Její hlas se tu rozlehl ozvěnou.

„Jsem tady," odpověděl tiše jakýsi hlas přímo za ní.

25

Kdyby to byl mužský hlas, Tess by zaječela. Podařilo se jí zůstat zticha, ale i tak se otočila tak prudce, že se trochu zapotácela. Žena stojící ve výklenku pro kabáty - hubené tintítko vysoké nejvýš sto pětapadesát centimetrů - překvapeně zamžikala a o krok couvla. „Hele, v klidu."

„Vylekala jste mě," řekla Tess.

„To vidím." Drobný, dokonale oválný obličej jí obklopoval mrak natupírovaných černých vlasů. Trčela z nich tužka. Měla pikantní modré oči, které byly jaksi nesouměrné. Picassovská dívka, pomyslela si Tess. „Byla jsem v kanclu. Vy jste tu kvůli fordu nebo hondě?"

„Fordu."

„Máte průkaz?"

„Ano, dva, ale fotka je jenom na jednom. Mluvím o pasu. Ostatní věci jsou v kabelce. Mé druhé kabelce. Myslela jsem, že máte právě tu."

„To ne, je mi líto. Možná jste si ji strčila pod sedadlo nebo někam jinam? Díváme se jenom do přihrádky na rukavice a samozřejmě nemůžeme ani to, pokud je auto zamčené. To vaše zamčené nebylo a vaše telefonní číslo bylo na kartě pojištění. Ale to nejspíš víte. Možná najdete kabelku doma." Z jejího hlasu bylo znát, že to nepovažuje za pravděpodobné. „Jeden průkaz s fotkou bude asi stačit, jestli jste si na ní podobná."

Nealová zavedla Tess ke dveřím vzadu v šatně, pak úzkou točitou chodbou, která vedla kolem hlavního sálu. Na stěnách visely další fotografie kapel. V jednu chvíli prošly oblakem chlóru, který zaštípal Tess v očích a poraněném krku.

„Jestli si myslíte, že ty záchody smrdí, měla byste tu být, když to tu jede na plný koule," poznamenala Nealová a pak dodala: „No jo, já zapomněla - vždyť jste tu byla."

Tess to nijak nekomentovala.

Na konci chodby byly dveře označené POUZE PRO ZAMĚSTNANCE. Místnost byla prostorná, příjemná a zalitá dopoledním sluncem. Na zdi visela zarámovaná fotka Baracka Obamy a nad ní samolepka se sloganem ANO, MŮŽEME. Tess neviděla svůj taxík - ve výhledu jí překážela budova ale viděla jeho stín.

To je dobře. Zůstaň pěkně na místě a dostaneš deset babek. A jestli nevyjdu ven, ne abys chodil dovnitř. Rovnou zavolej policii.

Nealová šla ke stolu v rohu a posadila se. „Koukneme se na váš průkaz."

Tess otevřela kabelku, zalovila kolem osmatřicítky a vytáhla pas a průkazku autorské asociace. Nealová se podívala na fotku v pase jen zběžně, ale když uviděla autorskou průkazku, rozšířily se jí oči. „Vy píšete Vrbový háj!"

Tess se srdnatě usmála. Bolely ji z toho rty. „Vinna ve všech bodech." Hlas měla zastřený, jako by dostávala hroznou rýmu.

„Moje babička ty knížky miluje!"

„To spousta babiček," souhlasila Tess. „Až svojí přízní nakazí i další generaci - tu, co momentálně nežije z pevných příjmů koupím si zámek ve Francii."

Někdy si tím vysloužila pousmání. Od slečny Nealové však ne. „Doufám, že se to nestalo tady." Nijak to nerozváděla a ani nemusela. Tess věděla, o čem mluví, a Betsy Nealová věděla, že Tess ví.

Tess napadlo, že opráší historku, kterou už pověděla Patsy - pípající kouřový detektor, kočka pod nohama, kolize se sloupkem zábradlí -, ale nenamáhala se. Tahle žena vypadala na denního tvora a v hospodě U Jelena zřejmě nebyla častým hostem, ale očividně si nedělala iluze o tom, co se tu děje, když se připozdí a hosté se opijí. Koneckonců to ona sem chodila v sobotu brzy ráno vyřizovat telefonáty. Nejspíš už si vyslechla řadu ranních historek o půlnočních pádech, uklouznutí ve sprše atd. atd.

„Tady ne," ujistila ji Tess. „Nebojte se."

„Ani na parkovišti? Jestli jste se tu dostala do potíží, budu muset říct panu Rumblovi, aby promluvil s ochrankou. Pan Rumble je šéf a ostraha má pravidelně kontrolovat monitory kamer, když mají večer otevřeno."

„Stalo se to, když jsem odešla."

Tak teď to opravdu budu muset anonymně ohlásit, pokud to míním vůbec ohlašovat. Protože lžu a ona si vzpomene.

Pokud to míní vůbec ohlašovat? Samozřejmě že míní. Nebo ne?

„Je mi to moc líto." Nealová se odmlčela a zdálo se, že se o něčem rozmýšlí. Pak řekla: „Nechci vás urazit, ale v takovémhle podniku nemáte moc co dělat. Nedopadlo to pro vás dobře a kdyby se to dostalo do novin... no, moje babička by byla hrozně zklamaná."

Tess souhlasila. A protože uměla přesvědčivě rozvíjet zápletky (tohle nadání jí koneckonců platilo účty), udělala to. „Špatný přítel je ostřejší než hadí zub. Myslím, že tak to stojí v bibli. Nebo to možná říká doktor Phil. Každopádně jsem s ním skoncovala."

„To říká spousta žen, a pak stejně vyměknou. A chlap, který to udělá jednou..."

„Udělá to znovu. Ano, vím, byla jsem hrozně pitomá. Když nemáte moji kabelku, co mého tedy máte?"

Slečna Nealová se otočila na otáčecí židli (slunce jí přelétlo po tváři a na okamžik zvýraznilo ty znepokojivé modré oči), otevřela šuplík kartotéky a vytáhla Toma. Tess byla blažená, když spatřila svého kámoše z cest. Ne že by se tím všechno zlepšilo, ale byl to krok správným směrem.

„Nemáme nic vyndávat z aut našich hostů, jenom sehnat adresu a telefonní číslo, pokud to jde, a pak auto zamknout, ale tohle se mi tam nechtělo nechávat. Zloději klidně rozbijí okno, aby sebrali nějakou specialitu, a tohle leželo přímo na přístrojové desce."

„Děkuji vám." Tess ucítila, jak jí do očí schovaných za tmavými brýlemi vhrkly slzy, a rychle je zahnala zpátky. „To bylo velmi ohleduplné."

Betsy Nealová se usmála, což rázem přeměnilo přísný obličej slečny Věcné v rozzářené sluníčko. „Není vůbec zač. Až se ten váš přítel připlazí zpátky a bude žadonit o druhou šanci, vzpomeňte si na moji babičku a všechny další věrné čtenářky a řekněte mu, že v žádným případě, José." Zamyslela se. „Ale říkejte mu to za dveřmi zavřenými na řetěz. Protože špatný přítel je fakt ostřejší než hadí zub."

„To je dobrá rada. Poslouchejte, už musím jet. Řekla jsem taxikáři, aby počkal, než budu mít jistotu, že opravdu dostanu svoje auto."

A tím to mohlo skončit - opravdu to tak mohlo dopadnout -, ale pak se Nealová roztomile nesměle zeptala, jestli by Tess nevadilo věnovat autogram její babičce. Tess odpověděla, že samozřejmě nevadilo, a přes všechno, co se stalo, pozorovala skutečně pobaveně, jak Nealová hledá kus kancelářského papíru a za pomoci pravítka z něj odtrhává hlavičku hospody a teprve pak jí papír podává přes stůl.

„Napište ,Pro Mary, skutečnou fanynku'. Můžete?"

Tess mohla. A když dopisovala datum, napadlo ji rozvinout zápletku ještě dál. „Pomohl mi nějaký muž, když jsme se s přítelem... no, poškorpili. Nebýt jeho, možná bych dopadla mnohem hůř." Ano! Dokonce by mě znásilnil! „Ráda bych mu poděkovala, ale nevím, jak se jmenuje."

„S tím vám asi moc nepomůžu. Já tu jenom vypomáhám v kanceláři."

„Ale jste odsud, že?"

„Ano..."

„Potkala jsem ho u toho malého obchůdku kus dál po silnici."

„U Bleskové pumpy?"

„Myslím, že tak se to tam jmenuje. Tam jsme se s mým přítelem pohádali. Bylo to kvůli autu. Nechtěla jsem řídit a jemu jsem to nechtěla dovolit. Hádali jsme se kvůli tomu celou dobu, co jsme šli po cestě... jak dva berani... berani na Jelení cestě..."

Nealová se tomu vtípku zdvořile usmála.

„No a pak se tam objevil ten chlapík ve starém modrém pickupu, kolem světlometů měl takový ten plast proti rzi..."

„Tmel?"

„Tak se tomu asi říká." Věděla sakra dobře, jak se tomu říká. Její otec dával výrobci pořádně vydělat. „A vzpomínám si, že když vylézal z auta, napadlo mě, že on v té dodávce nejede, ale že ji má oblečenou."

Když sunula podepsaný papír přes stůl, všimla si, že Betsy Nealová se usmívá už doopravdy. „Panebože, možná vím, kdo to byl."

„Opravdu?"

„Byl jenom velký, nebo byl strašně velký?"

„Strašně velký," odpověděla Tess. Připadala si příjemně vybuzená a ten pocit neměl zdroj v hlavě, ale uprostřed hrudi. Takhle se cítila pokaždé, když se nitky bizarní zápletky začaly propojovat a stahovat jako tkanice pěkně utkané pompadúrky. Vždycky, když k tomu došlo, ji to překvapilo, ale zároveň nepřekvapilo. Lepší uspokojení neexistovalo.

„Nevšimla jste si náhodou, jestli neměl na malíčku prsten? S červeným kamenem?"

„Ano! Jako rubín! Jenže byl moc velký na to, aby to byl pravý kámen. A hnědou čepici..."

Nealová přikyvovala. „S bílýma flekama. Nosí tu pitomou čepici snad deset let. To mluvíte o Velkým řidiči. Nevím, kde bydlí, ale je místní, bud' z Colewiche nebo Nestor Falls. Občas ho vídám - v supermarketu, železářství, Walmartu a tak. A jakmile ho člověk jednou uvidí, už na něj nezapomene. Jeho skutečné jméno je Al a nějak dál, zní to polsky. Takové to jméno, co se špatně vyslovuje. Strelkowicz, Stancowitz, tak nějak. Určitě bych ho našla v telefonním seznamu, protože mají s bratrem dopravní společnost. Sokolí linka, tak se myslím jmenuje. Nebo možná Orlí linka. Je v tom názvu nějaký pták. Chcete, abych vám ho našla?"

„Ne, díky," řekla Tess příjemně. „Už tak jste mi moc pomohla a taxikář čeká."

„Tak jo. Jenom vám radím, abyste se držela dál od toho svýho přítele. A taky od Jelena. Samozřejmě pokud někomu řeknete, že jsem vám tohle poradila, budu si vás muset najít a zabít vás."

„To je od vás fér," usmála se Tess. „Zasloužila bych si to." Mezi dveřmi se otočila: „Můžu požádat o laskavost?"

„Když to půjde."

„Kdybyste náhodou zahlédla toho Ala s polským příjmením, nezmiňujte se mu, že jste se mnou mluvila." Usmála se ještě zářivěji. Bolely ji rty, ale dokázala to. „Chci ho překvapit. Dát mu malý dárek nebo něco podobného."

„Žádný problém."

Tess ještě chvilku otálela. „Strašně se mi líbí vaše oči."

Nealová pokrčila rameny a usmála se. „Díky. Jsou trochu divné, že? Kdysi jsem z nich měla mindrák, ale teď..."

„Teď jsou pro vás výhoda," doplnila Tess. „Dorostla jste do nich." „Asi jo. Dokonce jsem ve dvaceti vzala nějaký modeling. Ale víte co? Lepší je z něčeho vyrůst. Jako ze záliby v chlapech, co nejdou pro facku daleko."

Na to se nedalo nic říct.

26

Přesvědčila se, že její Ford Expedition jde nastartovat, a pak dala taxikáři dýško ne deset, ale dvacet dolarů. Vřele jí poděkoval a pak odjel k dálnici. Tess ho následovala, ale jen do chvíle, kdy napojila Toma zase do zdířky zapalovače a zapnula ho.

„Ahoj, Tess," pozdravil Tom. „Vidím, že jedeme na výlet."

„Jenom domů, Tomíku," řekla a vyjela z parkoviště. Silně si uvědomovala, že jede na pneumatice, kterou nasazoval muž, jenž ji skoro zabil. Al s polským příjmením. Parchant z dodávky. „Cestou uděláme jednu zastávku."

„Nevím, co máš za lubem, Tess, ale měla bys být opatrná."

Kdyby neseděla v autě, ale doma, pronesl by tuhle repliku Fritzy, a ani v tom případě by to Tess nepřekvapilo. Vymýšlela si hlasy a různé rozhovory už od dětství, i když někdy v osmi nebo devíti letech to přestala dělat před lidmi, leda když schválně šaškovala.

„Ani já nevím, co mám za lubem," řekla, ale to nebyla tak docela pravda.

Vpředu byla křižovatka se silnicí číslo 47 a benzínka. Vyhodila blinkr, zabočila k pumpě a zaparkovala čumákem mezi dvěma telefonními automaty po straně budovy. Na zaprášené škvárobetonové cihle mezi nimi uviděla číslo na limuzínovou službu. Po zádech jí přeběhl mráz, takže si objala trup a pořádně se sevřela.

Pokyny k použití někdo seškrábal, zřejmě to udělal nějaký opilec klíčem od auta, ale hlavní informace zůstala čitelná: telefonáty na policii se neúčtují, stačí zvednout sluchátko a vyťukat číslo. Snadné jako facka.

Ťukla na devítku, zaváhala, pak na jedničku a znovu zaváhala. Představila si dekorativní kouli plnou bonbónů a ženu, která se ji chystá trefit klackem. Ještě chvilku, a všechno z koule se vysype ven. Její přátelé a známí se dozvědí, že byla znásilněna. Patsy McClainová zjistí, že historka o zakopnutí o Fritzyho na temných schodech byla lež vynucená studem... a že Tess jí natolik nedůvěřovala, že jí nepověděla pravdu. Ale tohle nebylo nejdůležitější. Nejspíš by trochu veřejného pranýřování vydržela, zvlášť kdyby to zabránilo chlapovi, kterého Betsy Nealová nazvala Velkým řidičem, aby znásilnil a zabil další ženu. Tess si uvědomila, že by ji lidé mohli vnímat dokonce jako hrdinku, což by si ještě včera večer vůbec nedokázala představit. Včera večer při močení brečela bolestí a myšlenky se jí stále vracely k obrazu ukradených kalhotek v obrově náprsní kapse u montérek.

Jenže...

„Co z toho budu mít já?" zeptala se znovu. Mluvila docela potichu s pohledem upřeným na telefonní číslo, které tu napsala do prachu. „Co z toho budu mít já?"

A vzápětí ji napadlo: Mám pistoli a umím s ní zacházet.

Zavěsila a vrátila se k autu. Pohlédla na Tomův displej, který ukazoval křižovatku Jelení cesty a silnice číslo 47. „Tohle si musím ještě trochu promyslet," řekla.

„Co je na tom k promýšlení?" zeptal se Tom. „Kdybys ho zabila a pak tě chytili, šla bys do vězení. Bez ohledu na to znásilnění."

„Právě o tom potřebuji přemýšlet," řekla a zabočila na silnici číslo 47, která ji zavede na dálnici 1-84.

Provoz na dálnici byl v sobotu dopoledne mírný a sedět za volantem vlastního fordu bylo příjemné. Uklidňující. Normální. Tom byl zticha až do chvíle, kdy minula ukazatel EXIT 9 STOKE VILLAGE 2 MÍLE. Pak řekl: „Víš určitě, že to byla náhoda?"

„Co?" Tess nadskočila leknutím. Slyšela, jak jí Tomova slova vycházejí z úst, zní hlubším hlasem, jaký vždycky používala pro imaginárního partnera v rozhovoru (velmi málo se podobal skutečnému Tomovu robotickému hlasu), ale nepřipadalo jí to jako vlastní myšlenka. „Chceš říct, že mě ten parchant znásilnil náhodou?"

„Ne," odpověděl Tom. „Říkám, že kdyby bylo po tvém, vracela by ses stejnou cestou, jakou jsi tam přijela. Touhle cestou. Po dálnici 1-84. Ale někdo měl lepší nápad, že? Někdo znal zkratku."

„Ano," souhlasila. „Ramona Norvillová." Zamyslela se nad tím a pak zavrtěla hlavou. „To je hodně přitažené za vlasy, kamaráde."

Na tohle Tom neodpověděl.

27

Při odjezdu z benzínky měla v plánu se napojit na internet a zjistit, jestli tu nenajde nějakou dopravní společnost, třeba malou nezávislou, která funguje v Colewichi nebo v okolním městečku. Společnost s ptačím jménem, nejspíš sokolem nebo orlem. Tohle by udělaly dámy z Vrbového háje. Milovaly svoje počítače a neustále si posílaly e-maily jako puberťačky. Kromě jiného by bylo zajímavé zjistit, jestli se její představy o amatérském pátrání osvědčí i ve skutečném životě.

Když asi míli a půl od svého domu sjížděla z dálnice, rozhodla se, že si především trochu proklepne Ramonu Norvillovou. Kdo ví, třeba zjistí, že kromě předsednictví Milovníků knih a svačin předsedá i Společnosti pro prevenci znásilnění v Chicopee. Bylo to dokonce pravděpodobné. Tessina hostitelka byla očividně nejen lesba, ale navíc zarytá lesba, a ženy takového přesvědčení se o muže nezajímají, ledaže to jsou násilníci.

„Hodně žhářů patří k místnímu sboru dobrovolných hasičů," prohodil Tom, když zabočila do své ulice.

„Co má tohle znamenat?" zeptala se Tess.

„Že bys neměla nikoho vynechávat jen kvůli tomu, že se veřejně angažuje. Dámy ze Společnosti pletařek by to nikdy neudělaly. Ale v každém případě se na ni mrkni na internetu." Tom mluvil žoviálním tónem, jaký od něj Tess nečekala. Trochu ji to podráždilo.

„To je od tebe laskavé, že mi to dovolíš, Thomasi," ucedila.

28

Ale když už seděla v pracovně před zapnutým počítačem, prvních pět minut jenom hleděla na úvodní obrazovku applu a uvažovala, jestli opravdu pomýšlí na to, že toho obra vyhledá a použije svou zbraň, neboje to jenom takové fantazírování, k němuž jsou lháři z povolání jako ona náchylní. V tomto případě fantazírování o pomstě. Filmům s podobnou tématikou se také vyhýbala, ale věděla, že existují. Člověk se nemůže vyhnout vibracím své kultury, ledaže by žil v naprostém odloučení, a to Tess nežila. Ve filmech o pomstě se úžasně svalnatí chlapíci jako Charles Bronson a Sylvester Stallone neobtěžovali chodit na policii, ale dostali zloduchy sami. Bouchačka místo soudce. Co myslíš, máš štěstí, šmejde? Byla přesvědčená, že v podobném filmu hrála i Jodie Fosterová, která patřila ke slavným absolventům univerzity Yale. Tess si nedokázala vybavit název. Snad Mé špatné já? Něco v tomto duchu.

Počítač přepnul na spořič se slovem pro tento den. Dnešní slovo znělo kormorán, což byl náhodou pták.

„Když pošlete své zboží se společností Kormorán, budete si myslet, že létáte," pronesla Tess Tomovým hlasem. Pak klepla na klávesu a spořič zmizel. Napojila se na internet, ale ne na vyhledávač, aspoň ne hned. Nejdřív zašla na youtube a napsala RICHARD WIDMARK, i když netušila, proč to dělá. Aspoň ne vědomě.

Možná chceš zjistit, jestli ten chlapík opravdu stál za fandění pomyslela si. Podle Ramony rozhodně ano.

Byla tam spousta klipů. Ten nejsledovanější byl šestiminutový sestřih s názvem JE ZLEJ, FAKT ZLEJ. Zhlédlo ho několik set tisíc lidí. Byly v něm scény ze tří filmů, ale ten, který ji zaujal, byl hned první. Byl černobílý, vypadal nízkonákladový... ale rozhodně to byl jeden z oněch filmů. Dokonce i název tomu nasvědčoval: Polibek smrti.

Tess se podívala na celé video a pak se dvakrát vrátila k části s Polibkem smrti. Widmark hrál uhihňaného grázla, který ohrožuje starou paní na kolečkovém křesle. Dožadoval se informace: „Kde je tvůj syn, ten práskač?" A když mu to stará paní nechce říct, pokračoval: „Víš, co dělám práskačům? Napálím jim to do břicha, aby se mohli hodně dlouho převalovat a měli o čem přemejšlet."

Starou paní však do břicha nestřelil. Přivázal ji šňůrou od lampy ke křeslu a strčil ji ze schodů.

Tess odešla z youtube, zadala Richarda Widmarka a našla, co čekala, vzhledem k síle toho krátkého klipu. Hrál ve spoustě dalších filmů a stále častěji jako hrdina, ale stejně se nejvíc proslavil v Polibku smrti jako uhihňaný psychotik Tommy Udo.

„Klasika," řekla Tess. „Doutník je někdy prostě doutník."

„To znamená co?" zeptal se Fritzy z okenního parapetu, kde se slunil.

„Znamená to, že Ramona se do něj nejspíš zamilovala, když ho viděla hrát hrdinského šerifa nebo odvážného kapitána bitevní lodi nebo někoho takového."

„Nejspíš ano," souhlasil Fritzy, „protože jestli máš pravdu ohledně její sexuální orientace, nejspíš nejsou jejím idolem muži, kteří vraždí staré dámy na kolečkovém křesle."

To byla samozřejmě pravda. Dobrá úvaha, Fritzy.

Kocour pozoroval Tess skeptickým pohledem a řekl: „Ale možná v tom nemáš pravdu."

„I kdyby ne," odsekla Tess, „nikdo přece nefandí filmovým úchylákům."

Uvědomila si, jaká je to hloupost, jakmile ji vypustila z úst. Kdyby lidé nefandili úchylákům, nenatáčeli by filmy o magorovi v hokejové masce a o oběti požáru s nůžkami místo prstů. Ale Fritzy byl natolik zdvořilý, že se nesmál.

„Ani by ses smát neměl," varovala ho Tess. „Jestli jsi v pokušení, vzpomeň si, kdo ti plní misku."

Zadala do googlu Ramona Norvillová a dostala čtyřicet čtyři tisíc výsledků (věděla však, že většina bude náhodné smetí). První relevantní výsledek byl z chicopeeského plátku Weekly Reminder a týkal se přímo Tess: KNIHOVNICE RAMONA NORVILLOVÁ OZNAMUJE „V PÁTEK VRBOVÝ HÁJ".

„To jsem já, hlavní atrakce," zamumlala Tess. „Sláva Tesse Jean. Teď se podíváme na herečku ve vedlejší roli." Ale když výstřižek zvětšila, uviděla jen svoji fotku. Byl to její reklamní snímek v šatech s holými rameny, který běžně rozesílala její asistentka pracující na částečný úvazek. Nakrčila nos a vrátila se do googlu. Nebyla si jistá, proč se chce na Ramonu znovu podívat, jen věděla, že to chce. Když konečně našla fotografii knihovnice, uvědomila si, co její podvědomí už zřejmě tušilo, soudě aspoň podle Tomových komentářů při zpáteční cestě domů.

Fotografie byla u článku z Weekly Reminder ze 3. srpna. MILOVNÍCI KNIH A SVAČIN OZNAMUJÍ PODZIMNÍ PROGRAM PŘEDNÁŠEK, hlásal titulek. Pod ním byla Ramona Norvillová. Stála na schodech do knihovny, usmívala se a mhouřila oči do slunce. Mizerná fotografie, kterou pořizoval nějaký dobrovolník bez valného talentu, a mizerně volené oblečení, ale to bylo pro Norvillovou zřejmě typické. Sako pánského střihu jí rozšiřovalo hrudník, takže vypadala jako profesionální fotbalový obránce. Střevíce byly ošklivé, hnědé polobotky. Příliš těsné punčochy ukazovaly to, čemu Tess s kamarádkami na střední škole říkaly „hromská stehna".

„Ale kurva doprdele," pronesla. Hlas se jí rozklepal leknutím. „Koukni na to, Fritzy." Fritzy se nepřišel podívat a neodpověděl - jak by mohl, když byla tak rozčilená, že se na jeho hlas ani nevzmohla?

Ujisti se, co vlastně vidíš, nabádala se. Prožila jsi strašný šok, Tesso

Jean, možná nejhorší šok, jaký může žena prožít hned po smrtelné diagnóze v ordinaci u doktora. Takže musíš mít jistotu.

Zavřela oči a vybavila si podobu muže ze starého fordu pickup se zatmelenými reflektory. Nejdřív vypadal velmi přátelsky. To jste si nemyslela, že se tady v zapadákově setkáte s Veselým zeleným obrem, co?

Jenže on nebyl zelený, byl to opálený obrovský kolohnát, který ve svém pickupu neseděl, ale oblékal si ho.

Ramona Norvillová sice nebyla Velký řidič, ale rozhodně byla Velká knihovnice, a byla příliš stará na jeho sestru. A pokud dnes byla lesba, nebyla taková vždycky, protože ta podoba byla nezpochybnitelná.

Pokud se hodně nepletu, tak se dívám na fotku matky toho násilníka.

29

Odešla do kuchyně, protože se musela napít vody, jenže voda tohle nespláchla. V zadním rohu kuchyňské skříňky se už řadu let krčila poloprázdná láhev tequily. Vytáhla ji, zauvažovala nad skleničkou, ale pak si cucla přímo z láhve. Zaštípala ji v ústech a krku, ale jinak zapůsobila dobře. Dala si ještě trochu - tentokrát si spíš usrkla - a vrátila láhev zpátky. Neměla v úmyslu se opít. Pokud kdy potřebovala mít všech pět pohromadě, pak to bylo dnes.

Vztek - nejhorší, nejryzejší vztek, jaký kdy v dospělosti zažila - ji ovládl jako horečka, ale žádnou takovou horečku dosud nezažila. Koloval jí žilami jako zvláštní sérum, na pravé straně chladné a na levé, u srdce, horké. Zdálo se však, že nedosáhne do hlavy, která zůstávala čistá. Po tequile dokonce čistší než předtím.

Obešla kuchyní několik rychlých koleček. Hlavu měla skloněnou a jednou rukou si mnula řetěz modřin kolem krku. Neuvědomovala si, že chodí po kuchyni stejně, jako chodila po opuštěném krámu, když se vyplazila z kanálu, který jí Velký řidič vybral jako hrobku. Opravdu ji napadlo, že ji, Tess, poslala Ramona Norvillová svému vyšinutému synovi jako obětinu? Bylo by to možné? Nebylo. Mohla si být vůbec jistá na základě jediné mizerné fotky a vlastní paměti, že ti dva jsou matka a syn?

Jenže já mám dobrou paměť. Zvlášť na obličeje.

No, to si sice myslela, ale třeba si to myslí každý. Je to tak?

Ano, a celé je to šílený nápad. To musíš uznat.

Uznala to, ale v pořadech o skutečných zločinech (které sledovala) viděla už šílenější věci. Dámy s penzionem v San Francisku, které celé roky vraždily svoje postarší nájemníky kvůli penzijním šekům a pohřbívaly je na zahradě. Pilota aerolinek, který zavraždil manželku a pak její tělo zmrazil, aby ji mohl prohnat štěpkovačkou za garáží. Muže, který polil vlastní děti benzínem a pak je upekl jako broilery jen proto, aby je manželka nemohla dostat do péče, kterou jí soudy přiřkly. Žena, která posílá oběti svému synovi, to bylo šokující a nepravděpodobné... nikoli však nemožné. Když došlo na temná svinstva v koutech lidského srdce, žádné hranice zřejmě neplatily.

„Panebože," slyšela vlastní hlas plný zoufalství a vzteku. „Panebože, panebože, panebože."

Zjisti to. Přesvědčí se. Jestli můžeš.

Vrátila se ke svému věrnému počítači. Ruce se jí hrozně třásly a do vyhledávacího políčka na stránce googlu musela zadávat COLEWICH DOPRAVNÍ FIRMY natřikrát. Nakonec to napsala správně, odklepla enter a hned nahoře se objevilo: SOKOLÍ LINKA. Zápis ji zavedl na jejich domovskou stránku, na níž byl mizerně animovaný velký tahač s jakousi malůvkou na boku, zřejmě sokolem, a s bizarně rozesmátým mužem za volantem. Náklaďák jel po obrazovce zprava doleva, tam se obrátil a uháněl zleva doprava, pak znovu obrátil. Nekonečné křižování. Nad animovaným náklaďákem blikalo červené, bílé a modré heslo společnosti: ÚSMĚV KE SLUŽBĚ ZDARMA!

Pokud chtěl někdo zavítat hlouběji na stránky, nabízely se čtyři nebo pět možností včetně telefonních čísel, cen a doporučení od spokojených zákazníků. Tess je přeskočila a klikla na poslední s označením PODÍVEJTE SE NA NEJNOVĚJŠÍ PŘÍRŮSTEK V NAŠÍ FLOTILE! A když se objevil obrázek, poslední dílek skládačky zapadl na místo.

Tohle byla mnohem lepší fotografie než ta Ramony Norvillové na schodech do knihovny. Tady seděl násilník za volantem naleštěného náklaďáku a ozdobný nápis na dveřích hlásal SOKOLÍ LINKA COLEWICH, MASSACHUSETTS. Neměl tu svou hnědou čepici s odbarvenými fleky od bělidla, takže byl vidět štětinatý blond ježek, kterým ještě víc, skoro přízračně, připomínal svou matku. Vesele, přátelsky se usmíval, přesně jak ho Tess viděla včera odpoledne. Takhle se usmíval, i když se jí ptal Místo abych ti měnil gumu, co kdybych tě vopíchal? Co ty na to?

Pohled na fotografii popohnal to divné sérum vzteku, aby jí kolovalo žilami ještě rychleji. Ve spáncích jí bušilo, ale nedalo se říct, že by ji bolela hlava. Vlastně to bylo skoro příjemné.

Na ruce měl červený prsten se sklíčkem.

Popisek pod fotografií uváděl: „Al Strehlke, prezident Sokolí linky, sedí za volantem nejnovějšího přírůstku naší společnosti, Peterbiltu 389 model 2008. Tenhle těžkotonážní tahač je teď k dispozici našim zákazníkům, kteří patří K NEJFAJNOVĚJŠÍM V CELÉ ZEMI. No řekněte sami. Že Al vypadá jako hrdý taťka?"

V duchu slyšela, jak jí nadává do sviní a ukňouraných děvek, a zaťala ruce v pěst. Cítila, jak se jí nehty zarývají do dlaní, a zaťala je ještě pevněji, protože si tu bolest vychutnávala.

Hrdý taťka. Právě k tomu nápisu se její oči neustále vracely. Hrdý taťka. Vztek jí proudil žilami rychleji a rychleji, koloval jí tělem stejně, jako ona kolovala po kuchyni. Stejně jako kolovala po krámu včera večer, kdy se střídavě nořila pod hladinu vědomí a zase z ní vyplouvala jako herečka procházející před řadou reflektorů.

Zaplatíš, Ale. A na policajty se vykašli, to já si pro tebe přijdu.

A pak tu byla Ramona Norvillová. Hrdá matka hrdého taťky. I když u ní si Tess pořád nebyla jistá. Něco v ní nechtělo věřit, že by žena mohla připustit, aby se jiné ženě stalo něco tak strašného, a navíc viděla úplně nevinné vysvětlení. Chicopee nebylo moc daleko od Colewiche a Ramona jezdila zkratkou po Jelení cestě každou chvíli.

„Na návštěvu k synovi," přikyvovala Tess. „Navštívit hrdého taťku v novém náklaďáku. Vždyť ho klidně mohla za tím volantem vyfotit ona." A proč by nedoporučila svoji oblíbenou trasu hostovi dnešní přednášky?

Ale proč teda neřekla „Jezdím tudy každou chvíli za synem?" To by přece bylo přirozené?

„Možná s cizinci nemluví o strehlkovské fázi svého života," pronesla Tess. „Fázi, než objevila krátké účesy a pohodlné boty." Bylo to možné, jenže bylo třeba se zamyslet nad těmi poházenými dřevy plnými hřebů. Nad tou pastí. Norvillová ji tam poslala a past byla nastražená předem. Protože mu zavolala? Zavolala mu a řekla Posílám ti jednu šťavnatou, tak ať ti neuteče?

To pořád neznamená, že je v tom namočená... aspoň ne vědomě. Hrdý taťka mohl její hosty sledovat, copak by to bylo tak těžké?

„Vůbec ne," řekl Fritzy, když si vyskočil na její kartotéku. Začal si olizovat packu.

„A jestli viděl fotku některé, která se mu líbila... přiměřeně atraktivní... nejspíš věděl, kudy ji matka pošle..." Zarazila se. „Ne, to nesedí. Pokud by mu matka nedala echo, jak by věděl, že nejedu domů do Bostonu? Nebo že neletím do bytu v New Yorku?"

„Ty sis ho vygooglovala," řekl Fritzy. „Možná si i on vygoogloval tebe. Přesně jako ona. Dneska je všechno na internetu. Sama jsi to říkala."

To do sebe zapadalo, i když trochu skřípavě.

Napadlo ji, že se to dá zjistit jenom jedním způsobem, a to zajet k paní Norvillové na nečekanou návštěvu. Podívat se jí do očí, až se před ní Tess objeví. Pokud se v nich neobjeví nic kromě překvapení a zvědavosti, proč se autorka Vrbového háje vrací... spíš k Ramoně domů než do knihovny. .. to by byla jedna věc. Ale jestli by v těch očích byl i strach pramenící z otázky Jak to, že jsi tady, místo abys hnila ve zrezlém kanále pod Jelení cestou...? Potom...

„To by byla jiná, Fritzy. Viď?"

Fritzy se na ni díval chytrýma zelenýma očima a pořád si olizoval packu. Vypadala neškodně, ta packa, ale skrývaly se v ní drápy. Tess už je viděla a občas i pocítila.

Zjistila si, kde bydlím. Tak se podíváme, jestli jí můžu tu pozornost oplatit.

Tess se vrátila k počítači a tentokrát hledala stránku Milovníků knih a svačin. Byla si docela jistá, že nějakou najde - dnes mají webovku všichni, dokonce i někteří vězni odsouzení na doživotí za vraždu mají svoji stránku - a našla. Milovníci knih a svačin vyvěšovali aktuality o svých členech, recenze knih a neformální sumáře - ne přímo zápisy - ze schůzí. Tess si vybrala poslední položku a začala rolovat. Netrvalo dlouho a zjistila, že 10. června se schůze konala u Ramony Norvillové doma v Brewsteru. Tess v tom městečku nikdy nebyla, ale věděla, kde se nachází, protože cestou na včerejší besedu míjela zelený směrový ukazatel. Nacházel se jenom dva nebo tři výjezdy na jih od Chicopee.

Potom si našla daňové záznamy městečka Brewster a rolovala dolů, až našla Ramonino jméno. Loni zaplatila 913,06 dolarů na dani z nemovitosti. Předmětná daň se nachází na Lacemaker Lane č. 75.

„Našla jsem tě, zlato," zamumlala Tess.

„Musíš si rozmyslet, za jaký konec to vezmeš," řekl Fritzy. „A jak daleko jsi ochotná zajít."

„Jestli mám pravdu," řekla Tess, „tak možná dost daleko."

Už se chystala počítač vypnout, ale pak si vzpomněla na další věc, která stála za ověření, i když věděla, že z toho nemusí nic být. Našla si domovskou stránku plátku Weekly Reminder a klikla na nekrology. Bylo tam okénko, kam člověk mohl napsat jméno, které ho zajímalo, a Tess napsala STREHLKE. Objevil se jeden záznam, byl to muž a jmenoval se Roscoe Strehlke. Podle nekrologu z roku 1999 zemřel náhle u sebe doma ve věku čtyřiceti osmi let. Zanechal po sobě manželku Ramonu a dva syny: Alvina (23) a Lestera (17). Pro autorku detektivek, byť nekrvavých a „opatrných", jak se jim říká, znamenal výraz zemřel náhle červený praporek. Prohledala obecnou databázi Reminderu a už nic dalšího nenašla.

Chvilku nehybně seděla a jen neklidně bubnovala prsty na opěrkách židle, což dělávala při práci, když najednou nemohla najít pravé slovo, větu nebo výstižný popis. Pak se podívala na seznam novin v západním a jižním Massachusetts a našla springfieldský Republican. Když napsala jméno manžela Ramony Norvillové, objevil se drsný titulek, který šel rovnou k věci: PODNIKATEL Z CHICOPEE SPÁCHAL SEBEVRAŽDU.

Strehlka našli v garáži pověšeného na trámu. Nenašel se žádný dopis na rozloučenou a nikde neuváděli, co na to říkala Ramona, ale soused se vyjádřil, že pan Strehlke byl zoufalý kvůli „nějakým problémům, co měl jeho starší syn".

„V jakých problémech byl Al, že tě to tak rozhodilo?" zeptala se Tess počítačové obrazovky. „Mělo to něco společného s dívkou? Zaútočil na nějakou? Sexuálně ji napadl a zmlátil? Nebo se už tehdy dopracoval k něčemu většímu? Jestli ses oběsil kvůli tomu, tak jsi byl sakra zbabělej táta."

„Možná mu někdo pomohl," nadhodil Fritzy. „Třeba Ramona. Je to velká silná ženská. Měla bys to vědět, přece jsi ji viděla."

Znovu to vůbec neznělo jako hlas, kterým hovořila při obvyklých samomluvách. Polekaně se podívala na Fritzyho. Fritzy jí pohled vracel a ptal se zelenýma očima: Kdo, já?

Tess by nejradši odjela rovnou na Lacemaker Lane s pistolí v kabelce. Měla by si však přestat hrát na detektiva a zavolat policii. Ať se s tím vypořádají sami. To by udělala stará Tess, jenže ta už tu nebyla. Ta žena jí teď připadala jako vzdálená příbuzná, jaké posíláte pohlednici k Vánocům a zbytek roku po ní ani nevzdechnete.

Jelikož se nemohla rozhodnout - a protože ji bolelo celé tělo -, šla nahoru a lehla si do postele. Spala čtyři hodiny a vstala tak ztuhlá, že skoro nemohla chodit. Vzala si dva extra silné tylenoly, počkala, až zaberou, a pak odjela do videopůjčovny Blockbuster. V kabelce si vezla mačkátko na citrony. Měla pocit, že teď už ho bude vozit pokaždé, když pojede sama.

Dojela do půjčovny těsně před zavírací hodinou a požádala o film Mé špatné já s Jodie Fosterovou. Prodavač (měl zelené vlasy, v uchu spínací špendlík a vypadal nejvýš na osmnáct) se shovívavě usmál a řekl jí, že film se ve skutečnosti jmenuje Mé druhé já. Pan Retropunk jí řekl, že za padesát centů navíc by mohla dostat pytlík popkornu do mikrovlnky. Tess skoro odmítla, ale pak si to rozmyslela. „Proč ne, do hajzlu?" otočila se na pana Retropunka. „Člověk žije jenom jednou, ne?"

Užasle, zkoumavě se na ni podíval, pak se usmál a souhlasil, že pro zákazníka je to životní příležitost.

Doma si přichystala popkorn, vložila DVD do přehrávače a svalila se na pohovku s polštářem pod bedry, aby ji netlačil ten hluboký škrábanec. Fritzy se k ní připojil a společně se dívali, jak Jodie Fosterová jde po mužích (šmejdech, jako ve slavné hlášce Co myslíš, máš štěstí šmejde?), kteří jí zabili přítele. Fosterová cestou vyřídila další šmejdy a použila k tomu pistoli. Mé druhé já byl béčkový film, ale Tess si ho i tak užila. Podle ní dával dokonalý smysl. Taky ji napadlo, že celé ty roky něco postrádala: nenáročné filmy, které však obsahují autentickou katarzi, přesně jakou nabízelo Mé druhé já. Když skončil, otočila se k Fritzymu a řekla: „Škoda, že Richard Widmark nepotkal místo té staré paní na vozíku Jodie Fosterovou, viď?"

Fritzy byl pro všemi dvaceti.

30

Když toho večera ležela v posteli, říjnový vítr začínal skučet kolem domu a Fritzy ležel vedle ní smotaný do klubíčka, Tess se sebou uzavřela dohodu: jestli se zítra po probuzení bude cítit stejně jako teď, pojede za Ramonou Norvillovou a po Ramoně - podle toho, co všechno se na Lacemaker Lane vyvrbí - možná zajede na návštěvu k Alvinu Strehlkovi, zvanému „Velký řidič". Nejspíš se však probudí trochu příčetnější a zavolá na policii. Ne jako anonym, ale bude čelit všem těm tanečkům a muzice. Dokázat, že ke znásilnění došlo, bude po čtyřiceti hodinách a bůh ví kolika sprchách možná trochu obtížné, ale stopy sexuálního napadení má vepsané po celém těle.

A ty ženy v kanále: musela se jich zastat, ať chtěla nebo ne.

Zítra mi budou všechny ty pomstychtivé nápady připadat hloupé. Jako halucinace, které má člověk při vysoké horečce.

Ale když se v neděli probudila, stále byla stoprocentně naladěná na novou Tess. Podívala se na pistoli na nočním stolku a pomyslela si Já ji chci použít. Chci to obstarat sama a vzhledem k tomu, čím jsem si prošla, si zasloužím, abych se o to postarala sama.

„Ale musím mít jistotu a nechci se nechat chytit," řekla Fritzymu, který už vstal a protahoval se, aby se přichystal na další vyčerpávající den plný polehávání a svačinek.

Tess se vysprchovala, oblékla se a pak si vzala na zasklenou lodžii blok kancelářského papíru. Hleděla na trávník za domem skoro čtvrt hodiny a jen chvílemi upíjela chladnoucí čaj. Nakonec na první papír nahoru napsala NEDAT SE CHYTIT. Soustředěně se nad tím zamyslela a pak si začala dělat poznámky. Stejně jako při práci na knize i teď začala pomalu, ale postupně nabírala rychlost.

31

V deset hodin měla hlad jako vlk. Ukuchtila si obrovský snídaňooběd a snědla ho do posledního drobku. Pak odvezla půjčené DVD do Blockbusteru a zeptala se, jestli mají Polibek smrti. Neměli, ale po deset minutách hledání se spokojila s náhražkou, která se jmenovala Poslední dům nalevo. Vzala si ho domů a pozorně ho sledovala. V tom filmu muži znásilnili mladou dívku a pak ji pohodili. Tolik se to podobalo tomu, co se stalo Tess, že propukla v pláč a brečela tak hlasitě, že Fritzy utekl z pokoje. Ale dodívala se až do konce a odměnou jí byl happy end: rodiče dívky násilníky povraždili.

Vrátila disk do krabičky, kterou nechala ležet na stolku v hale. Vrátí ji zítra, pokud bude zítra ještě naživu. Měla to v plánu, ale nic nebylo jisté. Na zarostlé králičí stezce života, po níž člověk hopsá, je spousta podivných zákrutů a nevyzpytatelných klikatin. Tess to zakusila na vlastní kůži.

Aby nějak zabila čas - připadalo jí, že se den hrozně vleče -, vrátila se znovu na internet a hledala informace o problémech, v jakých se ocitl Al Strehlke, než jeho otec spáchal sebevraždu. Nezjistila nic. Možná že ten soused jenom kecal (to sousedé často dělají), ale Tess si uměla představit jiný scénář: ty problémy se možná objevily, když byl Strehlke ještě nezletilý. V takových případech se jména nepouštějí do tisku a soudní spisy (pokud se případ vůbec dostal k soudu) se zapečetí.

„Ale možná se to s ním zhoršilo," řekla Fritzymu.

„S takovými maníky se to často zhorší," souhlasil Fritzy. (To bylo nezvyklé, přitakával obvykle Tom. Fritzy měl spíše roli ďáblova advokáta.)

„A potom, za pár let, se znovu něco stalo. Něco horšího. Řekněme, že maminka mu to pomohla ututlat..."

„Nezapomeň na mladšího bratra," řekl Fritzy. „Lestera. Mohl v tom být namočený taky."

„Nedělej mi v tom zmatek dalšími postavami, Fritzy. Já vím jenom to, že mě Al, zasranej Velkej řidič, znásilnil, a že jeho máti mohla být spolu- pachatelka. To mi stačí."

„Možná že Ramona je jeho teta," dumal Fritzy.

„Sklapni, krucinál," okřikla ho Tess a Fritzy poslechl.

32

Lehla si ve čtyři hodiny, i když nečekala, že zamhouří oko, ale její hojící se tělo mělo vlastní priority. Usnula skoro okamžitě a když se probudila do neodbytého pípání budíku na nočním stolku, byla ráda, že si nastavila buzení. Nárazový říjnový vítr venku očesával listí ze stromů a honil je po zahradě jako barevné víry. Světlo získalo zvláštní a bezedný zlatý odstín, který je k vidění pouze odpoledne na konci podzimu v Nové Anglii.

Nos už měla lepší - bolest se zmírnila na tupé pulsování -, ale krk ji stále bolel a do koupelny se spíš belhala, než šla. Dostala se do sprchy a zůstala pod ní, dokud koupelnu nezavalila mlha jako anglické vřesoviště v příběhu o Sherlocku Holmesovi. Sprcha pomohla. Pár tylenolů z lékárničky pomůže ještě víc.

Vysušila si vlasy a pak utřela kus zrcadla. Z ženy, která jí ze skleněné plochy vracela pohled, čišel vztek, ale i chladný rozum. Sklo nevydrželo čisté dlouho, ale stačilo to, aby si Tess uvědomila, že to opravdu chce udělat, a to bez ohledu na následky.

Oblékla si černý rolák a volné černé pláťáky s velkými skládanými kapsami. Vlasy si svázala do uzlu a pak si narazila velkou černou lacinou kšiltovku. Drdůlek ji vzadu trochu nadouval, ale žádný případný svědek určitě nedokáže říct Neviděl jsem jí pořádně do obličeje, ale měla dlouhé blond vlasy. Měla je svázané dozadu takovou tou ozdobnou gumičkou. Víte, jaké se dají koupit v obchoďáku.

Zašla do sklepa, kde měla od září uložený kajak, a z police nad ním si vzala špulku žlutého lodního lanka. Zahradnickými nůžkami ustřihla asi metrový kus, namotala si ho kolem předloktí a svazek zastrčila do velké kapsy na kalhotách. Pak se vrátila nahoru do kuchyně a do stejné kapsy - levé - přidala švýcarský armádní nůž. Pravá kapsa byla na mačkátko na citrony ráže .38... a ještě jednu věc, kterou si vzala ze zásuvky vedle sporáku. Pak naládovala Fritzymu do misky dvojitou dávku, ale než ho nechala nažrat, pochovala si ho a vlepila mu pusu na temeno. Starý kocour přitiskl uši k hlavě (spíš překvapením než nechutí, panička ho obyčejně nepusinkovala) a jakmile ho postavila na zem, uháněl k misce.

„Šetři si to," nabádala ho Tess. „Patsy se na tebe nakonec přijde podívat, pokud se nevrátím, ale to by mohlo trvat pár dní." Pousmála se a dodala: „Mám tě moc ráda, dědku chlupatá."

„Dobře, dobře," řekl Fritzy a znovu se pustil do jídla.

Tess si ještě jednou prohlédla seznam s nápisem NEDAT SE CHYTIT, v duchu si při tom kontrolovala, co si musí vzít s sebou, a probírala kroky, které chce podniknout, jakmile se dostane do Lacemaker Lane. Podle ní bylo nejdůležitější nezapomenout, že leccos nedopadne tak, jak doufala. Když se člověk pustí do podobného podniku, v balíčku se vždycky najdou divoké karty. Ramona nemusí být doma. Nebo třeba je doma, ale i se synem - násilníkem a vrahem. Oba se rozvalují v obývacím pokoji a dívají se na něco povznášejícího z videopůjčovny. Třeba na Pilu. Mohl by tam být i mladší bráška - v Colewichi se mu určitě říká Malý řidič. Nebo co když Ramona dnes večer pořádá předváděcí párty s nádobím Tupperware nebo má čtenářský kroužek? Důležité bylo nenechat se vyvést z míry neočekávaným vývojem. Pokud Tess nedokáže improvizovat, bylo podle ní velmi pravděpodobné, že skutečně opouští svůj dům ve Stoke Village naposledy.

V krbu spálila papír s nápisem NEDAT SE CHYTIT, pohrabáčem prohrábla popel, pak si oblékla koženou bundu a tenké kožené rukavice. Sako mělo v podšívce hlubokou kapsu. Tess do ní zasunula jeden z řeznických nožů z kuchyně, jen tak pro štěstí, a pak si řekla, že hlavně nesmí zapomenout, že ho tam má. Poslední, co tento víkend potřebovala, byla náhodná amputace prsu.

Než vyšla ze dveří, nastavila domovní alarm.

Okamžitě ji obklopil vítr, cloumal jí límcem bundy a nohavicemi plátěných kalhot. Listí vířilo v miniaturních smrštích. Po zšeřelém nebi nad jejím kouskem elegantního connecticutského předměstí se hnaly přes dorůstající měsíc mraky. Tess napadlo, že by to byla příhodná noc pro hororový film.

Nasedla do fordu a zavřela dveře. Po čelním skle zatancoval list a vzápětí odletěl. „Ztratila jsem rozum," řekla věcně. „Vypadl mi a odumřel v tom kanále nebo když jsem chodila po tom krámu. Jinak se to vysvětlit nedá."

Nastartovala motor. Tom se rozsvítil a řekl: „Ahoj, Tess. Vidím, že jedeme na výlet."

„Přesně tak, příteli." Tess se předklonila a naprogramovala do Tomovy úhledné mechanické hlavičky adresu Lacemaker Lane číslo 75.

33

Na Google Earth si předem obhlédla okolí Ramonina bydliště a vypadalo stejně, i když tam přijela. Takže zatím dobré. Brewster bylo malé novoanglické městečko, Lacemaker Lane byla na jeho okraji a domy daleko od sebe. Tess projela kolem čísla 75 rozšafnou předměstskou rychlostí dvacet mil za hodinu a zjistila, že uvnitř je rozsvíceno a na příjezdové cestě stojí jediné auto - poslední model Subaru, který přímo křičel, že patří knihovnici. Po náklaďáku nebo jiném velkém vozidle nebylo ani stopy. Ani po starém pickupu s tmelenými reflektory.

Ulice končila otočkou. Tess jí projela, vrátila se a ihned zabočila na příjezdovou cestu k domku Norvillové. Nedovolila si zaváhat ani vteřinu. Zhasla světla a motor a pak se dlouze, zhluboka nadechla.

„Bezpečný návrat, Tess," ozval se Tom od přístrojové desky. „Vrať se v pořádku a já tě zavedu na tvou příští zastávku."

„Budu se snažit." Popadla blok kancelářského papíru (teď v něm nebylo nic napsáno) a vystoupila z auta. Cestou ke dveřím Ramony Norvillové držela blok před bundou. Stín vrhaný měsícem - možná to bylo všechno, co zbylo ze staré Tess - kráčel vedle ní.

34

Domovní dveře u Norvillové měly po obou stranách úzké skleněné výplně se zkosenými hranami. Byly silné a zkreslovaly výhled, ale Tess rozeznala pěknou tapetu a halu s podlahou z leštěného dřeva. Stál tam malý stolek s několika časopisy. Nebo to možná byly katalogy. Na konci haly byla velká místnost. Odtud se rozléhal zvuk televize. Slyšela zpěv, takže Ramona se nejspíš nedívala na Pilu. Ve skutečnosti - a pokud měla Tess pravdu a ta písnička byla „Climb Ev'ry Mountain" - sledovala Za zvuků hudby.

Tess stiskla zvonek. Zevnitř k ní dolehl trylek, který zněl jako první tóny z „Dixie" - podivná volba pro Novou Anglii, ale Ramona Norvillová, pokud se v ní Tess nemýlila, byla podivná žena.

Tess zaslechla dusot velkých nohou a pootočila se, aby světlo ze skosených prosklených obdélníků dopadalo jen na kousek její tváře. Posunula prázdný blok z hrudi trochu níž a dělala, jako že rukou v rukavici něco píše. Trochu svěsila ramena. Byla prostě žena, která provádí průzkum. Byla neděle večer, byla unavená, toužila jen po tom, aby zjistila značku oblíbené zubní pasty této ženy (nebo jestli třeba nemá v plechovce Prince Alberta) a pak jít domů.

Neboj se, Ramono, můžeš ty dveře otevřít, všichni vidí, že jsem neškodná, taková ženská neumí do pěti počítat

Koutkem oka zahlédla, jak za zkoseným sklem proplul zdeformovaný rybí obličej. Nastala pauza, která se táhla snad celou věčnost, a pak Ramona Norvillová otevřela. „Ano? Můžu vám po-"

Tess se k ní obrátila. Na tvář jí dopadlo světlo z otevřených dveří. A šok, který spatřila na tváři Norvillové, ta užasle pokleslá čelist jí pověděla všechno, co potřebovala vědět.

„Vy? Co vy tu dě-"

Tess vytáhla z pravé přední kapsy mačkátko citronů ráže osmatřicet. Cestou ze Stoke Village si představovala, jak se jí v kapse o něco zachytí - představovala si to zcela zřetelně jako při noční můře -, ale vyjelo naprosto lehce.

„Couvni od těch dveří. Jestli se je pokusíš zavřít, zastřelím tě."

„To neuděláte," řekla Norvillová. Neustoupila, ale ani nezavřela dveře. „Zbláznila jste se?"

„Běžte dovnitř."

Norvillová měla na sobě obrovský modrý župan a když Tess uviděla, jak se vpředu prudce vzdul, zvedla pistoli. „Jestli začneš ječet, budu střílet. Měla bys mi věřit, mrcho, protože naprosto nežertuju."

Mohutný hrudník Norvillové splaskl. Stáhla rty a vycenila zuby, oči jí v důlcích rejdily sem a tam. Teď nevypadala jako knihovnice a nevypadala ani srdečně a žoviálně. Připomínala krysu chycenou před hnízdem.

„Jestli z té pistole vystřelíte, uslyší to celá čtvrť."

Tess o tom pochybovala, ale nehádala se. „Tobě to může být jedno, protože budeš mrtvá. Běž dovnitř. Jestli se budeš chovat slušně a odpovíš mi na otázky, možná se dožiješ zítřejšího rána."

Norvillová couvla, Tess vešla otevřenými dveřmi a držela při tom pistoli ztuhle před sebou. Jakmile zavřela dveře - kopla do nich nohou Norvillová znehybněla. Stála u stolku s katalogy.

„Ne abys něco popadla a zkoušela to po mně hodit," varovala ji Tess a podle toho, jak té ženě cukla ústa, poznala, že přesně to měla Ramona v úmyslu. „Můžu v tobě číst jako v knize. Proč bych tu jinak byla? Couvej dál. Až do obývacího pokoje. Já prostě miluju rodinu Trappových, když to pořádně rozjedou."

„Jste šílená," opakovala Ramona, ale znovu začala couvat. Na nohou měla polobotky. Dokonce i v županu nosila obrovské ohavné polobotky. Pánské, šněrovací. „Netuším, co tu děláte, ale..."

„Neval to na mě, matinko. To se vůbec neopovažuj. Viděla jsem ti to v obličeji, když jsi otevřela dveře. Všechno do posledního detailu. Myslela sis, že jsem mrtvá, co?"

„Nevím, o čem..."

„Jsme tu samy holky, tak proč to nevybalit?"

Už byly v obývacím pokoji. Na stěnách visely sentimentální obrazy - klauni, sirotci s velkýma očima - a spousta polic a stolků přetékajících různými cetkami: sněhovými koulemi, skřítky, Hummelovými figurkami, plyšovými medvídky, stála tu i keramická perníková chaloupka, jenom Jeníček a Mařenka chyběli. Norvillová byla sice knihovnice, ale žádné knížky tu nebyly v dohledu. Před televizí stálo obrovské polohovací křeslo a před ním podnožka. Vedle křesla servírovací stolek. Na něm sáček sýrových krekrů, láhev dietní coly, dálkový ovladač a televizní program. Na televizi stála zarámovaná fotografie Ramony a další ženy, držely se kolem pasu a tiskly se k sobě tvářemi. Vypadalo to, jako by je fotili v zábavním parku nebo na okresní pouti. Před fotografií stála skleněná mísa na cukroví, v níž se odrážely jiskřičky ze stropního osvětlení.

„Jak dlouho to děláš?"

„Nevím, o čem mluvíte."

„Jak dlouho děláš pasáka tomu vrahovi a násilníkovi, co mu říkáš syn?"

Norvillová zamžikala, ale znovu to popřela... což Tess postavilo před problém. Když sem přijela, připadalo jí, že zabití Ramony Norvillové je nejen možnost, ale nejpravděpodobnější výsledek. Tess si byla skoro jistá, že to dokáže, a že lodní lanko v levé přední kapse pláťáků zůstane nevyužité. Jenže teď zjistila, že se nedostane dál, pokud ta žena nepřizná, že je spolupachatelka. Protože to, co měla napsáno ve tváři, když uviděla Tess stát na prahu sice plnou modráků, ale jinak velice živou, to prostě nestačilo.

Ne dost.

„Kdy to začalo? Jak byl starý? Patnáct? Tvrdil, že jenom tak blbnul? To jich tvrdí spousta, když s tím začíná."

„Nemám tušení, co máte na mysli. Přijela jste do knihovny a předvedla zcela přijatelnou prezentaci - sice bez nadšení, očividně jste přijela jen kvůli penězům, ale aspoň jste nám zaplnila volné okno v kalendáři - a pak vás najednou uvidím u svých dveří, míříte na mě pistolí a tvrdíte nesmys-"

„To je k ničemu, Ramono. Viděla jsem jeho fotku na webovkách Sokolí linky. Prsten a všechno. Znásilnil mě a pokusil se mě zabít. Myslel si, že mě opravdu zabil. A tys mě k němu poslala."

Norvillové klesla brada ve výrazu, v němž se příšerně kombinoval šok, úlek a vina. „To není pravda! Ty pitomá čůzo, vůbec nevíš, o čem mluvíš!" A vyrazila.

Tess zvedla pistoli. „Ne ne, to nedělej. Ne."

Norvillová se zarazila, ale Tess věděla, že to nevydrží dlouho. Odhodlávala se buď bojovat, nebo utéct. A jelikož bylo jasné, že Tess ji bude sledovat, pokud se pokusí utéct hlouběji do domu, nejspíš se chystá k boji.

Rodina Trappových znovu zpívala. Vzhledem k situaci, v níž Tess byla - do níž se sama dostala -, ji všechny ty šťastné sbory doháněly k zuřivosti. Pravačkou neustále mířila mačkátkem na citrony na Norvillovou, ale levou rukou zvedla dálkové ovládání a televizi ztlumila. Už chtěla dálkový ovladač odložit, ale pak ztuhla. Na televizi ležely dvě věci, ale zpočátku si všimla jen fotografie Ramony a její přítelkyně. Misce na cukroví věnovala jen letmý pohled.

Teď uviděla, že jiskry, které přičítala broušeným fazetám misky, vůbec neházejí broušené fazety. Ty jiskry byly hlouběji v misce. V té misce ležely její náušnice. Její diamantové náušnice.

Norvillová popadla z police perníkovou chaloupku a mrštila s ní po Tess. Mrštila s ní pořádnou silou. Tess se shýbla, perníková chaloupka jí proletěla dva centimetry nad hlavou a roztřískla se o zeď za ní. Couvla o krok, zakopla o polštář a upadla jak široká, tak dlouhá. Pistole jí vyletěla z ruky.

Obě se po ní vrhly, Norvillová padla na kolena a bouchla ramenem Tess do paže jako fotbalový obránce odhodlaný srazit zadáka. Hmátla po pistoli, nejdřív jí málem znovu vyklouzla z ruky, ale pak ji uchopila pevně. Tess sáhla do bundy a sevřela do dlaně střenku řeznického nože, který měla v záloze, ale uvědomovala si, že bude pozdě. Norvillová byla příliš velká... a příliš mateřská. Ano, tím to bylo. Chránila nezdárného syna spoustu let a byla odhodlaná ho chránit i teď. Tess ji měla zastřelit hned v hale, jakmile za ní zapadly dveře.

Ale to jsem nemohla, pomyslela si a i v té chvíli ji tohle poznání trochu utěšovalo. Zvedla se na kolena s rukou stále v bundě a obrátila se k Ramoně Norvillové čelem.

„Seš mizerná spisovatelka a měla jsi i mizernej proslov," řekla Norvillová. Usmívala se a mluvila stále rychleji. V jejím hlase se objevil nosový tón vyvolávače při dražbě. „Pitvořila ses při něm stejně jako v těch svých pitomých knížkách. Bylas pro něho dobrá až dost a on se na nějakou chystal, já to už na něm poznám. Poslala jsem tě tou cestou a krásně to vyšlo a jsem ráda, že tě ošukal. Nevím, co sis myslela, že uděláš, když jsi sem přišla, ale dočkáš se tohohle."

Stiskla spoušť a ozvalo se pouze suché cvaknutí. Tess po koupi pistole chodila na kurs a naučila se, že úplně nejdůležitější je nestrkat kulku do komory, která přijde pod úderník jako první. Prostě pro případ, že by stiskla spoušť náhodou.

Tvář Norvillové se protáhla skoro komickým úžasem. Omladil ji. Pohlédla dolů na pistoli a v tu chvíli vytáhla Tess nůž z vnitřní kapsy bundy, nemotorně vystartovala a vrazila ho Norvillové do břicha až po střenku.

Žena vydala tupé „OOO-OOOO", které mělo být zaječením, ale hlas jí selhal. Pistole dopadla na podlahu a Ramona se odpotácela pozadu ke zdi. Hleděla dolů na střenku nože. Jednou rozmáchnutou paží srazila řadu Hummelových figurek. Skutálely se z police a roztříštily se o zem. Znovu udělala to „OOO-OOOO". Předek županu byl stále čistý, ale zpod jeho okraje začala na Ramoniny pánské střevíce kapat krev. Uchopila nůž rukama a snažila se ho vyškubnout. Při tom udělala „OOO-OOOO " potřetí.

Užasle vzhlédla k Tess. Tess jí pohled vrátila. Vzpomněla si na něco, co se stalo při jejích desátých narozeninách. Otec jí dal prak a tak šla ven podívat se po něčem, po čem se dá střílet. V jednu chvíli, asi pět nebo šest bloků od jejich domu, uviděla toulavého psa s potrhanýma ušima, jak se hrabe v popelnici. Vložila do praku kamínek a vypálila po něm. Chtěla psa jenom zastrašit (aspoň si to namlouvala), jenže ho zasáhla do zadku. Pes zoufale zakvičel a utekl, ale ještě předtím se na Tess podíval tak vyčítavě, že na to nikdy nezapomněla. Byla by dala cokoliv, aby tu lehkomyslnou ránu mohla vzít zpátky, a už nikdy nevystřelila z praku na nic živého. Chápala, že zabíjení patří k životu - netrápily ji výčitky svědomí, když plácala po komárech nebo kladla pasti, jakmile ve sklepě uviděla myší trus, a za život snědla pořádnou hromadu bifteků -, ale tehdy věřila, že už nikdy nedokáže ničemu ublížit bez výčitek nebo lítosti. V obývacím pokoji domu na Lacemaker Lane necítila ani jedno. Možná proto, že nakonec to byla sebeobrana. Nebo to možná bylo něčím docela jiným.

„Ramono," řekla, „v tuhle chvíli se cítím do jisté míry spřízněná s Richardem Widmarkem. Tohle děláme práskačům, zlato."

Norvillová stála v kaluži vlastní krve a na županu konečně začaly vykvétat krvavé máky. Ve tváři byla bledá. Její tmavé oči byly obrovské a třpytily se šokem. Vysunula jazyk a pomalu si olízla dolní ret.

„Teď se tu můžeš dlouho převalovat a přemýšlet o tom - jak se ti to bude zamlouvat?"

Norvillová se začala sunout po stěně k zemi. Pánské střevíce v krvi zavrzaly. Zašátrala po další polici a strhla ji ze zdi. Četa plyšových medvídků se naklonila a spáchala sebevraždu.

Tess sice necítila žádnou lítost ani výčitky, ale zjistila, že i přes srdnaté řeči má v sobě velmi málo z Tommyho Uda. Nijak netoužila sledovat nebo prodlužovat trápení Norvillové. Sklonila se a zvedla osmatřicítku. Z pravé přední kapsy kalhot vytáhla věc, kterou si vzala z kuchyňské zásuvky vedle sporáku. Byla to prošívaná chňapka. Ztlumí jediný výstřel z pistole docela účinně, pokud není kalibr příliš velký. Zjistila si to při psaní knížky Společnost pletařek z Vrbového háje jede na výlet do neznáma.

„Vy to nechápete." Hlas Norvillové se proměnil v chraptivý šepot. „To nemůžete udělat. Je to chyba. Vezměte mě... nemocnice."

„Ty jsi udělala chybu." Tess přetáhla chňapku přes pistoli, kterou držela v pravé ruce. „Že jsi nedala syna vykastrovat, jakmile jsi zjistila, co je zač." Přiložila chňapku Ramoně Norvillové ke spánku, pootočila jí hlavu na bok a stiskla spoušť. Ozvalo se tiché, energické huh, jako když si velký chlap odkašle.

To bylo vše.

35

Adresu bydliště Ala Strelkeho na googlu nehledala, protože očekávala, že ji dostane z Norvillové. Jenže, jak už si dřív připomněla, takovéto záležitosti nikdy nejdou podle plánu. Teď musela vzít rozum do hrsti a dotáhnout tu práci do konce.

Norvillová měla domácí kancelář nahoře v místnosti, která měla být nejspíš ložnice pro hosty. Byli tam další medvídci a Hummelovy figurky. Také asi půl tuctu zarámovaných fotografií, ale žádná se synem, jejím životním středobodem, ani se zesnulým skvělým Roscoem Strehlkem. Tady byly podepsané fotografie spisovatelů, kteří vystupovali před Milovníky knih a svačin. Tess ten pokoj připomínal halu U Jelena, kde zase měli fotky kapel.

Mě o podpis na fotku nepožádala, napadlo Tess. Jistěže, proč by si chtěla připomínat tak mizernou spisovatelku, jako jsem já? V podstatě jsem byla jenom mluvící hlava, která měla zaplnit okno v rozvrhu. Nemluvě o krmivu pro mlýnek na maso jejího syna. Museli mít radost, že jsem jim takhle přišla do rány.

Na stole Norvillové, pod nástěnkou obtíženou vrstvami oběžníků a knihovní korespondence, stál počítač Mac hodně podobný tomu, jaký měla Tess. Obrazovka byla tmavá, ale světýlko na procesoru jí napovědělo, že pouze spí. Špičkou prstu v kožené rukavici stiskla jednu klávesu. Obrazovka ožila a Tess se dívala na elektronickou pracovní plochu Ramony Norvillové. Žádná otravná hesla, paráda.

Tess klikla na ikonu adresáře, sjela na písmeno S a našla Sokolí linku. Adresa byla Transport Plaza 7, Township Road, Colewich. Sjela ještě níž a našla jak svého přerostlého nápadníka z páteční noci, tak jeho bratra

Lestera. Velký řidič, Malý řidič. Oba bydleli na Township Road blízko podniku, který určitě zdědili po otci. Alvin bydlel v čísle 23, Lester v čísle 101.

Kdyby měli třetího bratra, pomyslela si, byli by jako Tři malí řidiči. Jeden ve slaměném domku, druhý v domku z klacků a třetí v cihlovém. Bohužel jsou jenom dva.

Když sešla dolů, vytáhla svoje náušnice ze skleněné misky a zastrčila si je do kapsy bundy. Při tom se podívala na mrtvou ženu sedící u stěny. V tom pohledu nebylo ani stopy po lítosti, jenom jakési ulehčení, jaké člověk cítí, když má kus těžké práce za sebou. Nebylo nutné si dělat starosti se stopami. Tess si byla jistá, že žádnou nenechala, ani vlásek jí tu neupadl. Chňapka - teď s vypálenou dírou - už vězela zase v zadní kapse. Nůž byl zcela běžného druhu, jaký se prodává v obchodních domech po celé Americe. Pokud věděla (a pokud by ji to zajímalo), stejnou sadu měla i Ramona. Dosud se udržela v čistotě, ale ta horší část ji možná stále čeká. Vyšla z domu, nasedla do auta a odjela. Za čtvrt hodiny už zastavovala na prázdném plácku u obchodního centra. Zdržela se jenom tak dlouho, aby naprogramovala do GPS adresu Township Road 23, Colewich.

36

Pod Tomovým vedením se Tess ocitla poblíž svého cíle chvilku po deváté. Měsíc, který byl ve třetí čtvrtině, visel stále nízko na nebi. Vítr foukal stále prudčeji.

Na Township Road se odbočovalo ze silnice číslo 47, ale nejméně sedm mil za hospodou U Jelena a ještě dál od centra Colewiche. Transport Plaza byla křižovatkou dvou silnic. Podle značení tu sídlily tři dopravní firmy a stěhovací společnost. Jejich budovy měly ošklivý, prefabrikovaný vzhled. Nejmenší patřila Sokolí lince. Nesvítilo se v nich, byla neděle večer. Za nimi se prostíralo mnohaakrové parkoviště obehnané vysokým plotem a osvětlené silnými zářivkami. Depo bylo plné zaparkovaných nákladních aut a tahačů. Nejméně jeden z nich měl na boku nápis SOKOLÍ LINKA, ale podle Tess to nebyl stejný vůz jako ten na internetu, za jehož volantem seděl hrdý taťka.

K depu přiléhal areál pumpy. Stojany - bylo jich víc než tucet - byly osvětlené stejnými výkonnými zářivkami. Vrhaly oslnivě bílé světlo z pravé strany hlavní budovy a levá strana zůstávala temná. Vzadu byla ještě další budova, tentokrát s půdorysem ve tvaru U. Tam parkovala různá osobní auta a náklaďáky. Poutač u silnice byl obrovský digitální panel překypující informacemi v ostré červeni.

RICHIEHO PUMPA NA TOWNSHIP ROAD
„VY JE ŘÍDÍTE, MY JE PLNÍME"

NORMAL 2,99/GAL
DIESEL 2,69/GAL

NEJNOVĚJŠÍ LOTERIE TIX STÁLE V PROVOZU
RESTAURACE V NEDĚLI VEČER ZAVŘENO
SPRCHY V NEDĚLI VEČER ZAVŘENO
SKLAD A MOTEL „VŽDY OTEVŘENO"
KARAVANY „VŽDY VÍTÁNY"

A dole, sice s pravopisnou chybou, ale nadšeně, stálo:

PODPORUJTE NAŠE VOJÁKY!
ZVÍTĚZÍME V AFGANDISTÁNU!

Když sem během týdne řidiči přijížděli a odjížděli a plnili břicha jak svým ořům, tak sobě (dokonce i když bylo v restauraci zhasnuto, Tess poznala, že tenhle podnik patří k těm, kde je stálicí jídelního lístku smažené kuře, sekaná a domácí chlebový pudink), muselo to tu bzučet jako v úle, ale v neděli večer to tu vypadalo jako na hřbitově, protože tu nebylo vůbec nic, dokonce ani dupárna jako U Jelena.

U pumpy parkovalo jenom jedno auto, čumákem mířilo k silnici a hubici od hadice mělo zastrčenou do hrdla nádrže. Byl to starý Ford F-150 pickup se zatmelenými reflektory. V prudkém osvětlení nebylo možné rozeznat barvu, ale Tess to nepotřebovala. Viděla tu dodávku zblízka a barvu si pamatovala. Kabina byla prázdná.

„Nevypadáš překvapeně, Tess," řekl Tom, když zpomalila, zastavila na krajnici a přimhouřenýma očima se zadívala na obchod. Rozeznala uvnitř několik lidí, i když venkovní osvětlení bylo hodně prudké, a viděla, že jeden z nich je velký. Byl velký, nebo strašně velký? ptala se Betsy Nealová.

„Vůbec mě to nepřekvapuje," řekla. „Bydlí tu. Kde jinde by měl tankovat?"

„Možná se chystá na výlet."

„Takhle pozdě v neděli večer? To bych neřekla. Myslím, že byl doma a díval se na Za zvuků hudby. Myslím, že vypil všechno pivo a přijel si sem pro nášup. A když už tu je, rozhodl se dotankovat."

„Mohla by ses ale plést. Nebylo by lepší zajet dozadu za obchod a sledovat ho, až bude odjíždět?"

Ale Tess tohle nechtěla. Obchod byl vpředu celý prosklený. Mohl by se podívat ven a všimnout si jí, až bude zajíždět dovnitř. I kdyby v tom prudkém osvětlení těžko rozeznal její obličej, mohl by poznat auto. Po silnicích jezdila spousta fordů SUV, ale po pátečním večeru bude Al Strehlke zvlášť vnímavý vůči černým Fordům Expedition. A k tomu poznávací značka - určitě si v pátek všiml její connecticutské poznávací značky, když zajížděl vedle ní na zarostlé parkoviště u opuštěného krámku.

Bylo tu ještě něco. A to bylo mnohem důležitější. Znovu se rozjela a nechala Richieho benzínku ve zpětném zrcátku.

„Nechci být za ním," řekla. „Chci být před ním. Chci na něho čekat."

„Co když je ženatý, Tess?" zeptal se Tom. „Co když na něho čeká manželka?"

Ta myšlenka ji na chvilku vylekala. Pak se usmála a nejen proto, že jediný prsten, který měl na ruce, měl příliš velký kámen, než aby to byl rubín. „Takoví chlapíci nemívají manželku," řekla. „Aspoň ne takovou, která se drží poblíž. V Alově životě je jenom jedna žena, a ta je mrtvá."

37

Na rozdíl od Lacemaker Lane nebylo na Township Road nic předměstského. Byl to ryzí venkov, esence Travise Tritta. Domy vypadaly jako svítivé ostrůvky elektrického světla zalité slabou září vycházejícího měsíce.

„Tess, blížíš se k cíli," oznámil Tom svým pravým hlasem.

Dojela ke kopečku, nalevo stála poštovní schránka označená STREHLKE a 23. Příjezdová cesta byla dlouhá, stoupala do zatáčky a byla vyasfaltovaná, vypadala hladká jako černý led. Tess na ni bez váhání zabočila, ale jakmile opustila Township Road, zmocnila se jí zlá předtucha. Musela bojovat proti nutkání dupnout na brzdy a vycouvat. Protože jestli pojede dál, nebude mít na vybranou. Bude jako moucha v láhvi.

A i kdyby nebyl ženatý, co když je v domě ještě někdo? Například brácha Lester? Co když Velký řidič kupoval u Tommyho pivo a sváču ne pro jednoho, ale pro dva lidi?

Tess zhasla světla a jela jen za svitu měsíce.

V tom vybuzeném stavu, v němž se nacházela, jí příjezdová cesta připadala nekonečná, ale než uviděla světla Strehlkova domu, mohla ujet takových dvě stě metrů. Stál na kopci, vypadal úhledně a byl větší než domek, ale menší než farma. Nebyl cihlový, ale ani žádná chatrč. V pohádce o třech prasátkách a velkém zlém vlkovi by mu Tess přisoudila roli domečku z klacků.

Nalevo od domu byl zaparkovaný dlouhý skříňový náklaďák s nápisem SOKOLÍ LINKA na boku. Na konci příjezdové cesty, před garáží, stál náklaďák Pete z webovek. V měsíčním světle vypadal strašidelně. Tess zpomalila, když se k němu blížila, a pak ji zaplavilo bílé světlo, které ji oslnilo a osvětlilo trávník i příjezdovou cestu. Bylo to tyčové světlo, které se zapínalo pohybem, a jestli se Strehlke vrátí, dokud bude rozsvíceno, zahlédne světlo hned na začátku cesty dole. Možná už z hlavní, hodný kus cesty před odbočkou.

Dupla na brzdy a měla pocit jako ve snu, který se jí zdál jako školačce a v němž se ocitla ve škole neoblečená. Uslyšela ženské sténání. Nejspíš vycházelo z ní, ale vůbec jí nebylo povědomé.

„Tohle není dobré, Tess."

„Sklapni, Tome."

„Mohl by se každou chvíli vrátit a nevíš, na jak dlouho je to světlo nastavené. Měla jsi potíže už s matkou. A on je mnohem větší než ona."

„Řekla jsem sklapni!"

Snažila se přemýšlet, ale to oslňující světlo to ztěžovalo. Stíny ze zaparkovaných náklaďáků nalevo se po ní natahovaly ostrými černými prsty - takové prsty mají bubáci. Zatracené tyčkové světlo! Měla by okamžitě odjet, prostě to otočit u něj na trávníku a jet co nejrychleji po cestě zpátky, jenže to by ho potkala. Věděla to. A jelikož by přišla o moment překvapení, zemřela by.

Mysli, Tesso Jean, mysli!

Panebože, aby to bylo ještě horší, ke všemu začal štěkat pes. V tom domě byl pes. Představovala si pitbula s tlamou plnou ostrých zubů.

„Jestli chceš zůstat, musíš se uklidit z dohledu," řekl Tom... ne, neznělo to jako její hlas. Aspoň ne tak docela. Možná ten hlas patřil k nejhlouběji ukrytému já, tomu, co se snaží přežít. A taky zabijákovi - jí. Kolik netušených osobností se v člověku skrývá? Začínala si myslet, že jejich počet může být neomezený.

Pohlédla do zpětného zrcátka a kousala se do stále opuchlého spodního rtu. Zatím se neblížila žádná světla. Ale dokázala by to vůbec poznat vzhledem k zářícímu měsíci a tomu zatracenému tyčovému osvětlení?

„Má časovač," řekl Tom, „ale něco bych udělal, než zhasne, Tess. Jestli se rozjedeš až po zhasnutí, spustíš to znovu."

Nahodila u fordu pohon na všechna čtyři kola a začala se stáčet kolem náklaďáku vedle domu, ale pak zastavila. Na té straně byla vysoká tráva. V nemilosrdném osvětlení by prostě musel vidět koleje, které by po sobě zanechala. I kdyby to zatracené světlo zhaslo, znovu se rozsvítí, až sem ten chlap přijede, a pak koleje uvidí.

Pes se zevnitř dál dožadoval pozornosti: Haf! Haf! Hafhafhaf!

„Přejeď tu trávu a strč auto za ten dlouhý skříňák," radil Tom.

„Ale co ty stopy! Stopy!"

„Někam se musíš schovat," opáčil Tom. Mluvil omluvně, ale pevně. „Na té straně je tráva aspoň posekaná. Lidi jsou většinou dost nevšímaví. Doreen Marquisová to říká každou chvíli."

„Strehlke není dáma ze Společnosti pletařek, je to zasranej šílenec."

Ale protože opravdu neměla na vybranou - když už se ocitla tady nahoře -, projela prostorem osvětleným jako za jasného letního poledne, vjela na trávník a pak zamířila k zaparkované stříbrné skříňové dodávce. Seděla při tom s mírně nadzvednutým zadkem, jako by tím mohla ford nadlehčit, aby stopy nebyly tolik vidět.

„I kdyby to světlo nezhaslo, než přijede, nemusí mít podezření," řekl Tom. „Vsadím se, že ho každou chvíli spustí jeleni. Možná má to světlo i kvůli tomu, aby je zaháněl ze zeleninové zahrady."

To dávalo smysl (a znovu to znělo jako její speciální Tomův hlas), ale moc ji to neuklidnilo.

Haf! Haf! Haf! Nebylo poznat, co je to za rasu, ale pes se mohl uvnitř zbláznit.

Půda za stříbrným náklaďákem byla hrbolatá a holá - určitě tu občas parkovaly i jiné náklaďáky -, ale byla dost pevná. Vjela s fordem co nejdál do stínu vrhaného náklaďákem a pak zhasla motor. Strašně se potila a čpěla puchem, který by nepřerazil žádný deodorant.

Vystoupila a venkovní světlo zhaslo současně s tím, jak zabouchla dveře. Na okamžik si Tess pověrčivě myslela, že tím světlo zhasla, ale pak si uvědomila, že ten děsivý krám se prostě vypnul na pokyn časovače. Opřela se o teplou kapotu fordu a zhluboka se nadechovala a vydechovala jako běžec při posledních stovkách metrů z maratónu. Mohlo by se hodit, kdyby věděla, jak dlouho bylo světlo zapnuté, ale na tuhle otázku nedokázala odpovědět. Byla příliš vystrašená. Jí to připadalo jako celé hodiny.

Když se znovu ovládala, provedla inventuru a donutila se postupovat pomalu a metodicky. Pistole a chňapka. Obojí má u sebe, ověřeno. Nemyslela si, že chňapka ztlumí další výstřel, když už je v ní díra. Bude muset spoléhat na to, že dům se nachází na samotě na kopci. Bylo v pořádku, že nůž nechala v Ramonině břiše, protože kdyby byla donucena vzít na Velkého řidiče řeznický nůž, ocitla by se ve vážných problémech.

A v pistoli zbývají už jenom čtyři náboje, na to bys neměla zapomínat Nesmíš po něm začít bezhlavě pálit Proč sis nevzala víc nábojů, Tesso Jean? Myslela sis, že máš plán, ale mám dojem, že jsi neodvedla moc dobrou práci.

„Sklapni," zašeptala. „Tome nebo Fritzy nebo co seš zač, prostě sklapni."

Vyčítavý hlas zmlkl a v tu chvíli si Tess uvědomila, že skutečný svět také ztichl. Pes přestal štěkat jako šílený, když světlo zhaslo. Byl slyšet jenom vítr a svítil tu jen měsíc.

38

Když to strašné světlo zhaslo, poskytoval dlouhý náklaďák skvělý úkryt, ale tam nemohla zůstat. Aspoň pokud chtěla provést to, kvůli čemu sem přišla. Tess přeběhla zadem kolem domu, celou dobu vystrašená, že spustí další osvětlení citlivé na pohyb, ale věděla, že nemá na vybranou. Žádné světlo nespustila, ale měsíc zašel za mrak a Tess zakopla o nástavbu nad vchodem do sklepa, padla na kolena a skoro se praštila hlavou o trakař. Jak tam tak chvíli ležela, znovu uvažovala, co se to z ní stalo. Byla členkou autorské asociace a nedávno střelila cizí ženu do hlavy. Předtím ji bodla do břicha. Úplně jsem se urvala z řetězu. Pak si vzpomněla, jak jí nadával do sviní a ukňouraných děvek, a přestala se starat, jestli se urvala nebo neurvala z nějakého řetězu. Stejně to bylo hloupé rčení.

Strehlke měl za domem skutečně zahradu, ale byla malá a zřejmě mu nestála za ochranu před loupeživými nájezdy jelenů, takže světelné detektory pohybu tu nebyly. Na zahradě nic nerostlo, jen několik dýní, které už většinou mezi listím hnily. Překročila řádky, zahnula za roh domu a tam stál dlouhý náklaďák. Měsíc znovu vyplul z mraků a proměnil chromovanou kapotu v tekuté stříbro mečů z fantasy románů.

Tess se vynořila v jeho skrytu. Prošla po jeho levé straně a u předního kola, které sahalo až po bradu (tedy aspoň jí), si klekla. Vytáhla z kapsy mačkátko na citrony. Nemohl vjet do garáže, protože v cestě mu stál náklaďák. I kdyby nestál, garáž byla nejspíš plná staromládeneckého harampádí: nářadí, rybářské výstroje, tábornické výstroje, náhradních součástek k náklaďákům, beden se zlevněnými limonádami.

To jenom hádáš. Hádat je nebezpečné. Doreen by tě za to vypeskovala.

Samozřejmě že vypeskovala, nikdo neznal dámy ze Společnosti pletařek lépe než Tess, ale tyhle bábinky se zálibou v dortících málokdy riskovaly. Když už riskujete, jste nucení spoléhat na řadu odhadů.

Tess se podívala na hodinky a užasla, protože bylo teprve půl desáté a pět minut. Připadalo jí, že dávala Fritzymu dvojitou dávku do misky a odcházela z domu před čtyřmi lety. Možná pěti. Měla dojem, že slyší přijíždět auto, ale pak usoudila, že se spletla. Přála si, aby ten vítr tak strašně nefoukal, ale nabírejte přání jednou rukou a sračky druhou, a uvidíte, která se dřív naplní. Tohle rčení žádná dáma ze Společnosti pletařek nevyslovila nahlas - Doreen Marquisová a její přítelkyně hlásaly spíše hesla jako Rychle do toho a půl je hotovo -, ale i tak bylo pravdivé.

Možná opravdu odjel na výlet, i když byla neděle večer. Možná tu Tess bude až do východu slunce, promrzlá lezavým větrem do morku beztak bolavých kostí, protože na tomhle osamělém kopci, kam se v záchvatu šílenství vydala, fičelo jako na větrné hůrce.

Ne, to on je šílenec. Pamatuješ jak tancoval? Jak jeho stín tancoval na zdi za ním? Pamatuješ, jak zpíval? Jak kvičel? Počkej na něj, Tesso Jean. Čekej, dokud peklo nezamrzne. Už jsi zašla moc daleko, než aby ses vracela.

Vlastně se toho bála.

Tohle nemůže být elegantní vražda v přijímacím salonu. To je ti jasné, že ano?

Bylo jí to jasné. Tahle vražda - pokud ji dokáže dotáhnout do konce - se bude podobat spíš Přání smrti než knížce Společnost pletařek z Vrbového háje jde do zákulisí. On přijede, a doufejme přímo k náklaďáku, za kterým se schovává Tess. Zhasne světla dodávky a než si jeho oči stačí zvyknout...

Tentokrát to nebyl vítr. Poznala rachtání mizerně seřízeného motoru, ještě než zatáčku na příjezdové cestě zaplavila světla. Tess se zvedla na jedno koleno a stáhla si kšilt čepice níž, aby ji vítr neodfoukl. Bude se k němu muset přiblížit a to znamenalo, že musí mít přesné načasování. Kdyby se ho pokusila zastřelit ze zálohy, nejspíš by minula i na tak krátkou vzdálenost. Instruktor na střeleckém kursu jí říkal, že mačkátko na citrony je spolehlivé nejvýš na tři metry. Doporučil jí, aby si koupila spolehlivější zbraň, ale to nikdy neudělala. A dostat se k němu tak blízko, aby ho určitě zabila, nebylo všechno. Musela se přesvědčit, že v dodávce sedí Strehlke a ne jeho bratr nebo kamarád.

Nemám žádný plán.

Ale na plánování bylo pozdě, protože dodávka se objevila a když se rozsvítila tyčová světla, uviděla hnědou čepici s bílými fleky. Také uviděla, jak řidič v záplavě světa mhouří oči stejně jako ona, a věděla, že je na chvíli oslněný. Teď anebo nikdy.

Jsem odvážná jako Jodie Fosterová.

Bez plánu, dokonce bez přemýšlení obešla zezadu náklaďák. Neběžela, ale dělala dlouhé, klidné kroky. Vítr fičel kolem ní a plácal jí plátěnými nohavicemi. Otevřela dveře u spolujezdce a uviděla na jeho ruce prsten s červeným kamenem. Zrovna sbíral papírový sáček s něčím hranatým uvnitř. Nejspíš tam měl karton piva. Otočil se k ní a stalo se něco strašného: rozdvojila se. Odvážná žena viděla zvíře, které ji znásilnilo, škrtilo a strčilo do kanálu ke dvěma hnijícím mrtvolám. Tess viděla trochu širší obličej a vrásky kolem úst a očí, které tam v pátek odpoledne nebyly. Ale i když to všechno registrovala, mačkátko na citrony jí v ruce dvakrát vyštěklo. První kulka projela Strehlkovi krkem těsně pod bradou. Druhá mu udělala černou díru nad huňatým pravým obočím a rozbila okno na jeho straně. Padl po zádech na dveře a ruka, která svírala vršek sáčku, sklesla. Příšerně zaškubal celým tělem a ruka s prstenem bouchla o střed volantu, takže se spustil klakson. Pes uvnitř se znovu rozštěkal.

„Ne, je to on!" Stála u otevřených dveří s pistolí v ruce a zírala dovnitř. „Musí to být on!"

Oběhla předek dodávky, ztratila rovnováhu, padla na koleno, vstala a trhnutím otevřela dveře u řidiče. Strehlke vypadl ven a třískl hlavou o hladce vyasfaltovanou příjezdovou cestu. Upadla mu čepice. Jeho pravé oko, vyšinuté z osy kulkou, která pronikla do hlavy těsně nad ním, civělo vzhůru na měsíc. Levé očko zíralo na Tess. A nakonec ji nepřesvědčila ta tvář - tvář s vráskami, které viděla dnes poprvé, tvář plná starých hlubokých jizev po akné, které tam v pátek odpoledne nebyly.

Byl velký, nebo strašně velký? ptala se Betsy Nealová.

Strašně velký, odpověděla Tess, a taky byl... ale ne tolik jako tenhle muž. Chlap, co ji znásilnil, měl přes sto devadesát, což si pomyslela, když ho viděla vystupovat z dodávky (téhle dodávky, o tom vůbec nepochybovala). Měl obrovské břicho, tlustá stehna a byl široký jako vrata. Jenže tenhle muž musel mít přes dva metry. Přišla ulovit obra a skolila velrybu.

„Panebože," pronesla Tess a vítr jí utrhl slova od úst. „Panebože panebože, co jsem to provedla?"

„Zabilas mě, Tess," řekl muž na zemi... což rozhodně dávalo smysl, protože měl díru v hlavě a druhou v krku. „Přijela jsi sem a zabila Velkého řidiče, přesně jak jsi chtěla."

Ze svalů jí vyprchala síla. Padla na kolena vedle něj. Měsíc svítil mezi uhánějícími mračny.

„Ten prsten," zašeptala. „Čepice. A ta dodávka."

„Nosí prsten a čepici, když jde na lov," řekl Velký řidič. „A jezdí v dodávce. Když jede na lov, já jsem na silnici ve velkém náklaďáku Sokolí linky, a pokud ho někdo zahlédne - zvlášť když se do něčeho pouští, - všichni si myslí, že jsem to já."

„Proč by to dělal?" zeptala se Tess mrtvého muže. „Jsi přece jeho bratr."

„Protože je šílený," odpověděl Velký řidič trpělivě.

„A protože to předtím fungovalo," přidala se Doreen Marquisová. „Když byli mladší a Lester měl opletačky s policií. Otázka zní, jestli Roscoe Strehlke spáchal sebevraždu kvůli těm prvním opletačkám, nebo protože Ramona přinutila staršího bratra Ala, aby vzal vinu na sebe. Nebo se to Roscoe možná chystal udat a Ramona ho zabila. Aby to vypadalo jako sebevražda. Jak to bylo, Ale?"

Jenže v tomto ohledu Al mlčel. Mlčel jako zabitý.

„Povím ti, jak to podle mě bylo," řekla Doreen zalitá měsíčním světlem. „Myslím, že Ramona věděla, že kdyby tvého mladšího bratra vyslýchal i celkem nedovtipný policista, mohl by se přiznat k něčemu mnohem horšímu než osahávání děvčat ve školním autobusu nebo šmírování milenců v autech nebo jiným nepatrným přestupkům, z nichž ho obvinili. Myslím, že tě přemluvila, abys vzal vinu na sebe, a pak přemluvila manžela, aby dělal hloupého. Nebo ho k tomu donutila, což je pravděpodobnější. A prošlo jim to, protože buď policie nechtěla, aby ta dívka provedla identifikaci, nebo protože netrvala na žalobě."

Al mlčel.

Tess si pomyslela Klečím tu a mluvím vymyšlenými hlasy. Přišla jsem o rozum.

Jenže v hloubi duše věděla, že se naopak snaží zdravý rozum si udržet. To se jí mohlo podařit jedině tak, že situaci porozumí, a podle ní byl příběh, který vyprávěla Doreeniným hlasem, buď pravdivý, nebo neměl k pravdě daleko. Byl založený na odhadu a řetězové dedukci, ale dával smysl. Zapadal do toho, co řekla Ramona ve své poslední chvíli.

Ty pitomá čůzo, vůbec nevíš, o čem mluvíš.

A potom: Vy to nechápete. Je to chyba.

Pravda, byla to chyba. Všechno, co dnes večer udělala, byla chyba.

Ne, všechno ne. Ona v tom jela. Věděla to.

„A tys to věděl?" zeptala se Tess muže, kterého zabila. Natáhla ruku a chtěla sevřít Strehlka za paži, ale pak ruku odtáhla. Byla by pod rukávem ještě teplá, jako by byla stále živá. „Tak věděl?"

Neodpověděl.

„Počkej, já to zkusím," řekla Doreen. A svým nejlaskavějším tónem staré dámy, které můžete všechno říct a v knihách vždycky zabral, se zeptala: „Kolik jste toho věděl, pane řidiči?"

„Někdy jsem měl podezření," odpověděl. „Většinou jsem o tom nepřemýšlel. Musel jsem vést podnik."

„Zeptal jste se někdy své matky?"

„Možná jo," odpověděl a Tess připadalo, že jeho divně vyšinuté pravé oko uhýbá. V tom divokém měsíčním světle však bylo těžko soudit. Kdo si ještě mohl být něčím jistý?

„Když se ztrácely dívky? Tehdy ses zeptal?"

Na to Velký řidič neodpověděl, snad proto, že Doreen začala mluvit jako Fritzy. A taky jako Tom, samozřejmě.

„Jenže se nikdy nenašel žádný důkaz, že?" Tentokrát mluvila přímo Tess. Nebyla si jistá, jestli jí na vlastní hlas odpoví, ale udělal to.

„Ne. Žádný důkaz."

„A ty jsi žádný důkaz nechtěl, že?"

Tentokrát nezazněla žádná odpověď, takže Tess vstala a nejistě došla k hnědé čepici s bílými skvrnami, kterou vítr odfoukl přes cestu na trávník. Zrovna když ji zvedala, tyčové světlo zase zhaslo. Pes uvnitř přestal štěkat. To jí připomnělo Sherlocka Holmese, a jak tak stála ve větrné měsíčné noci, z krku se jí vydralo to nejsmutnější zachechtání, jaké kdy vyšlo z lidského hrdla. Sundala si čepici, nacpala si ji do kapsy bundy a na její místo nasadila jeho čepici. Byla jí moc velká, tak ji sundala, ale jen aby si utáhla pásek vzadu. Vrátila se k muži, kterého zabila a o kterém usoudila, že asi nebyl tak docela nevinný... ale rozhodně příliš nevinný na to, aby si zasloužil trest, jaký mu vyměřila odvážná Tess.

Poklepala si na okraj hnědé čepice a zeptala se: „Tuhle nosíš, když vyrazíš na silnici?" Věděla, že ne.

Strehlke neodpověděl, ale Doreen Marquisová, doyenka Společnosti pletařek, odpověděla za něj. „Jistěže ne. Když jezdíte pro Sokolí linku, nosíte firemní čepici, viďte, drahoušku?"

„Ano," řekl Strehlke.

„A nenosíte ani ten prsten, viďte?"

„Ne. Ten je pro zákazníky moc nápadný. Nevypadá profesionálně. A co kdyby ho uviděl někdo v některé té dupárně u silnice - někdo tak opilý nebo zhulený, že by to nepoznal - a myslel si, že je pravý? Nikdo by se mě neodvažoval přepadnout, na to jsem moc velký a silný - aspoň do dnešního večera -, ale někdo by mě mohl střelit. A já si nezasloužím, aby mě někdo střelil. Ne kvůli falešnému prstenu a ne kvůli těm hrozným věcem, které možná provedl můj bratr."

„A vy a váš bratr jste nikdy nejezdili pro podnik ve stejnou dobu, že, drahoušku?"

„Ne. Když vyjede on, já se starám o kancelář. Když vyjedu já, on... no. Asi víte, co dělá, když vyjedu já."

„Měl jsi to říct!" zaječela na něj Tess. „I když jsi měl jenom podezření, měl jsi to říct!"

„Bál se," pronesla Doreen laskavým hlasem. „Bál jste se, drahoušku?"

„Ano," řekl Al. „Bál jsem se."

„Svého bratra?" zeptala se Tess, protože tomu nevěřila nebo nechtěla věřit. „Bál ses mladšího bratra?"

„Toho ne," řekl Al Strehlke. „Jí."

39

Když se Tess vrátila do auta a nastartovala, řekl Tom: „To jsi nemohla v žádném případě vědět, Tess. A všechno se to semlelo tak rychle."

Byla to pravda, ale nepostihovalo to středobod této situace: jelikož se vydala po stopách muže, který ji znásilnil, aby se mu pomstila jako ve filmu, vydala se na cestu do pekel.

Zvedla pistoli ke spánku, ale pak ji zase spustila. Nemohla, teď ne. Pořád měla závazek vůči ženám v tom kanále a všem dalším ženám, které se k nim můžou připojit, pokud Lester Strehlke unikne. A po tom, co právě udělala, bylo ještě důležitější, aby neunikl.

Musela udělat ještě jeden krok. Ale ne ve svém fordu.

40

Příjezdová cesta k domu číslu 101 na Township Road nebyla dlouhá a nebyla zpevněná. Byl to jenom pár vyježděných kolejí a křoví rostlo tak blízko, že škrábalo po bocích modrého fordu F-150 pickup, když s ním přijížděla k malému domku. Nebylo na něm nic úhledného. Tohle byla strašidelná přikrčená chajda jako z Texaského masakru motorovou pilou. Život někdy napodobuje umění. A čím hrubší umění, tím věrnější napodobenina.

Tess se vůbec nepokoušela se skrývat - proč se namáhat s vypínáním světlometů, když Lester Strehlke zná zvuk bratrovy dodávky skoro stejně dobře jako jeho hlas?

Pořád měla na hlavě hnědou, bíle pocákanou čepici, kterou Velký řidič nosil, když nebyl na cestě. Tu čepici pro štěstí, která však nakonec moc štěstí nepřinesla. Prsten s falešným rubínem byl na její prsty příliš velký, tak ho zastrčila do levé přední kapsy pláťáků. Malý řidič se oblékal jako starší bratr, když vyjel na lov, a i když zřejmě nebude mít dostatek času (nebo inteligence), aby ocenil ironii toho, že se k němu jeho poslední oběť blíží se stejnými rekvizitami, Tess to ocenit mohla.

Zaparkovala u zadního vchodu, zhasla motor a vystoupila. V jedné ruce držela pistoli. Dveře nebyly zamčené. Vkročila do přístřešku, kde to páchlo pivem a zkaženým jídlem. Ze stropu visela na dlouhé špinavé šňůře jediná šedesátiwattová žárovka. Přímo před ní byly čtyři přetékající plastové popelnice, takové ty stodvacetilitrové, jaké se dají koupit ve Walmartu. Za nimi, u stěny přístřešku, ležely naskládané inzertní katalogy snad za pět let. Nalevo byly další dveře, před nimi jeden schod. Ty povedou do kuchyně. Místo kliky měly staromódní závoru. Dveře zavrzaly v nepromazaných pantech, když závoru stiskla a zatlačila. Před hodinou by ji takové zavrzání vyděsilo tak, že by na místě ztuhla. Teď ji to ani v nejmenším neznepokojilo. Čekala ji práce. O nic jiného nešlo a byla to úleva osvobodit se od veškeré emocionální zátěže. Vstoupila do pachu nějakého tučného masa, které si Malý řidič smažil k večeři. Slyšela z televize dotáčený smích. Nějaký sitcom. Seinfeld, pomyslela si.

„Co tu sakra děláš?" zavolal Lester Strehlke odněkud z míst, kde se rozléhal televizní smích. „Mám poslední pikslu piva, jestli jsi přijel kvůli tomu. Dopiju a půjdu spát." Pustila se po hlase. „Kdybys zavolal, mohl jsem ti ušetřit..."

Vešla do pokoje. Uviděl ji. Tess neuvažovala o tom, jak muž asi zareaguje, když se tu zjeví jeho poslední oběť s pistolí v ruce a v čepici, kterou Lester nosil, když ho přemohly choutky. I kdyby o tom uvažovala, určitě by nepředvídala tak něco tak extrémního. Brada mu klesla a pak mu celý obličej ztuhl. Plechovka piva, kterou držel, mu vypadla z ruky a přistála na klíně. Pěna se rozstříkla na jeho jediný kus oblečení, zažloutlé trenýrky.

Vidí ducha, napadlo ji, když šla přímo k němu a zvedala pistoli. Dobře.

Měla čas si všimnout, že i když v obýváku vládne staromládenecký svinčík a nejsou tu žádné sněhové koule a roztomiloučké figurky, televizní kout je uspořádaný stejně jako u matky doma na Lacemaker Lane: polohovací křeslo, servírovací stolek (zde s poslední neotevřenou plechovkou piva Pabst Blue Ribbon a sáčkem Doritos místo dietní coly a sýrových krekrů), stejný televizní program se Simonem Cowellem na obálce.

„Seš mrtvá," zašeptal.

„Ne," odpověděla Tess. Přiložila mu hlaveň mačkátka na citrony ze strany k hlavě. Učinil chabý pokus chytit ji za zápěstí, ale byl až příliš chabý a hlavně bylo pozdě. „To ty jsi mrtvý."

Stiskla spoušť. Z ucha mu vystříkla krev a hlava mu prudce škubla na bok. Vypadal jako člověk, který se snaží zbavit křeče za krkem. George Costanza v televizi říkal: „Byl jsem v bazénu, byl jsem v bazénu." Obecenstvo se smálo.

41

Byla skoro půlnoc a vítr foukal stále prudčeji. Když zaduněl, celý dům Lestera Strehlka se zatřásl a Tess si pokaždé vzpomněla na malé prasátko, které si postavilo dům z klacků.

Malé prasátko, které bydlelo v tomto domě, se už nebude muset bát, že jeho mizerný baráček odletí, protože leželo mrtvé ve svém křesle. A stejně to nebylo malé prasátko, pomyslela si Tess. Byl to velký zlý vlk.

Seděla v kuchyni a psala na stránky školního sešitu značky Modrý kůň, který našla v Strehlkově ložnici nahoře. V patře byly čtyři pokoje, ale jedině ložnice nebyla přecpaná krámy. Bylo v nich všechno možné od železných rámů postele po lodní motor Evinrude, který vypadal, že snad spadl ze střechy pětipatrové budovy. Jelikož by trvalo celé týdny nebo měsíce, než by prohlédla všechny ty zbytečné, bezcenné a marné věci, zaměřila veškerou pozornost na Strehlkovu ložnici a pečlivěji prohledala. Školní sešit byl bonus. Našla, co hledala, ve staré cestovní tašce zastrčené na polici ve skříni až úplně dozadu, kde ji maskovala - ne moc úspěšně - stará vydání National Geographic. Uvnitř bylo zmuchlané dámské prádlo. Její kalhotky byly hned nahoře. Tess si je strčila do kapsy a pak je jako kapsářka nahradila smotkem žlutého lodního lanka. Nikoho nepřekvapí, když najde provaz v kufříku, v němž si násilník schovával prádlo jako trofeje. Kromě toho už nebude lanko potřebovat.

„Tonto, „řekl osamělý jezdec, „naše práce tady skončila.“

Psala, zatímco Seinfelda vystřídal Frasier a Frasiera vystřídaly místní zprávy (jeden obyvatel Chicopee vyhrál v loterii a jiný spadl z lešení a zlomil si páteř, takže tohle bylo opravdu vyvážené zpravodajství), a psala doznání ve formě dopisu. Když už měla pět stránek, televizní zprávy vystřídala zřejmě nekonečná reklama na zázračné projímadlo. Danny Vierra říkal: „Někteří Američané chodí na záchod jednou za dva nebo i tři dny, a protože to tak trvá roky, uvěří, že je to normální! Každý lékař, který za něco stojí, vám poví, že to normální není!"

Dopis měl záhlaví PŘÍSLUŠNÝM ÚŘADŮM a první čtyři stránky tvořily jediný odstavec. V její hlavě se podobal spíš výkřiku. Ruku už měla unavenou a propisce, kterou našla v šuplíku v kuchyni (s odřeným pozlaceným nápisem SOKOLÍ LINKA), zřejmě docházela náplň, ale už byla skoro hotová, díky bohu. Zatímco Malý řidič pokračoval v nesledování televize ze svého pohodlného křesla, Tess nahoře na páté stránce konečně začala nový odstavec.

Nebudu omlouvat to, co jsem udělala. Ani nemůžu říct, že jsem to udělala v nepříčetnosti. Zuřila jsem a udělala jsem chybu. Je to takhle prosté. Za jiných okolností - myslím méně strašlivých - bych možná řekla: „Byla to přirozená chyba, ti dva si jsou tak podobní, že by mohli být dvojčata." Jenže tohle nejsou jiné okolnosti.

Když jsem tu seděla, psala tyhle stránky a poslouchala jeho televizi a vítr, přemýšlela jsem o nápravě - ne že bych doufala v odpuštění, ale protože mi připadá špatné udělat něco špatného a ani se nepokusit to vyvážit něčím správným. (Tady si Tess vzpomněla, jak se vyvážily zprávy o výherci loterie a muži se zlámaným hřbetem, jenže tenhle koncept by těžko dokázala vyjádřit, když byla tak unavená, a stejně si nebyla jistá, jestli je vhodný.) Přemýšlela jsem, že pojedu do Afriky a budu pracovat s oběťmi AIDS. Přemýšlela jsem, že pojedu do New Orleansu a budu pracovat jako dobrovolník v útulku pro bezdomovce nebo v potravní bance. Přemýšlela jsem o tom, že pojedu k Zálivu a budu čistit ptáky od nafty. Přemýšlela jsem o tom, že daruju asi milion dolarů, které jsem si odložila na důchod, nějaké organizaci, která pracuje proti násilí páchanému na ženách. V Connecticutu musí taková organizace být, možná je jich dokonce několik.

Ale pak jsem si vzpomněla na Doreen Marquisovou ze Společnosti pletařek a na to, co řekne aspoň jednou v každé knize...

Doreen v každé knize totiž aspoň jednou řekla Vrazi vždycky přehlédnou něco, co bije do očí. Na to se můžete spolehnout, milé dámy. A už když Tess psala o nápravě, uvědomila si, že nebude možná. Protože Doreen měla naprostou pravdu.

Tess si nasadila čepici, aby nikde nenechala vlas, ze kterého by se dala analyzovat DNA. Měla rukavice, které si ani na chvíli nesundala, dokonce ani když řídila dodávku Alvina Strehlka. Nebylo příliš pozdě na to, aby spálila své doznání ve sporáku u Lestera v kuchyni, odjela k mnohem hezčímu domu bratra Alvina (domu z cihel místo klacků), nasedla do svého fordu a zamířila zpět do Connecticutu. Mohla jet domů, kde čekal Fritzy. Na první pohled to vypadalo dobře a policii potrvá několik dní, než se k ní dostane, ale nakonec se k ní dostane. Protože celou dobu se soustředila na kriminalistická zrnka, zatímco přehlédla celou horu, přesně jako vrazi v knihách o Společnosti pletařek.

Ta nepřehlédnutelná hora měla jméno: Betsy Nealová. Hezká žena s oválnou tváří, nesouměrnýma picassovskýma očima a oblakem tmavých vlasů. Poznala Tess, dokonce si vzala její autogram, ale v tomhle zádrhel nebyl. Zádrhel budou ty modřiny na obličeji (Doufám, že se to nestalo tady, říkala Nealová) a skutečnost, že se Tess ptala na Alvina Strehlka, popsala jeho auto a poznala prsten, když se o něm Nealová zmínila. Jako rubín, souhlasila Tess.

Nealová uvidí reportáž v televizi nebo si o tom přečte v novinách - tři mrtví z jedné rodiny, jak by o tom mohla neslyšet? - a půjde na policii. Policie přijde k Tess. Prověří si connecticutské zbrojní registry, což se dělá rutinně, a zjistí, že Tess vlastní osmatřicítku Smith & Wesson, známou též jako mačkátko na citrony. Požádají ji, aby jim pistoli zapůjčila k testům, zda se z ní střílelo, a aby mohli porovnat zkušební výstřely s kulkami nalezenými ve třech obětech. A co jim na to řekne? Podívá se na ně očima obklopenýma monokly a prohlásí (chraplákem, který má od té doby, co ji škrtil Lester Strehlke), že ho ztratila? Bude se té historky držet, i když najdou mrtvé ženy v kanále?

Tess zvedla půjčenou propisku a znovu se pustila do psaní.

... co řekne aspoň jednou v každé knize: vrazi vždycky přehlédnout něco, co nejvíc bije do očí Doreen jednou dokonce okopírovala Dorothy Sayersovou a ponechala vrahovi nabitou pistoli s tím, aby zvolil čestné východisko. Já mám pistoli. Můj jediný žijící blízký příbuzný je můj bratr Mike. Bydlí v Taosu v Novém Mexiku. Předpokládám, že může zdědit můj majetek. Záleží na právních důsledcích mých zločinů. Jestli bude dědit, pak doufám, že úřady, které najdou tento dopis, mu ho ukážou, a přetlumočí mu mé přání, aby většinu daroval nějaké charitativní organizaci, která pracuje se ženami, které byly sexuálně zneužity.

Je mi líto Velkého řidiče - Alvina Strehlka. On mě neznásilnil a Doreen si je jistá, že neznásilnil a nezabil ani ty další ženy.

Doreen? Ne, ona sama. Doreen nebyla skutečná. Ale Tess byla příliš unavená, aby se vracela a měnila to. No a co - takhle blízko konce to bylo stejně jedno.

Za Ramonu a toho šmejda vedle v pokoji se neomlouvám. Je lepší, že jsou mrtví.

Totéž platí samozřejmě o mně.

Zastavila se, jen aby prošla všechny stránky a zjistila, jestli na něco nezapomněla. Nevypadalo to tak, takže připojila své jméno - poslední autogram. Náplň v propisce došla u posledního písmene, a tak propisku odložila.

„Chceš něco říct, Lestere?" zeptala se.

Odpověděl jen vítr, zadul tak prudce, až domek zavrzal v kloubech a zavanul tu studený průvan.

Vrátila se do obývacího pokoje. Nasadila mu čepici na hlavu a na prst prsten. Chtěla, aby ho takhle našli. Na televizi stála fotka v rámečku. Na ní byl Lester s matkou, stáli a drželi se kolem ramen. Usmívali se. Prostě mamka se synkem. Chvíli se na ně dívala a pak odešla.

42

Měla pocit, že by se měla vrátit do opuštěného krámku, kde se to stalo, a dokončit svou práci tam. Mohla by chvíli posedět na zarostlém parkovišti, poslouchat, jak vítr klepe starou cedulí (MÁŠ HO RÁDA MÁ TĚ RÁD) a přemýšlet o všem, o čem lidé přemýšlejí v posledních chvílích života. V jejím případě to bude nejspíš Fritzy. Předpokládala, že si ho vezme Patsy, a to bude dobře. Kočky dokážou přežít. Moc je nezajímá, kdo je krmí, hlavně musí být plná miska.

V tuhle noční dobu nebude cesta ke krámku trvat dlouho, ale i tak jí to připadalo hrozně daleko. Byla příšerně unavená. Rozhodla se, že nasedne do staré dodávky Ala Strehlka a udělá to tam. Jenže si nechtěla pocákat pracně sepsané doznání krví, to jí připadalo naprosto nevhodné vzhledem k těm krvavým podrobnostem, které popisovala, a tak...

Vzala stránky vytržené ze školního sešitu do obývacího pokoje, kde hrála televize (jakýsi mladý muž se vzhledem kriminálníka prodával robotický vysavač s funkcí mokrého vytírání) a upustila je Strehlkovi do klína. „Podrž mi to, Lesi," řekla.

„Klidně," odpověděl. Všimla si, že na holém rameni mu zasychá kus nemocného mozku. To bylo v pořádku.

Tess vyšla ven do větrné tmy a pomalu vlezla za volant dodávky. Zavrzání pantu, když dvířka zabouchla, jí bylo zvláštně povědomé. Ale ne, nic zvláštního na tom nebylo, copak ho neslyšela u toho krámku? Ano. Snažila se mu prokázat laskavost, protože on se k ní taky zachoval laskavě - chystal se jí vyměnit pneumatiku, aby mohla odjet domů a nakrmit kocoura. „Nechtěla jsem, aby se mu vybila baterie," řekla a rozesmála se.

Přiložila si krátkou hlaveň osmatřicítky ke spánku, ale pak si to rozmyslela. Taková rána nebývá dost účinná. Chtěla, aby její peníze pomohly ženám, jimž bylo ublíženo, ne aby jimi platila za péči, až bude v bezvědomí ležet rok za rokem v nějakém ústavu pro lidskou vegetaci.

Do úst by to bylo lepší. Jistější.

Hlaveň chutnala na jazyku po oleji a na patře ucítila dloubnutí mušky.

Měla jsem dobrý život - každopádně docela dobrý - a i když jsem na konci udělala hroznou chybu, možná mi to nikdo nebude vyčítat, jestli bude nějaké potom.

Ach, ale ten noční vítr byl moc příjemný. Stejně jako jemné vůně, které k ní vanuly pootevřeným okénkem u řidiče. Byla škoda tohle opouštět, ale co dělat? Byl čas odejít.

Tess zavřela oči, prst na spoušti se napnul a v tu chvíli promluvil Tom. Bylo divné, že to udělal, protože Tom seděl v jejím fordu a ford stál u domu druhého bratra, což bylo skoro míli odsud. Navíc ten hlas, který slyšela, se vůbec nepodobal tomu, který měla obvykle vyhrazený pro Toma. A nepřipomínal ani její hlas. Ten hlas byl chladný. A ona - ona měla v ústech pistoli. Nemohla vůbec mluvit.

„Nikdy nebyla moc dobrý detektiv, že?"

Vytáhla hlaveň z úst. „Kdo? Doreen?"

Bez ohledu na okolnosti ji tohle šokovalo.

„Kdo jiný, Tesso Jean? A proč by vůbec měla být dobrá? Vycházela z tvého starého já. Je to tak?"

Tess usoudila, že je to pravda.

„Doreen věří, že Velký řidič ty další ženy neznásilnil ani nezabil. Takhle jsi to přece napsala?"

„Já," řekla Tess. Já jsem si jistá. Byla jsem prostě unavená. A taky nejspíš v šoku."

„Taky se cítíš provinilá."

„Ano. Taky provinilá."

„Co myslíš, jsou provinilí lidé schopni zdravého úsudku?"

Ne. Zřejmě nejsou.

„Co se mi snažíš říct?"

„Že jsi vyluštila jenom část toho tajemství. Než jsi stačila vyluštit všechno - ty, žádná klišovitá zvědavá bábinka -, došlo k politováníhodné nehodě."

„Politováníhodné? Tak tomu říkáš?" Tess slyšela svůj smích jako z veliké dálky. Vítr kdesi lomcoval uvolněným okapem a klepal jím o střechu. Znělo to jako reklama na 7Up na opuštěném krámě.

„Než se zastřelíš," ozval se ten nový, podivný Tom (celou dobu mluvil stále víc a víc jako žena), „nechceš se zamyslet ty osobně? Ale ne tady."

„Tak kde?"

Tom neodpověděl, ale ani nemusel. Řekl jenom: „A to zasrané doznání vezmi s sebou."

Tess vylezla z dodávky a vrátila se do domu Lestera Strehlka. Stála v kuchyni mrtvého muže a přemýšlela. Dělala to nahlas a používala k tomu Tomův hlas (který zněl stále víc a víc jako její vlastní). Doreen si zřejmě vzala dovolenou.

„Al bude mít klíče od domu na stejném kroužku jako klíč od auta," řekl Tom, „ale je tam ten pes. Nezapomeň na psa."

Ne, to by bylo zlé. Tess šla k Lesterově lednici. Po chvíli přehrabování našla vzadu na horní polici balíček sekané. Pořádně ho zabalila do jedněch inzertních novin a pak se vrátila do obýváku. Vyškubla doznání Strehlkovi z klína, štítila se ho, protože si velmi dobře uvědomovala, že hned pod papíry se nachází ta jeho část, která ji hodně poranila - a kvůli které byli dnes večer zabiti tři lidé. „Beru si od tebe trochu mletého masa, ale neměj mi to za zlé. Jenom ti tím prokážu laskavost. Smrdí jako tchoří nohy."

„Tak nejenom vražedkyně, ale i zlodějka," prohodil Malý řidič mrtvým monotónním hlasem. „To není pěkné."

„Sklapni, Lestere," řekla a odešla.

43

Než se zastřelíš, nechceš se zamyslet ty osobně?

Jak tak jela ve starém pickupu po točité cestě k domu Alvina Strehlka, pokusila se o to. Začínala si myslet, že Tom, i když není v autě s ní, je lepší detektiv než Doreen Marquisová v nejlepší formě.

„Zkrátím to," řekl Tom. „Jestli si myslíš, že Al Strehlke v tom nehrál žádnou roli - a tím myslím pořádně velkou roli tak jsi blázen."

„Jistěže jsem blázen," souhlasila. „Proč jinak bych se snažila přesvědčit sama sebe, že jsem nezastřelila nesprávného člověka, když vím, že jsem to udělala?"

„Mluví z tebe pocit viny, ne logika," odpověděl Tom. Mluvil nesnesitelně nafoukaně. „Nebyl to žádný nevinný beránek, dokonce ani napůl černá ovce. Prober se, Tesso Jean. Oni nebyli jenom bratři, byli to partneři.

„Obchodní partneři."

„Bratři nikdy nejsou jenom obchodní partneři. Vždycky je to složitější. Zvlášť když máš za matku ženskou, jako byla Ramona."

Tess zabočila na hladce vyasfaltovanou cestu Ala Strehlka. Podle ní mohl mít Tom v tomhle pravdu. Bylo jisté, že Doreen a její přítelkyně ze Společnosti pletařek se nikdy nesetkaly s ženou jako Ramona Norvillová.

Rozsvítilo se zahradní světlo. Pes spustil: ňaf-ňafnafňafňaf. Tess počkala, až světlo zhasne a pes se ztiší.

„Neexistuje možnost, jak bych se mohla přesvědčit, Tome."

„Nemůžeš si být jistá, dokud se nepodíváš."

„I kdyby to věděl, tak on mě přece neznásilnil."

Tom chvilku mlčel. Už si myslela, že to vzdal. Pak řekl: „Když někdo provádí nějakou špatnost a někdo jiný o tom ví, ale nezabrání mu v tom, je vinen stejně."

„V očích zákona?"

„Taky v mých očích. Řekněme, že ženy chytal, znásilňoval a vraždil jenom Lester. Nemyslím si to, ale dejme tomu. Jestli o tom jeho starší bratr věděl a nic neřekl, tak si zasloužil zabít. Po pravdě řečeno si myslím, že kulky byly pro něj až moc dobré. Nabodnout ho na rozžhavený pohrabáč by bylo spravedlivější."

Tess unaveně zavrtěla hlavou a sáhla na pistoli položenou na sedadle. Zbývala jedna kulka. Kdyby ji musela použít na psa (nu, co je mezi přáteli jedna vražda navíc), musela by si sehnat jinou pistoli, ledaže by se pokusila oběsit nebo něco takového. Jenže chlapíci jako Strehlkovi obvykle nějakou bouchačku mají. V tom byl ten půvab, jak by řekla Ramona.

„Kdyby to věděl, tak ano. Jenže takhle velké ,kdyby’ nestačí na kulku do hlavy. U matky ano - ty náušnice mi jako důkaz stačily. Jenže tady žádný důkaz není."

„Opravdu?" Tomův hlas byl tak tichý, že ho Tess sotva zaslechla. „Běž se podívat."

44

Pes neštěkal, když ztěžka vystupovala po schodech, ale uměla si představit, že zvíře stojí uvnitř těsně za dveřmi, má natažený krk a cení zuby.

„Punťo?" No co, pro venkovského psa to bylo docela dobré jméno. „Jmenuji se Tess. Mám pro tebe masíčko. Taky mám pistoli a v ní jednu kulku. Teď otevřu dveře. Být na tvém místě, tak bych si vybrala to maso. Jasné? Dohodnuto?"

Pořád nezaštěkal. Možná štěkal, jenom když se venku rozsvítilo. Nebo když uviděl šťavnatou lupičku. Tess zkusila jeden klíč, pak druhý. Nepasovaly. Tyhle dva byly nejspíš od kanceláře. Třetí klíč se v zámku otočil a Tess otevřela dveře dřív, než ztratila odvahu. Představovala si buldoka, rotvajlera nebo pitbula s krhavýma očima a uslintanou tlamou. Uviděla však malého Jack Russell teriéra, který k ní s nadějí vzhlížel a mával ocasem.

Tess strčila pistoli do kapsy bundy a pohladila psa po hlavě. „Panebože," pronesla. „Když si pomyslím, jak jsi mě vystrašil."

„Úplně zbytečně," řekl Punťa. „Hele, kde je Al?"

„Ani se neptej," odpověděla. „Chceš trochu sekané? Ale varuju tě, možná už má nejlepší dny za sebou."

„Sem s ní, bejby," poručil Punťa.

Tess ho nakrmila mletým masem, pak vešla dovnitř, zavřela dveře a rozsvítila. Proč by ne? Byla tu nakonec jen ona a Punťa.

Alvin Strehlke si udržoval dům ve větším pořádku než mladší bratr. Podlahy a stěny byly čisté, nevyskytovaly se tu žádné stohy starých inzertních katalogů a na policích bylo dokonce několik knih. Také tu měl několik skupinek Hummelových figurek a na stěně velikou zarámovanou fotku Mámozilly. Tess připadal tento detail nápadný, ale sotva to mohla považovat za důkaz něčeho. Čehokoliv. Kdyby to byla fotka Richarda Widmarka v jeho slavné roli Tommyho Uda, to by byla jiná.

„Čemu se usmíváš?" zeptal se Punťa. „Nechceš mi to povědět?"

„Ani ne," řekla Tess. „Kde bychom měli začít?"

„Nevím," odpověděl Punťa. „Jsem jenom pes. Co takhle ještě kus té dobroučké krávy?"

Tess mu dala ještě trochu masa. Punťa se postavil na zadní a dvakrát se zatočil dokolečka. Tess napadlo, jestli skutečně nezačíná šílet.

„Tome? Nemáš co říct?"

„V domě druhého bratra jsi našla svoje kalhotky, je to tak?"

„Ano, a vzala jsem si je. Jsou roztrhané... a nikdy bych už je nenosila, i kdyby roztrhané nebyly... ale jsou prostě moje."

„A co jiného jsi našla kromě hromádky spoďárů?"

„Jak to myslíš, co jiného?"

Ale Tom jí to nemusel vysvětlovat. Nešlo o to, co našla. Šlo o to, co nenašla: žádnou kabelku ani klíče. Lester Strehlke pravděpodobně zahodil klíče do lesa. To by na jeho místě udělala Tess. Kabelka byla něco jiného. Byla značky Kate Spade, velmi drahá, a uvnitř byl všitý pruh hedvábí s její jmenovkou. Pokud ta kabelka - a věci z ní - nebyly u Lestera doma, a jestli ji nezahodil s klíčky do lesa, kde tedy byla?

„Tipuju si, že tady," řekl Tom. „Rozhlédneme se."

„Maso!" vykřikl Punťa a vykroužil další piruetu.

45

Kde by měla začít?

„No tak," řekl Tom. „Muži si většinu tajemství schovávají na dvou místech: v pracovně nebo v ložnici. Doreen to možná neví, ale ty ano. A tenhle dům pracovnu nemá."

Vešla do ložnice Ala Strehlka (v patách s Punťou), kde našla dvojlůžko strohého vojenského stylu v prodloužené délce. Tess pod něj nahlédla. Nic. Už se otáčela ke skříni, ale pak se zarazila a znovu se obrátila k posteli. Nadzvedla matraci. Nahlédla pod ni. Po pěti vteřinách - možná deseti - vyrazila jediné slovo, suše a stručně.

„Bingo."

Na pružinách ležely tři dámské kabelky. Ta uprostřed byla pompadúrka smetanové barvy, kterou by Tess poznala kdekoli. Otevřela ji. Uvnitř nic nebylo, jen balíček papírových kapesníků a tužka na obočí, která měla v horní půlce tyčinky schovaný šikovný kartáček na řasy. Hledala ten hedvábný proužek se svým jménem, ale byl pryč. Někdo ho opatrně odstranil, ale přece jen si všimla drobného říznutí v jemné italské kůži v místech, kde byly vypárané stehy.

„Tvoje?" zeptal se Tom.

„Víš, že ano.

„Co ta tužka?"

„Takové se prodávají ve velkém v drogeriích po celé Ame-"

„Je tvoje?"

„Ano. Je."

„Už máš jistotu?"

„Já..." Tess polkla. Něco cítila, ale nebyla si jistá, co to je. Úleva? Hrůza? „Asi mám. Ale proč? Proč oba?"

Tom neodpověděl. Nemusel. Doreen to možná nevěděla (nebo to nechtěla přiznat, protože staré dámy, které zpovzdálí sledovaly její dobrodružství, neměly tyhle nechutnosti v oblibě), ale Tess zřejmě věděla. Protože maminka je oba zkurvila. Tak by to vyjádřil psychiatr. Lester znásilňoval a Al byl fetišista, který se na tom nepřímo podílel. Možná mu s některou tou ženou v rouře dokonce pomáhal. Tohle Tess nikdy stoprocentně nezjistí.

„Trvalo by ti asi do svítání, kdybys chtěla prohledávat celý dům," řekl Tom, „ale můžeš prohledat zbytek téhle místnosti, Tesso Jean. Nejspíš zničil všechny věci z kabelky - tipuju, že kreditky rozřezal a vhodil je do řeky Colewich -, ale musíš se přesvědčit, protože cokoliv, na čem bude tvoje jméno, zavede policii rovnou k tvým dveřím. Začni skříní."

Tess ve skříni nenašla svoje kreditní karty ani nic jiného, co jí patřilo, ale přece jen nevyšla naprázdno. Leželo to na horní polici. Slezla z židle, na které stála, a zkoumala to s rostoucím děsem: byla to vycpaná kachna, která mohla být oblíbenou hračkou nějakého dítěte. Chybělo jí oko a umělé peří bylo zacuckované. Peří už místy vypelichalo, jako by kačenu někdo mazlil téměř k smrti.

Na vybledlém žlutém zobáku byla tmavě kaštanová skvrna.

„Je tohle to, co si myslím?" zeptal se Tom.

„Panebože, Tome, asi jo."

„Ta těla, co jsi viděla v kanále... mohlo jedno z nich patřit dítěti?"

Ne, ani jedno nebylo tak malé. Ale kanál pod Jelení cestou nemusel být jedinou skládkou mrtvol bratrů Strehlkových.

„Vrať to do skříně. Ať to najde policie. Musíš se podívat, jestli nemá počítač a v něm nějaké materiály o tobě. Pak odsud musíš vymáznout jako blesk."

Tess dloublo do ruky cosi studeného a mokrého. Skoro zaječela. Byl to však Punťa a díval se na ni jasnýma očima.

„Ještě maso!" požádal a Tess mu přidala.

„Jestli má Al Strehlke počítač," řekla Tess, „tak si můžeš být jistý, že je chráněný heslem. A nejspíš nebude zapnutý, abych mu do něj mohla vlézt."

„Tak ho seber a hoď do té zatracené řeky, až pojedeš domů. Ať tam spí s rybami."

Ale žádný počítač tam nebyl.

U dveří Tess ještě dala Punťovi zbytek sekané. Nejspíš všechno vyzvrací na rohožku, ale Velkého řidiče to už trápit nebude.

Tom se zeptal: „Jsi spokojená, Tesso Jean? Ujistila ses, že jsi nezabila nevinného muže?"

Nejspíš ano, protože sebevražda už jí najednou nepřipadala tak nutná. „A co Betsy Nealová, Tome? Co s ní?"

Tom neodpověděl... a ani nemusel. Koneckonců, ona byla Tom.

Nebo ne?

Tess si tím nebyla tak úplně jistá. Ale copak na tom záleželo, pokud věděla, co udělat dál? A zítřek... to je jiný den. V tomhle měla Scarlett O'Harová pravdu.

Nejdůležitější bylo, aby se policie dozvěděla o tělech v kanálu. Už jen kvůli tomu, že někde byli přátelé a příbuzní, kteří stále žili v nejistotě. A také proto...

„Protože ta plyšová kachna říká, že jich může být víc."

To byl její vlastní hlas.

A tak to bylo v pořádku.

46

Druhý den ráno v půl osmé, po necelých třech hodinách trhaného spánku plného nočních můr, zapnula Tess počítač.

Ne však aby psala. Na psaní neměla ani pomyšlení.

Byla Betsy Nealová svobodná? Podle Tess ano. Tehdy v kanceláři neviděla na její ruce žádný prsten, a i když jí to mohlo třeba uniknout, nebyly tam ani žádné rodinné fotografie. Jediná fotka, na kterou si vzpomínala, byl zarámovaný Barack Obama... a ten už byl ženatý. Takže ano - Betsy Nealová byla nejspíš rozvedená nebo svobodná. A pravděpodobně nebyla v telefonním seznamu. V tom případě ji bude hledat na internetu marně. Tess napadlo, že by mohla zajet do hospody U Jelena a vyhledat ji tam... jenže do té hospody už se vracet nechtěla. Už nikdy.

„Ty vidíš problémy tam, kde třeba vůbec nejsou," ozval se Fritzy z okenního parapetu. „Aspoň se podívej do telefonního seznamu Colewiche. A co to na tobě cítím? To je fakt pes?"

„Ano, Punťa."

„Zrádče," zasyčel Fritzy pohrdavě.

Při hledání našla dokonce tucet Nealových. Jedna byla E. Nealová. E jako Elizabeth? To mohla zjistit jenom jedním způsobem.

Bez váhání - pak by Tess skoro určitě ztratila kuráž - vyťukala její číslo. Potila se a srdce jí rychle bušilo.

Telefon zazvonil jednou. Dvakrát.

Nejspíš to není ona. Mohla by to být Edith Nealová. Nebo Edwina Nealová. Nebo dokonce Elvira Nealová.

Třikrát.

Jestli to je telefon Betsy Nealové, asi tam vůbec není. Určitě je na dovolené v horách Catskills...

Čtyřikrát.

...nebo se přistěhovala k některému tomu Zombáckému pekaři, proč by ne? K sólovému kytaristovi. Nejspíš si společně ve sprše zpívají „Zvládne tvoje číča mýho psa", když se...

Telefon někdo zvedl a Tess okamžitě poznala hlas, který jí promluvil do ucha.

„Haló, dovolali jste se k Betsy, ale momentálně nemůžu k telefonu. Za chvíli to pípne a vy už víte, co v takovém případě dělat. Pěkný den."

Měla jsem mizerný den, díky, a včerejší noc byla ještě mnohem...

Ozvalo se pípnutí a Tess uslyšela, jak mluví, ještě než si uvědomila, že má něco takového v úmyslu. „Haló, slečno Nealová, volá vám Tessa Jean - ta paní z Vrbového háje. Setkaly jsme se u Jelena. Vrátila jste mi Toma a já vám dala podpis pro babičku. Viděla jste, jak vypadám, a já vám navykládala nějaké lži. Nebyl to žádný přítel, slečno Nealová." Tess mluvila stále rychleji, protože se bála, že páska pro vzkazy dojde dřív, než domluví... a zjistila, že zoufale chce, aby ta páska došla. „Byla jsem znásilněná a bylo to zlé, ale pak jsem se to pokusila napravit a... já... potřebuju si o tom s někým promluvit, protože..."

V telefonu to cvaklo a pak Tess do ucha promluvila Betsy Nealová osobně. „Začněte znova," řekla, „ale pomalu. Právě jsem se probudila a ještě napůl spím."

47

Domluvily se, že se sejdou na oběd ve veřejném parku v Colewichi. Posadily se na lavičku poblíž pódia pro kapelu. Tess neměla pocit, že má hlad, ale Betsy Nealová jí vnutila sendvič a Tess se přistihla, že hltá obrovská sousta, která jí připomněla Punťu hodujícího na Strehlkově sekané.

„Začněte od začátku," pobídla ji Betsy. Byla klidná, všimla si Tess - skoro nepřirozeně klidná. „Začněte od začátku a povězte mi všechno."

Tess začala pozváním od Milovníků knih a svačin. Betsy Nealová mluvila málo, jen občas řekla „Aha" nebo „Jasně", aby dala Tess najevo, že její příběh poslouchá. Vyprávění probudilo velkou žízeň. Betsy naštěstí přinesla dvě plechovky vanilkové limonády. Tess si jednu vzala a dychtivě ji vypila.

Když skončila, byla už hodina po poledni. Těch pár lidí, co si přišli sníst oběd do parku, už bylo pryč. Zůstaly dvě ženy s dětmi v kočárcích, ale ty se procházely hodný kus od nich.

„Tak abych si to ujasnila," řekla Betsy Nealová. „Chystala jste se spáchat sebevraždu a pak vám nějaký hlas shůry poradil, abyste se místo toho vrátila do domu Alvina Strehlka."

„Ano," odpověděla Tess. „Kde jsem našla svoji kabelku. A tu kachnu od krve."

„Svoje kalhotky jste našla v domě mladšího bratra."

„U Malého řidiče, ano. Mám je ve svém fordu. I kabelku. Chcete je vidět?"

„Ne. Co pistole?"

„Tu mám taky v autě. Zbyla v ní jedna kulka." Zvědavě se podívala na Nealovou a pomyslela si: Dívka s picassovskýma očima. „Nebojíte se mě? Vy jste jediná slabina. Tedy aspoň jediná, o které vím."

„Jsme ve veřejném parku, Tess. Navíc mám doma na záznamníku docela výmluvnou výpověď."

Tess zamžikala. Další věc, na kterou zapomněla.

„I kdyby se vám nějak podařilo mě tu zabít a ty dvě mladé matky si toho nevšimly..."

„Nechystám se zabít nikoho dalšího. Ani tady, ani nikde jinde."

„To ráda slyším. Protože i kdybyste se postarala o mě a můj záznamník, dřív nebo později by někdo našel toho taxikáře, který vás v sobotu večer přivezl k hospodě U Jelena. A až by se k vám policie dostala, viděla by na první pohled, že jste pěkně zřízená."

„Ano," řekla Tess a sáhla si na nejhorší podlitinu. „To je pravda. Tak co teď?"

„Hlavně si myslím, že byste udělala nejlíp, kdybyste pokud možno nechodila lidem na oči, dokud ta vaše pěkná tvářička nebude zase pěkná."

„Myslím, že v tomhle směru jsem to zařídila," usoudila Tess a pověděla Betsy, co napovídala Patsy McClainové.

„To zní dobře."

„Slečno Nealová... Betsy... věříte mi?"

„Ale jo," řekla jaksi nepřítomně. „Teď poslouchejte. Posloucháte mě?"

Tess přikývla.

„Jsme dvě ženské, co si vyšly na malý piknik do parku, a to je v pohodě. Ale po dnešku se už nikdy neuvidíme. Je to tak?"

„Když myslíte," řekla Tess. Měla pocit, že v mozku cítí totéž, co onehdy v čelisti u zubaře, když jí píchl pořádnou dávku novokainu.

„Myslím. A potřebujete si připravit další historku pro případ, že by policajti mluvili s tím řidičem limuzíny, co vás odvezl domů..."

„Manuel. Jmenoval se Manuel."

„...nebo s tím taxikářem, který vás přivezl k Jelenovi v sobotu ráno. Nemyslím, že někdo najde nějaké spojení mezi vámi a Strehlkovými, pokud se někde neobjeví nějaký váš průkaz, ale až se to provalí, bude to velká senzace pro novináře a nemůžeme počítat s tím, že se vás vyšetřování nijak nedotkne." Předklonila se a klepla Tess do hrudníku nad levý prs. „Spoléhám na vás, že se vůbec nedotkne mě. Protože si to nezasloužím."

Ne. To rozhodně nezasloužila.

„Co teda povíte policajtům, zlato? Musí to být dobrá historka, ve které nebudu figurovat. Tak do toho, jste spisovatelka."

Tess přemýšlela celou minutu. Betsy ji nechala.

„Začala bych tím, že po skončení besedy mi Ramona Norvillová řekla o té zkratce - což je pravda - a cestou jsem si všimla hospody U Jelena. Řekla bych, že o pár mil dál jsem se zastavila na večeři, ale pak jsem se rozhodla, že se vrátím k Jelenovi a dám si ještě nějakou tu skleničku. Poslechnu si kapelu."

„To zní dobře. Jmenujou se..."

„Já vím, jak se jmenují," přerušila ji Tess. Možná že ten novokain v mozku už odezníval. „Řekla bych, že jsem tu potkala pár chlapíků, hodně toho s nimi vypila a nakonec jsem zjistila, že jsem natolik zřízená, že nemůžu řídit. Vy v téhle historce nejste, protože večer nepracujete. Taky bych mohla říct..."

„Dobrý, to stačí. Jste v tom dobrá, když se dostanete do ráže. Jenom žádné zbytečné parádičky."

„Dám si pozor," slíbila Tess. „Možná tu historku nikdy nebudu muset vyprávět. Jakmile budou mít Strehlkovy a jejich oběti, budou hledat vraha, který bude hodně odlišného ražení, než je křehká spisovatelka jako já."

Betsy Nealová se usmála. „Křehká spisovatelka, to mě podrž. Jste nebezpečná mrcha." Pak si všimla, jak se Tess vyděsila. „Co je? Co je zas?"

„Dokážou si spojit ty ženy v kanále se Strehlkovými, že ano? Aspoň s Lesterem?"

„Nasadil si gumu, než vás znásilnil?"

„Ne. Panebože, ne. Ten jeho sliz jsem měla pořád na stehnech, když jsem se dostala domů. A v sobě." Otřásla se.

„Tak to jel naostro i s ostatníma. Spousta důkazů. Dají si to dohromady. Pokud se ti zlí mládenci opravdu zbavili vašich průkazek, měla byste být pěkně v bezpečí a v suchu. A nemá smysl si dělat starosti s tím, co nemůžete změnit, ne?"

„Pravda."

„Pokud jde o vás... nemáte v plánu vrátit se domů a podřezat si ve vaně žíly, že ne? Nebo využít tu poslední kulku?"

„Ne." Tess si vzpomněla, jak sladce voněl vzduch, když seděla v dodávce s krátkou hlavní mačkátka na citrony v ústech. „Ne, jsem v pohodě."

„Tak je nejvyšší čas, abyste jela. Já tu ještě chvíli posedím."

Tess už se zvedala z lavičky, ale pak zase usedla. „Něco bych potřebovala vědět. Prakticky ze sebe děláte spolupachatelku. Proč to děláte pro ženskou, kterou ani neznáte? Se kterou jste se jenom jednou setkala?"

„Věřila byste, že je to kvůli tomu, že babička miluje vaše knížky a byla by moc zklamaná, kdybyste šla do vězení za trojnásobnou vraždu?"

„Ani trochu," odpověděla Tess.

Betsy chvíli mlčela. Zvedla svoji plechovku vanilkové limonády, pak ji znovu postavila vedle sebe. „Spousta žen je znásilněná, nemyslíte? Chci říct, nejste v tomhle ohledu žádná výjimka, že?"

Ano, Tess věděla, že v tomhle ohledu není žádná výjimka, ale vědět neznamená méně trpět a méně se stydět. Ani jí to nepomůže, až se bude nervovat při čekání na výsledky testu na AIDS, na který brzy půjde.

Betsy se usmála. Nijak příjemně. Ani hezky. „Po celém světě jsou ženy znásilňované i v tuhle chvíli, kdy tu spolu mluvíme. Malé holky taky. Některé určitě mají svoje oblíbené plyšáky. Některé zabijí, jiné přežijí. Co myslíte, kolik z těch, co to přežijí, taky nahlásí, co se jim stalo?"

Tess zavrtěla hlavou.

„Já to taky nevím," řekla Betsy, „ale vím, co říká celostátní statistika zločinných napadení, protože jsem si ji vygooglovala. Podle ní se šedesát procent znásilnění nenahlásí. Tři z pěti. Podle mě je to i tak podhodnocené, ale kdo ví? Opačný výsledek se prokazuje těžko, leda v hodině matematiky. Je to vlastně nemožné."

„Kdo vás znásilnil?" zeptala se Tess.

„Nevlastní otec. Bylo mi dvanáct. Držel mi u obličeje dranžírák, když to dělal. Nebránila jsem se - byla jsem vystrašená ale když se udělal, ten nůž mu uklouzl. Asi to neprovedl schválně, ale kdo ví?"

Betsy si levou rukou stáhla spodní víčko levého oka. Pravačkou pod ním udělala misku a do dlaně se jí vykutálelo skleněné oko. Prázdná jamka byla zarudlá a obrácená vzhůru, jako by překvapeně hleděla do světa.

„Ta bolest byla... no, taková bolest se nedá popsat, fakt ne. Mně připadalo, že nastal konec světa. Všude tekla krev. Spousty krve. Matka mě zavedla k doktorovi. Řekla, že mu mám povědět, že jsem běhala jen v punčochách a v kuchyni na linu uklouzla, protože bylo zrovna navoskované. Že jsem padla dopředu a narazila okem na roh linky. Říkala, že doktor bude chtít se mnou mluvit o samotě a že ona na mě spoléhá. ,Vím, že ti provedl strašnou věc, řekla, ,ale jestli to lidi zjistí, začnou mě pomlouvat, že je to moje vina. Prosím tě, holčičko, udělej pro mě tuhle jedinou věc a já se postarám, aby se ti už nikdy nic zlého nestalo. Tak jsem ji poslechla."

„A stalo se to znovu?"

„Třikrát nebo čtyřikrát. A já pokaždé držela, protože jsem mohla dát do placu už jenom jedno oko. Poslouchejte, skončily jsme tu nebo ne?"

Tess ji chtěla obejmout, ale Betsy ucukla - Jako upír před křížem, pomyslela si Tess.

„Nedělejte to," řekla Betsy.

„Ale..."

„Já vím, já vím, spousta díků, solidarita, sestry až na věky, blá blá blá. Nemám ráda, když mě někdo objímá, to je všechno. Tak jsme skončily, nebo jak?"

„Skončily jsme."

„Tak běžte. A tu vaši pistoli bych cestou domů hodila někam do řeky. Spálila jste to doznání?" „Ano. To si pište."

Betsy přikývla. „A já vymažu ten vzkaz, který jste mi nechala na záznamníku."

Tess odcházela. Ohlédla se jen jednou. Betsy Nealová stále seděla na lavičce. Oko si už vrátila na místo.

48

Tess si ve svém fordu uvědomila, že by mohlo být ohromně užitečné, kdyby si vymazala z GPS posledních několik cest. Stiskla knoflík a displej se rozzářil. Tom řekl: „Ahoj, Tess. Vidím, že jedeme na výlet."

Tess dokončila mazání a pak jednotku GPS znovu vypnula. Žádný výlet, to ne. Jenom jela domů. A usoudila, že tuhle cestu dokáže najít sama.

PRODLUŽOVANÍ ČASU

Streeter si toho nápisu všiml jen proto, že musel zastavit a vyzvracet se. Poslední dobou zvracel často a přicházelo to skoro bez varování - někdy se mu předtím udělalo jen trochu nevolno, jindy ucítil vzadu v ústech mosaznou pachuť a někdy ho nevarovalo vůbec nic. Prostě grg a už to jelo ven. Řídit auto bylo tím pádem nebezpečné, jenže teď řídil každý den, částečně proto, že nejpozději od podzimu si už volantu neužije, a částečně proto, že měl hodně o čem přemýšlet. A za volantem se mu vždycky přemýšlelo nejlíp.

Nacházel se na Prodloužené Harris Avenue, široké komunikaci, která se táhla dvě míle souběžně se silnicí na letiště okresu Derry a kolem obchodní zóny, což byly většinou motely a sklady. Ve dne bylo na této komunikaci rušno, protože spojovala západní a východní stranu Derry a také obsluhovala letiště, ale večer silnice osiřela. Streeter zajel na stezku pro cyklisty, popadl blicí igelitový pytlík z hromady dalších na vedlejším sedadle, vnořil do něj obličej a nechal to vyletět. Večeře pořádala reprízu. Byl by si ji prohlédl, kdyby otevřel oči. Neudělal to. Když člověk viděl jedny svoje zvratky, viděl všechny.

Když fáze zvracení začala, obešlo se to bez bolesti. Doktor Henderson ho varoval, že se to změní, a během posledního týdne k tomu došlo. Zatím to nebyly kruté bolesti, jen rychlé prudké výšlehy z břicha do krku, jako když pálí žáha. Přišlo to a pak polevilo. Ale zhorší se to. Doktor Henderson to povídal.

Zvedl hlavu ze sáčku, otevřel přihrádku na rukavice, vytáhl stahovací drátek z obalu od pečiva a postaral se, aby večeře neexpandovala do auta. Podíval se napravo a jako na zavolanou uviděl odpadkový koš s veselým psem s převislýma ušima a nastříkaným nápisem DERRYSKÝ PES ŘÍKÁ „ODPADKY PATŘÍ DO KOŠE!"

Streeter vystoupil, přešel k psímu koši a vyhodil do něj nejnovější vyvřeliny svého selhávajícího těla. Letní slunce rudlo a sklánělo se nad plochu letiště (momentálně pustou) a stín připojený k jeho patám byl dlouhý a legračně hubený. Jako by byl před tělem o čtyři měsíce napřed, naplno zachvácený rakovinou, která ho brzy sežere zaživa.

Otočil se zase k autu a na druhé straně silnice uviděl ten nápis. Nejdřív - pravděpodobně proto, že mu ještě slzely oči - si myslel, že tam stojí PRODLUŽOVÁNÍ VLASŮ. Pak zamžikal a uviděl, že se tam ve skutečnosti praví PRODLUŽOVÁNÍ ČASU. Pod tím se psalo menším písmem: FÉROVÁ CENA.

Prodlužování času za férovou cenu. Znělo to dobře a skoro to dávalo smysl.

Na druhé straně komunikace, před větrolamem ohrazujícím pozemek okresního letiště, byl vyštěrkovaný prostor. Během dne za nejvyššího provozu tam spousta lidí stavěla prodejní stánky, protože zákazníci k nim mohli zajet bez nebezpečí, že jim někdo najede do kufru (tedy pokud jste byli pohotoví a nezapomněli vyhodit blinkr). Streeter žil v malém mainském městě Derry celý život a za ta léta viděl, jak tu lidé na jaře prodávají čerstvé výhonky sladkého kapradí, v létě čerstvé borůvky a kukuřičné klasy a skoro celý rok humry. V předjaří si tu místo zabral bláznivý stařík, kterému se říkalo Sněhulák, a ten prodával nasbírané harampádí, které se přes zimu ztratilo a ukázalo se až pod tajícím sněhem. Před mnoha lety si Streeter od toho chlapíka koupil docela dobrou hadrovou panenku. Chtěl ji dát dcerce May, které byly tehdy dva nebo tři roky. Udělal však chybu, že Janet prozradil, že ji sehnal u Sněhuláka, a Janet ho donutila panenku vyhodit. „Myslíš, že se hadrová panenka dá vyvařit, abychom zničili bacily?" obořila se na něj. „Někdy si říkám, jak může být chytrý člověk tak hloupý."

No, rakovina nedělá rozdíly, když dojde na inteligenci. Chytrý nebo hloupý, chystal se ukončit zápas a svléknout dres.

V místě, kde kdysi Sněhulák vystavoval svoje zboží, stál dnes skládací stolek. Obtloustlého muže, který za ním seděl, stínil před červenými paprsky zapadajícího slunce rozložitý žlutý slunečník, postavený šikmo v riskantním úhlu.

Streeter chvilku postával před autem a už skoro nasedl (obtloustlý muž si ho nevšímal, protože zřejmě sledoval malou přenosnou televizi), ale pak v něm zvítězila zvědavost. Rozhlédl se oběma směry, neviděl žádné auto - komunikace byla v tuto hodinu jako vždy tichá, všichni dojíždějící seděli doma u večeře a brali svoje bezkancerózní útroby jako samozřejmost - a přešel čtyři prázdné pruhy. Jeho vyhublý stín, Streeterův duch, který teprve přijde, se táhl za ním.

Zavalitý muž vzhlédl. „Zdravíčko," řekl. Než vypnul televizi, stačil si Streeter všimnout, že sledoval zpravodajství. „Jak se dnes večer máte?"

„No, nevím jak vy, ale mně už bylo líp," odpověděl Streeter. „Trochu pozdě na prodávání, ne? Když skončí špička, není tu skoro žádný provoz. Přece jenom je to tu schované za letištěm. Jezdí tu akorát náklaďáky. Cestující přijíždějí k odletům po Witcham Street."

„Ano," souhlasil obtloustlý muž, „ale zóny na té rušnější straně letiště nepřejou drobnému podnikání, jako je to moje." Zavrtěl hlavou nad světskou nespravedlností. „Už jsem chtěl zavřít a v sedm jet domů, ale měl jsem pocit, že by mohl přijet ještě nějaký zájemce."

Streeter se podíval na stolek, žádné věci k prodeji neuviděl (ledaže by šlo o televizi) a usmál se. „Vlastně nemůžu být zájemce, pane...?"

„George Tanas," představil se zavalitý muž, vstal a podal mu příslušně zavalitou ruku.

Streeter s ní potřásl. „Dave Streeter. A opravdu nemůžu být zájemce, protože netuším, co prodáváte. Nejdřív jsem si myslel, že na té ceduli stojí ,prodlužování vlasů‘."

„A chcete prodloužit vlasy?" zeptal se Tanas a kriticky si ho obhlédl. „Ptám se, protože mi připadá, že vám to tam nahoře řídne."

„A brzo vypadá úplně," souhlasil Streeter. „Jsem na chemoterapii."

„Panejo. Je mi líto."

„Díky. Sice nevím, jestli chemo může k něčemu být..." Pokrčil rameny. Divil se, jak je snadné říkat tyhle věci cizímu člověku. Neřekl to ani dětem, i když Janet to samozřejmě věděla.

„Není velká šance?" zeptal se Tanas. V jeho hlase zněl prostý soucit - nic víc, nic míň - a Streeterovi se zalily oči slzami. Kdyby měl brečet před Janet, cítil by se hrozně trapně, a stalo se mu to jen dvakrát. Jenže tady před tím cizincem mu to připadalo normální. Raději vytáhl ze zadní kapsy kapesník a utřel si jím oči. Malé letadlo se chystalo na přistání. Jeho silueta se vyrýsovala proti rudému slunci, takže vypadalo jako letící kříž.

„Podle toho, co se dovídám, tak není šance," řekl Streeter. „Takže si myslím, že chemoterapie je jenom... já nevím..."

„Takový jejich rutinní reflex?"

Streeter se zasmál. „To je přesné."

„Možná byste měl uvažovat o tom, že byste vyměnil chemoterapii za speciální prášky proti bolesti. Nebo byste mohl se mnou uzavřít drobný obchod."

„Jak už jsem říkal, nemůžu být váš zákazník, pokud nevím, co prodáváte."

„No dobře, většina lidí by mě měla za šarlatána," usmíval se Tanas a houpal se za svým stolkem na patách. Streeter si s jistým úžasem všiml, že i když je George Tanas baculatý, stín má hubený a chorobný jako Streeter. Usoudil, že stín se u každého člověka chorobně protáhne, když se blíží západ slunce, zvlášť v srpnu, kdy den končí pomalu, prodlévá a je jaksi nepříjemný.

„Nevidím žádné mastičky," řekl Streeter.

Tanas složil dlaně na stolku špičkami prstů k sobě, naklonil se před ně a najednou vypadal velmi obchodnicky. „Prodávám prodloužení," řekl.

„Což zní velmi konkrétně."

„Takhle o tom vůbec neuvažujte. I když někdy je doutník jenom pokouřeníčko a náhoda jen náhoda. Každý chce nějaké prodloužení, pane Streetere. Kdybyste byl mladá žena se zálibou v nakupování, nabídl bych vám prodloužení splátek kreditky. Kdybyste byl muž s malým penisem - genetika umí být moc krutá -, nabídl bych vám prodloužení péra."

Streeter užasl a bavil se tou přímočarostí. Poprvé po měsíci od diagnózy zapomněl, že trpí agresivní a mimořádně rychle postupující formou rakoviny. „Děláte si srandu."

„No jo, jsem velký vtipálek, ale o podniku nikdy nežertuju. Svého času jsem prodal spoustu prodloužení péra a nějakou dobu jsem byl v Arizoně známý jako El Pene Grande. Jsem naprosto upřímný, ale díky šťastné nátuře nepožaduji, abyste mi uvěřil, a ani to neočekávám. Malí muži chtějí většinou prodloužit tělo. Kdybyste přece jenom chtěl víc vlasů, pane Streeter, s radostí vám je prodám."

„Mohl by člověk s velkým nosem - třeba jako Jimmy Durante - dostat menší?"

Tanas s úsměvem vrtěl hlavou. „Teď vtipkujete vy. Odpověď zní ne.

Pokud potřebujete zmenšení, musíte jinam. Já se specializuju jenom na prodloužení či jakékoli zvětšení, velmi americký produkt. Zhrzeným jsem prodal zvětšení lásky, někdy se jim říká lektvary, zkrachovalcům prodloužení půjčky - v téhle ekonomice je takových spousta -, prodloužení času těm, kterým hrozí nějaká lhůta, a prodloužení zraku jednomu chlapíkovi, který se chtěl stát pilotem u letectva a věděl, že by neprošel u očaře."

Street se uculoval, bavil se. Byl by řekl, že se už nikdy bavit nebude, ale život je plný překvapení.

Tanas se také uškleboval, jako by právě zazněl skvělý vtip. „A jednou," pokračoval, „jsem střelil rozšíření reality jednomu malíři - velmi nadanému člověku protože upadal do paranoidní schizofrenie. To bylo fakt drahý."

„Kolik? Jestli se můžu zeptat?"

„Jeden jeho obraz, teď mi dělá parádu doma. Znal byste to jméno, proslavil se za italské renesance. Nejspíš jste se o něm učil, jestli jste brali na vysoké dějiny umění."

Streeter se dál usmíval, ale o krok couvl, jen tak pro všechny případy. Smířil se s faktem, že zemře, ale neměl v úmyslu stihnout to zrovna dnes a rukou uprchlíka z blázince na Jalovcovém vrchu v Augustě, kam zavírali nebezpečné šílence. „Takže o čem to vlastně mluvíme? Že jste jaksi... já nevím... nesmrtelný?"

„Rozhodně žiju hodně dlouho," souhlasil Tanas. „Což nás zřejmě přivádí k tomu, co můžu udělat pro vás. Pravděpodobně byste chtěl prodloužit život."

„To asi nejde, co?" zeptal se Streeter. V duch počítal vzdálenost ke svému autu a jak dlouho mu bude trvat, než k němu doběhne.

„Jistěže jde... když zaplatíte."

Streeter, který svého času odehrál spoustu partií scrabble, si už představoval písmena Tanasova jména na kostičkách a přeskupoval je. „Penězi? Nebo mluvíme o duši?"

Tanas máchl rukou a k tomu gestu rošťácky zakoulel očima. „Já bych duši nepoznal, i kdyby mě kousla do zadku, jak se hezky říká. Ne, odpověď zní peníze, jako obvykle. Patnáct procent z vašeho příjmu příštích patnáct let, to by mělo stačit. Mohl byste to nazvat provize."

„Tak dlouhé je moje prodloužení?" Streeter se teskně a chtivě zasnil nad patnácti lety. Připadalo mu to jako velmi dlouhá doba, zvlášť když ji porovnal s tím, co ho skutečně čekalo: půl roku zvracení, sílící bolesti, koma, smrt. Plus parte, které bude nepochybně obsahovat frázi „zemřel po dlouhém a statečném boji se zákeřnou nemocí". To známe, jak se říká v Seinfeldovi.

Tanas zvedl ruce k ramenům v rozmáchlém gestu, jímž říkal „kdo ví". „Mohlo by to být dvacet. To se nedá říct jistě, tohle není nukleární věda. Ale jestli čekáte nesmrtelnost, tak na to zapomeňte. Já prodávám jenom férové prodloužení. Víc nemůžu udělat."

„To mi vyhovuje," řekl Streeter. Ten chlapík ho rozveselil a pokud potřeboval přihrávače, Streeter se s radostí podvolí. Aspoň do určité míry. Stále s úsměvem natáhl ruku přes stolek. „Patnáct procent, patnáct let. Ačkoli musím vám říct, že patnáct procent z platu asistenta bankovního manažera vám zrovna nezajistí místo za volantem rolls royce. Možná tak gea, ale..."

„To ještě není všechno," přerušil ho Tanas.

„Jistěže ne," souhlasil Streeter. Vzdychl a stáhl ruku. „Pane Tanasi, moc rád jsem si s vámi popovídal, rozveselil jste mě, což jsem předtím považoval za nemožné, a doufám, že vám někdo pomáhá s vašimi duševními prob-"

„Ticho, člověče hloupá," uťal mu řeč Tanas a i když mu úsměv z tváře nezmizel, nebylo na něm už nic příjemného. Najednou vypadal vyšší - aspoň o sedm centimetrů - a už ne tak baculatý.

Je to tím světlem, usoudil Streeter. Při západu slunce je světlo ošidné. A ten nepříjemný puch, kterého si najednou všiml, byl nejspíš jenom spálený letecký benzín, který sem na štěrkovaný plácek zanesl přes větrolam náhodný závan větru. Všechno to znělo rozumně... ale zmlkl, jak mu bylo poručeno.

„Proč muž nebo žena potřebují něco prodlužovat? Zeptal jste se sám sebe někdy na to?"

„Jistěže zeptal," odsekl Streeter trochu nevlídně. „Pracuji v bance, pane Tanasi - Derryské spořitelně. Lidi u mě chtějí prodloužení splátek každou chvíli."

„Pak víte, že lidé potřebují prodloužení, aby vyrovnali nějaký nedostatek - malou hotovost, krátký penis, krátký zrak a tak dále."

„Jo, tenhle svět má krátkou prdel," poznamenal Streeter.

„Přesně tak. Ale i věci, které neexistují, mají svou váhu. Negativní váhu, což je ten nejhorší druh. Váha, která je z vás odebrána, musí putovat někam jinam. Je to prostá fyzika. Psychická fyzika, dalo by se říct."

Streeter hleděl na Tanase jako uhranutý. Chvilkový dojem, že muž je náhle vyšší (a že v úsměvu ukazuje nějak moc zubů), pominul. Byl to prostě malý, kulatý chlapík, který měl v peněžence nejspíš zelenou kartičku ambulantního pacienta - pokud ne z Jalovcového vrchu, pak z Ústavu pro duševně choré Acadia v Bangoru. Pokud vůbec nějakou peněženku měl. Určitě měl neobvykle dobře zpracovaný iluzorní svět, takže bylo fascinující ho pozorovat.

„Mohl bych přejít k věci, pane Streetere?"

„Buďte tak laskav."

„Musíte tu váhu přenést jinam. Jedním slovem, musíte někomu provést nějakou špinavost, pokud chcete, abyste se sám špíny zbavil."

„Chápu." Opravdu chápal. Tanas zase spustil kolovrátek.

„Ale nemůže to být jen tak někdo. Zkoušela se starověká anonymní oběť, ale nefunguje to. Musí to být někdo, koho nenávidíte. Nenávidíte někoho, pane Streetere?"

„Nejsem zrovna odvázaný z Kim Čong-ila," odpověděl Streeter. „A myslím, že vězení je až moc dobré pro ty parchanty, co vyhodili do vzduchu USS Cole, ale myslím, že ti nikdy..."

„Mluvte vážně, nebo odejděte," řekl Tanas a znovu vypadal vyšší. Streetera napadlo, jestli by to nemohl být nějaký zvláštní vedlejší účinek léků, které bere.

„Jestli myslíte můj osobní život, tak nikoho v nenávisti nechovám. Některé lidi nemám rád - paní Denbroughová odvedle má venku popelnice bez víka a když zafouká vítr, svinstva máme plný trávník..."

„Pokud smím parafrázovat zesnulého Dina Martina, pane Streetere, každý někdy někoho nenávidí."

„Will Rogers řekl..."

„To byl žvanil, co kolem sebe mrskal lasem a nosil klobouk pošoupnutý z čela jako malý kluk, co si hraje na kovboje. Kromě toho, jestli opravdu neznáte nikoho, koho byste nenáviděl, tak obchod nemůžeme uzavřít."

Streeter si to promýšlel. Díval se dolů na své boty a potichounku promluvil hláskem, který sotva poznával. „Nejspíš nenávidím Toma Goodhugha."

„Jakou roli hraje ve vašem životě?"

Streeter vzdychl. „Je to můj nejlepší kamarád už od základní školy."

Na okamžik se rozhostilo ticho a pak se Tanas rozchechtal na celé kolo. Obešel skládací stolek, plácl Streetera do zad (rukou, která připadala Streeterovi studená a opatřená dlouhými tenkými prsty, ne krátkými a baculatými), a pak odkráčel zpátky ke své skládací židličce. Zhroutil se na ni a stále pochrochtával a hulákal. Zrudl a po obličeji mu proudily slzy, které v západu slunce taky vypadaly červené - skoro jako krev.

„Váš nejlepší... od základky... no, tohle je..."

Tanas nedokázal pokračovat. Znovu se rozhýkal smíchy, až se mu břicho křečovitě otřásalo, jeho brada (nezvykle ostrá na tak baculatou tvář) se cukala a zabodávala do nevinného (ale tmavnoucího) letního nebe. Nakonec se trochu vzpamatoval. Streetera napadlo, že mu nabídne kapesník, ale pak si uvědomil, že nechce, aby se ten kus látky dotýkal prodavačovy kůže.

„To je výtečné, pane Streetere," vypravil ze sebe nakonec. „Můžeme uzavřít obchod."

„Páni, skvěle," řekl Streeter a couvl o další krok. „Už si tedy užívám svých patnáct roků navíc. Jenže parkuju na stezce pro cyklisty a to je dopravní přestupek. Mohl bych dostat pokutu."

„S tím bych si nedělal starosti," mávl rukou Tanas. „Jak jste si možná všiml, tak od chvíle, co jsme začali smlouvat, tudy neprojelo jediné civilní auto, natož nějaký přisluhovač derryské policie. Doprava mě nikdy neruší, když se pustím do vážného jednání s vážným zájemcem nebo zájemkyní. O to se postarám."

Streeter se neklidně rozhlédl. Byla to pravda. Slyšel hukot aut na Witcham Street, která vedla na Upmile Hill, ale tady bylo Derry totálně pusté. Samozřejmě, napomenul se, doprava tu vždycky zřídne, když skončí pracovní den.

Ale že by tudy nejelo nic? Vůbec nic? To by člověk čekal tak o půlnoci, ale ne v půl osmé večer.

„Povězte mi, proč nenávidíte svého nejlepšího kamaráda," vybídl ho Tanas.

Streeter si znovu připomněl, že ten muž je blázen. Pokud by něco vyžvanil, nebude mu nikdo věřit. Bylo to osvobozující pomyšlení.

„Tom byl hezčí, když jsme byli kluci, a teď je hezčí ještě mnohem víc. Na univerzitě dělal tři sporty. Já jsem se vzmohl akorát na minigolf, a ten ještě jenom tak plácám."

„Myslím, že tenhle sport asi nemá svoji skupinu roztleskávaček," poznamenal Tanas.

Streeter se pochmurně usmál, téma ho rozehřívalo. „Tom je hodně chytrý, ale střední školou jen tak prolézal. Jeho ambice na vysoké se rovnaly nule. Jenže když se mu zhoršily známky natolik, že mu hrozil zákaz reprezentace v atletice, zpanikařil. A komu zavolal?"

„Vám!" vykřikl Tanas. „Panu Spolehlivému! Vy jste ho doučoval, že? Možná mu napsal i pár referátů? Dal jste si záležet, abyste dělal hrubky ve slovech, kde na to byli Tomovi učitelé zvyklí?"

„Vinen ve všech bodech. Došlo to tak daleko, že v posledním ročníku - v tom roce dostal Tom mainskou státní cenu sportu - jsem byl vlastně dva studenti: Dave Streeter a Tom Goodhugh."

„Drsné."

„Víte, co je drsnější? Měl jsem dívku. Krásnou dívku, jmenovala se Norma Wittenová. Tmavě hnědé vlasy a oči, dokonalá pleť, nádherné lícní kosti..."

„Kozičky jako broskvičky..."

„Jistěže. Ale když si odmyslím sex appeal..."

„Ne že byste si ho někdy odmyslel..."

„Já tu dívku miloval. Víte, co udělal Tom?"

„Přebral vám ji!" rozhorlil se Tanas.

„Přesně tak. Ti dva pak přišli za mnou, víte. Aby se přiznali."

„Jak šlechetné!"

„Tvrdili, že si nemohli pomoct."

„Tvrdili, že jsou zamilovaní, že je to L-Á-S-K-A."

„Ano. Síla přírody. Je to silnější než my. A tak dál."

„Nechte mě hádat. Dostal ji do postele."

„Jistěže." Streeter se znovu díval na svoje boty a vzpomínal na sukni, kterou měla Norma na sobě, když byla v prvním nebo druhém ročníku. Byla střižená tak, aby jen náznakem ukazovala lem spodničky. Bylo to skoro před třiceti lety, ale občas si ten obraz stále přivolával, když se s Janet milovali. S Normou se nemiloval nikdy - aspoň ne tak, že by to dotáhli do konce, nedovolila mu to. Ovšem před Tomem Goodhughem stáhla kalhotky docela ochotně. Nejspíš hned napoprvé, kdy jí o to řekl.

„A nechal ji s bochánkem v peci."

„Ne." Streeter vzdychl. „Vzal si ji."

„Pak se s ní rozvedl! Nejspíš tu nevinnou chuděrku mlátil!"

„Něco horšího. Jsou stále spolu. Mají tři děti. Když je člověk vidí na procházce v parku Bassey, obvykle se drží za ruce."

„To je nejhorší svinstvo, jaké jsem kdy slyšel. To už snad ani horší být nemůže. Ledaže..." Tanas mazaně pohlédl zpod huňatého obočí na Streetera. „Ledaže jste sám zamrzl v ledovci manželství bez lásky."

„Ale vůbec ne," podivil se Streeter tomu nápadu. „Miluji Janet z celého srdce a ona miluje mě. V té patálii s rakovinou je mi úžasnou oporou, je prostě skvělá. Pokud existuje ve vesmíru nějaká harmonie, tak jsme Tom a já skončili s těmi správnými partnerkami. O tom není sporu. Jenže..."

„Jenže?" Tanas se na něj zahleděl s blaženou dychtivostí.

Streeter si uvědomil, že zarývá nehty do dlaní. Místo aby je povolil, zaryl je ještě hlouběji. Zatlačil tak prudce, až ucítil, že mu z rukou teče krev. „Jenže on mi ji kurva přebral!" Tohle ho žralo už celé roky a bylo moc příjemné zařvat to do celého světa.

„O tom není pochyb. Nikdy neustaneme toužit po tom, co chceme, ať je to pro nás dobré nebo ne, viďte, pane Streetere?"

Streeter neodpověděl. Prudce oddychoval jako člověk, který právě sprintoval padesát metrů nebo se zapletl do pouliční šarvátky. Na jeho jindy bledých tvářích vyskočily červené kulaté skvrny.

„A to je všechno?" Tanas mluvil tónem laskavého kněze.

„Ne."

„Tak ven s tím, se vším. Propíchněte ten puchejř."

„On je milionář. Neměl by, ale je. Koncem osmdesátých let - krátce po té povodni, která skoro smetla tohle městečko - se z něho stal popelář... jenže ten svůj podnik nazval Svoz odpadu a recyklace. Hezčí jméno, že.

„Hygieničtější."

„Přišel si ke mně pro půjčku a i když jeho návrh připadal každému v bance hodně varchrlatý, já ho prosadil. Víte, proč jsem ho prosadil, Tanasi?"

„Jistě! Protože je to váš přítel!"

„Hádejte znovu."

„Protože jste si myslel, že zkrachuje a pohoří."

„Správně. Utopil veškeré svoje úspory ve čtyřech popelářských vozech a vzal si na dům hypotéku, aby si koupil pozemek u hranice města Newport. Na skládku. Takovou, jakou gangsteři z New Jersey používají jako pračku peněz z drog a děvek a zbavují se tam mrtvol. Považoval jsem to za šílenost a nemohl jsem se dočkat, až mu tu půjčku vypíšu. Do dneška mě za to má rád jako bratra. Neustále lidem vykládá, jak jsem se ho v bance zastal a pomohl mu tak rozjet podnik. ,Dave je můj tahoun, přesně jako na střední.’ říká jim. Víte, jak děti z města dneska říkají té jeho skládce?"

„Povězte mi to!"

„Smeťáková hora! Je obrovská! Nepřekvapilo by mě, kdyby byla radioaktivní. Je zasypaná hlínou a zarostla trávou, ale všude okolo jsou cedule ZÁKAZ VSTUPU a pod tím pěkným zeleným trávníkem je nejspíš rejdiště krys! A ty jsou určitě taky radioaktivní!"

Zmlkl, sice si uvědomil, že mluví směšně, ale bylo mu to jedno. Tanas byl šílený, ale - jaké překvapení! Streeter také zešílel! Aspoň pokud jde o jeho starého kamaráda. A navíc...

In cancer veritas, pomyslel si Streeter.

„Takže si to zrekapitulujeme." Tanas začal na prstech odpočítávat jednotlivé body. Ty prsty vůbec nebyly dlouhé, ale krátké a baculaté, a stejně neškodné jako celá jeho osobnost. „Tom Goodhugh byl hezčí než vy, už když jste byli děti. Měl nadání na atletiku, o jakém jste mohl jenom snít. Dívka, která na zadním sedadle vašeho auta tiskla svoje hladká bílá stehna pevně k sobě, je před Tomem roztáhla. Oženil se s ní. Stále se milují. Děti jsou nejspíš v pohodě?"

„Zdravé a krásné!" ucedil Streeter. „Nejstarší se bude vdávat, prostřední je na vysoké a třetí na střední. A z toho je kapitán fotbalového mužstva! Jablko nespadlo daleko od toho zasraného stromu!"

„Správně. A ještě - což je třešinka na dortu - je bohatý a vy se protloukáte životem s platem nějakých šedesát tisíc ročně."

„Dostal jsem prémii za to, že jsem mu tu půjčku prosadil," zamumlal Streeter. „Že jsem byl prozíravý."

„Ale vy jste ve skutečnosti chtěl povýšení."

„Jak to víte?"

„Teď jsem obchodník, ale kdysi jsem byl pokorný zaměstnanec. Vyrazili mě, než jsem to zabalil sám. Nic lepšího se mi nemohlo stát. Vím, jak to chodí. Ještě něco? Mohl byste shodit všechno, co vás tíží."

„Pije pivo z rodinného pivovaru Strakatá slípka!" zařval Streeter. „Nikdo v Derry nepije tak snobskou sračku! Jenom on! Jenom Tom Goodhugh, král smeťáku!"

„Má nějaké sportovní auto?" Tanas mluvil tiše a balil slova do hedvábí.

„Ne. Kdyby ano, aspoň bych mohl s Janet vtipkovat o sporťácích a menopauze. Jezdí v pitomém range roveru."

„Myslím, že by tu mohlo být ještě něco," řekl Tanas. „Jestli je to tak, mohl byste to taky ze sebe dostat."

„Nemá rakovinu." Streeter to skoro zašeptal. „Je mu jedenapadesát jako mně a je kurva zdravý... jako... kůň."

„Vy také," řekl Tanas.

„Cože?"

„Jsme hotoví, pane Streetere. Jelikož jsem vám vyléčil rakovinu, tedy aspoň dočasně, můžu vám říkat Dave?"

„Jste hodně velký blázen," řekl Streeter skoro obdivné.

„Ne, pane. Jsem při všech smyslech, co jich mám. Ale všimněte si, že jsem řekl dočasně. Jsme teď ve stadiu našeho vztahu, kterému se říká ,vyzkoušet hned, koupit později‘. Bude trvat nejméně týden, možná deset dní. Naléhavě vás žádám, abyste navštívil svého lékaře. Myslím, že zjistí, že se váš stav pronikavě zlepšil. Ale to nevydrží. Ledaže..."

„Ledaže?"

Tanas se předklonil a kamarádsky se usmál. Znovu se zdálo, že v těch jeho neškodných ústech je nějak moc zubů a jsou příliš velké. „Občas sem zajdu," řekl. „Většinou touhle dobou."

„Těsně před západem slunce."

„Přesně tak. Většina lidí si mě nevšimne - dívají se skrz mě, jako bych tu nebyl - ale vy se budete dívat pořádně. Je to tak?"

„Jestli mi bude líp, tak určitě," přisvědčil Streeter.

„A něco mi přinesete."

Tanasův úsměv se rozšířil a Streeter uviděl úžasnou, děsivou věc: ten chlap měl zubů nejen příliš mnoho a nebyly jen velké. Byly ostré.

Když přijel domů, Janet byla v prádelně a skládala oblečení. „Tak už jsi tady," řekla. „Už jsem si začínala dělat starosti. Jelo se ti dobře?"

„Ano," odpověděl. Prohlížel si kuchyni. Vypadala jinak. Vypadala jako kuchyně ve snu. Pak rozsvítil a bylo to lepší. Tanas byl sen. Tanas a jeho sliby. Prostě cvok na propustce z blázince Acadia.

Přišla k němu a políbila ho na tvář. Byla zarudlá z horka od sušičky a moc hezká. Také jí bylo padesát, ale vypadala mnohem mladší. Streetera napadlo, že nejspíš bude mít pěkný život, až on umře. Soudil, že May a Justin budou mít v budoucnu nevlastního tatínka.

„Vypadáš dobře," prohodila. „Dokonce máš trochu zdravou barvu."

„Fakt?"

„No jo." Povzbudivě se usmála, i když pod úsměvem se tajila starost. „Pojď si se mnou povídat, než složím ten zbytek. Ať se tolik nenudím."

Šel za ní a zůstal stát mezi dveřmi do prádelny. Měl dost rozumu, aby jí nenabízel pomoc. Říkala, že neumí správně poskládat ani utěrky.

„Volal Justin," řekla. „Jsou s Carlem v Benátkách. V hostelu. Taxikář prý mluvil docela slušnou angličtinou. Užívá si."

„Výborně."

„Udělal jsi dobře, že sis nechal tu diagnózu pro sebe," pokračovala. „Měl jsi pravdu a já se pletla."

„Poprvé, co jsme svoji."

Nakrčila na něj nos. „Justin se na tu cestu hrozně těšil. Ale budeš se muset přiznat, až se vrátí. May přijede ze Searsportu na Graciinu svatbu, a to bude vhodná chvíle." Mluvila o Grácii Goodhughové, nejstarším dítěti Toma a Normy. Carl Goodhugh, Justinův společník na cestách, byl jejich prostřední.

„Uvidíme," řekl Streeter. V zadní kapse měl blicí sáček, ale zvracet se mu nechtělo ani v nejmenším. Co se mu chtělo, bylo něco si sníst. Poprvé po několika dnech.

Tam venku se nic nestalo - to přece víš, je to tak? Tohle je jenom drobné psychosomatické vylepšení. To pomine.

„Jako moje vlasy," řekl.

„Copak, miláčku?"

„Ale nic."

„A ještě když mluvím o Grácii, volala Norma. Připomněla mi, že jsou na řadě s pozváním, takže k nim máme přijít ve čtvrtek na večeři. Řekla jsem, že se tě zeptám, ale že máš v bance spoustu práce, děláš přesčasy, moříš se s těmi špatnými hypotékami. Myslela jsem, že se ti nebude chtít k nim na návštěvu."

Její hlas zněl normálně a klidně jako vždy, ale zčistajasna jí do očí vhrkly obrovské slzy jako z románu a začaly se hrnout po tvářích. Láska jim v posledních letech manželství zevšedněla, ale teď se v něm vzedmula jako zamlada, kdy spolu bydleli v pidibytečku na Kossuth Street a občas se milovali na koberci v obýváku. Vkročil do prádelny, vzal jí z rukou košili, kterou skládala, a objal ji. Prudce se k němu přitiskla.

„Je to prostě hrozně těžké a nespravedlivé," vzlykala. „Vydržíme to. Nevím sice jak, ale vydržíme to."

„Správně. A začneme tím, že půjdeme k Tomovi a Normě ve čtvrtek na večeři, jako jsme to dělali vždycky."

Odtáhla se a zadívala se na něj mokrýma očima. „Chystáš se jim to říct?"

„A zkazit večeři? Ne."

„Budeš vůbec schopný něco sníst? Bez..." Položila si dva prsty na zavřené rty, nafoukla tváře a zašilhala: komická minietuda na téma zvracení, které se musel Streeter usmát.

„Nevím, jak ve čtvrtek, ale teď bych si něco k jídlu dal," řekl. „Nevadilo by ti, kdybych si ukuchtil hamburger? Nebo bych mohl zajet do McDonaldu... třeba bych ti přivezl čokoládový koktejl..."

„Panebože," otírala si oči. „To je zázrak."

„Nenazval bych to přímo zázrakem," řekl doktor Henderson Streeterovi ve středu odpoledne. „Ale..."

Uplynuly dva dny od chvíle, kdy pod žlutým slunečníkem probíral s panem Tanasem záležitosti života a smrti, a den před večeří, na kterou se Streeterovi a Goodhughovi scházeli každý týden. Tentokrát se měla konat v rozlehlé rezidenci, které Streeter někdy v duchu říkal Dům vystavěný z odpadků. Dnešní rozhovor se neodehrával v ordinaci doktora Hendersona, ale v malé vyšetřovně derryské nemocnice. Henderson se snažil Streeterovi magnetickou rezonanci vymluvit, prý mu to nepokryje pojistka a výsledky budou určitě zklamáním. Jenže Streeter si prosadil svou.

„Tak co je to, Roddy?"

„Zdá se, že tumory se zmenšily a plíce vypadají čisté. V životě jsem takový výsledek neviděl, já ani další dva doktoři, kterým jsem snímky ukázal. Důležitější je - to je jenom mezi námi dvěma -, že nikdy nic takového neviděl ani technik od magnetické rezonance, a to jsou lidi, kterým opravdu věřím. Podle něj jde o selhání přístrojové elektroniky."

„Jenže já se cítím dobře," namítl Streeter, „proto jsem to vyšetření žádal. Takže je to porucha?"

„Zvracíš?"

„Několikrát jsem zvracel," přiznal Streeter, „ale myslím, že je to chemoterapií. Mimochodem s ní končím."

Roddy Henderson se zamračil. „To je velmi nemoudré."

„Nemoudré bylo s ní vůbec začínat, kamaráde. Ty říkáš ,Hele, Dave, šance, že umřeš dřív, než stačíš ženě popřát šťastného Valentýna, je přes devadesát procent, ale zbývající čas ti zkurvíme tím, že do tebe nalijeme jedy. Hůř by ti možná bylo, leda kdybych ti napíchl kapačku se sračkama ze skládky Toma Goodhugha, ale ani na to bych nesázel. A já jsem jako blbec souhlasil."

Henderson vypadal uraženě. „Chemoterapie je nejlepší poslední naděje pro..."

„Neval to na mě," přerušil ho Streeter a dobromyslně se ušklíbl. Zhluboka se nadechl až na dno plic. Byl to skvělý pocit. „Když je rakovina agresivní, chemoterapie se nenasazuje kvůli pacientovi. Je to jenom další přirážka ke všemu trápení, kterou zaplatí pacient, aby se po jeho smrti mohli doktoři a příbuzní nad rakví objímat a říkat si ,Udělali jsme všechno, co bylo v našich silách.‘"

„To je drsné," poznamenal Henderson. „Je ti jasné, že zřejmě dojde k recidivě?"

„Povídej to těm tumorům," řekl Streeter. „Těm, co tam už nejsou."

Henderson se podíval na snímky nejhlubších hlubin pana Streetera, které se stále promítaly ve dvacetivteřinových intervalech na monitoru v konferenční místnosti, a vzdychl. Byly to dobré snímky, dokonce i Streeter to poznal, ale doktor s nimi evidentně nebyl spokojený.

„Uvolni se, Roddy." Streeter mluvil laskavě jako kdysi s May nebo Justinem, když ztratili nebo rozbili oblíbenou hračku. „Někdy se život posere, ale někdy nastane zázrak. Četl jsem to v Reader‘s Digestu."

„Podle mé zkušenosti se v té rouře při magnetické rezonanci nikdy žádné zázraky nekonaly." Henderson zvedl pero a poklepal na Streeterovu složku, která za poslední tři měsíce výrazně ztloustla.

„Všechno je jednou poprvé," prohodil Streeter.

Čtvrtek večer v Derry, letní podvečer, šero. Zapadající slunce vrhalo červené zasněné paprsky na tři dokonale zastřižené, zalévané a udržované akry trávníku, který měl Tom Goodhugh tu drzost nazývat „starý dvorek“. Streeter seděl na terase na zahradní židli, poslouchal řinčení talířů a smích Janet a Normy, které ukládaly nádobí do myčky.

Dvorek? To není dvorek, to je sen diváka teleshoppingu.

Uprostřed stál dokonce vodotrysk s mramorovým chlapečkem. Kdoví proč Streeterovi nejvíc vadil ten cherubín s holým zadkem (samozřejmě čůral). Byl přesvědčený, že to byl Normin nápad - vrátila se na vysokou a získala diplom ze svobodných umění a dělala si i přiblblé chutě na klasiku ale i tak, vidět takovou věc tady uprostřed skomírající záře dokonalého mainského večera a vědět, že přítomnost té hrůzy je výsledkem Tomova popelářského monopolu...

A když už mluvíme o satanovi (nebo Tanasovi, jestli chcete, pomyslel si Streeter), přimyslete si krále smeťáku osobně, který už se blížil s hrdly dvou orosených láhví Strakaté slípky mezi prsty levé ruky. Štíhlý a vzpřímený, v jemné košili s rozepnutým knoflíkem u krku a vybledlých džínech, s pěkně modelovanou tváří dokonale osvětlenou zapadajícím sluncem vypadal Tom Goodhugh jako model z reklamy na pivo v časopise. Streeter to přímo viděl: Žijte dobrý život, sáhněte po Strakaté slípce.

„Říkal jsem si, že by sis dal jedno vychlazené, protože tvoje krásná manželka se zmínila, že bude řídit."

„Díky." Streeter si vzal jednu láhev, přiložil ji ke rtům a napil se. Ať už bylo to pivo snobské nebo ne, chutnalo dobře.

Kdy se Goodhugh posadil, objevil se fotbalista Jacob s talířem plným sýra a sušenek. Měl široká ramena a byl hezký jako Tom v jeho věku. Roztleskávačky se po něm určitě jen plazí, pomyslel si Streeter. Nejspíš je musí odhánět klackem, sakra.

„Máma si myslela, že by vám mohly chutnat," prohodil Jacob.

„Díky, Jaku. Jdeš ven?"

„Jenom na chvíli. Zaházet si frisbee s klukama na Pustinách, než se setmí, pak se budu učit."

„Držte se na téhle straně. Je tam jedovatá škumpa, znova tam to svinstvo narostlo."

„Jo, my víme. Denny se o ni otřel, když jsme byli ještě na základce, a bylo to tak strašný, že si jeho matka myslela, že má rakovinu."

„Pane jo!" zašklebil se Streeter.

„Řiď opatrně, synku. Žádné machrování."

„Neboj." Chlapec vzal otce kolem ramen a políbil ho na tvář s takovou bezprostředností, že z toho na Streetara padla deprese. Tom byl nejenom zdravý, nejen že měl stále nádhernou manželku a tohohle směšného uchcaného cheruba. On měl i hezkého osmnáctiletého syna, kterému stále připadá přirozené dát tátovi pusu na rozloučenou, než s nejlepšími kámoši vyrazí ven.

„Je to hodný kluk," řekl Goodhugh láskyplně a díval se, jak Jacob vchází po schodech do domu a mizí uvnitř. „Pořádně se učí a má dobré známky, na rozdíl od svého táty. Já měl štěstí, že jsem měl tebe."

„Oba jsme měli štěstí," usmál se Streeter a naložil si na sušenku kousek Brie. Strčil si sousto do úst.

„Rád vidím, že jíš, kamaráde," řekl Goodhugh. „S Normou jsme si už říkali, jestli s tebou něco není."

„Nikdy mi nebylo líp," prohlásil Streeter a znovu se napil toho chutného (a nepochybně drahého) piva. „Ale nahoře nějak plešatím. Janet říká, že tím pádem vypadám hubenější."

„S něčím takovým si dámy nemusejí dělat starosti," řekl Goodhugh a prohrábl si kadeře, husté a bohaté jako v osmnácti. Nebyla v nich ani šedivá nitka. Janet Streeterová stále vypadala na čtyřicet, když měla dobrý den, ale v tom červeném světle zapadajícího slunce vypadal král smeťáku na pětatřicet. Nekouřil, střídmě pil a chodil cvičit do posilovny, která obchodovala se Streeterovou bankou, ale Streeter si ji nemohl dovolit. Jeho prostřední dítě, Carl, právě cestovalo po Evropě s Justinem Streeterem, a oba za Carlovy peníze. Což byly samozřejmě v podstatě peníze krále smeťáku.

Ó člověče, kdož máš všechno, tvé jméno je Goodhugh, pomyslel si Streeter a usmál se na dávného přítele.

Jeho dávný přítel mu úsměv oplatil a cinkl hrdlem své láhve s pivem o Streeterovu láhev. „Život je dobrý, nemyslíš?"

„Velmi dobrý," souhlasil Streeter. „Dlouhé dny a příjemné noci."

Goodhugh povytáhl obočí. „Kde jsi to sebral?"

„Asi jsem si to vymyslel," odpověděl Streeter. „Ale je to pravda, ne?"

„Jestli ano, dlužím ti spoustu svých příjemných nocí," řekl Goodhugh. „Už mi blesklo hlavou, kamaráde stará, že ti dlužím za život." Obhlížel svou šílenou zahradu. „Aspoň za tu šlehačku na něm."

„To ne, vypracoval ses sám."

Goodhugh důvěrně ztišil hlas. „Chceš slyšet pravdu? Tohohle muže udělala žena. V bibli stojí ,Kdo najde dobrou ženu? Protože její cena je nad drahokamy.' Aspoň nějak v tom smyslu. A tys nás představil. Nevím, jestli si to pamatuješ."

Streetera se zmocnilo prudké a skoro neodolatelné nutkání třísknout pivní láhví o dlažbu terasy a vrazit zubaté a stále pěnící hrdlo starému příteli do očí. Místo toho se usmál, znovu se napil piva a pak vstal. „Myslím, že si potřebuju odskočit."

„Člověk si pivo nekupuje, jenom pronajímá," souhlasil Goodhugh a vyprskl smíchy. Jako by ten vtip právě osobně vymyslel.

„Pravdivější slova a tak dále," přitakal Streeter. „Omluv mě."

„Opravdu vypadáš líp," zavolal Goodhugh za ním, když už byl Streeter na schodech.

„Díky," řekl Streeter. „Kamaráde stará."

Zavřel dveře u koupelny, zamáčkl knoflík na klice, rozsvítil a - poprvé v životě - se vrhl na lékárničku v cizím domě. První věc, na kterou mu padl zrak, ho nesmírně rozveselila: tuba šamponu značky Pouze pro muže. Také tu bylo několik lahviček léků na předpis.

Streeter si pomyslel: Lidi, kteří nechávají svoje léky v koupelně, kam pouštějí hosty, si říkají o malér. Ne že by se tu skrývala nějaká senzace: Norma brala léky na astma, Tom na krevní tlak - atenolol - a jeden z nich používal cosi na pleť.

Lahvička s atenololem byla z půlky plná. Streeter si vzal jednu tabletu, zastrčil ji do kapsičky u džínů a spláchl záchod. Pak z koupelny odešel a cítil se jako člověk, který právě proklouzl přes hranice do cizího státu.

Následujícího večera bylo zataženo, ale George Tanas stále seděl pod žlutým slunečníkem a opět sledoval zprávy na přenosné televizi. Hlavní zpráva se týkala Whitney Houston, která podezřele zhubla krátce poté, co podepsala obrovskou smlouvu na novou desku. Tanas tyhle zvěsti utnul jedním pohybem baculatých prstů a s úsměvem se zadíval na Streetera.

„Jak se cítíš, Dave?" „Líp."

„Ano?"

„Ano."

„Zvracíš?"

„Dnes ne."

„Jíš?"

„Jako kůň."

„A vsadím se, že sis nechal udělat u doktora nějaké testy."

„Jak to víš?"

„Od úspěšného bankovního úředníka bych nečekal nic menšího. Přinesl jsi mi něco?"

Streeter chvilku uvažoval, že odejde. Opravdu o tom uvažoval. Pak sáhl do kapsy lehkého saka, které měl na sobě (na srpen byl chladný večer a on byl stále spíš hubený) a vytáhl papírový kapesník složený do čtverečku. Zaváhal, pak ho podal přes stůl Tanasovi a ten ho rozbalil.

„Aha, atenolol," protáhl Tanas. Hodil si pilulku do úst a polkl.

Streeter otevřel ústa, ale pak je pomalu zavřel.

„Netvař se tak překvapeně," řekl Tanas. „Kdybys měl tak stresující práci jako já, taky bys měl problémy s tlakem. A jaký mám reflux, oj. Ani nechtěj vědět."

„Co se stane teď?" zeptal se Streeter. Dokonce i v saku mu byla zima.

„Teď?" Tanas vypadal užasle. „Teď si začneš užívat svých patnáct let při dobrém zdraví. Možná dvacet nebo i pětadvacet. Kdo ví?"

„A štěstí?"

Tanas mu věnoval rošťácký pohled. Byl by zábavný, kdyby v něm Streeter nepostřehl taky chlad. A věkovitost. V tu chvíli si byl jistý, že George Tanas v tomhle oboru podniká už velmi dlouho, bez ohledu na reflux. „Štěstí už záleží na tobě, Dave. A samozřejmě tvojí rodině - Janet, May a Justinovi."

Sdělil Tanasovi jejich jména? Streeter si nemohl vzpomenout.

„Na dětech možná nejvíc. Staré přísloví říká, že děti jsou rukojmí našeho štěstí, ale ve skutečnosti si děti berou rodiče jako rukojmí, to si myslím já. Některé by mohlo zahynout nebo se zmrzačit při nehodě na opuštěné venkovské silnici... padnout za oběť vysilující chorobě..."

„Chceš snad říct..."

„Ne, ne, ne! Tohle není žádná pitomá moralizující pohádka. Já jsem obchodník, ne postava z ,Ďábla a Daniela Webstera'. Já jenom říkám, že tvoje štěstí je ve tvých rukou a v rukou tvých nejbližších a milovaných. A jestli si myslíš, že se tu ukážu za dvacet let, abych si do staré plesnivé aktovky sbalil tvoji duši, radši se znovu zamysli. Z lidských duší jsou ubohé a průhledné trosky."

Streetera napadlo, že takhle mluví liška poté, co jí několik marných skoků dokázalo, že na hrozny opravdu nedosáhne. Ale Streeter se nechystal něco takového říct. Když už byl obchod uzavřený, chtěl co nejrychleji vypadnout. Ale pořád tu ještě postával, protože sice nechtěl položit otázku, která mu vrtala v hlavě, ale věděl, že se zeptat musí. Protože tady se nerozdávaly žádné dárky. Streeter většinu života uzavíral bankovní obchody a handlování poznal na dálku. Nebo ho zvětřil: jeho slabý, nepříjemný pach připomínal spálený letecký benzín.

Jedním slovem, musíte někomu provést nějakou špinavost, pokud chcete, abyste se sám špíny zbavil

Ale ukrást jedinou piluli na vysoký tlak nebyla přísně vzato žádná špinavost. Nebo byla?

Tanas mezitím balil svůj velký slunečník. A když byl složený, Streeter si všiml něčeho podivného a skličujícího: vůbec nebyl žlutý. Byl šedý jako nebe. Léto bylo skoro pryč.

„Většina mých klientů je naprosto spokojená, šťastná. Tohle chceš slyšet?"

Ano... a ne.

„Cítím, že máš ještě jednu důležitou otázku," řekl Tanas. „Jestli chceš odpověď, přestaň chodit kolem horké kaše a ptej se. Bude pršet a já se chci dostat pod střechu dřív, než se to spustí. Poslední, co ve svém věku potřebuju, je zánět průdušek."

„Kde máte auto?"

„Aha, tak to je ta otázka?" Tanas se mu otevřeně vysmíval. Tváře měl propadlé, ani v nejmenším baculaté, a oči byly v koutcích zešikmené. Bělmo v těch koutcích přecházelo v nepříjemnou - ano, byla to pravda - rakovinovou čerň. Vypadal jako nejodpornější klaun na světě s odlíčenou půlkou tváře.

„Vaše zuby," řekl Streeter hloupě. „Jsou do špičky."

„Vaše otázka, pane Streetere!“

„Dostane Tom Goodhugh rakovinu?"

Tanas na něj chvíli zíral a pak se rozhihňal. Znělo to hvízdavě, zadušeně a nepříjemně - jako dodělávající varhany.

„Ne, Dave," řekl. „Tom Goodhugh nedostane rakovinu. On ne."

„A co teda? Co?"

Z pohrdání, s nímž si ho Tanas prohlížel, ucítil Streeter slabost až v kostech - jako by mu do nich vyžírala dírky nějaká bezbolestná, ale nesmírně silná kyselina.

„Co se zajímáš? Přece ho nenávidíš, sám jsi to říkal."

„Ale..."

„Pozoruj. Čekej. Užívej si. A vezmi si tohle." Podal Streeterovi navštívenku. Na ní bylo napsáno NESEKTÁŘSKÝ DĚTSKÝ FOND a adresa banky na Kajmanských ostrovech.

„Daňový ráj," vysvětlil Tanas. „Budeš mi tam posílat těch patnáct procent. Jestli mě ošidíš, zjistím to. A pak se třes, brachu."

„Co když to zjistí manželka a bude se vyptávat?"

„Tvoje manželka má osobní šekovou knížku. Jinak nepátrá po ničem. Důvěřuje ti. Mám pravdu?"

„No..." Streeter si bez překvapení všiml, že dešťové kapky, které dopadají Tanasovi na dlaně a paže, jen zakouří a zasyčí. „Ano."

„Jistěže mám. Naše jednání skončilo. Odjeď odsud a vrať se k ženě. Určitě tě přivítá s otevřenou náručí. Hupsni s ní do postele. Strč do ní svůj morální penis a představuj si, že je to manželka tvého nejlepšího přítele. Nezasloužíš si ji, ale máš štěstí."

„Co když to budu chtít vzít zpátky?" zašeptal Streeter.

Tanas ho počastoval kamenným úsměvem, který odhalil špičatou řadu kanibalských zubů. „To nejde," odpověděl.

To se stalo v srpnu roku 2001, měsíc před tím, než padla Dvojčata.

V prosinci (vlastně stejného dne, kdy zabásli Winonu Ryderovou za krádež v obchodě), prohlásil doktor Roderick Henderson, že Dave Streeter je z rakoviny vyléčený - a navíc že je bona fide zázrakem moderní doby.

„Pro tohle nemám vysvětlení," uzavřel Henderson.

Streeter měl, ale zůstal zticha.

Jejich konzultace se odehrávala u Hendersona v ordinaci. V derryské nemocnici, v konferenční místnosti, kde se nedávno Streeter díval na snímky svého zázračně vyléčeného těla, seděla na stejné židli, kde předtím seděl Streeter, Norma Goodhughová a hleděla na méně příjemné skeny z magnetické rezonance. Jako ochromená poslouchala, že lékař jí říká - co nejmírnějším hlasem -, že ta bulka v levém prsu je opravdu rakovina a že už se rozšířila do lymfatických uzlin.

„Situace je zlá, ale ne beznadějná," řekl doktor, natáhl se přes stůl a uchopil Normu za studenou ruku. Usmál se. „Navrhoval bych okamžitě začít s chemoterapií."

V červnu následujícího roku se Streeter konečně dočkal svého povýšení. May Streeterovou přijali na novinařinu v Columbii. Streeter a jeho manželka si vzali dlouho odkládanou dovolenou a jeli to na Havaj oslavit. Mockrát se milovali. Poslední den na Maui zavolal Tom Goodhugh. Spojení bylo špatné a sotva si rozuměli, ale podstatné zaznělo jasně: Norma zemřela.

„Přijedeme, abychom byli s tebou," slíbil Streeter.

Když tu novinu sdělil Janet, zhroutila se na hotelovou postel, zakryla si obličej rukama a rozplakala se. Streeter si lehl vedle ní, přitiskl ji k sobě a myslel si: No, stejně už jsme chtěli jet domů. A i když mu bylo Normy líto (a trochu i Toma), mělo to svou světlou stránku: vyhnuli se komáří sezóně, která bývala v Derry dost příšerná.

V prosinci poslal Streeter šek na něco přes patnáct tisíc dolarů Nesektářskému dětskému fondu. Bral to jako odčitatelnou položku z daňového přiznání.

V roce 2003 dostal Justin Streeter děkanskou pochvalu na Brownově univerzitě a - jen tak pro zábavu - vymyslel videohru s názvem Doveď Fida domů. Ve hře šlo o to, abyste dovedli svého psa na vodítku domů z obchodního centra, přičemž se cestou musíte vyhýbat špatným řidičům, předmětům padajícím z balkonů v desátém patře a houfu bláznivých stařen, které si říkají Postarší psí zabijačky. Streeterovi to připadalo jako vtip (a Justin je ujišťoval, že to opravdu myslel jako satiru), ale Games Inc. stačil jediný pohled a zaplatilo jejich hezkému, veselému synovi sedm set padesát tisíc dolarů za práva. Plus tantiémy. Justin koupil rodičům SUV, oběma Toyotu Pathfinder, pro dámu růžovou, pro pána modrou. Janet plakala a objímala ho a říkala, že je blázínek, zbrklý, štědrý a vůbec skvělý kluk. Streeter ho vzal do hospody u Roxie a koupil mu pivo Strakatá slípka.

V říjnu se jistý mladík vrátil z přednášek do bytu v Emersonu a našel svého spolubydlícího Carla Goodhuga ležet v kuchyni na zemi tváří dolů, zatímco na pánvi se stále kouřilo ze sýrového sendviče, který si Carl evidentně chystal. Bylo mu sice teprve jedenadvacet, ale dostal infarkt. Lékaři, kteří ho vyšetřovali, zjistili vrozenou srdeční vadu - něco jako ztenčenou komorovou stěnu -, jíž si nikdo předtím nevšiml. Carl nezemřel. Jeho spolubydlící ho našel včas a uměl poskytnout první pomoc. Jenže nedostatek kyslíku trval přece jen dlouho a z bystrého, hezkého, tělesně zdatného mladého muže, který nedávno sjezdil s Justinem Streeterem celou Evropu, se stal šouravý stín jeho bývalého já. Navíc byl částečně inkontinentní, zabloudil, pokud se zatoulal dál než jeden nebo dva bloky od domu (odstěhoval se zpátky ke svému otci, který dosud držel smutek za manželku), a mluvil hrozně nesrozumitelně, takže jenom Tom poznal, co chce. Goodhugh mu najal společníka. Společník s ním prováděl fyzickou terapii a dohlédl, aby se Carl převlékal. Každých čtrnáct dní bral Carla na „výlety". Nejobvyklejší „výlet" se konal do cukrárny, kde Carl vždycky dostal kornout s pistáciovou zmrzlinou, s níž si popatlal celý obličej. Pak ho společník trpělivě poutíral vlhčenými ubrousky.

Janet přestala chodit k Tomovi na večeře. „Nevydržím to," přiznala se. „Nejde jenom o to, jak se tam Carl šourá nebo že se občas počurá - jde o pohled v jeho očích, jako by si pamatoval, jaký byl, a nemůže se rozpomenout, čím to je, že takhle dopadl. A... já nevím... pořád má ve tváři jakousi naději a já z toho mám pocit, že v životě je všechno jenom vtip."

Streeter věděl, jak to myslí, a často o tom přemýšlel, když seděl u večeře se svým starým kamarádem (když už tu nebyla Norma, aby jim uvařila, většinou si nechali něco hotového přivézt). S radostí pozoroval Toma, jak krmí svého postiženého syna, a vychutnával si Carlův výraz plný naděje. Ten totiž říkal: „Tohle všechno se mi jenom zdá a brzo se probudím." Janet měla pravdu, byl to vtip, ale docela dobrý vtip.

Pokud se nad tím člověk opravdu zamyslel.

V roce 2004 dostala May Streeterová práci v novinách Boston Globe a prohlásila, že je nejšťastnější děvče v USA. Justin Streeter vytvořil hru Rozhoupej dům, z níž se stal celoroční bestseller až do chvíle, kdy ho zastínil Kytarový hrdina. To už Justin přešel na hudební počítačový program, který se jmenoval Zmooguj mě, bejby. Streetera jmenovali manažerem jeho bankovní pobočky a povídalo se, že v budoucnu ho čeká regionální post. Vzal Janet do Cancúnu a měli se nádherně. Začala mu říkat „ty moje tulidlo".

Tomův účetní v podniku Svoz odpadu a recyklace zpronevěřil dva miliony dolarů a zmizel neznámo kam. Následující finanční kontrola odhalila, že podnik má velmi chatrné základy a že zlotřilý účetní uzobával pro sebe zřejmě už celé roky.

Uzobával? přemýšlel Streeter, když o tom četl v Derry News. Spíš žral, až při tom mlaskal.

Tom už nevypadal na pětatřicet, vypadal na šedesát. A určitě si toho byl vědom, protože si přestal barvit vlasy. Streeter si celý blažený všiml, že vlasy mu pod umělou barvou nezbělely. Goodhughovy vlasy byly matné a nevýrazně šedé jako Tanasův složený slunečník. Podle Streetera to byla barva, jakou mají staří muži posedávající v parku na lavičce, kde krmí holuby. Odstín, který by se mohl jmenovat Pouze pro smolaře.

V roce 2005 se fotbalista Jacob, který odešel pracovat do otcova skomírajícího podniku, místo aby šel na vysokou (na které by dostal plné stipendium na atletiku), seznámil s dívkou a oženil se. S temperamentní drobnou brunetkou Cammy Dorringtonovou. Streeter se s manželkou shodli, že měli krásný obřad, i když Carl Goodhugh houkal, chrčel a brumlal celou dobu a i když nejstarší Goodhughova ratolest - Grácie - si na schodech při odchodu z kostela přišlápla lem šatů, takže upadla a nadvakrát si zlomila nohu. Než se to přihodilo, vypadal Tom Goodhugh skoro zase ve své bývalé formě. Jinými slovy šťastný. Streeter mu tu trochu štěstí nevyčítal. Domníval se, že dokonce i v pekle dostanou lidé občas trochu napít, už jen proto, aby si dokázali naplno uvědomit hrůzu neukojené žízně, když je zase dostihla.

Novomanželé odjeli na líbánky do Belize. Vsadím se, že jim bude celou dobu pršet, pomyslel si Streeter. Nepršelo, ale Jacob skoro celý týden strávil ve zchátralé nemocnici, protože ho postihla prudká gastroenteritida a musel nosit papírové pleny. Pil jenom balenou vodu, ale jednou zapomněl a vyčistil si zuby vodou z kohoutku. „Zavinil jsem si to sám, blbec," prohlásil.

V Iráku zahynulo víc než osm set amerických vojáků. Ti kluci a děvčata měli smůlu.

Tom Goodhugh dostal dnu, začal kulhat a nakonec nosit hůl.

Toho roku byl šek adresovaný Nesektářskému dětskému fondu neobyčejně tučný, ale Streeter toho nelitoval. Mnohem víc uspokojení přinášelo dávat než dostávat. To říkají všichni nejlepší lidé.

V roce 2006 postihl Tomovu dceru Grácii hnisavý zánět dásní a přišla o všechny zuby. Také ztratila čich. Krátce potom, u pravidelné večeře, na kterou se Goodhugh a Streeter scházeli (seděli sami dva, Carlův pečovatel vzal svého svěřence na „výlet"), se Tom Goodhugh rozbrečel. Místo výběrového piva začal pít gin značky Bombajský safír a hrozně se opil. „Já nechápu, co se mi to stalo!" vzlykal. „Mám pocit... já nevím... jako zasranej Jób!"

Streeter ho vzal do náručí a utěšoval ho. Povídal svému starému kamarádovi, že mračna se vždycky roztrhnou a dřív nebo později se vyjasní.

„No jo, jenomže ty mraky už tu jsou sakra dlouho!" brečel Goodhugh a bouchal Streetera do zad pěstí. Streeterovi to nevadilo. Jeho dávný kamarád už neměl takovou sílu jako dřív.

Charlie Sheen, Tori Spellingová a David Hasselhoff se rozvedli, ale David a Janet Streeterovi v Derry oslavili třicáté výročí svatby. Uspořádali večírek. Ke konci doprovodil Streeter svoji manželku ven, protože zařídil ohňostroj. Všichni tleskali, kromě Carla Goodhugha. Snažil se, ale nemohl se rukama trefit. Nakonec se bývalý student z Emersonu vzdal, přestal tleskat a jenom s houkáním ukazoval na nebe.

V roce 2007 šel Kiefer Sutherland do vězení (nikoli poprvé) za řízení pod vlivem a manžel Grácie Goodhughové-Dickersonové zahynul při automobilové nehodě. Andy Dickerson jel z práce domů a do jeho pruhu vjel opilý řidič. Dobrá zpráva byla, že ten opilec nebyl Kiefer Sutherland. Špatná zpráva byla, že Grácie Dickersonová byla ve čtvrtém měsíci těhotenství a zhroutila se. Její manžel nechal propadnout životní pojistku, aby ušetřil na výdajích. Grácie se přistěhovala domů k otci a bratrovi Carlovi.

„S tou jejich smůlou se to dítě narodí postižené," řekl Streeter jednou v noci, když s manželkou leželi po milování v posteli.

„Takhle nemluv!" vykřikla Janet polekaně.

„Když se to řekne nahlas, nestane se to," vysvětlil Streeter a brzy si usnuli v náručí jako dvě tulidla.

Šek, který toho roku putoval na konto Dětského fondu, zněl na třicet tisíc dolarů. Streeter ho podepsal bez zaváhání.

Graciino dítě přišlo na svět uprostřed únorové sněhové bouře v roce 2008. Dobrá zpráva byla, že nebylo postižené. Špatná zpráva byla, že se narodilo mrtvé. Proklatá dědičná srdeční vada. Grácie - bez zubů, bez manžela a bez možnosti vnímat jakoukoli vůni nebo pach - upadla do hluboké deprese. Streeter to považoval za důkaz, že je v podstatě duševně zdravá. Kdyby se promenádovala kolem a popiskovala si „Don't Worry, Be Happy", poradil by Tomovi, aby dal pod zámek všechny ostré předměty v domě.

Letadlo, v němž seděli dva členové rockové skupiny Blink-182, se zřítilo. Špatná zpráva zněla, že zahynuli čtyři lidé. Dobrá zpráva byla, že rockeři pro změnu přežili... i když jeden z nich zemřel zanedlouho.

„Urazil jsem boha," prohlásil Tom u večeře, kterým se Streterem začali říkat „mládenecké večery". Streeter přinesl špagety od Cara Mama a vyjedl talíř do poslední nudle. Tom Goodhugh se jídla sotva dotkl. V jiné místnosti se Grácie a Carl dívali na American Idol, Grácie mlčky, zato bývalý student Emersonu houkal a žvatlal. „Nevím jak, ale určitě jsem to udělal."

„To neříkej, protože to není pravda."

„To nemůžeš vědět."

„Ale vím," těšil ho Streeter. „Jsou to hloupé řeči."

„Když myslíš, kámo." Tomovi se zalily oči slzami. Skutálely se mu po tvářích. Jedna mu uvízla na hraně neoholené čelisti, chvíli tam visela a pak skápla do nedojedených špaget. „Děkuju bohu za Jacoba. Aspoň ten je v pořádku. Teď pracuje pro jednu televizní stanici v Bostonu a jeho manželka dělá účetní u Brighama. Občas se vídají s May."

„Skvělá zpráva," řekl Streeter srdečně a doufal, že Jacobova blízkost nějak nepostihne jeho dceru.

„A ty za mnou pořád chodíš na návštěvu. Chápu, proč už nechodí Janet, a nijak jí to nevyčítám, ale... já se na tyhle večery těším. Jsou takovým pojítkem se starými časy."

Ano, pomyslel si Streeter, se starými časy, kdy tys měl všechno a já rakovinu.

„Vždycky budu při tobě," řekl a sevřel Goodhughovu trochu roztřesenou ruku do dlaní. „Jsme přátelé až do konce."

Rok 2008, páni! Ty bláho! Čína uspořádala Olympijské hry! Z Chrise Browna a Rihanny se stala tulidla! Banky se hroutily! Burza padala! A v listopadu Agentura pro ochranu životního prostředí uzavřela Smeťákovou horu, poslední zdroj příjmu Toma Goodhugha. Vláda vyhlásila záměr podat žalobu ohledně znečištění spodních vod a nezákonného ukládání zdravotnického odpadu. Derry News naznačily, že to může být dokonce i trestný čin.

Streeter často večer jezdil po Prodloužené Harris Avenue a vyhlížel jistý žlutý slunečník. Nechtěl obchodovat, chtěl si jenom pokecat. Jenže slunečník ani jeho majitele nikdy nezahlédl. Zklamalo ho to, ale nepřekvapilo. Obchodníci jsou jako žraloci. Musejí být neustále v pohybu, jinak zahynou.

Vyplnil šek a poslal ho do banky na Kajmanech.

V roce 2009 Chris Brown po vyhlášení cen Grammy vymlátil duši ze svého tulidla číslo jedna a za dalších pár týdnů Jacob Goodhugh, bývalý fotbalista, vymlátil duši ze své temperamentní manželky Cammy, která u Jacoba v kapse saka našla jisté dámské spodní prádlo a půl gramu kokainu. Když už ležela na podlaze a plakala, nazvala ho hajzlem. Jacob reagoval tím, že ji bodl do břicha vidlicí na maso. Okamžitě toho litoval a zavolal sanitku, ale škoda už se stala, protože jí na dvou místech probodl žaludek. Později policii řekl, že si na nic z toho nepamatuje. Prý měl okno.

Advokát přidělený soudem byl tak hloupý, že nedosáhl ani snížení kauce. Jake Goodhugh se obrátil na otce, který sotva dokázal zaplatit účty za topení, natož aby zajistil drahé bostonské právnické eso, aby zastupovalo jeho syna, co mlátí manželku. Goodhugh se následně obrátil na Streetera, který nenechal svého starého kamaráda vykoktat ani deset slov z pracně nacvičeného proslovu, a rovnou řekl To víš, že jo. Stále si pamatoval, jak Jacob bezprostředně líbnul tatíka na tvář. Navíc se při placení palmáre mohl advokáta zeptat na Jakobův duševní stav, a ten nebyl dobrý. Trápilo ho špatné svědomí a byl hrozně deprimovaný. Právník Streeterovi řekl, že chlapec nejspíš dostane pět let, tři z toho snad na podmínku.

Až se dostane ven, může se vrátit domů, pomyslel si Streeter. Může se dívat na American Idol s Grácií a Carlem, pokud ten pořad budou ještě dávat. Nejspíš ano.

„Mám pojistku," nadhodil Tom Goodhugh jednou večer. Hodně zhubl a šaty na něm visely. Oči měl kalné. Dostal lupénku a neustále se škrábal na pažích, takže měl na kůži dlouhé červené stopy. „Zabil bych se, kdybych si myslel, že to dokážu narafičit jako nehodu."

„Takové řeči nechci slyšet," okřikl ho Streeter. „Všechno se ještě obrátí."

V červnu to zabalil Michael Jackson. V srpnu Carl Goodhugh udělal totéž, protože se udusil kusem jablka. Jeho asistent mohl provést Heimlichův chvat a zachránit ho, jenže asistent byl propuštěn před šestnácti měsíci kvůli nedostatku financí. Grácie slyšela Carla chrčet, ale vyjádřila se, že si myslela, že „si něco huhňá jako obvykle". Dobrá zpráva byla, že Carl měl také životní pojistku. Sice malou, ale stačila na pohřeb.

Po pohřbu (Tom Goodhugh vzlykal celou dobu a opíral se o svého přítele) dostal Streeter velkorysý nápad. Našel si adresu studia Kiefera Sutherlanda a poslal mu bibli Anonymních alkoholiků. Nejspíš poletí do koše, to věděl (stejně jako bezpočet dalších skvělých knih, které mu fanoušci za ty roky poslali), ale člověk nikdy neví. Zázraky se dějí.

Začátkem září 2009, za horkého ještě letního večera, zajel Streeter s Janet na silnici, která vede zadem kolem letiště v Derry. Na štěrkovém plácku před větrolamem nestál žádný rozložený stánek, takže zaparkoval svůj pěkný modrý Pathfinder tam a vzal kolem ramen manželku, kterou miloval hlouběji a vroucněji než kdy jindy. Zapadající slunce vypadalo jako rudá koule.

Obrátil se k Janet a viděl, že pláče. Zvedl jí bradu a pečlivě slíbal slzy. Usmála se.

„Copak je, zlato?"

„Přemýšlela jsem o Goodhughových. Nikdy jsem nepoznala rodinu, kterou by pronásledovala taková smůla. Smůla?" zasmála se. „Spíš asfalt."

„Já taky ne, ale to se prostě stává. Při útoku v Bombaji zahynula žena, která byla těhotná, věděla jsi to? Její dvouleté dítě přežilo, ale ten malý zemřel na prahu života. A..."

Položila mu na rty dva prsty. „Pššt. Už ne. Život není fér. To víme."

„Ale je!" odpověděl Streeter naléhavě. Jeho obličej vypadal v zapadajícím slunci brunátný a zdravý. „Jen se podívej na mě. Byly doby, kdy sis určitě nemyslela, že se dožiju roku 2009, je to tak?"

„Ano, ale..."

„A naše manželství je stále silné jako dubové dveře. Nebo se pletu?"

Zavrtěla hlavou. Nepletl se.

„Ty jsi začala prodávat články jako novinářka na volné noze do Derry News, May to rozbalila ve velkém v Globe a náš syn, počítačový magor, je v pětadvaceti mediální mogul."

Znovu se začala usmívat. Streetera to potěšilo. Hrozně nerad ji viděl zasmušilou.

„Život je opravdu fér. S námi všemi někdo devět měsíců štěrchal v pohárku a pak nás hodil jako kostky. Některým lidem padla sedmička. Některým lidem bohužel dvojka. Tak to prostě ve světě chodí."

Objala ho. „Miluju tě, miláčku. Vždycky se na to díváš z té lepší stránky."

Streeter skromně pokrčil rameny. „Zákon průměru nahrává optimistům, to ti řekne každý bankéř. Věci mají tendenci se nakonec srovnat."

Nad letištěm se vynořila Venuše a zatřpytila se na tmavnoucím modrém nebi.

„Přej si něco!" přikázal jí Streeter.

Janet se zasmála a zavrtěla hlavou. „Co bych si měla přát? Mám všechno, co chci."

„Já taky," řekl Streeter a potom, s očima pevně upřenýma na Venuši, si přál ještě víc.

DOBRÉ MANŽELSTVÍ

1

Při běžném povídání se na jednu věc nikdo neptá, ale po tom prapodivném nálezu v garáži si Darcy tu otázku kladla často: Co vaše manželství, jak to jde? Lidé se ptali Jak jste se měli o víkendu nebo Jaká byla dovolená na Floridě nebo Co vaše zdraví a Jak se mají děti. Dokonce se ptali Jak jde život, drahoušku? Ale nikdo se nezeptal Co vaše manželství, jak to jde?

Dobře, odpověděla by ještě nedávno, před oním kritickým večerem. Všechno je v pořádku.

Narodila se jako Darcellen Madsenová (Darcellen, takové jméno si můžou zamilovat jenom rodiče zblblí čerstvě zakoupenou knížkou o dětských jménech) v roce, kdy byl John F. Kennedy zvolen prezidentem. Vyrostla ve Freeportu ve státu Maine, kdy to bylo ještě městečko a ne přílepek L. L. Beánu, prvního amerického superobchodního domu, a půl tuctu jiných zbytnělých obchodních středisek, jimž se říká „filiálky" (jako by nešlo o obyčejné kvelby). Ve Freeportu chodila na střední školu a pak na Addisonovu obchodní školu, kde se naučila sekretářské dovednosti. Přijali ji v prodejně Chevroletu Joea Ransoma, což byl v roce 1984, kdy ze zaměstnání odcházela, největší prodejce automobilů v Portlandu. Nebyla zvlášť hezká, ale s pomocí dvou poněkud rafinovanějších kamarádek se naučila několik triků, jak se líčit, aby vypadala v pracovních dnech pěkně a skutečně přitažlivě o pátečních a sobotních večerech, kdy s partou rády zašly na margaritu do Majáku nebo k Mexičanovi Mikeovi (kde hrála živá kapela).

V roce 1982 si Joe Ransome najal portlandskou účetní firmu, aby mu pomohla zpřehlednit daňové poměry, což se nakonec zkomplikovalo („Nastal problém, který nám však nakonec spíš prospěje," zaslechla ho Darcy říkat jednomu z nadřízených prodejců). Objevila se dvojice mužů s kufříky, jeden starý a druhý mladý. Oba měli brýle a konzervativní oblek. Oba si česali krátké vlasy hladce z čela tak, jak to Darcy viděla na fotografiích v matčině středoškolském albu z roku 1954, které mělo na koženkovém obalu vytlačenou rytinu sportovního mládence s megafonem u úst.

Mladší účetní se jmenoval Bob Anderson. Dala se s ním do řeči, když byli v podniku druhý den, a mezi řečí se ho zeptala, jestli má nějaké koníčky. Ano, věnoval se numismatice.

Začal jí vysvětlovat, co to je, a ona řekla: „Já vím. Můj otec sbírá deseticenty se sochou Svobody a pěticenty s bizony. Prý jsou to jeho numismatiční koně. Máte taky nějakého koně, pane Andersone?"

Měl. Pence s pšeničnými klasy. Jeho největší nadějí bylo, že jednoho dne narazí na dvojitě datovanou z roku 1955, což je...

Ale to také věděla. Dvojité datování v roce 1955 byla vada. Velmi ceněná vada.

Mladého pana Andersona, toho s těmi hustými a pečlivě sčesanými hnědými vlasy, její odpověď nadchla. Požádal ji, aby mu tykala. Později při obědě - který si vzali na lavičku ven na slunce za drogerií, on měl tuňáka s žitným chlebem a ona řecký salát v misce Tupperware - se jí zeptal, jestli by s ním nechtěla v sobotu jít na pouliční výprodej v Castle Rocku. Prý si zrovna najal nový byt a hledá nějaké křeslo. Také televizi, pokud natrefí na slušný kousek za férovou cenu. Slušný kousek za férovou cenu, to byla věta, s níž se v následujících letech důvěrně seznámila.

Byl obyčejný jako ona, prostě chlapík, jakého minete na ulici bez povšimnutí, a nikdy by nepoužil makeup, aby vypadal hezčí... i když tehdy na lavičce to vlastně udělal. Když se jí ptal, jestli by s ním nešla ven, zrudly mu tváře. Ne moc, ale stačily mu oživit a rozzářit obličej.

„Žádné sbírky mincí?" škádlila ho.

Usmál se a ukázal tak rovné zuby. Drobné, dobře ošetřované a bílé. Nikdy ji nenapadlo, že se při pomyšlení na ty zuby může otřást - proč by měla?

„Kdybych uviděl nějakou pěknou sadu mincí, samozřejmě bych se podíval," řekl.

„Zejména pence s klasy?" posmívala se, ale jenom maličko.

„Ty zejména. Tak vyrazíme si spolu? Udělala bys to pro mě, Darcy?"

Udělala. A udělala se i o jejich svatební noci. Pak už nijak často, ale tu a tam se to podařilo. Dost často na to, aby se považovala za normální a svůj život za plný.

V roce 1986 Boba povýšili. Navíc (za Darcyina povzbuzování a pomoci) rozjel malý zasilatelský podnik specializovaný na americké sběratelské mince. Od začátku měl úspěch a v roce 1990 si přibral sběratelské baseballové karty a stará filmová memorabilia. Neskladoval žádné plakáty, letáky ani okénkové pohlednice, ale když se ho lidé na takové věci ptali, skoro vždycky je dokázal vyhledat. Vlastně je hledala Darcy, která v té předpočítačové éře využívala svůj přecpaný notes značky Rolodex, s jehož pomocí dokázala obvolat sběratele po celé zemi. Tohle podnikání se nikdy nerozrostlo natolik, aby se muselo dělat na plný úvazek, a to bylo v pořádku. Ani jeden z nich nic takového nechtěl. Shodli se na tom, stejně jako na přestěhování do domu, který nakonec v Pownalu koupili, a stejně jako na dětech, když přišel čas je mít. Shodli se. Když se neshodli, našli kompromis. Ale většinou se shodli. Prostě měli stejné názory.

Co vaše manželství, jde to?

Bylo dobré. Dobré manželství. V roce 1986 se narodil Donnie - odešla z práce, než se narodil, a kromě vypomáhání s podnikem Andersonovy mince a sběratelské drobnosti už nikdy nikam nenastoupila - a v roce 1988 se narodila Petra. Tou dobou už Bobovi Andersonovi kdysi husté hnědé vlasy řídly na temeni a v roce 2002, v roce, kdy Darcyiin počítač Macintosh konečně spolkl celý její Rolodex, tam měl velkou lesklou pleš. Zkoušel zbytek vlasů různě česat, ale tím pleš jenom zvýrazňoval, aspoň ona si to myslela. A rozčilil ji tím, že vyzkoušel dvě „magické formule" zaručující obnovený růst vlasů, takové ty mastičky, jaké prodávají podezřelí týpci na kabelovce pozdě v noci (z Boba Andersena se s nastupujícím středním věkem stala sova). Neřekl jí, že ty lektvary koupil, jenže měli společnou ložnici a i když Darcy nebyla tak vysoká, aby dohlédla na horní polici ve skříni bez cizí pomoci, občas si vzala stoličku, aby posbírala jeho „sobotní košile", což byla trička, která si bral na kutění na zahradě. A tam to uviděla: na podzim roku 2004 lahvičku tekutiny a o rok později lahvičku drobných zelených gelových kapslí. Vyhledala si jejich jména na internetu a zjistila, že rozhodně nebyly laciné. Samozřejmě kouzla nikdy nejsou laciná, pomyslela si tehdy.

Ale i když ji to podráždilo, nezmínila se o kouzelných lektvarech ani o ojetém Chevroletu Suburbanu, který si musel z jakéhosi důvodu koupit zrovna v roce, kdy ceny benzínu začaly raketově stoupat. Stejně tak mlčel on, jak se domnívala (vlastně to věděla), když trvala na tom, že děti musejí jezdit na pořádné letní tábory, Donniemu se musí koupit elektrická kytara (hrál dva roky, dost dlouho, aby začal být opravdu dobrý, a pak zničehonic přestal), Petře se musí platit hodiny jízdy na koni. Úspěšné manželství je neustálé vyvažování - to věděl každý. Úspěšné manželství také záviselo na vysoké odolnosti vůči podráždění - tohle věděla Darcy moc dobře. Jak se zpívá v písničce Stevieho Winwooda, musíš to koulet dál, holka.

Koulela to. A on taky.

V roce 2004 šel Donnie na vysokou v Pensylvánii. V roce 2006 šla Petra na Colby kousek od nich ve Watervillu. To už bylo Darcy Madsenové-Andersonové čtyřicet šest let. Bobovi bylo devětačtyřicet a stále vedl Mladé skauty se Stanem Morinem, stavitelem, který bydlel asi půl míle od nich. Podle jejího názoru vypadal její plešatící manžel trochu legračně v khaki šortkách a hnědých podkolenkách, které si oblékal na každoměsíční túry do přírody, ale nikdy to neřekla nahlas. Pleš se už nedala oddiskutovat, obyčejné brýle vyměnil za bifokály a váha se vyšplhala z osmdesáti ke stovce. V účetní firmě se stal partnerem - z Bensona a Bacona se stal Benson, Bacon a Anderson. Dům v Pownalu, v němž začínali jako mladá rodina, vyměnili za dražší v Yarmouthu. Její prsa, dřív drobná, pevná a pyšná (vždycky je považovala za svou největší přednost, nikdy nechtěla vypadat jako prsatá servírka z hospody) byla nyní větší, už ne tak pevná a samozřejmě poklesla, když si večer sundala podprsenku - co jiného můžete čekat, když máte půl století na krku? Ale i tak k ní Bob často zezadu přistoupil a vzal je do dlaní. V ložnici v patře, odkud měli výhled na poklidnou dvouakrovou zahradu, se často odehrávaly příjemné chvilky a i když on končil trochu moc rychle a často ji neuspokojil, často neznamená pokaždé, a navíc uspokojení z toho, že ho objímá a cítí teplé mužské tělo, když vedle ní usíná... tohle uspokojení se dostavilo vždy. Soudila, že tohle uspokojení pramení z vědomí, že jsou stále spolu, zatímco spousta jiných už ne. Uspokojení z vědomí, že i když brzy oslaví stříbrnou svatbu, stále si udržují tempo.

V roce 2009, pětadvacet let od chvíle, kdy si řekli „ano" v malém baptistickém kostele, který už investoři zbourali (místo něho je tam teď parkoviště), přichystali jim Donnie a Petra jako překvapení pěknou oslavu v restauraci U bříz na Castleské vyhlídce. Měli padesát hostů, šampaňské (kvalitní), řízky ze svíčkové a čtyřpatrový dort. Oslavenci tančili na „Footloose" od Kennyho Logginse stejně jako při svatbě. Hosté zatleskali Bobově figuře „loučení", na kterou si vzpomněla, teprve když ji teď zase uviděla, a z jejího dokonalého provedení ji píchlo u srdce. Nu, nebylo divu. Kromě trapné plešky (aspoň pro něj trapné) mu narostlo i břicho, ale na to, že byl účetní, měl při tanci stále lehký krok.

Ale to všechno už byla historie, materiál pro nekrology, a oni byli stále příliš mladí, než aby na něco takového mysleli. Chyběly v nich totiž manželské drobnosti a ona věřila (pevně věřila), že právě taková všední tajemství dodávají partnerství hodnotu. Třeba ty chvíle, kdy snědla zkažené garnáty a prozvracela celou noc. Seděla tehdy na krajíčku postele, zpocené vlasy se jí lepily k zátylku a slzy se jí kutálely po zrudlých tvářích. Bob seděl vedle ní, trpělivě držel lavor a po každém záchvatu ho odnášel do koupelny, vylil do záchodu a opláchl - aby jí z toho pachu nebylo ještě víc zle, jak říkal. Druhý den ráno v šest, kdy ta strašná nevolnost konečně trochu ustupovala, už zahříval auto, aby ji odvezl na pohotovost. Zavolal do práce, že je nemocný, a také zrušil cestu do White River, aby u ní mohl sedět pro případ, že by se záchvaty vrátily.

Tyhlety věci fungovaly obousměrně, každý chvilku tahal pilku. Seděla s ním v čekárně nemocnice svatého Štěpána - to bylo v devadesátém čtvrtém nebo pátém -, kde čekali na výsledky biopsie, když si nahmatal (ve sprše) podezřelou bulku v podpaží. Biopsie byla negativní, diagnóza zněla zánět lymfatické uzliny. Bulka otravovala ještě asi měsíc a pak sama od sebe zmizela.

Sešit s křížovkami na jeho kolenou, který zahlédla pootevřenými dveřmi do koupelny, kde seděl na míse. Vůně kolínské na jeho tvářích, což znamenalo, že auto na den nebo dva zmizí z příjezdové cesty a jeho půlka postele bude na noc či dvě prázdná, protože musel uspořádat účetnictví někomu v New Hampshiru nebo Vermontu (firma teď měla klienty po všech severních státech Nové Anglie). Někdy ta vůně znamenala cestu za sbírkou mincí, kterou někdo prodával, protože ne všechny numismatické prodeje a koupě, které zprostředkovávali, se daly zařídit jen přes počítač, to oba chápali. Starý černý kufřík v přední hale, kterého se nehodlal vzdát bez ohledu na to, jak moc ho kvůli němu peskovala. Jeho pantofle u postele, jedna vždycky zastrčená do druhé. Sklenice vody na nočním stolku a vedle ní oranžová vitamínová pilulka, položená na čerstvém čísle Sběratelství mincí a měny. A vždycky říkal: „Venku je víc místa než uvnitř," když říhl, a „Pozor, plynový útok!" když pšoukl. Jeho plášť na prvním háčku v hale. Odraz jeho zubního kartáčku v zrcadle (Darcy byla přesvědčená, že by od svatby používal pořád stejný, pokud by mu ho pravidelně nevyměňovala). Jak si při jídle otíral rty ubrouskem po každém druhém nebo třetím soustu. Pečlivé balení tábornické výstroje (vždy s kompasem navíc), než se Stanem vzali další partu devítiletých dětí na túru Stezkou mrtvého muže - nebezpečnou a děsivou trasou, která vedla lesem za obchodním centrem Zlatý háj a končila u Weinbergova autobazaru. Jak vypadaly jeho nehty, vždy zastřižené a čisté. Chuť pasty Dentyne v jeho dechu, když se líbali. Tyhle věci a deset tisíc dalších tvořily tajnou historii jejich manželství.

Věděla, že on má určitě zase svoji historii, v níž hraje roli ona a je v ní všechno od rtěnky se skořicovou příchutí, kterou používá v zimě, až po vůni šamponu na vlasy, když ji líbá na zátylek (to už nedělal tak často, ale přece) a po cvakání jejího počítače ve dvě ráno, protože ji dvakrát nebo třikrát do měsíce z nějakého důvodu postihla nespavost.

Teď to bylo dvacet sedm let, neboli - spočítala to, když se jednou bavila tím, že zkoušela kalkulačku na počítači - devět tisíc osm set padesát pět dní. Skoro čtvrt milionu hodin a přes čtrnáct milionů minut. Samozřejmě nějakou část té doby strávil v práci a ona sama podnikla několik cest (nejsmutnější se svými rodiči do Minneapolisu, když její mladší sestra Brandylon zahynula při mizerné nehodě), ale většinou byli spolu.

Věděla o něm všechno? Jistěže ne. Stejně jako on nevěděl všechno o ní - třeba že se někdy (většinou za deštivých dnů nebo za nocí, kdy nemohla spát) cpala máslovými sušenkami nebo karamelovými tyčinkami s čokoládou, a že se těmi tyčinkami ládovala i poté, co už na ně neměla chuť a bylo jí špatně od žaludku. Nebo že jejich nového pošťáka považovala za docela roztomilého. Nevěděli všechno, ale měla pocit, že po sedmadvaceti letech vědí to hlavní. Bylo to dobré manželství, jedno ze zhruba padesáti procent, která fungují i po tak dlouhém zápřahu. Věřila tomu stejně, jako bez diskuse věřila tomu, že ji gravitace přidrží u země, když vstoupí na chodník.

Až do onoho večera v garáži.

2

Televizní ovladač přestal fungovat a ve skříňce v kuchyni nalevo od dřezu nebyly žádné tužkové baterie. Byly tam monočlánky a devítivoltové baterie, dokonce prťavé minitužkové baterie, ale žádné poctivé tužkové. Takže šla ven do garáže, protože věděla, že tam Bob křečkuje hromady duracellek, a tohle stačilo, aby se jí život obrátil naruby. Jako bychom všichni kráčeli vzduchem po laně, hodně vysoko. Jediný všivý krůček špatným směrem, a už padáte.

Kuchyně byla s garáží spojená krytým průchodem. Darcy jím proběhla s županem přitaženým těsně k tělu - dva dny předtím se zkazilo výjimečné teplé babí léto a teď to vypadalo spíš jako v listopadu než říjnu. Vítr jí okusoval kotníky. Nejspíš si měla navléct ponožky a kalhoty, ale za necelých pět minut mělo běžet Dva a půl chlapa a ta zatracená televize uvízla na kanálu CNN. Kdyby tu byl Bob, požádala by ho, aby kanál přepnul ručně - někde tam na to byly knoflíky, nejspíš vzadu, kde je dokáže najít jenom mužský -, a pak by ho poslala pro baterie. Garáž byla přece jen jeho panství. Chodila do ní, jen aby si vyvezla auto, a to jenom za mizerného počasí. Jinak parkovala na příjezdové cestě. Jenže Bob byl v Montpelieru, oceňoval sbírku železných pencí z druhé světové války, a ona zůstala momentálně jedinou paní na casa Anderson.

Vedle dveří nahmatala trojici vypínačů a hranou ruky jimi cvakla nahoru. Stropní zářivky zabzučely a rozsvítily se. Garáž byla prostorná a uklizená, nářadí viselo na háčcích a Bob měl na ponku pořádek. Podlahu tvořila betonová deska s šedým nátěrem odstínu bitevní lodi. Nebyly tu žádné skvrny od oleje. Bob říkal, že olejové skvrny na podlaze v garáži znamenají, že majitelé garáže buď jezdí ve staré rachotině, nebo kašlou na údržbu. Stál tu rok starý prius, s nímž jezdil každý všední den do Portlandu. Na cestu do Vermontu si vzal svého dinosaura s pohonem na čtyři kola a spoustou najetých mil. Její volvo parkovalo venku.

„Přece můžeš snadno zajet dovnitř," říkal jí častokrát (když jste sezdaní sedmadvacet let, původní poznámky jaksi ztratí na důležitosti). „Stačilo by použít dálkové ovládání vrat, co je přicvaknuté ke stínítku."

„Mám ráda auto na očích," odpověděla pokaždé, i když skutečným důvodem byl strach, že při couvání ven zavadí o vrata. Strašně nerada couvala. A on to nejspíš věděl... stejně jako ona věděla, že až fetišisticky strká papírové bankovky do peněženky lícem nahoru a nikdy nepoložil otevřenou knížku stránkami na stůl, když přestal číst - prý proto, že se tím láme hřbet.

Aspoň že v garáži bylo teplo, protože strop křižovaly tlusté stříbrné roury (nejspíš se jim říkalo potrubí, tím si Darcy nebyla jistá). Došla k ponku, kde v řadě stálo několik hranatých plechovek s úhlednými nálepkami: ŠROUBY, VRUTY, PETLICE A KOVÁNÍ, INSTALACE a také - to jí připadalo roztomilé - LEDACOS. Na zdi visel kalendář s dívkou v plavkách ze Sports Illustrated, která vypadala mladá a sexy, až to deprimovalo. Nalevo od kalendáře byly přišpendleny dvě fotografie. Starý snímek Donnieho a Petry na hřišti Malé ligy v Yarmouthu, oba ve svetrech bostonských Red Sox. Pod snímek Bob napsal fixem a tiskacím písmem DOMÁCÍ TÝM, 1999. Na druhé, mnohem novější fotografii stála už velká a téměř krásná Petra s Michaelem, svým snoubencem, před škeblovou restaurací na pláži Starý sad a drželi se kolem pasu. Popisek fixem dole hlásal ŠŤASTNÝ PÁR!

Skříňka s bateriemi byla opatřená štítkem Dymo s nápisem VĚCI NA ELEKTRIKU a stála nalevo od fotografií. Darcy zamířila tím směrem, aniž se podívala, kam šlape - spoléhala na Bobovu téměř maniakální pořádnost - a zakopla o kartonovou krabici, která nebyla tak úplně zastrčená pod ponk. Zapotácela se, ale v posledním okamžiku se chytila ponku. Zlomila si nehet - to bylo bolestivé a nepříjemné -, ale možná zabránila ošklivému pádu, což bylo dobré. Velmi dobré vzhledem k tomu, že doma nebyl nikdo, kdo by zavolal sanitku, kdyby si rozkřápla lebku o podlahu - sice čistou a bez poskvrnky, ale neobyčejně tvrdou. Mohla tu krabici prostě zastrčit nohou hlouběji pod stůl - později si to uvědomí a bude o tom pečlivě uvažovat jako matematik procházející obtížnou a složitou rovnici. Přece jen spěchala. Ale nahoře v krabici uviděla katalog pletařských prací, takže si klekla, že si ho vezme a odnese i s bateriemi. A když ho zvedla, hned pod ním byl katalog Brookstone, který kdysi kamsi založila. A pod ním Paula Young... Talbots... Forzieri... Bloomingdale...

„Bobe!" vykřikla, ale zaznělo to ve třech popuzených slabikách (stejně jako když se brouzdal v blátě nebo nechal ležet na podlaze v koupelně mokrý ručník, jako by bydleli v nóbl hotelu s pokojskými), ne Bobe, ale BO-HO-be! Protože v něm opravdu četla jako v knize. Myslel si, že Darcy objednává příliš mnoho věcí na dobírku a dokonce se opovážil prohlásit, že je na nich závislá (což bylo směšné, závislá byla na karamelových tyčinkách). Touto drobnou psychologickou analýzou si vysloužil dvoudenní tichou domácnost. Jenže věděl, jak Darcy uvažuje, a že pokud nejde o předměty naprosto zásadní potřeby, stoprocentně pro ni platí „sejde z očí, sejde z mysli". Takže jí katalogy posbíral, ten poťouchlík, a zastrčil je sem. V dalším kroku by je nejspíš hodil do kontejneru na papír.

Danskin... Express... Computer Outlet... Macworld... Monkey Ward... Layla Grace...

Čím hlouběji kutala, tím byla naštvanější. Člověk by si myslel, že se kvůli jejímu rozhazování potácejí na hranici bankrotu, což byla naprostá blbost. Úplně zapomněla na Dva a půl chlapa. Už si v duchu připravovala, jak to Bobovi vytmaví, až jí z Montpelieru zavolá (vždycky volal, když měl po večeři a vrátil se do motelu). Ale nejdřív vezme všechny ty katalogy zpátky do toho zatraceného domu, i když bude muset jít nejspíš natřikrát nebo načtyřikrát, protože ta hromada byla aspoň půl metru vysoká a katalogy s lesklými stránkami byly strašně těžké. Opravdu nebylo divu, že o tu krabici zakopla.

Smrt způsobená katalogy, pomyslela si. To by teda byla ironická sm-

Myšlenka se přetrhla jako zteřelá nit. Při přemýšlení se probírala hromadou, až se ocitla ve třech čtvrtinách a pod Angreštovým patchworkem (venkovský dekor) narazila na něco, co nebyl katalog. Ne, to vůbec nebyl katalog. Byl to časopis a jmenoval se Bondážové mrchy. Skoro to nevytahovala a nejspíš by to neudělala, kdyby na to narazila v některé jeho zásuvce nebo na horní polici s těmi jeho zázračnými vodičkami na růst vlasů. Ale když to našla tady, zastrčené v hromadě nejméně dvou stovek katalogů... jejích katalogů... v tom bylo něco víc než jenom mužské rozpaky kvůli sexuální úchylce.

Žena na obálce byla připoutaná k židli a nahá až na černou kápi, ale ta kápě jí zakrývala jenom horní půlku tváře, takže bylo vidět, že křičí. Byla připoutaná tlustými provazy, které se jí zařezávaly do prsou a břicha. Na bradě, krku a pažích měla umělou krev. Dole na obálce stálo křiklavým žlutým písmem dryáčnické sdělení: ZLÁ MRCHA BRENDA SI O TO ŘEKLA A DOSTANE TO NA STR. 49!

Darcy neměla v úmyslu listovat na stránku 49, ani na jinou stránku. Už si našla vysvětlení, o co jde: mužská zvídavost. Dozvěděla se o ní v jednom článku v Cosmopolitanu, který četla v čekárně u zubaře. Jakási žena napsala jedné z mnoha poradkyní časopisu (tohle byla kmenová psycholožka, která se specializovala na vousatý sex) a ptala se, co má dělat, když našla v manželově aktovce několik gay časopisů. Velmi explicitního druhu, psala čtenářka, a teď se bála, že její manžel je homosexuál. A i kdyby byl, jak pokračovala, rozhodně to v ložnici dobře maskoval.

Není čeho se bát, pravila poradkyně. Muži jsou od přírody dobrodružné povahy a spousta jich ráda zkoumá sexuální chování, které je buď alternativní - v tomto ohledu je číslem jedna gay sex těsně následovaný skupinovým sexem - nebo fetišistický: močení, převlékání za ženy, sex na veřejnosti, latex. A samozřejmě bondáž. Dodala, že některé ženy rovněž fascinuje bondáž, což Darcy zmátlo, ale bez váhání uznávala, že nezná všechno.

Mužská zvídavost, nic víc. Možná časopis zahlédl někde na stánku (ovšem když se Darcy pokusila představit si tuhle obálku na stánku, mozek se vzepřel) a byl prostě zvědavý. Nebo ho třeba vytáhl z popelnice u večerky. Přinesl ho domů, prohlédl si ho tady v garáži, odpuzovalo ho to stejně jako ji (krev na modelce byla určitě umělá, ale ten jekot vypadal strašně opravdový) a zastrčil ho do té gigantické hromady katalogů určených do kontejneru, aby na něj Darcy nenarazila a nevynadala mu. To bylo všechno, jednorázovka. Kdyby se prohrabala zbytkem těch katalogů, na nic podobného by už nenarazila. Možná na pár čísel Penthouse nebo kalhotkových časopisů - věděla, že většina mužů má ráda hedvábí a krajku a Bob nebyl v tomhle ohledu výjimka -, ale už nic rázu Bondážových mrch.

Znovu se podívala na obálku a všimla si něčeho divného: nebyla na ní cena. Ani čárový kód. Podívala se na zadní obálku, protože ji zajímalo, kolik může takový časopis stát, a škubla sebou, když uviděla další fotografii: nahá blondýnka připoutaná k ocelovému operačnímu stolu, aspoň to tak vypadalo. Její vystrašený výraz však vypadal opravdový jako třídolarová bankovka, což bylo poněkud uklidňující. A tělnatý muž, který nad ní stál s jakýmsi dranžírákem, vypadal v kožených popruzích a spodkách prostě směšně - spíš jako účetní než někdo, kdo se chystá naporcovat bondážovou mrchu z denního menu.

Bob je účetní, připomněl jí mozek.

Hloupá myšlenka vypuštěná z příliš velké pitomé zóny v mozku. Zahnala ji, stejně jako zastrčila ten neobyčejně nepříjemný časopis zase do hromady katalogů, ale nejdřív se ujistila, že ani vzadu není cenovka nebo čárový kód. A když zasunovala tu kartonovou krabici zase pod ponk - už neměla chuť tahat katalogy do domu napadlo ji řešení záhady chybějící ceny i kódu. Byl to časopis, jaké se prodávají v igelitovém obalu, na kterém jsou všechny prasečinky přelepené. Cenovka a čárový kód byly na obalu, určitě, jak jinak? Musel si ten hnusný časopis někde koupit, pokud ho nevyhrabal někde z popelnice.

Třeba to koupil na internetu. Nejspíš existují stránky, které se na takové věci specializují. Nemluvě o mladých ženách, které se oblékají, aby vypadaly jako dvanáctileté.

„Nechám to být," řekla a rázně přikývla. Tohle bylo vyřízeno - nedoručitelný dopis, uzavřená diskuse. Kdyby se o tom zmínila, až bude dnes večer volat nebo až přijede domů, upadne do rozpaků a zaujme obranný postoj. Nejspíš by ji označil za sexuální naivku, což zřejmě byla, a obvinil by ji, že reaguje přehnaně, a tomu se chtěla vyhnout. Byla odhodlaná koulet to dál, bejby. Manželství je jako dům, který se neustále staví a každý rok jsou hotové nové pokoje. V prvním roce manželství je to chatička a po sedmadvaceti letech je to obrovské členité sídlo. Nutně se v něm objevily pukliny a zabedněné komory, zaprášené a opuštěné, a v některých zůstalo několik odporných ostatků, které by člověk nejraději nenašel. Ale tohle nebyla žádná tragédie. Takové ostatky se buď vyhazují nebo ponechávají boží vůli.

Tahle myšlenka se jí líbila natolik (působila přesvědčivě), že ji vyslovila nahlas. „Žádná tragédie." Aby to dokázala, oběma rukama se do krabice opřela a odsunula ji až dozadu ke zdi.

Kde cosi luplo. Co to bylo?

Nechci to vědět, řekla si a byla si naprosto jistá, že tahle myšlenka nepochází z Pitomé zóny, ale z té chytré. Vzadu pod ponkem bylo temno a mohly tam být myši. Dokonce i v tak dobře udržované garáži mohly být myši, zvlášť když se ochladilo, a vystrašená myš by mohla kousat.

Darcy vstala, oprášila si kolena županu a odešla z garáže. V půli cesty průchodem uslyšela, že začal zvonit telefon.

3

Byla v kuchyni dřív, než naskočil záznamník, ale čekala. Kdyby to byl Bob, nechala by to vzít robota. V tuhle chvíli s ním nechtěla mluvit. Mohl by na jejím hlase něco poznat. Pomyslí si, že šla na roh do obchodu nebo třeba do videopůjčovny, a zavolá zase za hodinu. Za hodinu, až Darcy stačí svůj nepříjemný objev trochu skousnout, už bude v pořádku a budou si moci příjemně popovídat.

Ale nebyl to Bob, byl to Donnie. „A kruci, fakt jsem si s váma chtěl popovídat, lidičky."

Zvedla sluchátko, opřela se o linku a řekla: „Tak mluv. Vracela jsem se z garáže."

Donnie překypoval novinkami. Bydlel teď v Clevelandu ve státě Ohio a po dvou letech nevděčné lopoty na začátečnické pozici u největší reklamní firmy ve městě se s přítelem rozhodli postavit se na vlastní nohy. Bob byl silně proti tomu, tvrdil Donniemu, že on ani jeho parťák nikdy nedostanou počáteční úvěr, který by potřebovali na překlenutí prvního roku.

„Prober se," řekl synovi, když mu Darcy předala telefon. Bylo tehdy časné jaro, pod stromy a křovím vzadu na zahradě ještě ležely zbytky sněhu. „Je ti čtyřiadvacet, Donnie, a tvému kamarádovi Kenovi taky. Vy dva nemůžete ještě celý další rok uzavřít ani havarijní pojištění, kromě zákonné odpovědnosti. Žádná banka vám neposkytne sedmdesátitisícovou půjčku pro začátek, zvlášť při tom dnešním stavu ekonomiky."

Jenže oni půjčku dostali a teď získali dva velké klienty, oba tentýž den. Jedním byl prodejce aut, který hledal neotřelý přístup, aby přilákal zákazníky kolem třiceti let. Druhý zákazník byla stejná banka, která poskytla počáteční půjčku Andersonovi a Haywardovi. Darcy vykřikla radostí a Donnie jásal taky. Povídali si asi dvacet minut. Rozhovor jim jednou přerušilo dvojité pípnutí ohlašující příchozí hovor.

„Chceš to vzít?" zeptal se Donnie.

„Ne, to je jenom tvůj otec. Je v Montpelieru, jel se tam podívat na nějakou sbírku železných mincí. Zavolá znovu, než půjde spát."

„Jak se má?"

Dobře, pomyslela si. Rozvíjí nové zájmy.

„Ještě čichá k fialkám shora," řekla. To bylo oblíbené Bobovo rčení a Donnieho rozesmálo. Moc ráda slyšela, jak se směje.

„A Petra?"

„Zavolej jí sám a uvidíš, Donalde."

„Zavolám, to víš že ano. Vždycky si na to najdu čas. Ale zatím mě jenom dostaň do obrazu."

„Má se výborně. Má plnou hlavu svatebních plánů."

„Člověk by si myslel, že se koná příští týden a ne příští červen."

„Donnie, jestli se nebudeš snažit porozumět ženám, nikdy se neoženíš."

„Nemám naspěch, na to si příliš užívám."

„Hlavně si užívej opatrně."

„Jsem velmi opatrný a velmi zdvořilý. Musím běžet, mami. Za půl hodiny mám sraz s Kenem, jdeme na skleničku. Začneme probírat tu zakázku na auta."

Skoro mu připomněla, aby příliš nepil, ale udržela se. Sice možná vypadal jako prvňák ze střední školy, a stále si ho křišťálově jasně pamatovala z doby, kdy mu bylo pět let a v červené manšestrové bundičce neúnavně jezdil na koloběžce po betonových chodnících v parku Joshuy Chamberlaina v Pownalu. On však už nebyl ani jedním z těch chlapců. Vyrostl z něj mladý muž a i když to vypadalo neuvěřitelně, rovněž mladý podnikatel, který se začal prosazovat ve světě.

„Dobře," řekla. „Díky, že jsi zavolal, Donnie. Udělal jsi mi radost."

„U mě totéž. Pozdravuj staříka, až zavolá, a že ho líbám."

„Vyřídím."

„Ještě čichá k fialkám shora," uchechtl se Donnie. „Kolik partiček mladých skautů tohle asi naučil?"

„Všechny." Darcy otevřela lednici, jestli náhodou nenajde karamelovou tyčinku, krásně chladivou a očekávající její láskyplné objetí. Nic. „Je to strašné."

„Mám tě rád, mami."

„Já tebe taky."

Zavěsila a znovu se cítila dobře. Usmívala se. Ale jak tam tak stála opřená o linku, úsměv pohasl.

Cosi tam luplo.

Luplo to, když zastrčila krabici s katalogy zpátky pod ponk. Nezařinčelo to, jako kdyby krabice narazila do zapadlého nářadí, ale luplo to. Tak nějak dutě.

Nestarám se o to.

Bohužel to nebyla pravda. Lupnutí jí připadalo jako nedokončená práce. Ta krabice taky. Byly tam zastrkané ještě další časopisy jako Bondážové mrchy?

Nechci to vědět.

Dobře, dobře, ale možná by to přece jen měla zjistit. Protože jestli tam byl jenom jeden, skutečně šlo jen o sexuální zvědavost, kterou plně ukojilo jediné nahlédnutí do nechutného (a nevyrovnaného, dodala pro sebe) světa. Mohlo by to být v pořádku, i kdyby jich tam bylo víc - přece jen je chtěl vyhodit -, ale možná by to měla vědět.

Ale hlavě... to lupnutí. To jí vězelo v hlavě víc než otázka těch časopisů.

Popadla baterku z komory a vrátila se do garáže. Ihned si sevřela límec županu a litovala, že si nevzala bundu. Opravdu se ochlazovalo.

4

Darcy si klekla, odstrčila krabici s katalogy stranou a posvítila si pod pracovní stůl. Chvíli nerozuměla tomu, co vidí: hladkou podlahovou lištu přerušovaly dvě tmavé linky, jedna tlustší než druhá. Pak ji v břiše nepříjemně zalechtalo a ten pocit se táhl přes hrudní kost až do žaludku. Byla to skrýš.

Nech to být, Darcy. Je to jeho věc a pro svůj vlastní klid bys to měla nechat být, jak to je.

Dobrá rada, ale už zašla příliš daleko, než aby se jí řídila. Vlezla pod ponk s baterkou v ruce a připravila se na závoje pavučin, ale žádné tam nebyly. Pokud pro ni stoprocentně platilo „sejde z očí, sejde z mysli", pak její plešatící numismatický manžel, vůdce mladých skautů, byl typem „leštěnka".

Taky se plazí pod stůl, takže pavučiny nemají šanci se tu roztahovat.

Byla to pravda? Přece to nemohla vědět?

Ty pukliny byly na koncích dvaceticentimetrové podlahové lišty, která měla uprostřed jakousi osu, aby se mohla otáčet. Narazila do ní krabicí tak prudce, že se pootevřela, ale to nevysvětlilo to lupnutí. Zatlačila do konce prkénka. Jeden konec se zhoupl blíž a druhý dál, takže se objevila díra dvacet centimetrů dlouhá, stopu vysoká a možná pětačtyřicet centimetrů hluboká. Napadlo ji, že možná objeví další časopisy, možná srolované, ale nebyly to časopisy. Byla to malá dřevěná krabička, a ona ji určitě poznávala. To právě ta krabička tak divně lupla. Stála na výšku a otáčející se prkénko ji shodilo.

Sáhla do ní, uchopila ji a - s tak silnou předtuchou něčeho zlého, že byla skoro hmatatelná - ji vytáhla ven. Byla to malá dubová krabička, kterou mu dala k Vánocům před pěti lety, možná dřív. Nebo to bylo k narozeninám? Už si nevzpomínala, jenom že to byla výhodná koupě v uměleckých řemeslech v Castle Rocku. Na víku byl basreliéfem vyřezaný řetěz. Pod řetězem bylo také basreliéfovým písmem vyryto, k čemu krabička slouží: KNOFLÍČKY. Bob měl hromadu manžetových knoflíčků a i když měl do práce radši košile s normálními knoflíky, některé jeho šperky pro zápěstí byly docela pěkné. Pamatovala si, jak si říkala, že mu ta krabička pomůže udržet si v nich pořádek. Darcy se pamatovala, že když ji rozbalil a dostatečně vychválil, vídala ji nějakou dobu na sekretáři na jeho straně ložnice, ale nevzpomínala si, že by ji viděla ještě někdy v poslední době. Samozřejmě že neviděla. Byla tady, v díře pod jeho pracovním stolem, a vsadila by barák i s pozemkem (další jeho rčení), že jestli ji otevře, uvnitř určitě žádné knoflíčky nenajde.

Tak se nedívej.

Další dobrá rada, ale teď zašla opravdu příliš daleko, než aby se jí řídila. S pocitem ženy, která zabloudila do kasina a z nějakého šíleného důvodu vsadila celoživotní úspory na jedinou kartu, krabičku otevřela.

Ať je prázdná. Prosím tě, bože, jestli mě máš rád, ať je prázdná.

Jenže nebyla. Uvnitř ležely tři plastové obdélníky svázané gumičkou. Zvedla ten balíček špičkami prstů - tak by žena zřejmě zacházela s vyhozeným hadrem, který může být nejen špinavý, ale plný choroboplodných zárodků. Darcy gumičku stáhla.

Nebyly to kreditky, což byla její první myšlenka. Nahoře byla průkazka dárce krve Červeného kříže, která patřila nějaké Marjorii Duvallové. Měla skupinu A pozitivní a byla z Nové Anglie. Darcy průkazku obrátila a uviděla, že Marjorie - kdo ví, co byla zač - dávala krev naposled šestnáctého srpna roku 2010. Před třemi měsíci.

Kdo sakra byla Marjorie Duvallová? Odkud ji Bob znal? A proč jí to jméno cosi vzdáleně připomínalo?

Pak tam byla čtenářská průkazka Marjorie Duvallové do knihovny v North Conway a na ní byla i adresa. Honey Lane 17, South Gansett, New Hampshire.

Poslední plastový obdélník byl řidičský průkaz Marjorie Duvallové vydaný státem New Hamsphire. Vypadala jako normální americká žena něco přes třicet, nijak zvlášť hezká (ovšem na průkazových fotkách to nikomu moc nesluší), ale docela ucházející. Tmavší blond vlasy stažené dozadu buď do ohonu nebo drdůlku, na fotce to nebylo poznat. Datum narození 6. ledna 1974. Adresa byla stejná jako na průkazce do knihovny.

Darcy si uvědomila, že žalostně skučí. Bylo strašné slyšet něco takového vycházet z vlastního hrdla, ale nemohla přestat. A žaludek se jí proměnil v hroudu olova. Stahovala jí všechny vnitřnosti dolů, takže je protahovala do divných a nepříjemných tvarů. Tvář Marjorie Duvallové kdysi viděla v novinách. A ve zprávách o šesté.

Rukama, v nichž ztratila veškerý cit, stáhla gumičkou všechny průkazky, vrátila je do krabičky a krabičku zastrčila do skrýše. Už se ji chystala znovu zavřít, když se uslyšela říkat: „Ne, ne, ne, to není správné. Tohle nejde."

Byl to hlas Chytré Darcy nebo Hloupé Darcy? Těžko říct. Věděla jenom, že krabičku otevřela Hloupá Darcy. A díky Hloupé Darcy teď kamsi padala.

Vytáhla krabičku zase ven. Je to omyl, určitě je to omyl, jsme svoji víc než půlku života, přece bych to věděla, poznala bych to. Otevřela krabičku. Může člověk toho druhého opravdu znát?

Do dnešního večera by o tom byla přesvědčená.

Řidičák Marjorie Duvallové byl teď v balíčku nahoře. Předtím byl dole. Dala ho tam Darcy. Ale který následoval potom, Červený kříž nebo čtenářský průkaz? Bylo to prosté, muselo to být prosté, když byly jen dvě možnosti, ale byla strašně rozrušená a nemohla si vzpomenout. Dala knihovní průkazku nahoru a okamžitě věděla, že je to špatně, protože když krabičku otvírala, tak jako první zahlédla cosi červeného, červeného jako krev, a samozřejmě že průkazka dárce krve bude červená, takže ta musela být nahoře.

Dala ji tam a když omotávala gumičku kolem té minisbírky plastů, znovu se rozezvonil telefon v domě. Bylo to on. Byl to Bob, volal z Vermontu a kdyby byla v kuchyni, aby hovor vzala, uslyšela by jeho veselý hlas (hlas, který znala stejně dobře jako svůj): Ahoj, zlato, jak se máš?

Prsty se zaškubaly a gumička praskla. Kamsi odletěla a Darcy vykřikla, nevěděla jestli zlostí nebo strachy. Ale proč by se vlastně měla bát? Za sedmadvacet let manželství na ni nevztáhl ruku, leda aby ji polaskal. A hlas na ni zvýšil jenom několikrát.

Telefon zazvonil znovu... a zas... a pak uprostřed zvonění zmlkl. Ted' bude namlouvat vzkaz. Zase jsem tě nezastihl! Kruci! Brnkni mi, ať nemám starost, ano? Číslo je...

Připojí i číslo svého pokoje. Nic nenechával náhodě, nic nepovažoval za samozřejmé.

To, co si myslela, nemohla být v žádném případě pravda. Bylo to jako strašidelná vidina, která se občas zvedne z bažin na dně lidské mysli a zajiskří příšernými možnostmi: že pálení žáhy je počínající infarkt, že bolení hlavy je mozkový nádor, a že když Petra v neděli večer nezavolala, určitě měla automobilovou nehodu a leží v komatu v nemocnici. Ale tyhle vidiny přicházely obvykle ve čtyři ráno, kdy ji trápila nespavost. Ale ne v osm večer... a kde je ta zatracená gumička?

Nakonec ji našla, ležela za krabicí s katalogy, na které se už nikdy nechtěla podívat. Strčila si ji do kapsy a už se chystala vstát, aby se poohlédla po jiné, jenže zapomněla, kde je, a praštila se hlavou zespodu o stůl. Darcy se rozbrečela.

V šuplíkách ponku nebyly žádné gumičky a to ji rozbrečelo ještě víc. Vrátila se domů s těmi strašnými, nevysvětlitelnými průkazkami v kapse županu a našla nějakou gumičku v kuchyňské zásuvce, kam si schovávala všemožné krámy: sponky na papír, drátky z obalů na chleba, magnety na lednici, které už skoro nedržely. Na jednom z magnetů stálo DARCY VEDE a byla to taková blbůstka, kterou dostala od Boba na Vánoce.

Na lince vytrvale blikalo světýlko na telefonu a upozorňovalo ji vzkaz, vzkaz, vzkaz.

Běžela zpátky do garáže a ani si nepřidržovala župan. Už necítila venkovní zimu, protože uvnitř prochladla ještě víc. A pak měla v sobě tu olověnou hroudu, která jí táhla vnitřnosti dolů. Prodlužovala je. Matně si uvědomovala, že potřebuje jít na velkou, a to akutně.

Vykašli se na to. Vydrž to. Mysli si, že jsi na dálnici a příští pumpa je až za dvacet mil. Dodělej tohle. Všechno vrať tak, jak to bylo. Potom můžeš...

Co potom může? Zapomenout na to?

Ani náhodou.

Ovázala průkazky gumičkou, uvědomila si, že řidičák se nějak dostal zase nahoru, a vynadala si do krávy pitomé... za takovou nadávku by vrazila Bobovi facku, kdyby na ni někdy zkusil něco podobného. Ale to se nikdy nestalo.

„Jsem pitomá kráva, ale ne bondážová mrcha," zamumlala a břicho jí zkroutila křeč. Padla na kolena a ztuhla v očekávání, kdy to přejde. Kdyby tu byl záchod, už by na něj letěla, ale nebyl tu. Když křeč povolila - jen pomalu -, uspořádala kartičky v pořadí, o němž si byla celkem jistá, že je správné (dárce krve, knihovna, řidičák), a pak je vrátila do krabičky s nápisem KNOFLÍČKY. Krabičku zpátky do díry. Otočné prkénko pevně zaklapnout. Krabici s katalogy zpátky na místo, kde o ni zakopla: tak aby mírně vyčuhovala. Určitě nic nepozná.

Ale mohla mít jistotu? Pokud byl tím, z čeho ho podezřívala - příšerné, že ji něco takového vůbec mohlo napadnout, když všechno, po čem před půlhodinou toužila, byly nové baterie do toho zatraceného dálkového ovládání jestli byl opravdu takový, tak by byl opatrný už hodně dlouhou dobu. A on opatrný byl, byl pořádný, opravdová „leštěnka", ale pokud byl tím, na koho ty zatracené (ne, zasrané) plastové kartičky ukazovaly, tak musel být nepřirozeně opatrný. Nepřirozeně pozorný. Prohnaný.

Tohle slovo by si do souvislosti s Bobem nikdy nedávala, až do dnešního večera.

„Ne," oznámila garáži. Potila se, vlasy se jí lepily k obličeji v nevzhledných chuchvalcích, bolelo ji břicho a ruce se jí třásly, jako by měla parkinsona, ale hlas měla děsivě klidný, podivně vyrovnaný. „Ne, není takový. Je to omyl, Můj manžel není žádný Beadie"

Vrátila se do domu.

5

Rozhodla se, že si uvaří čaj. Čaj uklidňuje. Nalévala do konvice vodu, když telefon začal zvonit zas. Upustila konvici do dřezu - zařinčelo to, až vyjekla - a pak šla k telefonu. Cestou si utírala mokré ruce do županu.

Klid, klid, nabádala se. Když umí udržet tajemství on, tak to umím i já. Pamatuj, že se to všechno dá rozumně vysvětlit...

Ale, opravdu?

...a že prostě nevím, o co se jedná. Potřebuju čas, abych si to promyslela, to je všechno. Takže klid.

Zvedla sluchátko a zašvitořila: „Jestli jsi to ty, fešáku, tak rovnou přijeď. Manžel je mimo město."

Bob se zasmál: „Ahoj, zlato, jak se máš?"

„Ještě čichám k fialkám shora. Co ty?"

Nastalo ticho. Připadalo jí dlouhé, i když určitě netrvalo déle než pět vteřin. Během té chvíle si uvědomila, jak nepříjemně bzučí lednice, jak kape voda z kohoutku na konvici, kterou nechala v dřezu, jak jí tluče srdce - připadalo jí, že ten poslední zvuk jí vychází spíš z hrdla a uší než z hrudi. Byli manželé tak dlouho, že byli na sebe mimořádně vyladění. Stalo se to v každém manželství? To nevěděla. Znala jenom to svoje. Jenže teď se musela ptát, jestli ho vůbec znala.

„Mluvíš divně," prohodil. „Máš nějak zastřený hlas. Nestalo se něco, zlato?"

Mělo by ji to dojmout. Jenže ji to vyděsilo. Marjorie Duvallová: nejenže jí to jméno viselo před očima, ale přímo svítilo a blikalo jako neonový nápis. Na chvilku ztratila řeč a k dovršení té hrůzy se kuchyně, kterou tak dobře znala, začala kolem ní vlnit, protože jí do očí znovu vyhrkly slzy. A navíc se do břicha vrátila ta křečovitá tíha. Marjorie Duvallová. A pozitivní. Honey Lane číslo 17. A do toho Ahoj, zlato, jak se ráčíš vynacházet, ještě čicháš k fialkám shora?

„Přemýšlela jsem o Brandolyně," uslyšela se.

„Aha, holčičko moje," řekl soucitně, a to byl celý Bob. Znala to tak dobře. Copak jí nebyl oporou od roku 1984? A dokonce už dřív, kdy se teprve namlouvali a ona pochopila, že je ten pravý? Určitě ano. A on se opíral o ni. Představa, že takový soucit by mohl být pouhá sladká poleva na jedovatém dortu, byla šílená. Skutečnost, že mu v tuhle chvíli lže, byla ještě šílenější. Jako by existovaly určité stupně šílenství. Nebo bylo šílenství jenom jedno, takže žádné odstupňování nebylo možné. Ale co si myslela? Proboha, co?

Jenže on mezitím mluvil dál a ona netušila, co povídal.

„Musíš mi to zopakovat. Zrovna jsem se natahovala pro hrnek s čajem." Další lež, ruce se jí příliš třásly, než aby mohla něco držet, ale tahle lež byla aspoň malá a přijatelná. A hlas se jí netřásl. Aspoň si to myslela.

„Ptal jsem se, co to spustilo?"

„Volal Donnie a vyptával se na sestru. To mi připomnělo tu moji. Šla jsem ven a chvíli se procházela. Trochu jsem posmrkávala, ale může za to hlavně zima. Nejspíš jsi mi to poznal na hlase."

„Jo, hned," řekl. „Poslouchej, měl bych zítra vynechat Burlington a vrátit se domů."

Skoro vykřikla Ne!, ale přesně to nesmí udělat. Tím by ho jenom popohnala, aby vyrazil hned za svítání, starostlivost sama.

„Udělej to, a dám ti pěstí," řekla a ulevilo se jí, když se zasmál. „Charlie Brady ti říkal, že prodej té nemovitosti v Burlingtonu stojí za to, a jeho kontakty jsou dobré. A instinkty taky. Vždycky jsi to říkal."

„Jo, ale nelíbí se mi, že je ti tak mizerně."

To, že poznal (a okamžitě! Okamžitě!), že ji něco rozhodilo, bylo zlé. To, že musela lhát o tom, co ji trápí, bylo ještě horší. Zavřela oči, uviděla křičící zlou mrchu Brendu s kápí přes hlavu, a rychle je zase otevřela.

„Bylo mi mizerně, ale už není," řekla. „Jenom na mě na chvilku padla tesknota. Byla to moje sestra, viděla jsem otce, když ji přinesl domů. Někdy o ní přemýšlím, nic víc."

„Já vím," řekl. On o ní také přemýšlel. Sestřina smrt nebyla důvodem, proč se zamilovala do Boba Andersona, ale jeho chápavý soucit jejich pouto upevnil.

Brandolyn Madsenovou srazil a zabil opilý řidič snowmobilu, když jezdila na běžkách. Řidič ujel a nechal ji ležet v lese asi půl míle od domu Madsenových. Když se Brandolyn nevrátila do osmi večer, několik freeportských policistů a místní sousedská hlídka dali dohromady pátrací skupinu. Její tělo našel Darcyin otec a nesl ji domů lesem celé půl míle. Darcy - měla zůstat v obývacím pokoji, hlídat telefon a snažit se udržet matku v klidu - ho zahlédla první. Přicházel k domu po trávníku zalitém jasným světlem zimního úplňku, z úst odfukoval bílá oblaka. Darcy si v první chvilce vzpomněla (dodneška je to pro ni hrozné) na staré černobílé zamilované filmy, které někdy dávali v televizi na kanále pro pamětníky, v nichž muž přenáší nevěstu přes práh domů, v němž mají strávit líbánky, a do toho lká padesát smyčců sladkou melodii ulepenou jako sirup.

Darcy zjistila, že Bob Anderson se umí vcítit do jiných jako málokdo. Nepřišel o žádného sourozence, ale ztratil nejlepšího přítele. Jako malý kluk vyběhl na silnici, aby chytil míček, který mu vyklouzl při baseballu (aspoň že mu ho neházel Bob, on baseball nehrál, tehdy hodně plaval), tam ho srazila dodávka a chlapec krátce nato v nemocnici zemřel.

Podobné staré bolesti nebyly to jediné, co je sbližovalo, ale hlavně jí jejich setkání připadalo téměř mystické - že se nesetkali náhodou, ale byli si předurčeni.

„Zůstaň ve Vermontu, Bobby. Jeď se podívat na ten prodávaný dům. Má tě ráda za to, jakou si děláš starost, ale jestli se hned rozběhneš domů, budu si připadat jako mimino. A to bych se pořádně rozčílila."

„Tak jo. Ale zítra v půl osmé ti zavolám. Varuju předem."

Zasmála se a ulevilo se jí, když si uvědomila, že se směje upřímně... nebo aspoň jí to tak připadlo. Proč by se vlastně nesměla pořádně zasmát? Proč sakra ne? Milovala ho a bude ctít presumpci neviny. Jakoukoli pochybnost přijme. Ne že by měla na vybranou. Člověk nedokáže vypnout lásku - ani tu mimoděčnou, někdy samozřejmě přijímanou lásku sedmadvacetiletého manželství jako když otočíte kohoutkem. Láska prýštila ze srdce a srdce mělo své vlastní priority.

„Bobby, vždycky voláš v půl osmé."

„Vinen ve všech bodech. Zavolej i dnes v noci, kdybys..."

„...něco potřebovala, i kdyby bylo já nevím kolik," dořekla za něj. Cítila se skoro zase ve své kůži. Bylo opravdu úžasné, z kolika tvrdých ran se mysl dokáže vzpamatovat. „Zavolala bych."

„Miluju tě, zlato." Závěrečný takt mnoha rozhovorů, které za ty roky vedli.

„Taky tě miluju," usmála se. Pak zavěsila, opřela se čelem o zeď, zavřela oči a rozplakala se dřív, než jí úsměv zmizel z tváře.

6

Počítač, iMac už tak starý, že vypadal jako módní retrostyl, stál v její dílně. Málokdy ho používala na něco jiného než vyřizování e-mailů a obhlížení eBaye, ale teď si otevřela google a naťukala do něj jméno Marjorie Duvallové. Zaváhala, než dopsala do vyhledávacího okénka Beadie, ale ne dlouho. Proč to trápení prodlužovat? Stejně to vyjde najevo, tím si byla jistá. Odklepla enter a zatímco sledovala, jak se v horní části obrazovky vytrvale otáčí malý kroužek, popadly ji zase ty křeče. Vyběhla do koupelny, dosedla na mísu a s obličejem v dlaních udělala, co musela. Zevnitř bylo na dveřích zrcadlo a ona se v něm nechtěla vidět. Proč tam vůbec bylo? Proč dovolila, aby tam bylo? Kdo by se chtěl na sebe dívat, když sedí na záchodě? Třeba i v nejlepších chvilkách, což se o dnešku nedalo říct?

Pomalu se vrátila k počítači a vlekla nohy za sebou jako dítě, které ví, že je čeká trest za něco, čemu Darcyina matka říkala velká lumpárna. Viděla, že google jí nabídl víc než pět milionů výsledků hledání: ach, všemocný google, tak štědrý i strašlivý. Ale první výsledek ji vlastně rozesmál, protože ji zval, aby sledovala Marjorii Duvallovou Beadiovou na twitteru. Darcy usoudila, že tenhle odkaz může ignorovat. Pokud se nepletla (ale jak by byla horoucně vděčná, kdyby ano), Marjorie, kterou hledala, byla naposledy na twitteru už před delší dobou.

Druhý odkaz zněl na noviny Portland Press Herald a když na něj klikla, vyskočila na ni fotografie (připadalo jí to spíš jako facka), kterou si pamatovala z televize a nejspíš i z tohoto článku, protože Press Herald odebírali. Reportáž vyšla před deseti dny a byla na titulní straně. ŽENA Z NEW HAMPSHIRU JE MOŽNÁ 11. OBĚTÍ „BEADIEHO", křičel titulek. A podtitulek: Policejní zdroj: „ Jsme si na devadesát procent jistí."

Marjorie Duvallová vypadala na fotce v novinách mnohem hezčí, byla to studiová fotka, kde seděla v klasické pozici a měla na sobě nabírané černé šaty. Vlasy měla rozpuštěné a vypadaly mnohem světlejší. Darcy uvažovala, jestli jim tu fotografii poskytl její manžel. Nejspíš ano. Nejspíš jim stála na krbové římse v domě číslo 17 v ulici Honey Lane nebo třeba visela na chodbě. Pěkná hostitelka vítala hosty svým neměnným úsměvem.

Pánové mají rádi blondýnky, protože černé hlavičky si užijí při vymačkávání beďarů.

Další Bobovo rčení. Tohle se jí nikdy moc nelíbilo a hrozně jí vadilo, že si na ně vzpomněla zrovna teď.

Marjorii Duvallovou našli v rokli šest mil od jejího domova v South Gansettu, těsně za hranicí města North Conway. Okresní šerif se domníval, že smrt pravděpodobně nastala uškrcením, ale nebyl si jistý, hlavní slovo bude mít patolog. Odmítl se podělit o další domněnky a neodpověděl na žádné otázky, ale reportérův nejmenovaný zdroj (jehož informace získaly aspoň částečně na ceně tím, že jsou „z kruhů blízkých vyšetřovatelům") tvrdil, že Duvallová byla pokousaná a pohlavně zneužitá způsobem, který „odpovídal zraněním u ostatních Beadieho obětí".

Což přirozeně vedlo k úplné rekapitulaci předchozích vražd. K první došlo v roce 1977. V roce 1978 došlo k druhé, k další v roce 1980 a ke dvěma v roce 1981. Ke dvěma vraždám došlo v New Hampshiru, dvěma v Massachusetts, pátá a šestá se stala ve Vermontu. Pak nastala šestnáctiletá přestávka. Policie se domnívala, že se stala jedna ze tří věcí: Beadie se přestěhoval do jiné části země a provozuje své hobby tam, nebo Beadieho zavřeli pro jiný zločin bez souvislosti s těmito vraždami a sedí ve vězení, nebo se Beadie zabil. Jediné, co nebylo pravděpodobné, alespoň podle psychiatra, s nímž novinář svoji reportáž konzultoval, že by toho měl Beadie prostě dost. „Tihle lidé toho nikdy nemají dost," řekl psychiatr. „Je to jejich zábava, nutkání. Víc než to, je to jejich tajný život."

Tajný život. To byla hodně záludná věta.

Beadieho šestou obětí byla žena z Barre, kterou objevil v závěji sněžný pluh týden před Vánocemi. To musely být pro její příbuzné hrozné svátky, pomyslela si Darcy. Ne že by je toho roku měla kdovíjaké. Sama doma (což by z ní matka nevypáčila ani párem koní, když s ní telefonovala) a v zaměstnání, o němž si ani po roce a půl a jediných odměnách nebyla jistá, jestli má pro něj kvalifikaci, takže neměla absolutně žádnou vánoční náladu. Neuměla si rychle nacházet přátele, nikdy taková nebyla. Stydlivá, tohle slovo vystihovalo její osobnost, a ještě přesnější možná bylo introvertní.

Pak jí s úsměvem na tváři vkráčel do života Bob Anderson - Bob, který ji pozval na rande a ne nebral jako odpověď. Muselo to být necelé tři měsíce poté, co sněžný pluh objevil tělo Beadieho poslední oběti z „raného období". Zamilovali se. A Beadie přestal na šestnáct let.

Kvůli ní? Protože ji miloval? Protože chtěl přestat s velkými lumpárnami?

Nebo to byla jenom náhoda. To je možné.

Hezký pokus, ale průkazky, které našla zakutané v garáži, náhodě moc nenasvědčovaly.

Beadieho sedmou obětí, první z řady, kterou noviny nazvaly „nové období", byla žena z Watervillu v Maine a jmenovala se Stacey Moorová. Její manžel ji našel ve sklepě po návratu z Bostonu, kam si se dvěma kamarády zajeli na několik zápasů Red Sox. To muselo být v srpnu 1997. Hlavu měla nacpanou do sudu se sladkou kukuřicí, kterou Moorovi prodávali ve svém pouličním stánku u silnice číslo 106. Byla nahá, ruce měla spoutané za zády a hýždě a stehna pokousaná na desítce míst.

Za dva dny dorazil řidičský průkaz a průkazka zdravotního pojištění Stacey Moorové, převázané gumičkou, do Augusty. Adresa napsaná tiskacím písmem hlásala TOMU PITOMCI ST. ZÁSTUPCY Z ODD. VIŠETŘOVÁNÍ. Připojen byl vzkaz: ZDRAVÍM! JSEM ZPÁTKY! BEADIE!

Parta detektivů pověřená vyšetřováním vraždy Moorové balíček ihned poznala. Podobný výběr průkazů a podobně rozjařený vzkaz dostali při každé předchozí vraždě. Věděl, že ženy jsou samy. Mučil je, hlavně kousáním. Znásilnil je nebo pohlavně zneužil. Zabil je. Za několik týdnů nebo měsíců poslal jejich osobní průkazy některé policejní složce. S posměšky.

Aby měl jistotu, že nepřijde o zásluhy, pomyslela si Darcy sklíčeně.

V roce 2004 spáchal Beadie další vraždu a devátou a desátou v roce 2007. Ty byly nejhorší, protože jedna oběť bylo dítě. Desetiletého syna přepadené ženy poslali ze školy domů, protože si stěžoval na žaludeční nevolnost, a nejspíš načapal Beadieho uprostřed práce. Chlapcovo tělo našli u matky, oba leželi v nedalekém potoku. Když průkazy té ženy - dvě kreditní karty a řidičský průkaz - dorazily na adresu Massachusettské státní policie Kasárna č. 7, na připojeném lístku stálo: ZDRAVÍM! S TÍM KLUKEM TO BYLA NEHODA! LITUJUI ALE BYLO TO RYCHLÉ, „NETRPĚL"! BEADIE!

Byla tam spousta dalších článků, ke kterým by se mohla dostat (ó všemocný google), ale k čemu to? Sladký sen o dalším obyčejném večeru v obyčejném životě spolkla noční můra. Zahnalo by tu noční můru další čtení o Beadiem? Odpověď byla nasnadě.

Sevřelo se jí břicho. Zase se rozběhla na záchod - kde to stále smrdělo, i když zapnula větrák. Člověk obvykle dokáže ignorovat, že život někdy umí pěkně zasmrdět, ale ne vždycky - padla před mísou na kolena a s otevřenými ústy se zahleděla do modré vody. Chvíli si myslela, že nutkání zvracet pomine, ale pak si vzpomněla na uškrcenou Stacey Moorovou se zčernalým obličejem zastrčeným do kukuřice a na její hýždě pokryté krustou uschlé krve barvy kakaa. To rozhodlo a dvakrát zvracela tak prudce, až jí na obličej šplíchla dezinfekční tekutina s trochou zvratků.

S pláčem, těžce oddechující, záchod spláchla. Bude muset mísu umýt, ale prozatím jenom sklopila víko a položila si zrudlou tvář na chladivý béžový plast.

Co budu dělat?

Přirozené by bylo zavolat policii, ale co když to udělá a pak se ukáže, že je to omyl? Bob byl vždycky nesmírně velkorysý a uměl odpouštět - když nabourala jejich starou dodávkou do stromu na kraji parkoviště před poštou a rozbila čelní sklo, jeho jedinou starostí bylo, jestli si nepořezala obličej -, ale odpustil by jí, kdyby na něj neoprávněně ukázala prstem jako na vraha jedenácti umučených obětí? A všichni by se to dozvěděli. Vinen nebo nevinen, jeho fotka by se ocitla v novinách. Na první stránce. A její taky.

Darcy se vyhrabala na nohy, vytáhla ze skříňky štětku a nepořádek vyčistila. Dělala to pomalu. Bolela ji záda. Asi zvracela tak prudce, že si natáhla nějaký sval.

V půli práce jí najednou projela jako blesk další myšlenka. Novinářskými spekulacemi a pračkou špinavého prádla se čtyřiadvacetihodinovým cyklem ve zprávách na kabelovce nebudou vláčet jen je dva. Musela myslet na děti. Donnie a Ken právě získali první dva klienty, ale banka i prodejce aut hledající neotřelý přístup vezmou do zaječích tři hodiny poté, co tahle bomba smrdutého hnoje vybuchne. Firma Anderson a Hayward, která se dnes poprvé pořádně nadechla, bude zítra po smrti. Darcy nevěděla, kolik investoval Ken Hayward, ale Donnie do toho vložil všechno. To ani tak neznamenalo peníze, ale člověk investuje víc, když vyplouvá na vlastní lodi. Svoje srdce, mozek, sebeúctu.

Pak tu byla Petra s Michaelem, kteří nejspíš v tuhle chvíli s hlavami u sebe kují další svatební plány a vůbec si neuvědomují, že nad nimi visí dvoutunový sejf na hodně chatrném provázku. Petra si svého otce vždycky idealizovala. Co to s ní udělá, až zjistí, že ruce, které ji kdysi houpaly na zahradě na houpačce, jsou stejné ruce, které uškrtily jedenáct žen? Že rty, které ji líbaly na dobrou noc, skrývaly zuby, které pokousaly jedenáct žen, v některých případech až na kost?

Jak tak znovu seděla u počítače, na mysli jí vytanul strašlivý novinový titulek. Provázela ho fotografie Boba s šátkem na krku, směšných khaki šortkách a podkolenkách. Viděla to tak jasně, jako by držela noviny v ruce:

MASOVÝ VRAH „BEADIE"
17 LET VEDL MLADÉ SKAUTY

Darcy si prudce zakryla rukou ústa. Cítila, jak jí oči v důlcích tepou. Napadlo ji spáchat sebevraždu a chvíli (dlouhou chvíli) jí ten nápad připadal naprosto rozumný, jako jediné přijatelné řešení. Mohla by nechat dopis, že to udělala ze strachu, že má rakovinu. Nebo že jí začíná alzheimer, to by bylo ještě lepší. Ale sebevražda vždycky vrhne stín na celou rodinu, a co když se přece jenom mýlila? Co když Bob ten balíček průkazů našel někde u silnice?

Víš, jak je to nepravděpodobné? ušklíbla se Chytrá Darcy.

Tak jo, dobře, ale nepravděpodobné ještě neznamená nemožné, je to tak? Ale bylo tu ještě něco jiného, a v tom případě by z pasti, v níž se ocitla, nebylo úniku: co když má pravdu? Nezpůsobila by svou smrtí, že by Bob zabíjel ještě víc, protože už nebude muset vést utajený dvojitý život? Darcy tak docela nevěřila, že život po smrti v nějaké formě pokračuje, ale co když ano? A co když se ocitne nikoli v rajských zelených zahradách protkaných řekami, ale přivítá ji příšerně rostoucí řada uškrcených žen poznamenaných zuby jejího manžela, a všechny ji budou vinit ze své smrti, protože z toho chtěla lacino vyváznout? A jelikož by svůj nález ignorovala (jako by něco takového bylo možné, čemuž nevěřila ani minutu), nevyčítaly by jí to oprávněně? Opravdu si myslela, že může odsoudit další ženy ke strašné smrti, jen aby její dcera mohla mít v červnu hezkou svatbu?

Pomyslela si: Kéž bych byla mrtvá.

Jenže nebyla.

Poprvé za mnoho let Darcy Madsenová Andersonová sklouzla ze židle na kolena a začala se modlit. Nebylo to k ničemu. Dům zůstal prázdný, zůstala jen ona.

7

Nikdy si nevedla deník, ale na dně prostorné truhličky na šití měla diáře se záznamy obchodních jednání za posledních deset let. A v jedné zásuvce skříně, která stála v Bobově domácí pracovně, byly nacpané jeho cestovní záznamy za desítky let. Jako daňový účetní (s řádně ohlášeným vedlejšákem na přilepšenou) si vedl záznamy až puntičkářsky, zapisoval si všechny výlohy, daňový bonus a každý cent na amortizaci vozidla.

Naskládala si jeho složky vedle počítače spolu se svými diáři. Otevřela google a donutila se vyhledat potřebné údaje. Poznamenala si jména a data úmrtí (některá byla samozřejmě přibližná) Beadieho obětí. Potom, to už digitální hodiny na počítači nehlučně minuly desátou hodinu večerní, se pustila do pracného porovnávání.

Dala by deset roků života, kdyby našla něco, co by ho stoprocentně vylučovalo aspoň z jedné vraždy, jenže její diáře to jenom zhoršovaly. Kellie Gervaisovou z Keene v New Hampshiru našli v lese za místní skládkou 15. března 2004. Podle soudního patologa byla mrtvá tři až pět dní. Darcy měla v diáři z roku 2004 načmáráno od desátého do dvanáctého března Bob u Fitzwilliama, Brat. George Fitzwilliam byl zazobaný klient Bensona, Bacona a Andersona. Brat byla zkratka Brattleboro, kde Fitzwilliam bydlel. Z Keenu v New Hampshiru to byl kousek cesty.

Helen Shaverstonovou a jejího syna Roberta našli v potoce Newrie Creek v městečku Amesbury 11. listopadu 2007. Bydleli v Tassel Village asi dvanáct mil daleko. Na listopadové stránce diáře z roku 2007 měla čáru od osmého do desátého s nápisem Bob v Saugusu, 2 prodeje nemovitosti plus dražba mincí Boston. A vzpomínala si, že mu volala do motelu v Saugusu některý ten večer a nesehnala ho? A usoudila, že se opozdil, protože jedná s prodavačem mincí, jelikož větří větší sousto, nebo je třeba ve sprše? Měla pocit, že si na to vzpomíná. Jestli ano, byl toho večera opravdu na cestě. Třeba se vracel z nějaké pochůzky (někam si odskočil) v Amesbury? Nebo jestli byl ve sprše, co ze sebe proboha oplachoval?

Vrátila se k jeho cestovním záznamům a stvrzenkám, když hodiny na panelu počítače minuly jedenáctou a začaly se blížit k půlnoci, té strašidelné hodině, kdy se prý otvírají hroby. Pracovala pečlivě a často se zastavovala, aby údaje dvakrát ověřila. Podklady z konce sedmdesátých let byly kusé a celkem k ničemu - tehdy byl jenom obyčejná kancelářská myš -, ale z osmdesátých let tam bylo všechno a spojitosti, které našla mezi vraždami v roce 1980 a 1981, byly jasné a nepochybné. Cestoval ve správnou dobu do správných míst. A Chytrá Darcy tvrdila, že když člověk najde u někoho doma dostatek kočičích chlupů, musí právem předpokládat, že někde v tom domě se vyskytuje kočka.

Tak co udělám teď?

Zdálo se, že správnou odpovědí je odnést svou zmatenou a vyděšenou hlavu nahoru do ložnice. Pochybovala, že dokáže usnout, ale aspoň si dá horkou sprchu a pak si lehne. Byla vyčerpaná, záda ji bolela od zvracení a páchla potem i sama sobě.

Vypnula počítač a vytrmácela se po schodech do patra. Sprcha jí udělala na záda dobře a pár tylenolů je tak do dvou hodin ráno uvolní ještě víc. Byla přesvědčená, že neusne, takže se bude moci o kvalitách tylenolu přesvědčit. Když ho vracela do lékárničky, vytáhla lahvičku ambienu a držela ji v ruce skoro celou minutu, ale pak ji vrátila na místo. Stejně by ji neuspal, jenom by ji oblbnul a možná by po něm trpěla ještě horší paranoiou, než jakou už měla.

Lehla si a podívala se na noční stolek na druhé straně postele. Bobův budík. Bobovy náhradní brýle na čtení. Knížka Chatrč. Měla by sis ji přečíst, Darcy, změní ti život, říkal jí dva nebo tři dny před svou poslední cestou.

Zhasla lampu, uviděla Stacey Moorovou nacpanou do sudu s kukuřicí, a znovu lampu rozsvítila. V noci byla tma většinou její přítel - spánek byl laskavý posel -, dnes ale ne. Dnes se tma hemžila Bobovým harémem.

To nemůžeš vědět. Pamatuj, že nemáš absolutní jistotu.

Ale když člověk najde dost kočičích chlupů...

Přestaň už s těmi kočičími chlupy.

Ležela a byla ještě svěžejší, než se obávala, mozek jí běžel pořád dokola na plné obrátky, chvilku myslela na oběti, hned zas na svoje děti, pak na sebe, dokonce si vzpomněla na dávno zapomenutý biblický příběh o Ježíšovi, jak se modlil v Getsemanské zahradě. Pohlédla na Bobův budík v domnění, že uplynula aspoň hodina té mizérie, v níž se neustále motala, a uviděla, že uběhlo jen dvanáct minut. Opřela se o loket a otočila budík ciferníkem k oknu.

Domů se vrátí nejdřív zítra v šest večer, pomyslela si... jenže když už bylo čtvrt na jednu, technicky vzato bude doma dnes večer. Přesto jí zbývalo osmnáct hodin. Určitě dost času, aby se nějak rozhodla. Pomohlo by, kdyby se aspoň trochu vyspala - spánek jí vždycky mozek znovu nahodil -, ale to nepřipadalo v úvahu. Jakmile trochu zabere, na mysli jí vytane Marjorie Duvallová nebo Stacey Moorová nebo (to bylo nejhorší) Robert Shaverstone, deset let. „NETRPĚL"! A v tu ránu se jakákoli naděje na spánek vypařila. Napadlo ji, že možná už nikdy nedokáže spát. To bylo samozřejmě nemožné, ale jak tu tak ležela s pachutí zvratků v ústech, přestože si je vypláchla ústní vodou, vůbec jí to nepřipadalo vyloučené.

V jednu chvíli se přistihla, jak vzpomíná na jistý rok z raného dětství, kdy chodila po domě a dívala se do zrcadel. Stavěla se před ně s rukama po stranách obličeje a nosem na skle, ale zadržovala dech, aby se zrcadlo nezamlžilo.

Matka ji při tom nachytala a zahnala. Necháváš tam šmouhy a já je musím čistit. Proč se o sebe vůbec tolik zajímáš? Nikdy z tebe nebude krasavice. A proč stojíš tak blízko? Tak nic pořádně neuvidíš.

Kolik jí bylo? Čtyři? Pět? Příliš malá na to, aby uměla vysvětlit, že ji nezajímá vlastní odraz - tedy aspoň ne v první řadě. Byla přesvědčená, že zrcadla jsou dveře do jiného světa a že to, co vidí odrážet se v zrcadle, není jejich obývací pokoj nebo koupelna, ale obývací pokoj a koupelna jiné rodiny. Třeba Matsonových a ne Madsenových. Protože na druhé straně zrcadla to bylo podobné, ale ne stejné, a když jste se dívali dost dlouho, začali jste si všímat rozdílů: koberec tam vypadal oválný místo kulatý, jaký měli doma, dveře měly západku místo petlice, vypínač byl u opačné strany dveří. Ani ta holčička nebyla stejná. Darcy si byla jistá, že jsou příbuzné - zrcadlové sestry? -, ale určitě ne stejné. Místo Darcelleny Madsenové se ta holčička mohla jmenovat Jane nebo Sandra nebo dokonce Eleanor Rigbyová, která z nějakého důvodu (strašidelného důvodu) sbírala rýži v kostelech, kde se konala svatba.

Ležela v kruhu světla z noční lampičky, dřímala, aniž si to uvědomovala, a uvažovala, že kdyby přece jen dokázala své matce vysvětlit, co hledá, kdyby jí pověděla o Temnější dívce, která nebyla tak docela jako ona, možná by ji matka poslala k dětskému psychiatrovi. Ale ji nezajímala ta holčička, nikdy o tu holčičku nešlo. Ji zajímala představa, že za zrcadly se nachází zcela jiný svět, protože kdyby člověk mohl do toho druhého domu vejít (do Temnějšího domu) a pak vyšel dveřmi ven, čekal by tam na něj celý širý svět.

Ta představa se samozřejmě vytratila a za pomoci nové panenky (kterou pojmenovala paní Máslíčková po svém oblíbeném sirupu na lívance) a nového domečku pro panenky se přesunula k přijatelnějším dívčím fantaziím: vaření, uklízení, nákupům, výchově dítěte, převlékání k večeři. Dnes, po všech těch letech, přece jen našla svou cestu za zrcadlo. Jenže v Temnějším domě nečekala žádná malá holčička. Místo ní tam byl Temnější manžel, který celou dobu za zrcadlem žil a prováděl tam strašné věci.

Slušný kousek za férovou cenu, říkával Bob s oblibou - účetnické motto jako vyšité.

Ještě čichám k fialkám shora - odpověď na otázku jak se vede, kterou dobře znalo každé dítě v každé skautské partě, kterou vedl po Stezce mrtvého muže. Odpověď, kterou někteří chlapci nepochybně používali i jako dospělí muži.

Pánové mají rádi blondýnky, na to nezapomeň. Protože černé hlavičky si užijí...

Ale pak Darcy přemohl spánek a i když nezapadla do jeho náruče moc hluboko, přece jen se vrásky na čele a v koutcích zarudlých, oteklých očí trochu vyhladily. Byla dost blízko hladině vědomí, aby se pohnula, když manžel přijel k domu, ale ne tak blízko, aby se probudila. Možná by se probrala, kdyby světlomety suburbanu přejely po stropě, ale Bob je zhasl už v půli bloku, aby ji neprobudil.

8

Po tváři ji hladila kočka sametovou tlapkou. Velmi jemně, ale velmi vytrvale.

Darcy se ji snažila odstrčit, ale ruka jí vážila snad půl tuny. A stejně to byl sen - musel být. Neměli kočku. Ale když máš v domě dost kočičích chlupů, někde tu kočka musí být, napovídal jí celkem rozumně mozek, který se pracně pokoušel probudit.

Teď ji tlapka hladila po ofině a čele, a nemohla to být kočka, protože kočky nemluví.

„Probuď se, Darcy. Probuď se, zlato. Musíme si promluvit."

Ten hlas, jemný a uklidňující jako dotek kočičí packy. Bobův hlas. A nebyla to kočičí tlapka, ale ruka. Bobova ruka. Jenže to nemohl být on, protože on je v Montp-

Rozevřela oči dokořán a on tam byl, seděl přímo u ní na posteli a hladil ji po tváři a vlasech, jak to někdy dělal, když jí bylo mizerně. Měl na sobě trojdílný oblek značky Jos. A. Bank (kupoval u nich všechny obleky, říkal jim „džezbendy", další jeho zábavné rčení), ale vestu měl rozepnutou a límec v nepořádku. Viděla, že mu z kapsy u saka kouká konec kravaty jako červený jazyk. Břicho se mu boulilo přes opasek a její první souvislá myšlenka zněla Opravdu bys měl něco dělat se svou váhou, Bobby, nedělá ti dobře na srdce.

„Co..." Zaznělo to skoro jako nesrozumitelné zakrákání.

Usmál se a dál ji hladil po vlasech, tváři, zátylku. Odkašlala si a zkusila to znovu.

„Co tu děláš, Bobby? Musí být..." Zvedla hlavu, aby se podívala na budík, což jí samozřejmě nepomohlo. Obrátila ho ciferníkem na opačnou stranu.

Pohlédl na hodinky. Usmíval se, když ji hladil, aby ji probudil, a usmíval se i teď. „Tři čtvrtě na tři. Po tom našem hovoru jsem seděl na pokoji v tom pitomém motelu skoro dvě hodiny a snažil se namluvit si, že to, co si myslím, nemůže být pravda. Jenže já se nedostal tam, kde jsem, tím, že bych uhýbal pravdě. Takže jsem skočil do auta a vyrazil domů. Nebyl vůbec žádný provoz. Nevím, proč víc necestuju pozdě v noci. Možná začnu. Jestli tedy nebudu sedět v Shawshanku. Nebo ve státní věznici v Concordu v New Hampshiru. Ale to trochu záleží na tobě. Viď?"

Jeho ruka ji hladila po tváři. Ten pocit byl tak důvěrně známý, i ta vůně byla známá, a ona ji vždycky tolik milovala. Teď už ne, a nejen kvůli včerejším zdrcujícím objevům. Jak to, že si nikdy nevšimla, že to hlazení je tak samolibě majetnické? Jsi stará fena, ale především moje stará fena, připadalo jí, že tím dotekem říká. Jenomže tentokrát jsi udělala loužičku na podlahu, když jsem byl pryč, a to se nedělá. Provedla jsi hodně velkou lumpárnu.

Odstrčila jeho ruku a posadila se. „O čem to proboha mluvíš? Vplížíš se sem, probudíš mě..."

„Ano, spala jsi s rozsvíceným světlem - viděl jsem to, hned jak jsem zabočil na naši cestu." Jeho úsměv nebyl ani v nejmenším provinilý. Ani zlověstný. Byl to stejný dobromyslný úsměv, jaký měla ráda skoro od začátku. Na okamžik jí paměť zalétla ke svatební noci, jak k ní byl něžný, nespěchal na ni. Dal jí čas, aby si na všechno nové zvykla.

Což dělá i teď, napadlo ji.

„Nikdy nespíš s rozsvíceným světlem, Darcy. A máš sice noční košili, ale nechala sis podprsenku, a ani to nikdy neděláš. Prostě sis ji zapomněla sundat, že? Chudáčku malá. Chudáčku unavená holčičko."

Na okamžik se dotkl jejích prsou, ale pak - díky bohu - ruku odtáhl.

„Taky jsi otočila můj budík, abys neviděla, kolik je hodin. Byla jsi rozčilená a můžu za to já. Je mi to líto, Darcy. Z hloubi duše líto."

„Snědla jsem něco, co mi nesedlo." Nic jiného nedokázala vymyslet.

Trpělivě se usmíval. „Našla jsi moji speciální skrýš v garáži."

„Nevím, o čem mluvíš."

„No, celkem se ti podařilo vrátit ty věci tam, kde jsi je našla, jenže já jsem v tomhle hodně opatrný a kousek pásky, kterou jsem přelepil čep v tom prkně, byl roztržený. Nevšimla sis toho, že? Proč bys taky měla? Taková páska skoro není vidět, když je na něčem přilepená. Navíc krabička uvnitř byla asi o čtyři centimetry víc vlevo, než jak jsem ji uložil já –jak ji ukládám vždycky."

Natáhl ruku, aby ji znovu pohladil po tváři, ale pak ruku spustil (trochu zatrpkle, jak se zdálo), protože Darcy se odtáhla.

„Bobby, vidím, že ti něco vrtá hlavou, ale fakticky netuším, o co jde. Možná moc těžce pracuješ."

Ústa se mu stáhla dolů jako u divadelní masky smutku a oči se mu zalily slzami. Neuvěřitelné. Skutečně se musela napomenout, aby ho nelitovala. City jsou zřejmě další lidský zvyk, který se dá nacvičit jako všechny ostatní. „Já jsem vždycky věděl, že ten den jednou přijde."

„Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíš."

Vzdychl. „Měl jsem v autě dost času, abych o tom přemýšlel, zlato.

A čím déle jsem přemýšlel, čím víc jsem si namáhal mozek, tím víc mi připadalo, že odpověď musím najít jenom na jednu otázku: CBUD."

„Já ne-"

„Šššš," položil ji jemně prst na rty. Cítila mýdlo. Musel se vysprchovat, než z motelu odjel, to bylo zcela v jeho stylu. „Všechno ti povím. Vyložím karty na stůl. Myslím, že v hloubi duše jsem vždycky chtěl, abys to věděla."

Vždycky chtěl, aby to věděla? Panebože. Možná ji čekaly ještě horší věci, ale tohle bylo zatím nejstrašnější. „Já nic nechci vědět. Ať už ti v té palici uvízlo cokoliv, já to nechci vědět."

„Vidím ti v očích něco jiného, zlato, a já umím číst v ženských očích velmi dobře. Stal se ze mě něco jako expert. CBUD znamená Co by udělala Darcy. V tomto případě Co by udělala Darcy, kdyby našla moji speciální skrýš a to, co je v mé speciální krabičce. Mimochodem, tu krabičku jsem měl vždycky moc rád, protože jsem ji dostal od tebe."

Sklonil se a letmo ji políbil mezi obočí. Měl vlhké rty. Poprvé v životě ji dotek jeho rtů znechutil a napadlo ji, že možná bude do svítání mrtvá. Protože mrtvé ženy nežvaní. I když se možná bude snažit, abych „netrpěla" napadlo ji.

„Především jsem se sám sebe zeptal, jestli ti jméno Marjorie Duvallové bude něco říkat. Hrozně rád bych na tu otázku odpověděl hromovým ne, jenže někdy musí být člověk realista. Sice nejsi velký fanda do zpráv, ale žiju s tebou dost dlouho, abych věděl, že sleduješ hlavní zprávy v televizi a v novinách. Myslel jsem si, že to jméno poznáš, a i kdyby ne, poznala bys fotku na řidičáku. Kromě toho budeš určitě zvědavá, proč ty průkazy mám. Ženy jsou vždycky zvědavé. Vezmi si takovou Pandoru."

Nebo Modrovousovu manželku, napadlo ji. To byla žena, která nahlédla do zamčené komnaty a našla tam uřezané hlavy všech svých předchůdkyň.

„Bobe, přísahám ti, že netuším, o čem to tady..." „Takže hned jak jsem přišel domů, zapnul jsem tvůj počítač, spustil Firefox - tenhle vyhledávač vždycky používáš - a podíval se na historii." „Na co?"

Uchechtl se, jako by pronesla výjimečně vtipnou repliku. „Ty ani nevíš. Já to tušil, protože pokaždé, když se tam podívám, je tam všechno, nikdy ji nemažeš!" A znovu se uchechtl jako muž, když jeho manželka dělá zase tu charakteristickou podivnůstku, která je mu obzvláště milá.

V Darcy se začaly probouzet první slaboučké náznaky vzteku. V dané situaci to bylo absurdní, ale bylo to tak.

„Ty mi kontroluješ počítač? Ty sketo! Špinavá sketo!"

„Samozřejmě že ho kontroluji. Mám hodně špatného přítele, který dělá hodně špatné věci. Muž v takové situaci musí mít přehled, co dělají jeho nejbližší. Od té doby, co jsou děti z domu, jsi to ty a jenom ty."

Špatný přítel? Špatný přítel, který dělá špatné věci? Měla pocit, že jí plave hlava, ale jedna věci jí připadala až moc jasná: další zapírání by bylo zbytečné. Věděla to, a on věděl, že to ví.

„Ty sis nevyhledala jenom Marjorii Duvallovou." Neslyšela v jeho hlase žádnou obranu nebo stud, jenom strašlivou lítost, že to muselo zajít tak daleko. „Ty sis vyhledala všechny." Pak se zasmál: „Ach jo!"

Posadila se a opřela se o záhlaví postele, takže se od něj trochu odtáhla. To bylo dobré. Zvětšit vzdálenost bylo dobré. Všechny ty roky s ním ležela bok po boku a stehno u stehna, ale teď byla větší vzdálenost dobrá.

„Jaký špatný přítel? O kom to mluvíš?"

Nachýlil hlavu, čímž celým tělem naznačoval Připadáš mi tupá, ale zároveň zábavná. „O Brianovi."

Nejdřív netušila, koho má na mysli, pak ji napadlo, že to musí být někdo z práce. Snad nějaký komplic? To jí nepřipadalo na první pohled pravděpodobné, byla by soudila, že Bob je při navazování přátelství stejný nešika jako ona, ale muži, kteří provádějí takové věci, někdy přece jen mají komplice. Vlci přece jen loví ve smečkách.

„Brian Delahanty," řekl. „Nepovídej, že jsi zapomněla na Briana. Vyprávěl jsem ti o něm, když jsi mi pověděla, co se stalo Brandolyn."

Brada jí poklesla. „Tvůj kamarád ze základky? Bobe, ten je mrtvý! Přejela ho dodávka, když se hnal za baseballovým míčkem, a je mrtvý."

„No..." Bob se teď usmíval omluvně. „Ano... i ne. Když jsem o něm mluvil s tebou, skoro vždycky jsem mu říkal Brian, ale ve škole ne, protože on to jméno nenáviděl. Říkal jsem mu iniciálami. Říkal jsem mu BD."

Už se ho chtěla zeptat, co to má společného s cenou čaje v Číně, ale pak jí to došlo. No jistěže. BD.

Beadie.

9

Mluvil dlouho a čím déle mluvil, tím větší hrůza se jí zmocňovala. Všechny ty roky žila s šílencem, ale jak to mohla vědět? Jeho šílenství bylo jako podzemní moře. Skrývala ho vrstva skály, a tu skálu vrstva prsti, na které rostly květiny. Člověk mezi nimi mohl chodit a vůbec by ho nenapadlo, že pod nimi je moře šílenství... jenže bylo. Vždycky tam bylo. Všechno sváděl na BD (který se stal Beadiem až o řadu let později, ve vzkazech policii), ale Darcy měla podezření, že Bob věděl moc dobře, jak to bylo. Svádět vinu na Briana Delahantyho mu jenom ulehčovalo žít dva oddělené životy.

Například BD dostal nápad vzít do školy pistole a zařádit si. Podle Boba dostal ten nápad v létě mezi prvním a druhým ročníkem na střední škole v Castle Rocku. „1971," a dobromyslně vrtěl hlavou jako člověk, který vzpomíná na neškodné hříchy mládí. „Dávno před tím, než burani z Columbine vůbec poprvé zamžourali tatínkům do očí. Holky se nad námi ofrňovaly. Diane Ramadgeová, Laurie Swensonová, Gloria Haggertyová... ještě pár dalších, ale už jsem zapomněl, jak se jmenovaly. Plán zněl sehnat pár zbraní - Brianův táta měl ve sklepě asi dvacet kulovnic a pistolí, taky pár německých lugerů z druhé světové války, které nás vyloženě fascinovaly - a vzít je do školy. Tehdy ještě nebyly žádné prohlídky nebo detektory kovu.

Chtěli jsme se zabarikádovat v přírodovědném oddělení. Zavřeli bychom dveře na řetěz, pobili pár lidí - hlavně učitele, ale taky některé kluky, které jsme neměli rádi - a pak zbytek děcek vyhnali požárním východem na opačném konci haly. No... většinu děcek. Holky, co se nám posmívaly, jsme si chtěli nechat jako rukojmí. Plánovali jsme - BD plánoval - to všechno stihnout dřív, než se tam dostanou policajti, víš? Nakreslil mapky a do sešitu geometrie si sepisoval seznam kroků, které musíme podniknout. Myslím, že celkem to bylo asi dvacet bodů, začínalo to ,Spustit požární hlásiče, aby vznikl zmatek." Uchechtl se. „A pak jsme se tam měli zamknout..."

Trochu zahanbeně se usmál, ale podle ní se styděl hlavně proto, že mu ten plán připadal hloupý.

„No, zbytek si asi domyslíš. Pár mladých kluků, hormony tak vysoko, že stačilo, aby zafoukal větříček, a už jsme byli nadržení. Chtěli jsme těm holkám říct, že jestli nás jako fakt dobře ošukají, tak je necháme jít. Jestli ne, tak je budeme muset pozabíjet. A ony by šukaly, jo jo."

Pomalu přikývl.

„Šukaly by o život. V tom měl BD pravdu."

Úplně se do svého vyprávění ponořil. Oči měl zamžené nostalgií (bizarní, ale upřímné). Po čem se mu stýskalo? Po bláznivých snech mládí? Bála se, že tak to možná bude.

„Neměli jsme v plánu se zabít jako ti zabedněnci z Colorada. V žádném případě. Pod přírodovědným oddělením byl sklep a Brian tvrdil, že je tam dole tunel. Prý vede z kabinetu ke staré požární zbrojnici na druhé straně silnice číslo 119. Brian říkal, že když naše střední škola byla v padesátých letech ještě základka, byl tam park a děcka si tam o přestávce hrály. Ten tunel byl kvůli tomu, aby nemusely do parku chodit přes silnici."

Bob se zasmál, až nadskočila.

„Věřil jsem mu, ale ukázalo se, že to jsou plané kecy. Příští rok na podzim jsem se tam šel osobně podívat. Kabinet tam byl, plný papíru a smrděl vodičkou na cyklostyl, který se v té době používal, ale pokud tam byl nějaký tunel, já ho nikdy nenašel, a už tehdy jsem byl hodně důkladný. Nevím, jestli lhal nám oběma nebo jenom sobě, já jenom vím, že tam žádný tunel nebyl. Uvízli bychom nahoře a kdo ví, možná bychom se přece jenom zabili. Člověk nikdy neví, co čtrnáctiletý kluk udělá, že? Potulují se kolem jako nevybuchlé bomby."

Ty už nejsi nevybuchlý, pomyslela si. Viď, Bobe?

„Stejně bychom z toho asi vycouvali. Ale možná ne. Možná bychom to zkusili. BD mě celého nažhavil, mluvil o tom, jak je nejdřív ošaháme, pak je donutíme, aby si navzájem svlékaly šaty..." Naléhavě se na ni podíval. „Já vím, jak to zní, jsou to prostě klukovské onanovací fantazie, ale ty holky byly opravdu hrozně namyšlené. Když se s nimi člověk pokusil promluvit, jenom se zasmály a odešly. Pak v jídelně postávaly v rohu, byla jich celá parta, pokukovaly po nás a smály se ještě víc. Takže nám to nemůžeš moc vyčítat, ne?"

Podíval se na své prsty, které neklidně bubnovaly na nohavicích, pevně napnutých na stehnech, a pak se znovu zahleděl na Darcy.

„Musíš pochopit - opravdu tomu musíš rozumět -, že Brian byl nesmírně přesvědčivý. Byl mnohem horší než já. On byl opravdu šílený. Navíc to byla doba, kdy v celé zemi vládly nepokoje, na to nezapomeň, a nás ty nepokoje zasáhly taky."

To pochybuji, pomyslela si.

Podivuhodné bylo, jak to v jeho podání znělo téměř normálně, jako by sexuální fantazie každého dospívajícího chlapce obsahovaly znásilnění a vraždu. Nejspíš tomu věřil, stejně jako věřil v tajemný únikový tunel Briana Delahantyho. Nebo to bylo jinak? Jak to mohla vědět? Přece jen poslouchala vzpomínky šíleného člověka. Bylo však těžké tomu uvěřit - i teď! protože ten šílenec byl Bob. Její Bob.

„Ale nikdy k tomu nedošlo," pokrčil rameny. „Tehdy v létě Brian vyběhl na silnici a přejelo ho auto. Po pohřbu se u nich doma konala hostina a jeho matka řekla, že můžu jít nahoru do jeho pokoje a něco si vzít, jestli chci. Jako na památku. A já rozhodně chtěl! To si piš! Vzal jsem si jeho sešit z geometrie, aby si jím nemohl nikdo listovat a najít jeho plány na Velkej šukací a střílecí mejdan v Castle Rocku. Tak tomu říkal, víš."

Bob se žalostně zasmál.

„Kdybych byl nábožensky založený, řekl bych, že bůh mě zachránil před sebou samým. A kdo ví, jestli něco přece jen neexistuje... nějaký osud... který s námi má své vlastní plány."

„A ten Osud ti naplánoval, abys mučil a zabíjel ženy?" zeptala se Darcy. Už to nemohla vydržet.

Vyčítavě se na ni podíval. „Byly hrozně namyšlené," káravě zvedl prst. „A navíc jsem to nebyl já. To všechno dělal Beadie - a ten minulý čas nepoužívám jen tak, Darcy. Říkám dělal místo dělá, protože to všechno už je za mnou."

„Bobe - tvůj kamarád BD je mrtvý. Je mrtvý už skoro čtyřicet let. To přece musíš vědět. Tedy, někde v hlavě to přece máš."

Rozhodil ruce do vzduchu v gestu, jímž se dobromyslně vzdával. „Chceš tomu říkat uhýbání před vinou? Tak by tomu nejspíš říkal psychiatr, a je dobře, že to děláš ty. Jenže poslouchej, Darcy!" Předklonil se a přitiskl jí ukazovák na čelo mezi obočí. „Poslouchej a propasíruj si to do hlavy. On to opravdu byl Brian. Nakazil mě... no, řekněme určitými nápady. Některé nápady, jakmile je dostaneš do hlavy, nemůžeš jenom tak vyhnat. Nemůžeš..."

„Vrátit pastu zase do tuby?"

Tleskl tak prudce, až skoro vykřikla. „Přesně tak! Nemůžeš vrátit pastu do tuby. Brian byl mrtvý, ale ty jeho nápady živé. Ty nápady - chytit ženy, udělat s nimi kdejakou bláznivinu, co se ti vylíhne v hlavě - ty se proměnily v jeho ducha."

Při těch slovech zalétl očima vzhůru a vlevo. Někde četla, že člověk v takovém případě vědomě lže. Ale záleželo na tom? Nebo komu z nich vlastně lhal? Podle ní to bylo jedno.

„Nebudu zabíhat do detailů," řekl. „To není nic pro zlatíčko, jako jsi ty, a ať se ti to líbí nebo ne - já vím, že zrovna teď ne -, jsi pořád můj miláček. Ale musíš vědět, že jsem s tím bojoval. Sedm let jsem s tím bojoval, ale ty představy - Brianovy představy - mi v hlavě neustále rostly. Až jsem si nakonec řekl: ,Jednou to zkusím, jenom abych to z té hlavy vyhnal. Abych vyhnal z hlavy Briana. Jestli mě chytí, dobře - aspoň na to přestanu myslet. Přestane mě trápit zvědavost. Jaké by to bylo."

„Ty mi chceš říct, že to byl jen takový mužský průzkum," řekla otupěle.

„Nu, ano. Nejspíš by se to tak dalo říct."

„Nebo něco jako zkusit jointa, aby člověk zjistil, kvůli čemu je celý ten povyk."

Skromně, chlapecky pokrčil rameny. „Trochu."

„To nebyl žádný průzkum, Bobby. To nebylo zkoušení jointa. Ty jsi bral ženám život."

Až doteď na něm neviděla žádnou vinu nebo stud, absolutně žádnou - vypadal, že je takových citů naprosto neschopný, vypadalo to, že pojistka, která je ovládala, se spálila, možná už před narozením -, ale teď se na ni vzdorně, ublíženě podíval. Byl to pohled puberťáka, kterému nikdo nerozumí.

„Darcy, ony byly hrozně nafoukané."

Chtěla si zajít pro sklenici vody, ale bála se vstát a jít do koupelny. Bála se, že ji zastaví, a co přijde pak? Co potom?

„Kromě toho," pokračoval, „nemyslel jsem si, že mě chytí. Pokud budu opatrný a připravím si plán. Žádný nedopečený plán nadrženého čtrnáctiletého kluka, ale pořádný proveditelný plán. A uvědomil jsem si ještě něco. Nemohl jsem to udělat sám. I kdybych to nezkazil z nervozity, mohlo by se to stát kvůli špatnému svědomí. Protože já patřil k hodným klukům. Tak jsem se viděl a věř nebo ne, vidím se tak pořád. A mám důkaz, ne? Pěkný domov, hodnou manželku, dvě krásné děti, které už jsou velké a začínají svůj vlastní život. A oplácím i společnosti. Proto jsem vzal na dva roky práci městského pokladníka, grátis. Proto pracuji s Vinniem Eschlerem každý rok na halloweenském náboru dárců krve."

Měl jsi požádat Marjorii Duvallovou, aby taky darovala krev, pomyslela si Darcy. Měla skupinu A pozitivní.

Potom trochu nadmul hruď - jako muž, který dokládá svoje stanovisko posledním, nezvratným argumentem - a řekl: „A o to jde taky u mladých skautů. Myslela jsi, že se na klub vykašlu, když z něj Donnie odešel, já to dobře vím. Jenže já se na to nevykašlal. Protože nešlo jen o něj, to nikdy. Šlo mi o společnost. Abych jí něco vrátil."

„Tak vrať Marjorii Duvallové život. Nebo Stacey Moorové. Nebo Robertu Shaverstonovi."

Poslední jméno se mu dostalo pod kůži. Škubl sebou, jako by ho udeřila. „S tím klukem to byla nehoda. Neměl tam být."

„Ale to, že jsi tam byl ty, nehoda nebyla?"

„To jsem nebyl já," řekl a dodal něco vrcholně absurdního: „Nejsem ti nevěrný. To byl BD. Vždycky je to BD. To on zavinil, že mi ty nápady nasadil do hlavy. Já bych na to sám od sebe nikdy nepřišel. Psal jsem vzkazy policii pod jeho jménem, jenom abych jim to ujasnil. Samozřejmě jsem jeho jméno napsal jinak, protože před tebou jsem o něm někdy mluvil jako o BD. Možná by sis to nedala dohromady, ale já si to pamatoval dobře."

Užasla, s jakou posedlostí domýšlel i ty nejmenší detaily. Nebylo divu, že ho nechytili. Kdyby si neukopla palec o tu pitomou krabici...

„Žádná z nich neměla ke mně ani k mé práci žádný vztah. K žádné mé práci. To by bylo hodně špatné. Hodně nebezpečné. Ale často cestuji a mám oči otevřené. BD - ten BD uvnitř - taky. Vyhlížíme ty nafoukané. Ty člověk vždycky pozná. Nosí moc krátké sukně a schválně ukazují ramínka podprsenky. Lákají muže. Například ta Stacey Moorová. Určitě jsi o ní četla. Vdaná, ale to jí nebránilo v tom, aby se o mě otírala kozama. Pracovala jako servírka v kavárně - Na výsluní ve Watervillu. Chodíval jsem tam do Micklesonových mincí, pamatuješ? Dokonce jsi se mnou několikrát jela, to Petra ještě chodila na Colby. Bylo to předtím, než zemřel George Mickleson a jeho syn prodal všechny akcie, aby mohl jet na Nový Zéland nebo kam. Ta ženská se po mně přímo plazila, Darcy! Neustále se mě vyptávala, jestli chci ohřát kávu, a měla kecy jako co říkám na Red Sox, předkláněla se a opírala se mi kozama o rameno, prostě se snažila ze všech sil, aby se mi postavil. Což se jí podařilo, přiznávám, sem muž a mám svoje potřeby. Ty ses sice ode mě nikdy neodvracela ani neodmítala... no, málokdy... jenže jsem muž, co má svoje potřeby i já byl vždycky velmi sexuálně založený. Některé ženy to vycítí a rády provokují. Vzrušuje je to."

Zadíval se na svůj klín tmavýma, zamyšlenýma očima. Pak ho napadlo ještě něco a prudce zvedl hlavu. Řídnoucí vlasy se mu rozlétly a pak se usadily.

„Pořád se usmívají! Mají červenou rtěnku a pořád se usmívají! No, já tyhle úsměvy dobře znám. Většina chlapů je zná. ,Ha ha, já vím, že to chceš, cítím to z tebe, ale jenom se o tebe trochu otřu, nic víc nedostaneš, tak se s tím vyrovnej.' Já se s tím vyrovnat uměl! Já ano. Ale BD ne, ten teda ne."

Pomalu zavrtěl hlavou.

„Takových ženských je spousta. Snadno se dá zjistit, jak se jmenují. Pak si je najdeš na internetu. Tam je spousta informací, pokud víš, jak je hledat, a účetní si poradí vždycky. Udělal jsem to... no, v desítkách případů. Možná i stokrát. Asi by se tomu dalo říkat koníček. Dalo by se říct, že sbírám informace stejně jako mince. Obvykle z toho nic není. Ale někdy BD navrhne ,Tuhle bys měl dotáhnout do konce, Bobby. To je ta pravá. Společně připravíme plán a až přijde čas, prostě mi ji přenecháš.' A takhle to dělám." Vzal ji za ruku a sevřel její ochablé a ledové prsty do dlaně.

„Myslíš, že jsem blázen. Vidím ti to na očích. Ale nejsem, miláčku. To BD je blázen... nebo Beadie, jestli se ti líbí jeho veřejné jméno víc. Mimochodem, jestli jsi četla ty články v novinách, tak víš, že v těch vzkazech policii jsem schválně nadělal spoustu hrubek. Dokonce i v adresách. V peněžence mám schovaný seznam hrubek, abych dělal pokaždé stejné. Je to falešná stopa. Chci, aby si mysleli, že Beadie je hlupák - aspoň negramota -, a oni si to fakt myslí. Protože hloupí jsou oni. Vyslýchali mě jenom jednou, před lety, a navíc jako svědka. To bylo dva týdny poté, co BD zabil tu Moorovou. Policajt byl starý chlap, kulhal, v částečném důchodu. Prý mu mám zavolat, jestli si na něco vzpomenu. Řekl jsem, že ano. To bylo hodně humorné."

Nezvučně se zachechtal, jak to někdy dělával, když se dívali na Moderní rodinu nebo Dva a půl chlapa. Ten smích ji vždycky pobavil víc než seriál, až do dnešní noci.

„Chceš něco vědět, Darcy? Kdyby mě zahnali do rohu, asi bych se přiznal - aspoň si to myslím, protože nikdo nemůže vědět na sto procent, jak se v takové situaci zachová -, ale nijak zvláštní zpověď by ode mě nemohli čekat. Protože já si moc nepamatuju přímo z... no... z činů. Ty prováděl Beadie a já jaksi... nevím... ztrácel vědomí. Dostal jsem amnézii. Něco takového."

Ty lháři. Pamatuješ si všechno. Je ti to vidět na očích, dokonce i na tom, jak stáčíš koutky úst dolů.

„A teď... všechno je v rukou Darcelleny." Zvedl jednu její ruku ke rtům a políbil ji na hřbet, aby svoje sdělení zdůraznil. „Znáš ten starý vtípek, kde se říká ,Mohl bych ti to říct, ale pak bych tě musel zabít? Tak tady to neplatí. Tebe bych nedokázal nikdy zabít. Všechno, co dělám, co jsem vybudoval... i když někomu by to mohlo asi připadat skromné... všechno jsem dělal a budoval pro tebe. Samozřejmě taky pro děti, ale hlavně pro tebe. Vešla jsi mi do života a víš, co se stalo?"

„Přestal jsi," řekla.

Rozzářil se úsměvem. „Na víc než dvacet let!"

Šestnáct, pomyslela si, ale neřekla to nahlas.

„V těch letech, kdy jsme vychovávali děti a snažili se rozjet ten podnik s mincemi - i když všechno jsi zvládala hlavně ty -, jsem většinou jezdil po Nové Anglii, počítal daně a zakládal nadace..."

„Je tvoje zásluha, že to fungovalo," řekla a trochu ji šokovalo, co uslyšela ve svém hlase: klid a vřelost. „Ty jsi přece byl odborník."

Vypadal natolik dojatě, že se málem znovu rozplakal, a když promluvil, měl zastřený hlas. „Děkuju ti, zlato. Pro mě znamená strašně moc, že to říkáš. Zachránila jsi mě, víš. V nejednom směru."

Odkašlal si.

„Víc než deset let se BD ani neukázal. Myslel jsem, že je pryč. Opravdu jsem si to myslel. Jenže pak se vrátil. Jako duch." Zdálo se, že nad tím uvažuje, pak velice pomalu přikývl. „Přesně to on je. Duch, a zlý. Začal ukazovat na různé ženy, když jsem byl na cestách.,Podívej se na tamtu, ta chce, abys její bradavky nepřehlédl, ale kdyby ses jich dotkl, zavolala by policii a pak by se ti s kamarádkami smála, až by tě odváželi. Podívej se na tamtu, olizuje si rty jazykem, ví, že bys byl rád, kdyby ti ho strčila do pusy, a ví, že ty víš, že to nikdy neudělá. Koukni na tamtu, ukazuje ti kalhotky, když vystupuje z auta, a jestli si myslíš, že je to náhoda, tak jsi blbec. Je to prostě další nafoukaná pipina, která si myslí, že nikdy nedostane, co si zaslouží."

Zmlkl a jeho oči byly znovu tmavé, sklopené. Byl v nich ten Bobby, který se jí úspěšně vyhýbal celých dvacet sedm let. Ten, kterého se snažil vydávat za ducha. „Když jsem začal mít to nutkání, bojoval jsem s ním. Existují časopisy... určité časopisy... kupoval jsem je, než jsme se vzali, a myslel jsem, že když si je koupím znovu... nebo najdu určité stránky na internetu... myslel jsem, že bych mohl... já nevím... nahradit realitu fantazií, tak bys to asi řekla ty... ale jakmile to člověk jednou zkusí doopravdy, fantazie je jenom vyšeptalá náhražka."

Darcy napadlo, že mluví jako muž, který se zamiloval do nákladné lahůdky. Kaviáru. Lanýžů. Belgické čokolády.

„Jde ale o to, že jsem přestal. Na spoustu let jsem s tím přestal. A mohl bych přestat zas, Darcy. Tentokrát nadobro. Pokud máme my dva šanci. Pokud bys mi dokázala odpustit a prostě obrátit list." Podíval se na ni s plnou vážností a vlhkýma očima. „Myslíš, že bys to dokázala?"

Vzpomněla si na ženu zasypanou v závěji, jejíž holé nohy lhostejně odhrábla až radlice projíždějícího pluhu - byla to dcera něčí matky a miláček otce, který se kdysi pyšně díval, jak na pódiu neohrabaně tancuje jeho malá školačka v růžové sukýnce. Vzpomněla si na matku a syna, které našli v ledovém potoce, kde jejich vlasy nadnášela černá, ledem zarůstající voda. Vzpomněla si na ženu s hlavou v kukuřici.

„Budu o tom muset přemýšlet," řekla velmi opatrně.

Popadl ji za paže a sklonil se blíž. Musela se ovládnout, aby neucukla, a podívala se mu do očí. Byly to jeho oči... a přitom nebyly. Možná přece jenom na té povídačce o duchovi něco je.

„Tohle není film, kde šílený manžel honí ječící manželku po celém domě. Jestli se rozhodneš jít na policii a udat mě, nezvednu proti tobě ani prst, abych ti v tom zabránil. Ale vím, že budeš přemýšlet o tom, co by to udělalo s dětmi. Nebyla bys tou ženou, kterou jsem si vzal, kdybys na tohle nepomyslela. Možná bys nepomyslela na to, co to udělá s tebou. Nikdo by neuvěřil, že jsi byla za mě provdaná takovou spoustu let, a nic nepoznala... neměla sebemenší podezření. Musela by ses odstěhovat a žít z úspor, protože na chleba jsem vždycky vydělával já, a chlap nemůže vydělávat na chleba, když sedí ve vězení. Možná se k našim úsporám ani nedostaneš, protože se vyrojí různé žaloby. A samozřejmě děti..."

„Přestaň s tím, nemluv o nich, když mluvíš o tomhle, tohle nikdy nedělej."

Pokorně přikývl a stále ji lehce držel za paže. „Už jednou jsem BD porazil - porazil jsem ho na dvacet let..."

Šestnáct, pomyslela si znovu. Šestnáct a ty to víš.

„...a dokážu ho porazit znovu. S tvojí pomocí, Darcy. S tvojí pomocí dokážu všechno. I kdyby se měl vrátit za dalších dvacet let, tak co? To je skvělá zpráva! Bylo by mi sedmdesát tři. Těžko bych lovil nafoukané rajdy, kdybych se belhal v chodítku!" Vesele se té absurdní představě zasmál, ale pak znovu zvážněl. „Ale teď mě pozorně poslouchej. Kdybych měl ještě někdy uklouznout, i kdyby jenom jednou, zabiju se. Děti to nezjistí, těch se to vůbec nemusí dotknout... to... stigma... protože bych to zařídil, aby to vypadalo jako nehoda... ale ty bys to věděla. A věděla bys proč. Tak co říkáš? Můžeme to hodit za hlavu?"

Zdálo se, že Darcy uvažuje. Skutečně uvažovala, i když myšlenkový proces, který v ní běžel, určitě nenabral směr, kterému by Bob rozuměl.

Myslela totiž na tohle: Tohle říkají narkomani. „Už nikdy si to svinstvo nevezmu. Přestal jsem už dřív a tentokrát přestanu nadobro. Myslím to vážně." Jenže to nemyslí vážně, i když jsou o tom přesvědčení. Ani on to vážně nemyslí.

A pak myslela ještě na tohle: Co budu dělat? Neobalamutím ho, na to jsme manželé moc dlouho.

Na to jí odpověděl chladný hlas, o němž neměla tušení, že se v ní skrývá, a možná byl příbuzný hlasu BD, který šeptem ukazoval Bobovi namyšlené rajdy v restauracích nebo na rohu ulice, kde se mu smály, nebo seděly v drahých autech se staženou střechou, nebo postávaly na balkonech drahých bytů, kde si spolu šuškaly a usmívaly se.

Nebo to možná byl hlas Temnější holčičky.

Proč bys to nedokázala? zeptala se ten hlas. Přece... on tě balamutil celé roky.

A co potom? Netušila. Věděla jenom, že nejdřív se musí vypořádat s touhle chvílí.

„Musel bys slíbit, že s tím přestaneš," řekla velmi pomalu a neochotně. „Musel bys to smrtelně vážně a neodvolatelně odpřísáhnout."

V obličeji se mu objevil výraz tak nesmírné - a jaksi chlapecké - úlevy, že ji to dojalo. Málokdy vypadal jako chlapec, jímž kdysi byl. Ovšem to byl také ten chlapec, který měl kdysi v plánu přijít do školy s celým svým arzenálem. „Určitě, Darcy. Slibuji. Přísahám. Už jsem ti to říkal."

„A tohle už nikdy nemůžeme znovu probírat."

„Rozumím."

„Ani nepošleš policii průkazky té Duvallové."

Všimla si, jak po těch slovech zklamaně (znovu jako malý kluk, což působilo přízračně) protáhl obličej, ale z toho nemínila ustoupit. Musel pocítit nějaký trest, byť nepatrný. Tak jí uvěří, že ji přesvědčil.

A nepřesvědčil? Darcelleno milá, nepřesvědčil tě?

„Potřebuji víc než sliby, Bobby. Činy mluví hlasitěji než slova. Vykopeš v lese díru a zahrabeš do ní ty její průkazky."

„A až to udělám, tak jsme..."

Natáhla ruku a položila mu ji na ústa. Přinutila se, aby mluvila přísně. „Ticho. Už dost."

„Tak jo. Děkuju ti, Darcy. Hrozně moc."

„Nevím, za co mi děkuješ." A potom, i když pomyšlení na to, že ulehne vedle ní, ji naplňovalo odporem a hrůzou, se donutila doříct i zbytek.

„Teď se jdi převléknout do pyžama a pojď si lehnout. Oba se potřebujeme trochu vyspat."

10

Zabral skoro ve chvíli, kdy mu hlava padla na polštář, ale ještě dlouho poté, co začal drobně, zdvořile pochrupovat, Darcy vedle něj bděla a uvažovala, že jestli si dovolí zdřímnout, probudí se s jeho rukama na hrdle. Přece jenom byla v posteli s šílencem. Kdyby přidal i ji, dovršil by rovný tucet.

Jenže on to myslel vážně, pomyslela si. To bylo někdy v době, kdy se nebe na východě začalo rozjasňovat. Řekl, že mě miluje, a myslel to vážně. A když jsem řekla, že jeho tajemství uchovám - protože o to vlastně jde, abych udržela jeho tajemství - věřil mi. A proč by ne? Samu sebe jsem málem přesvědčila.

Bylo by možné, že svůj slib dodrží? Přece jen se některým narkomanům podaří zůstat čistí. A i když si neuměla představit, že by jeho tajemství uchovávala kvůli sobě, nedokázala by to snad kvůli dětem?

To nejde. Nemůžu. Ale mám na vybranou?

Co mám sakra na vybranou?

Právě při uvažování o této otázce se její unavená, popletená mysl konečně vzdala a pohroužila se do spánku.

Zdálo se jí, že vešla do bistra a tam našla ženu připoutanou řetězy k dlouhému luxusnímu stolu. Žena byla nahá až na černou koženou kápi, která jí zakrývala horní půlku obličeje. Tu ženu neznám, je to pro mě cizinka, pomyslela si ve snu, a pak se zpod té kápě ozvala Petra: „Mami, to jsi ty?"

Darcy se pokusila vykřiknout, ale v nočních můrách to někdy nejde.

11

Když se konečně pracně probudila - s bolavou hlavou a zubožená, jako by měla kocovinu -, druhá půlka postele byla prázdná. Bob si budík znovu otočil, takže viděla, že je čtvrt na jedenáct. Takhle nezaspala už celé roky, ale samozřejmě taky celé roky neusínala až za svítání, a navíc spánek, kterého se nakonec dočkala, se hemžil horory.

Zašla si na záchod, pak z háčku na koupelnových dveřích stáhla župan, vyčistila si zuby - měla v ústech hroznou pachuť. Jako na dně ptačí klece, říkával Bob za těch výjimečných rán, kdy si předtím k večeři dal sklenici vína navíc nebo při baseballu druhou láhev piva. Vyplivla a začala strkat kartáček zase do skleničky, ale pak se zarazila a zadívala se na svůj obraz. Toho rána uviděla ženu, která vypadala stará, ne ve středním věku: sinalá kůže, hluboké vrásky kolem úst, fialové kruhy pod očima, rozježené vlasy, jaké má člověk jenom po noci, kdy se neustále převaloval a házel sebou. Ale tohle ji zajímalo jenom okrajově, zjev byl to poslední, po čem pátrala. Pohlédla za rameno svého odrazu otevřenými dveřmi koupelny do ložnice. Jenže ta ložnice nebyla jejich, byla to Temnější ložnice. Viděla jeho sandály, jenže tyhle nebyly jeho. Pro Boba byly na první pohled moc velké, skoro obří. Patřily Temnějšímu manželovi. A ta manželská postel s pomačkanými prostěradly a neustlanou dekou? To byla Temnější postel. Přesunula pohled zpátky na rozcuchanou ženu s krhavýma, vystrašenýma očima: to byla Temnější manželka ve vší své ošumělé kráse. Křestním se jmenovala Darcy, ale příjmení neznělo Andersonová. Temnější manželka patřila panu Brianovi Delahantymu.

Darcy se předklonila, až se nosem dotýkala skla. Zadržela dech a přiložila dlaně ze stran k obličeji, jako to dělala, když byla ještě holčička v šortkách umazaných od trávy a shrnutých bílých ponožkách. Dívala se, až už nedokázala dech déle zadržovat, a pak prudce vydechla, až se zrcadlo zamžilo. Ručníkem ho otřela a pak šla dolů, aby se vypořádala s prvním dnem v roli manželky lidské zrůdy.

Nechal jí pod cukřenkou vzkaz.

Darcy,
postarám se o ty dokumenty, jak jsi chtěla.
Miluji tě, zlato.

Bob

Nakreslil kolem svého jména valentýnské srdíčko, něco takového neudělal už roky. Zaplavila ji vlna lásky k němu, hustá a nasládlá jako vůně vadnoucích květin. Chtělo se jí kvílet jako ženě z příběhu ze Starého zákona, ale zadusila pláč ubrouskem. Lednice se zapnula a bezcitně se rozvrčela. Voda kapala do dřezu, odpočítávala vteřiny do porcelánu. Jazyk se Darcy proměnil v kyselou houbu nacpanou do úst. Cítila, jak se čas - všechen čas, který v tomto domě stráví jako jeho manželka - kolem ní utahuje jako svěrací kazajka. Nebo rakev. Ocitla se ve světě, který si vybájila jako malá. Byl tu celou dobu. Čekal na ni.

Lednice vrčela, voda kapala do dřezu a nelítostné vteřiny míjely. Tohle byl Temnější život, kde byla všechna pravda zrcadlově převrácená.

12

Manžel byl trenérem Malé ligy (rovněž s Vinniem Eschlerem, mistrem židovských vtipů a rovněž medvědích objetí) v letech, kdy Donnie hrál za tým Cavendishovo železářství, a Darcy si stále pamatovala, co Bob klukům říkal po prohraném finále v turnaji 19. okresu (spousta jich brečela). To bylo někdy v roce 1997, asi tak měsíc předtím, než Bob zavraždil Stacey Moorovou a nacpal ji do sudu s kukuřicí. Proslov, který držel před hloučkem skleslých, posmrkávajících kluků, byl krátký, moudrý a neuvěřitelně laskavý (to si myslela tehdy a myslela si to i o třináct let později).

Kluci, já vím, jak mizerně se cítíte, ale zítra taky vyjde slunce. A až vyjde, bude vám líp. Až vyjde slunce pozítří, bude to ještě o něco lepší. Tohle je prostě součást života, a je už pryč. Bylo by lepší vyhrát, ale každopádně je to pryč. Život půjde dál.

Stejně jako její život poté, co podnikla osudovou cestu do garáže pro náhradní baterie. Když se po prvním dlouhém dni stráveném doma (nesnesla představu, že by měla vyjít ven, protože se bála, že to musí mít napsáno obrovským písmem na čele) vrátil Bob domů, uslyšela od něj: „Zlato, pokud jde o včerejší noc..."

„Včera v noci se nic nestalo. Přijel jsi domů dřív, nic víc."

Sklopil hlavu jako malý kluk, jak to měl ve zvyku, a když ji znovu zvedl, obličej mu zářil širokým a vděčným úsměvem. „Tak to je fajn. Případ uzavřen?"

„Jako účetní uzávěrka."

Rozevřel náruč. „Dej mi pusu, krásko." Udělala to a napadlo ji, jestlipak líbal tamty.

Udělej mi to dobře, pořádně zapoj ten svůj vzdělanej jazyk, a já tě nepořežu, to si možná v duchu říkal. Vlož do toho to svoje prťavý namyšlený srdce.

Podržel ji za ramena kousek od sebe. „Jsme stále přátelé?"

„Stále přátelé."

„Určitě?"

„Ano. Nic jsem neuvařila a nechci jezdit nikam ven. Nechceš se převléct do domácího oblečení a zajet pro pizzu?" „Dobře."

„A nezapomeň si vzít prilosec." Zářivě se na ni usmál. „Určitě."

Dívala se za ním, jak běží do schodů, a měla chuť mu říct Nedělej to, Bobby, nepokoušej takhle svoje srdce.

Ale ne.

Ne.

Ať ho pokouší, jak chce.

13

Druhý den vyšlo slunce. I ten další. Uplynul týden, pak dva, pak měsíc. Vrátili se do starých kolejí, k drobným zvyklostem dlouhého manželství. Čistila si zuby, zatímco on byl ve sprše (obvykle si zpíval nějaký hit z osmdesátých let, sice ne falešně, ale nijak melodicky), i když už to nedělala nahá, aby mohla vlézt do sprchy hned po něm. Teď se sprchovala, teprve když odjel do práce. Pokud si všiml této drobné změny v jejím chování, nemluvil o ní. Znovu začala chodit do svého čtenářského klubu, kde ostatním dámám a dvěma pánům v důchodu vysvětlila, že jí bylo mizerně a nechtěla šířit nějaký virus současně se svým názorem na novou Barbaru Kingsolverovou, a všichni se zdvořile nasmáli. Po týdnu začala chodit i do kroužku Pilných pletařek. Občas se přistihla, že si zpívá s rádiem, když se vrátila z pošty nebo nákupu. Večeře s Bobem dívali na televizi - vždycky na komedie, nikdy na kriminalisické seriály. Chodil teď domů brzy, od Montpelieru se nekonaly žádné služební cesty. Nainstaloval si na počítač jakýsi Skype, protože takhle si prý bude moci prohlížet sbírky mincí stejně dobře a ještě ušetří za benzín.

Neřekl, že se tím také vyhne pokušení, ale to ani nemusel. Četla noviny a hledala, jestli se v nich objeví zmínka o objevených průkazech Marjorie Duvallové, protože jestli jí lhal v tomhle, bude lhát ve všem. Ale žádnou zprávu nenašla. Jednou týdně chodili na večeři do jedné ze dvou nepříliš drahých restaurací v Yarmouthu. On si objednával steak a ona rybu. On pil ledový čaj a ona brusinkový džus. Staré zvyky odumírají těžce. Často umřou až s námi, napadlo ji.

Přes den, když byl pryč, si teď málokdy pouštěla televizi. Při vypnuté televizi bylo lehčí poslouchat ledničku a povrzávání a jemný skřípot jejich pěkného yarmouthského domu, který se usazoval a chystal na další mainskou zimu. Lépe se jí tak přemýšlelo. Lépe se jí tak čelilo pravdě: on to udělá znovu. Udrží se, jak dlouho bude moci, to mu neupírala, ale dřív nebo později Beadie získá navrch. Průkazky příští ženy nepošle policii, protože si bude myslet, že ji tím obalamutí, ale asi mu bude jedno, jestli Darcy prokoukne jiný modus operandi. Protože manželka v tom jede taky, takhle bude uvažovat. Musela by přiznat, že o tom věděla. Policajti to z ní vytáhnou, i kdyby se to pokusila zatajit.

Zavolal jim Donnie z Ohia. Podnik se jim pořádně rozjel. Oslovil je zákazník prodávající kancelářské potřeby a možná půjde o celostátní zakázku. Darcy zajásala (stejně jako Bob, který vesele připustil, že se mýlil, když tvrdil, že Donnie se tak mladý nedokáže prosadit). Zavolala Petra s tím, že se předběžně dohodli na modrých šatech pro družičky áčkového střihu, délka po kolena, šifonové šály stejného odstínu - co na to Darcy říká, bude to tak dobré, nebo to bude vypadat trochu dětinsky? Darcy řekla, že podle ní budou vypadat líbezně a že si spolu musejí popovídat o střevíčkách - přesněji o modrých lodičkách s nízkým podpatkem. Darcyina matka žijící v Boca Grande onemocněla a vypadalo to, že bude muset jít do nemocnice, ale pak jí nasadili nějaké nové léky a matce se udělalo lépe. Slunce ráno vycházelo a večer zapadalo. Vyřezávané dýně z papíru zmizely z výloh obchodů a nahradili je papíroví krocani. Pak se objevila vánoční výzdoba. A snesly se první sněhové vločky, přesně podle jízdního řádu.

Když byla doma a manžel si odnesl aktovku a odešel do práce, procházela Darcy místnostmi, zastavovala se před různými zrcadly a dívala se do nich. Často hodně dlouho. Ptala se té ženy uvnitř jiného světa, co má dělat.

Stále silněji se zdálo, že odpověď zní nic.

14

Jednoho nezvykle teplého dne dva týdny před Vánocemi se Bob vrátil brzy odpoledne a hned ve dveřích na ni volal. Darcy byla nahoře, četla si knížku. Odhodila ji na noční stolek (vedle kapesního zrcátka, které tam teď mělo stálé místo) a proběhla chodbou k podestě. Její první myšlenkou bylo (hrůza smíšená s úlevou), že už je konečně po všem. Našli ho. Brzy tu bude policie. Odvedou ho a pak se vrátí, aby jí položili dvě prastaré otázky: co ví a kdy se to dozvěděla? Na ulici budou parkovat novinářské dodávky. Mladí muži a ženy s krásnými vlasy budou před jejich domem vysílat živé reportáže.

Jenže v jeho hlase nezněl strach. Poznala, oč jde, ještě než doběhl ke schodům a obrátil tvář nahoru k ní. Bylo to vzrušení. Přímo jásot.

„Bobe? Co..."

„Tomu nebudeš věřit!" Svrchník měl rozepnutý, tvář zrudlou až po čelo a zbytky vlasů mu vlály všemi směry. Jako by jel domů celou cestu s otevřenými okénky. Vzhledem k jarně vlahému ovzduší to klidně bylo možné.

Opatrně sešla dolů a zůstala stát na prvním schodě, takže si hleděli z očí do očí. „Pověz mi, co se děje."

„Měl jsem úžasné štěstí! Opravdu! Pokud jsem někdy potřeboval znamení, že jsem znovu na správné cestě - že my jsme na správné cestě -, tak je to tohle!" Natáhl ruce. Byly sevřené do pěstí a obrácené hřbetem nahoru. Oči mu jiskřily a jen hrály. „V které ruce? Vyber si."

„Bobe, nechci hrát žádné..."

„Vyber si!"

Ukázala na pravačku, jen aby to měla za sebou. Zasmál se. „Čteš mi myšlenky... ale to jsi uměla vždycky, viď?"

Otočil pěst a rozevřel ji. Na dlani mu ležela mince rubem nahoru, takže Darcy viděla, že je to pence s klasy. Určitě ne nová, ale pořád ve skvělém stavu. Vzhledem k tomu, že na straně s Lincolnem nebyly žádné škrábance, odhadla, že je dobré nebo velmi dobré kvality. Natáhla se po ní, pak zaváhala. Kývl na ni, aby se nebála. Minci tedy obrátila a byla si docela jistá, co uvidí. Nic jiného by nemohlo jeho vzrušení dostatečně vysvětlit. A její očekávání se naplnilo: dvojité datování z roku 1955. Dvojitý zásah.

„Panebože, Bobby! Kde...? Tys ji koupil?" Taková mince, pětapadesátka, ovšem nepoužívaná, se nedávno prodala na aukci v Miami za víc než osm tisíc dolarů, což byl nový rekord. Tahle nebyla v tak dobrém stavu, ale žádný obchodník s mincemi, který bude trochu při smyslech, by ji nedal za méně než čtyři tisíce.

„Bože, to ne! Několik kolegů mě pozvalo na oběd do thajské restaurace a já skoro šel, jenže jsem makal na účetnictví těch zatracených Vision Associates - však víš, to je ta soukromá banka, jak jsem ti o ní povídal - takže jsem dal Monice deset babek, aby mi koupila v bistru sendvič a džus. Přinesla mi to v sáčku i s drobnými nazpět. Vytřepal jsem to ven... a tohle tam bylo!" Vyhrábl jí penci z ruky a s úsměvem od ucha k uchu ji podržel nad hlavou.

Zasmála se s ním a pak si pomyslela (jako poslední dobou často): „NETRPĚL"!

„Že je to skvělé, zlato?"

„Ano," řekla. „Jsem ráda i za tebe." Ať už to bylo divné nebo ne (zvrácené nebo ne), opravdu byla ráda. Během let zprostředkoval několik dobrých akvizicí a mohl si koupit jakoukoli vzácnost, ale to nebylo totéž jako na nějakou osobně narazit. Dokonce jí zakázal, aby mu něco podobného dávala na Vánoce nebo narozeniny. Skvělý náhodný nález je největší sběratelova radost, to jí řekl hned při jejich prvním vážnějším rozhovoru a teď dostal to, co hledal v hrstech drobásků celý život. Jeho nejvroucnější přání se splnilo, vysypalo se mu na stůl z bílého svačinového sáčku spolu s krocaní rolkou.

Popadl ji do náručí. Oplatila mu to, ale pak ho jemně odstrčila. „Co s ní uděláš, Bobby? Necháš ji zalít do plexisklové kostky?"

Žertovala a on to věděl. Namířil na ni ukazovák jako pistoli a střelil ji do hlavy. Což bylo v pořádku, protože když vás někdo střelí do hlavy prstem, „netrpíte".

Stále se na něj usmívala, ale pak ho znovu (po krátké milující chvilce) uviděla takového, jaký je: Temnější manžel. Glum a jeho milášek.

„Ale no tak. Vyfotografuji si ji, fotku si pověsím na zeď a pak tu penci uložím do naší schránky v sejfu. Co myslíš, jakou má kvalitu?"

Znovu si ji prohlédla a pak se na něj žalostně usmála. „Hrozně ráda bych řekla, že velmi dobrou, ale..."

„Jo, já vím, já vím - a nemělo by mi na tom záležet. Člověk nemá darovanému koni hledět na zuby, ale je těžké odolat. Ale pořád lepší než ,ucházející‘, no ne? No řekni upřímně, Darcy."

Můj upřímný názor zní, že to uděláš zas.

„Určitě je lepší než ucházející."

Jeho úsměv pohasl. Na okamžik si byla jistá, že uhodl, na co myslí, ale nemusela se obávat. Na této straně zrcadla také dokázala mít svá tajemství.

„Tady stejně nejde o kvalitu. Jde o radost z nálezu. A ne že jsem ji koupil od obchodníka nebo si ji našel v katalogu, ale skutečně jsem ji našel ve chvíli, kdy jsem to nejmíň čekal."

„Já vím." Usmála se. „Kdyby tu teď byl můj táta, už by otvíral šampaňské."

„O tenhle detail se postarám dnes při večeři," ujistil ji. „A nepojedeme na ni nikam do Yarmouthu. Pojedeme do Portlandu. Do Perly pobřeží. Co ty na to?"

„No, zlato, já nevím..."

Vzal ji lehce za ramena jako vždy, když chtěl, aby jí bylo jasné, že mu na něčem opravdu záleží. „Ale no tak - dnes večer bude tak teplo, že si můžeš vzít svoje nejhezčí letní šaty. Slyšel jsem to v předpovědi počasí, když jsem jel domů. A koupím ti tolik šampaňského, kolik dokážeš vypít. Jak bys mohla takovou nabídku odmítnout?"

„No..." zamyslela se. Pak se usmála. „To asi nemůžu."

15

Nedali si jenom jednu láhev velmi drahého Moët et Chandon, ale dvě, a většinu vypil Bob. Díky tomu na zpáteční cestě řídila tiše předoucí malý prius Darcy, zatímco Bob seděl vedle ní a vyzpěvoval si „Nebeské pence", sice ne falešně, ale nijak melodicky. Darcy si uvědomila, že je opilý. Ne že má jenom špičku, ale je skutečně opilý. To bylo poprvé za deset let, co ho takhle viděla. Obvykle si dával na konzumaci alkoholu pozor jako ostříž a když se ho někdo na večírku zeptal, proč nepije, ocitoval mu větu z filmu Opravdová kuráž: „Nestrčil bych si do úst zloděje, aby mi ukradl mysl." Dnes večer, rozradostněný z objevu vzácné mince, si nechal tu mysl ukrást, a Darcy věděla, co udělá, jakmile objednal druhou láhev bublinek. V restauraci si nebyla jistá, jestli to dokáže provést, ale jak tak cestou domů poslouchala jeho prozpěvování, rozhodla se. Samozřejmě to dokáže. Teď z ní byla Temnější manželka a ta věděla, že to, co on považoval za šťastnou náhodu, znamená šťastnou náhodu spíš pro ni.

16

Když už byli doma, hodil svoje sportovní sako na věšák u dveří a přitáhl si ji do náručí, aby ji dlouze líbal. Cítila v jeho dechu šampaňské a sladké créme brulée. Nebyla to špatná kombinace, ale věděla, že pokud se věci semelou tak, jak by mohly, už nikdy nebude mít ani na jedno chuť. Zabloudil jí rukou k prsům. Nechala ji tam chvilku prodlévat, vnímala, jak se o ni opírá, a pak ho odstrčila. Vypadal zklamaný, ale rozzářil se, když se usmála.

„Půjdu teď nahoru a svléknu si tyhle šaty," oznámila mu. „V lednici je minerálka. Když mi přinesete sklenici - s plátkem citronu -, možná budete mít štěstí, pane."

Úsměv se mu rozšířil od ucha k uchu - byl to jeho dávný, milovaný úsměv. Protože toto byl jeden z jejich zavedených manželských zvyků, k němuž se nevrátili od oné noci, kdy zvětřil, že Darcy něco ví (ano, zvětřil to, stejně jako chytrý starý vlk zvětří otrávenou návnadu), a spěšně se vrátil z Montpelieru domů. Den za dnem obezdíval svoji podstatu - ano, přesně jako Montresor zazdil svého přítele Fortunata - a sex v manželském loži bude poslední cihlou.

Sklapl podpatky a britsky zasalutoval - prsty k čelu, dlaní ven. „Ano, madam."

„Ne aby ti to trvalo," pokračovala příjemně. „Maminka chce to, co chce."

Když vystupovala po schodech nahoru, pomyslela si: Tohle nikdy nevyjde. Dosáhneš akorát toho, že tě zabije. On si možná nemyslí, že je toho schopný, ale podle mě je.

Možná by to tak bylo správné. Pokud by ji však nejdřív nemučil jako tamty ženy. Ať to dopadne jak chce, bude to lepší než tohle. Nemůže strávit zbytek života nahlížením do zrcadel. Už nebyla dítě a dětské fantazírování jí nemůže stačit.

Odešla do ložnice, ale uvnitř jenom odhodila kabelku na stolek ke kapesnímu zrcátku. Pak vyšla znovu ven a zavolala: „Už jdeš, Bobby? Mně by trocha sodovky udělala moc dobře!"

„Už běžím, madam, zrovna do ní házím led!"

A vyběhl z obývacího pokoje do haly se sváteční křišťálovou sklenicí v ruce, kterou držel ve výši očí jako číšník z komické opery, a ladně vybral zatáčku na úpatí schodiště. Vystoupil na schody a tu skleničku stále držel, plátek citronu se houpal na hladině. Volnou rukou lehce přejížděl po zábradlí, obličej mu zářil štěstím a dobrou náladou. Na chvíli skoro zaváhala, ale pak se jí před očima objevil pekelně zřetelný obraz Heleny a Roberta Shaverstonových: syn a jeho zneužitá, znetvořená matka spolu plují massachusettským potokem, u jehož břehů už začínala růst ledová krusta.

„Sklenice perrieru pro paní, už se to nese..."

Viděla, že v úplně poslední vteřině mu svitlo v očích poznání, a mělo podobu čehosi prastarého, prožluklého. Bylo to něco víc než překvapení, spíš uražená zuřivost. V tu chvíli ho konečně pochopila úplně. Nemiloval nic, ji nejméně ze všeho. Všechna ta laskavost, starostlivost. Chlapecké úsměvy a ohleduplná gesta - to byla jenom zástěrka. Byl jako skořápka. Uvnitř neměl nic, jen dunivou prázdnotu. Strčila do něj.

Strčila do něj hodně tvrdě, takže nad schody opsal tříčtvrteční salto, než na ně dopadl - nejdřív na kolena, pak na paži, a pak naplno na obličej. Uslyšela, jak mu praskla kost v paži. Těžká waterfordská sklenice se roztříštila o schod v místě, kde ho nezakrýval běhoun. Bob se znovu převalil a Darcy uslyšela, že v něm prasklo ještě něco. Zaječel bolestí a udělal ještě jedno salto, než přistál v hale na podlaze z tvrdého dřeva. Zůstal bezvládně ležet a zlomenou paži (nebyla zlomená jenom jednou, ale na několika místech) měl nataženou přes hlavu v úhlu, jaký by příroda rozhodně neschvalovala. Hlavu měl obrácenou tváří k podlaze.

Darcy seběhla ze schodů. Šlápla při tom na kostku ledu, uklouzla a musela se chytit zábradlí, aby se také nezřítila. Dole uviděla, že mu ze zátylku trčí mohutný hrbol, až tam zbělela kůže, a řekla: „Nehýbej se, Bobe, myslím, že máš zlomený vaz."

Obrátil oči, aby se na ni podíval. Z nosu mu vytékala krev - ten vypadal také zlomený - a mnohem víc se jí hrnulo z úst. Skoro proudem. „Tys do mě strčila," řekl. „Darcy, proč jsi do mě strčila?"

„Nevím," odpověděla, ale myslela si Oba víme. Rozplakala se. Pláč přišel přirozeně. Byl to její manžel a utrpěl vážné zranění. „Panebože, já nevím. Něco mě popadlo. Je mi to líto. Nehýbej se, zavolám sanitku."

Chodidly zaškrábal po podlaze. „Nejsem zchromlý," řekl. „Díky bohu a to. Ale strašně to bolí." „Já vím, zlato." „Zavolej tu sanitku! Honem!"

Odešla do kuchyně, letmo pohlédla na telefon v nabíječce a pak otevřela skříňku pod dřezem. „Haló? Haló? To je záchranná služba?" Vytáhla krabici s plastovými pytli o velikosti, kterou používala na ukládání zbytků do lednice, když měli kuře nebo hovězí pečeni, a jeden z krabice vytáhla. „Tady je Darcellen Andersonová, volám ze Sugar Mill Lane číslo 24, v Yarmouthu! Napsali jste si to?"

Z další zásuvky si vzala utěrku, které tam měla složené na hromádce. Pořád plakala. Budeš mít frňák jako hadici od hasičů, říkávali, když byli malí. Plakat bylo dobré. Potřebovala plakat, a nejen proto, že později to bude dělat lepší dojem. Byl to její manžel, stala se mu nehoda, musela plakat. Vzpomněla si na časy, kdy měl stále plno vlasů. Vzpomněla si na jeho skvělou taneční figuru, když tančili na „Footloose". Každý rok jí k narozeninám nosil růže, nikdy nezapomněl. Jeli na Bermudy, kde ráno jezdili na kolech a odpoledne se milovali. Vybudovali si společný život a teď ten život skončil a ona se potřebovala vyplakat. Omotala si utěrku kolem ruky a tu ruku strčila do plastového sáčku.

„Potřebuji sanitku, můj manžel spadl ze schodů. Myslím, že má zlomenou krční páteř. Ano! Ano! Okamžitě!"

Vrátila se do haly s pravou rukou za zády. Viděla, že se odtáhl kousek od paty schodiště, zřejmě se snažil obrátit na záda, ale nepodařilo se mu to. Klekla si vedle něj.

„Nespadl jsem," řekl. „Tys do mě strčila. Proč jsi do mě strčila?"

„Nejspíš kvůli malému Shaverstonovi," odpověděla a vytáhla schovanou ruku. Strašně brečela. Uviděl ten plastový sáček. Uviděl ruku, která v sáčku svírala zmuchlanou utěrku. Pochopil, co chce udělat. Možná sám dělal něco podobného. Nejspíš ano.

Rozkřičel se... ale nebyl to skutečný křik. Ústa měl plná krve, něco v krku se mu zlomilo, takže zvuky, které vydával, bylo spíš hrdelní vrčení než křik. Vecpala mu plastový sáček mezi rty a pak hluboko do úst. Při pádu si zlomil spoustu zubů, takže cítila ostré pahýly. Kdyby se jí zakously do kůže, čekalo by ji nepříjemné vysvětlování.

Vyškubla ruku dřív, než ji stačil kousnout, a nechala uvnitř plastový sáček i s utěrkou. Chytila ho za čelist a bradu. Druhou ruku mu položila na temeno. Bylo velmi horké. Cítila, jak pulsuje krví. Silou mu ucpaná ústa zavřela. Pokusil se ji odstrčit, ale měl jenom jednu volnou ruku a právě tu si zlomil při pádu. Druhá mu zůstala zkroucená pod tělem. Chodidla mu škubala sem a tam po podlaze z tvrdého dřeva. Jeden střevíc se mu zul a odletěl. Bob chrčel. Prudce si vykasala šaty do pasu, aby si uvolnila nohy, a pokusila se na něj obkročmo skočit. Kdyby se jí to podařilo, mohla by mu prsty ucpat nos.

Jenže než to stihla, začal se trup pod jejími koleny zvedat a chrčení se proměnilo v hluboké mručení. Připomnělo jí to doby, kdy se učila řídit auto a někdy jí začala skřípět převodovka, než zařadila dvojku, která jí na staré otcově chevroletce prostě nešla. Bob sebou škubal a oko, které z něj viděla, se boulilo jako u krávy. Obličej, předtím jasně karmínový, začal fialovět. Sklesl zpátky na podlahu. Čekala, lapala po dechu, obličej měla umazaný hlenem a slzami. Oko se už nehýbalo, už se nelesklo panikou. Už už si myslela, že je m-

Bob se naposledy titánsky vzepjal a shodil ji. Vztyčil se do sedu a Darcy uviděla, že horní půlka těla nějak nepasuje na tu dolní. Zřejmě si kromě krku zlámal i hřbet. Ústa vycpaná plastem se rozevřela dokořán. Upřel na ni pohled a ona věděla, že na tohle nikdy nezapomene... ale dokáže s tím žít, pokud přežije.

„Darrvi Arrrl"

Padl zpět. Hlava mu křupla o podlahu jako vejce. Darcy se připlazila blíž, ale ne tak blízko, aby se potřísnila. Samozřejmě byla od jeho krve, ale to bylo zcela v pořádku - snažila se mu pomoct, to bylo naprosto přirozené -, to však neznamenalo, že se v ní chtěla máčet. Posadila se, opřela se o ruku a pozorovala ho. Zatím se snažila popadnout dech. Pozorovala, jestli se pohne. Nepohnul. Když podle maličkých hodinek Michele s drahými kameny, co měla na zápěstí - ty si brala pokaždé, když vyráželi někam ven -, uplynulo pět minut, sáhla mu ze strany na krk a nahmatala puls. Tiskla prsty k jeho kůži, dokud nenapočítala do třiceti, ale nic nezaznamenala. Přitiskla ucho k jeho hrudi, i když byla přesvědčená, že v tu chvíli ožije a chytí ji. Neožil, protože už v něm žádný život nezbýval: netlouklo mu srdce, plíce nedýchaly. Bylo po všem. Necítila žádné zadostiučinění (natož vítězství), jen soustředěné odhodlání dokončit započatý úkol a udělat to správně. Částečně kvůli sobě, ale hlavně kvůli Donniemu a Petře.

Odešla do kuchyně, a to zčerstva. Museli vědět, že zavolala, jakmile mohla. Kdyby poznali, že došlo k prodlevě (například kdyby mu krev stačila ztuhnout), mohly by vyvstat trapné otázky. Přinejhorším jim řeknu, že jsem omdlela, pomyslela si. Uvěří tomu, a i kdyby ne, nemůžou to vyvrátit. Aspoň doufám.

Našla v komoře baterku, stejně jako tehdy večer, kdy doslova klopýtla o jeho tajemství. Vrátila se k místu, kde Bob ležel a skelnýma očima civěl do stropu. Vytáhla mu plastový sáček z úst a pečlivě ho prohlédla. Pokud byl roztržený, mohly by nastat problémy... a byl, na dvou místech. Posvítila mu baterkou do úst a zahlédla dva maličké útržky plastu na jazyku. Vytáhla je špičkami prstů a strčila do sáčku.

Stačí, to stačí, Darcelleno.

Ale nestačilo. Prsty stiskla jeho tváře k sobě, nejdřív levou a pak pravou. A na levé straně našla další útržek plastu uvízlý na dásni. Vytáhla ho a přidala k ostatním do sáčku. Byly tam ještě další kousky? Spolkl je? Jestli ano, už se k nim nedostane a může se akorát modlit, aby je nikdo neobjevil, pokud někdo - netušila kdo - bude natolik zvědavý, aby si vyžádal pitvu.

Mezitím běžel čas.

Odspěchala průchodem do garáže, i když přímo neběžela. Vlezla pod ponk, otevřela jeho speciální skrýš a zastrčila do ní zakrvácený plastový sáček s utěrkou uvnitř. Skrýš zavřela, vrátila krabici se starými katalogy před ni a pak se vrátila do domu. Položila baterku na obvyklé místo. Zvedla telefon, uvědomila si, že přestala plakat, a vrátila sluchátko do vidlice. Prošla obývacím pokojem a rozhlédla se. Přemýšlela o růžích, ale to nezabralo.

To poslední, k čemu se lotři uchylují, jsou růže, a ne věrnost, pomyslela si, a zasmála se, až se ulekla. Pak si vzpomněla na Donnieho a Petru, kteří otce zbožňovali, a to konečně zabralo. S pláčem se vrátila do kuchyně k telefonu a vytočila číslo tísňové linky. „Haló, jmenuju se Darcellen Andersonová, potřebuju sanitku na..."

„Zpomalte trochu, paní," přerušila ji dispečerka. „Sotva vám rozumím."

Dobře, pomyslela si Darcy.

Odkašlala si. „Je to lepší? Už mi rozumíte?"

„Ano, paní, už rozumím. Jenom klid. Říkala jste, že potřebujete sanitku?"

17

„Ano, na Sugar Mill Lane číslo 24."

„Stalo se vám něco, paní Andersonová?"

„Mně ne, ale manželovi. Spadl ze schodů. Možná je jenom v bezvědomí, ale myslím, že je mrtvý."

Dispečerka řekla, že okamžitě pošle sanitku. Darcy se domnívala, že pošle rovněž yarmouthskou policejní hlídku. Taky hlídku státní policie, pokud se momentálně v této oblasti nachází. Doufala, že nenachází. Vrátila se do haly a posadila se tam na lavici, ale ne na dlouho. Ty jeho oči, dívaly se na ni. Vyčítavě.

Vzala si jeho sportovní sako, zabalila se do něho a vyšla ven, aby před domem počkala na sanitku.

Policista, který ji vyslýchal, se jmenoval Harold Shrewsbury, a pocházel ze stejného města. Darcy ho neznala, ale náhodou znala jeho manželku. Arlene Shrewsburyová patřila mezi Pilné pletařky. Policista s ní hovořil v kuchyni, zatímco technici nejdřív prohlédli Bobovo tělo a pak je odnesli. Nevěděli, že uvnitř něj je další mrtvola. Chlapík, který byl mnohem nebezpečnější než diplomovaný účetní Robert Anderson.

„Dal byste si kávu, pan Shrewsbury? Klidně vám ji udělám."

Podíval se na její roztřesené ruce a řekl, že se s radostí chopí přípravy sám a uvaří ji oběma. „Jsem v kuchyni docela šikovný."

„Arlene se mi o tom nikdy nezmínila," prohodila, když vstal. Nechal na kuchyňském stole otevřený zápisník. Zatím si nic nezapsal, jenom její jméno, Bobovo jméno, adresu a telefonní číslo. Považovala to za dobré znamení.

„Ne, ráda tají moje světlejší stránky," řekl. „Paní Andersonová - Darcy - dovolte, abych vám vyjádřil upřímnou soustrast, a Arlene by určitě řekla totéž."

Darcy se znovu rozplakala. Policista Shrewsbury utrhl z role papírových utěrek celou hrst a podal jí je. „Vydrží víc než papírové kapesníky."

„Máte s tím zkušenost," poznamenala.

Zkontroloval kávovar, viděl, že je nasypaný, a zapnul ho. „Víc, než je mi milé." Vrátil se k ní a posadil se. „Můžete mi povědět, co se stalo? Cítíte se na to?"

Pověděla mu, jak Bob našel mezi mincemi vrácenými při nákupu sendviče dvojitě datovanou penci a jak z toho byl nadšený. Jak to jeli oslavit do restaurace Perla pobřeží a jak toho moc vypil. Jak šaškoval (zmínila se, jak jí komicky po britském způsobu zasalutoval, když ho požádala o sklenici perrieru s citronem). Jak šel po schodech nahoru se sklenicí v ruce jako číšník. Jak už byl skoro nahoře, když uklouzl. Dokonce mu pověděla o tom, že sama skoro uklouzla na jedné vysypané kostce ledu, když se k němu rozběhla.

Policista Shrewsbury si cosi naškrábal do notesu, zaklapl ho a pak se na ni zpříma podíval. „Tak jo. Chci, abyste jela se mnou. Vezměte si kabát."

„Cože? Kam?"

Do vězení, kam jinam. Tohle kolo stojíte, nedostanete dvě stě dolarů, jdete rovnou do basy. Bobovi prošlo skoro tucet vražd, a jí neprošla ani jediná (on si je samozřejmě plánoval, a to s účetnickou přesností). Netušila, kde klopýtla, ale nepochybně se ukáže, že by to každého praštilo do očí. Policista Shrewbury jí to poví cestou na policejní stanici. Bude to jako poslední kapitola v knize Elizabeth Georgeové.

„K nám domů," odpověděl. „Dnes přespíte u mě a Arleny."

Zůstala na něj civět. „Já ne... nemůžu..."

„Můžete," řekl tónem, který nepřipouštěl námitek. „Zabila by mě, kdybych vás tu nechal samotnou. Chcete mě mít na svědomí?"

Utřela si slzy z obličeje a chabě se usmála. „No, to asi ne. Ale... policisto Shrewsbury..."

„Harry."

„Musím vyřídit pár telefonátů. Moje děti... ještě to nevědí." Při tom pomyšlení jí znovu vyhrkly slzy a ona je osušila zbytkem papírových kapesníků. Kdo mohl tušit, že má člověk v sobě tolik slz? Kávy se ještě nedotkla, ale teď jí půlku vypila třemi dlouhými doušky, i když byla horká.

„Myslím, že pár meziměstských hovorů uneseme," usoudil Harry Shrewsbury. „A poslechněte, nechcete si vzít něco s sebou? Něco, však víte, co by vás uklidňovalo?"

„Nic takového," zašeptala. „Jenom prášky na spaní."

„Tak to vám Arlena půjčí nějaké to valium. Měla byste si nějaký prášek vzít aspoň půl hodiny předtím, než se do těch hrozných telefonátů pustíte. Já jí zatím brnknu, že jedeme."

„Jste velmi laskavý."

Otevřel první kuchyňskou zásuvku, pak druhou, nakonec třetí. Darcy ucítila, jak jí srdce vyskočilo do krku, když otevřel čtvrtou. Vytáhl z ní utěrku a podal ji Darcy. „Ta vydrží víc než papírový kapesník."

„Děkuji vám," řekla. „Opravdu moc děkuji."

„Jak dlouho jste byli svoji, paní Andersonová?"

„Dvacet sedm let," odpověděla.

„Dvacet sedm," opakoval. „Panebože. Je mi to moc líto." „Mně taky," řekla a zabořila obličej do utěrky.

18

Roberta Emoryho Andersona za dva dny uložili k odpočinku na yarmouthském Hřbitově klidu. Donnie a Petra stáli po boku matky, když pastor hovořil o tom, že lidský život je pomíjivý. Počasí se ochladilo, obloha se zatáhla. Mrazivý vítr chrastil holými větvemi. Účetní firma toho dne zavřela a všichni přišli na pohřeb. Účetní v černých svrchnících se shlukli jako vrány. Nebyly mezi nimi žádné ženy. Darcy si toho nikdy předtím nevšimla.

Oči se jí zalévaly slzami a ona je chvilkami utírala kapesníkem, který držela v ruce navlečené do černé rukavičky. Petra plakala neustále a bez přestávky. Donnie měl zarudlé oči a chmuřil se. Vyrostl z něj pohledný mladý muž, ale vlasy mu už řídly, stejně jako u otce v jeho věku. Hlavně aby nepřibral jako Bob, pomyslela si. A samozřejmě aby nevraždil ženy. Něco takového se však nedědí. Nebo ano?

Obřad brzy skončí. Donnie se zdrží několik dní - víc volna v práci si v tuhle chvíli prý vzít nemůže. Doufal, že to máma pochopí, a ona samozřejmě pochopila. Petra s ní zůstane týden a byla ochotná pobýt déle, pokud ji bude Darcy potřebovat. Darcy jí poděkovala, že je moc laskavá, a v duchu doufala, že nejpozději pátý den odjede. Potřebovala být sama. Potřebovala... ne snad vyloženě přemýšlet, ale najít zase sebe samu. Dostat se zpátky na správnou stranu zrcadla.

Ne že by se něco zvrtlo, to zdaleka ne. Podle ní to nemohlo dopadnout líp, i kdyby manželovu vraždu plánovala celé měsíce. Kdyby to plánovala, určitě by něco pokazila, protože by si to vymyslela příliš komplikovaně. Na rozdíl od Boba nebylo plánování její silnou stránkou.

Žádné nepříjemné otázky se nevyskytly. Její výpověď byla jednoduchá, uvěřitelná a téměř pravdivá. Nejdůležitější byla solidní skála, na níž byla její výpověď postavena: jejich manželství trvalo skoro tři desítky let, bylo to dobré manželství a v nedávné době nedošlo k žádné hádce, která by jejich štěstí zkalila. Opravdu, kde by se vzaly nějaké otázky?

Pastor vyzval rodinu, aby přistoupila blíž. Poslechli.

„Odpočívej v pokoji, tati," řekl Donnie a hodil hroudu prsti do hrobu.

Dopadla na lesklé víko rakve. Darcy napadlo, že tam vypadá jako psí lejno.

„Tati, hrozně se mi po tobě stýská," vzlykla Petra a také vhodila dolů hrst hlíny.

Nakonec přistoupila Darcy. Shýbla se, nabrala hrstku do dlaně v černé rukavici a nechala hlínu spadnout dolů. Neřekla nic.

Pastor vyzval přítomné k tiché modlitbě. Truchlící sklonili hlavu. Vítr cloumal větvemi. Nedaleko po dálnici 1-295 uháněla auta. Darcy si pomyslela: Pane Bože, pokud tam jsi, ať to tímhle skončí.

19

Neskončilo.

Asi sedm týdnů po pohřbu - to už byl nový rok, obloha byla modrá, tvrdá a studená - zazvonil u dveří domu na Sugar Mill Lane zvonek. Když Darcy otevřela, uviděla postaršího pána v černém svrchníku s červenou šálou. Před sebou držel v rukavicích staromódní plstěný klobouk. Ve tváři měl hluboké vrásky (způsobené trápením i věkem, napadlo Darcy) a zbytky šedivých vlasů vypadaly spíš jen jako polétavé chmýří.

„Copak si přejete?" zeptala se.

Zašátral v kapse a upustil klobouk. Darcy se shýbla a zvedla ho. Když se narovnala, postarší pán před ní držel rozložený průkaz v koženém pouzdře. Byl v něm zlatý odznak a plastová kartička s osobní fotografií (vypadal na ní o dost mladší).

„Holt Ramsey," představil se omluvně. „Z kanceláře státního návladního. Strašně se omlouvám, že vás ruším, paní Andersonová. Můžu jít dál? Zmrznete, jestli budete stát venku jenom v těch šatech."

„Račte," ustoupila stranou.

Pozorovala, jak kulhá a jak mu pravačka nevědomky bloudí k pravému boku - jako by ho chtěla udržet pohromadě - a v duchu jí vyvstala jasná vzpomínka: Bob sedí u ní na posteli a v teplé dlani svírá její studené prsty. Bob mluví. Přímo se zalyká blahovůlí. Chci, aby si mysleli, že Beadie je pitomec, a oni si to myslí. Protože sami jsou pitomci. Vyslýchali mě jenom jednou a to jako svědka, asi čtrnáct dní poté, co BD zabil tu Moorovou. Byl to takový kulhavý dědek, v částečném důchodu. A teď se tu ten dědek objevil a stál ani ne půl tuctu kroků od místa, kde Bob zemřel.

Kde ho zabila. Holt Ramsey vypadal, že je nemocný a že má bolesti, ale oči měl bystré. Rychle zalétly vlevo a vpravo a všechno zaznamenaly, než se vrátily k jejímu obličeji.

Buď opatrná, nabádala se. Na toho si dej hodně velký pozor, Darcelleno.

„Co pro vás můžu udělat, pane Ramseyi?"

„No, jednu věc - pokud to není ode mě moc velká opovážlivost - určitě by mi bodnul hrnek kafe. Je mi příšerná zima. Jel jsem k vám služebním autem a topení se úplně rozhasilo. Samozřejmě pokud by vás to obtěžovalo..."

„Ale vůbec ne. Jenom by mě zajímalo... mohla bych znovu vidět váš průkaz?"

Podal jí průkaz poměrně klidně a zatímco si ho prohlížela, pověsil si klobouk na věšák.

„To razítko PEN pod pečetí... znamená, že jste v penzi?"

„Ano i ne." Rty se mu rozevřely v úsměvu, který odhalil příliš dokonalé zuby, takže musely být umělé. „Musel jsem odejít, aspoň oficiálně, když mi bylo osmašedesát, ale celý život jsem strávil u státní policie nebo v kanceláři návladního, takže teď jsem něco jako starý hasičský kůň s čestným místem v maštali. Trochu jako maskot, víte."

Myslím, že jste mnohem víc než to.

„Pověsím vám kabát, když dovolíte."

„Ne, to ne, radši si ho nechám. Nezdržím se moc dlouho. Pověsil bych si ho, kdyby venku sněžilo - abych vám tu nekapal na podlahu ale nesněží. Je tam jenom příšerná zima, víte. Moc mrzne na to, aby sněžilo, to by řekl můj táta, a ve svém věku cítím zimu mnohem víc než před padesáti lety. Nebo i pětadvaceti."

Darcy se ho cestou do kuchyně, kam šla tak pomalu, aby jí Ramsey stačil, zeptala, kolik je mu let.

„V květnu mi bude sedmdesát osm." Evidentně byl na to hrdý. „Jestli se dožiju. To vždycky dodávám pro štěstí. Zatím to fungovalo. Vy ale máte pěknou kuchyni, páni Andersonová - místo pro všechno a všechno na svém místě. Manželka by vám ji schválila. Zemřela před čtyřmi lety. Na infarkt, bylo to naprosto nečekané. Moc mi chybí. Nejspíš jako vám chybí manžel."

Jiskřivé oči - mladé a bystré, i když usazené v důlcích z utrápených vrásek - se jí pátravě zahleděly do tváře.

On to ví. Netuším jak, ale ví to.

Nahlédla do zásobníku kávovaru a zapnula ho. Když vytahovala hrnky ze skříňky, zeptala se: „Jak vám můžu pomoct, pane Ramseyi? Nebo vám mám říkat detektive Ramseyi?"

Zasmál se, ale ze smíchu se rozkašlal. „No, to už je hromada let, co mi někdo říkal detektive. A Ramseye taky nechte být, já budu spokojený, když to zkrátíte na Holta. A ve skutečnosti jsem chtěl mluvit s vaším manželem, víte, jenže on zemřel - upřímnou soustrast - a tak je to bezpředmětné. Jo, naprosto bezpředmětné." Zavrtěl hlavou a posadil se na jednu ze stoliček, které stály kolem stolu z masivního dřeva. Svrchník mu zašustil. Někde uvnitř jeho hubeného těla zavrzala kost. „Ale něco vám povím: starého člověka, který žije v pronajaté místnosti - jako třeba já, i když je to pěkné bydlení - někdy znudí, že mu společnost dělá jenom televize, a tak jsem si řekl no co, krucinál, zajedu do Yarmouthu a stejně těch svých pár otázeček nanesu. Paní nebude moct na spoustu z nich odpovědět, možná na žádnou, ale proč to i tak nezkusit? Člověk musí vytáhnout paty, aby úplně neshnil, říkal jsem si."

„V den, kdy mají být nejvyšší teploty maximálně minus dvanáct," poznamenala. „Ve služebním autě s porouchaným topením."

„No jo, ale vzal jsem si spodky," řekl pokorně.

„Vy nemáte vlastní auto, pane Ramseyi?"

„Ale mám, mám," řekl, jako by ho to napadlo teprve v tuhle chvíli. „Pojďte se posadit, paní Andersonová. Nemusíte se schovávat v rohu. Jsem už moc starý na to, abych kousal."

„Ne, káva bude hotová každou chvíli." Bála se toho starého muže. Bob by se ho bál taky, jenže toho se už žádné strachy netýkaly. „Zatím byste mi mohl třeba povědět, o čem jste chtěl mluvit s mým manželem."

„No, tomu nebudete věřit, paní Andersonová..."

„Říkejte mi Darcy, nechcete?"

„Darcy!" Rozzářil se. „To je ale krásné, starodávné jméno!"

„Děkuji vám. Dáváte si smetanu?"

„Černou jako můj klobouk, takhle piju kávu. Akorát bych se rád řadil mezi kladné hrdiny s bílým kloboukem. I když, to bych mohl, ne? Když honím kriminálníky a tak. Právě při tom jsem si pochroumal nohu, víte. Honička v autech, v osmdesátém devátém. Chlap zabil manželku a obě děti. Takový čin obvykle bývá zločin z vášně, který spáchá někdo buď opilý, zdrogovaný nebo kdo to nemá v hlavě úplně v pořádku." Ramsey si do chmýří na hlavě poklepal ukazovákem pokřiveným artritidou. „Tenhle chlap ne. Tenhle to udělal kvůli pojistce. Snažil se to narafičit jako tohleto, vloupání do domu. Nepůjdu do všech detailů, ale já pořád čenichal kolem. Tři roky jsem čenichal. A nakonec jsem měl pocit, že toho mám na něho dost, abych ho zatkl. Možná ne dost, aby ho odsoudili, ale zrovna jemu jsem to nemusel vykládat, že?"

„Asi ne," souhlasila Darcy. Káva byla horká a nalévala ji. Rozhodla se, že si také vezme černou. A vypije ji co nejrychleji. Aby ji kofein zaplavil a rozsvítil všechny kontrolky.

„Díky," řekl, když postavila hrnky na stůl. „Děkuju mockrát. Jste nesmírně laskavá. Horká káva za studeného dne - co může být lepšího? Možná svařené víno, nic jiného mě nenapadá. Ale kde jsem to skončil? Aha, už vím. Dwight Cheminoux. Na severu okresu, tam to bylo. Kousek od Hainesville Woods."

Darcy polykala svoji kávu. Podívala se na Ramseyho přes okraj šálku a najednou měla opět pocit, že je vdaná - a že žije v dlouhém, v mnoha směrech (i když ne ve všech) dobrém manželství, takovém, co vypadá trochu jako žert: ona ví, že on ví, a on ví, že ona ví, že ví. Takový vztah se podobá pohledu do zrcadla, kde uvidíte další zrcadlo a celou dlouhou chodbu zrcadel sahající do nekonečna. Jediná skutečná otázka zněla, co Ramsey s tím, co ví, udělá. Co může udělat.

„No," pokračoval Ramsey, odložil hrnek a mimoděk si začal mnout bolavou nohu, „prostě jsem doufal, že toho chlapíka vyprovokuju. Přece jenom měl na rukou krev ženy a dvou dětí, takže jsem si nedělal výčitky, že s ním budu hrát trochu špinavou hru. A zabralo to. Utíkal a já ho hnal až do Hainesville Woods, kde na každé míli stojí náhrobní kámen, jak stojí v té písničce. A tam jsme se ve Wickettově zatáčce oba vybourali - on vrazil do stromu a já do něho. Tam jsem přišel k té bolavé noze, nemluvě o železném hřebíku v krku."

„To je mi líto. A ten chlapík, kterého jste honil? Co nakonec dostal?"

Ramseyho ústa se v koutcích zvedla v suchém úsměvu, ze kterého čišel chlad. Jeho mladé oči zajiskřily. „Smrt, Darcy. Ušetřil státu čtyřicet nebo padesát let za ubytování a stravu v Shawshanku."

„Jste skutečně nebeský ohař, viďte, pane Ramsey?"

Nezatvářil se nijak zmateně, jen si přiložil zkřivené ruce ke tváři dlaněmi ven a zarecitoval zpěvavým školáckým hlasem: „,Prchal jsem před Ním dnem a nocí, prchal jsem před Ním klenbami času, prchal jsem před Ním cestami křivolakými...' A tak dál."

„To jste se naučil ve škole?"

„Ne, paní, v Metodistickém kroužku mladých. To už je hromada let. Dostal jsem bibli, o kterou jsem o rok později na letním táboře přišel. Neztratil jsem ji, někdo mi ji ukradl. Umíte si představit někoho tak ubohého, že ukradne bibli?"

„Ano," řekla Darcy.

Zasmál se. „Darcy, klidně mi říkejte Holte. Prosím. Všichni přátelé mi tak říkají."

Jste můj přítel? Opravdu?

Nevěděla, ale jedním si byla jistá: Bobovým přítelem by nebyl.

„Umíte nazpaměť jenom tuhle báseň? Holte?"

„No, kdysi jsem znal ,Smrt najatého muže‘," řekl, „ale teď si pamatuju už jenom tu část o tom, že domov je místo, kde vás musejí přijmout, pokud tam vejdete. Je to pravda, co myslíte?"

„Určitě."

Jeho oči - světle oříškově hnědé - pátraly v jejích. Takový pohled byl svou důvěrností až neslušný, jako by ji svlékal očima. A příjemný, možná ze stejného důvodu.

„Na co jste se chtěl zeptat mého manžela, Holte?"

„No, už jednou jsem s ním mluvil, i když nevím, jestli by si na to vzpomněl, kdyby ještě žil. Bylo to už dávno. Oba jsme byli mnohem mladší, vy sama jste musela být ještě dítě, vzhledem k tomu, jak jste i dnes mladá a hezká."

Věnovala mu mrazivý útrpný úsměv a pak vstala, aby si dolila kávu. První šálek už skoro dopila.

„Nejspíš jste slyšela o Beadieho vraždách," prohodil.

„To je ten muž, co zabíjí ženy a pak jejich průkazy posílá policii?" Vrátila se ke stolu a ruka s nalitým hrnkem se jí ani nezachvěla. „Noviny se v tom vyžívaly."

Ukázal na ni - Bobovým pistolnickým gestem - a mrkl. „Správně. Přesně tak. ,Čím víc krve, tím větší trhák‘, to je jejich heslo. Náhodou jsem na tom případu trochu pracoval. Tehdy jsem ještě nebyl v důchodu, ale už se mi to blížilo. Měl jsem pověst chlapíka, co někdy mívá výsledky tím, že jen tak čenichá kolem... následuje svoje... tohleto..."

„Instinkty?"

Znovu na ni namířil prst. Znovu na ni mrkl. Jako by šlo o nějaké tajemství a věděli o něm jenom oni dva. „Každopádně mě poslali, abych pracoval na vlastní pěst, víte - starý kulhavý Holt ukazuje fotky, vyptává se a trochu... však víte... čenichá. Protože já měl na tuhle práci vždycky čich, Darcy, a nikdy jsem ho neztratil. To bylo na podzim roku 1997, chvíli poté, co byla zavražděna Stacey Moorová. Říká vám to jméno něco?"

„Ani ne," odpověděla Darcy.

„Kdybyste viděla fotky z místa činu, nezapomněla byste na to. Strašná vražda - ta žena musela hrozně trpět. Jenže ten chlapík, co si říká Beadie, měl samozřejmě dlouhou přestávku, víc než patnáct let, takže se mu v kotli nahromadila spousta páry, která jen čekala, kdy vybuchne. A schytala to ona.

Tehdejší státní zástupce mě tím pověřil. ,Holt na to nasadíme starýho Holta, řekl, ,stejně nic jinýho nedělá a tohle ho aspoň trochu rozhýbe.' Už tehdy mi říkali starej Holt. Nejspíš kvůli tomu kulhání. Mluvil jsem s jejími přáteli, příbuznými, sousedy kolem silnice sto šest, a lidmi, co s ní pracovali ve Watervillu. No jo, povídal jsem si s nima hodiny. Dělala servírku v restauraci Na Výsluní u nich v městečku. Zastavuje se tam spousta pasantů, protože hned kousek od nich je dálnice, ale spíš mě zajímali její pravidelní zákazníci. Její pravidelní mužští zákazníci."

„Samozřejmě, jak jinak," zamumlala.

„Ukázalo se, že jeden z nich je docela pohledný, dobře stavěný chlápek něco přes čtyřicet. Přijížděl každé tři nebo čtyři týdny a vždycky si sedl do některého boxu ke Stacey. No, tohle bych asi neměl říkat, protože se ukázalo, že ten chlapík byl váš zesnulý manžel - takže mluvím špatně o mrtvém, ale jelikož jsou po smrti oba, tak se to podle mě jaksi vyruší, jestli víte, jak to myslím..." Ramsey zmlkl a tvářil se rozpačitě.

„Nějak se do toho zamotáváte," řekla Darcy docela pobaveně, i když proti své vůli. Možná ji chtěl pobavit. Nepoznala to. „Buďte tak laskav a řekněte to rovnou, už jsem velká holka. Flirtovala s ním? O to jde? Nebyla by první servírka, která flirtovala s mužem na cestách, i když ten muž měl na ruce snubní prsten."

„Ne, takhle to přímo nebylo. Podle toho, co mi řekly ostatní servírky - a samozřejmě to musíte brát s určitou rezervou, protože ji tam všichni měli rádi - naopak on flirtoval s ní. A prý se jí to moc nelíbilo. Prý jí z toho chlapa naskakovala husí kůže."

„To na mého manžela moc nevypadá." Tedy na to, co jí Bob vyprávěl.

„Nevypadá, ale pravděpodobně to byl on. Váš manžel. A manželka vždycky neví, co manžílek na služební cestě dělá, i když si to třeba myslí.

Prostě jedna ta servírka mi řekla, že ten chlap jezdil v toyotě s pohonem na čtyři kola. Věděla to, protože se jí to auto líbilo. A víte co? Spousta sousedů Moorové tuhle čtyřkolku občas zahlédla v oblasti, kde měla ta rodina hospodářství, jenom pár dní předtím, než byla ta žena zavražděna. Jednou dokonce den před vraždou."

„Ale ne přímo toho dne."

„Ne, ale chlap opatrný jako Beadie by si na něco takového samozřejmě dal pozor. Co myslíte?"

„Asi ano."

„No, měl jsem popis a mluvil jsem se všemi z okolí restaurace. Neměl jsem na práci nic lepšího. Výsledkem za celý týden bylo akorát pár puchýřů a pár šálků kafe, které mi nalili z milosti - ale nebylo tak dobré jako vaše! -, takže jsem to chtěl vzdát. Pak jsem se náhodou zastavil v jednom krámku v centru. Jmenuje se Micklesonovy mince. Tohle jméno vám něco říká?"

„Samozřejmě. Manžel byl numismatik a Mickleson byl jedním ze tří nebo čtyř nejlepších překupníků ve státě. To už ale neplatí. Starý pan Mickleson zemřel a jeho syn podnik zavřel."

„Jo. No, víte co se zpívá v té písničce, všechno nakonec odnese čas - dobré oči, křepký krok, dokonce i zasranou střelbu na koš, omlouvám se za ten výraz. Ale George Mickleson byl tehdy naživu..."

„Ještě čichal k fialkám shora," zamumlala Darcy.

Holt Ramsey se zasmál. „Přesně tak. No a on ho podle popisu poznal. ,To vypadá na Boba Andersona,' takhle to řekl. A hádejte co? Bob jezdil v toyotě se čtyřkolovým pohonem."

„Jenže ji dávno prodal," namítla Darcy. „Místo ní si pořídil..."

„Chevrolet Suburban, viďte?" Ramsey to slovo mazlivě protáhl.

„Ano." Darcy složila ruce a klidně se na Ramseyho zadívala. Už byli skoro u toho. Zbývala jediná otázka: o kterého partnera z již zaniklého manželství Andersonových se tenhle bystrooký starý muž zajímá víc.

„Nečekám, že ten suburban pořád máte, že?"

„Nemám. Prodala jsem ho asi měsíc po manželově smrti. Dala jsem si inzerát do časopisu Strýček Henry a někdo ho okamžitě koupil. Myslela jsem, že s ním budu mít problémy, protože měl hodně najeto a benzín je tak drahý, ale nic takového. Samozřejmě jsem za něj moc nedostala."

A dva dny předtím, než si ho kupec přijel vyzvednout, auto pečlivě prohledala od přídě po záď a nezapomněla zvednout i koberec v kufru.

Nenašla nic, ale i tak zaplatila padesát dolarů za umytí zvenku (což jí bylo jedno) a parní vyčištění uvnitř (o to jí šlo).

„Aha. Starý dobrý Strýček Henry. Stejně jsem prodával forda mojí zesnulé ženy."

„Pane Ramsey..."

„Holte."

„Holte, dokázal jste s jistotou identifikovat mého manžela jako muže, který rád flirtoval se Stacey Moorovou?"

„No, když jsem s panem Andersonem mluvil, přiznal, že občas na Výsluní jedl - přiznal to bez vytáček ale tvrdil, že si nikdy žádné servírky zvlášť nevšímal. Tvrdil, že obvykle je zabraný do papírování. Ale samozřejmě jsem lidem ukázal jeho fotku - z řidičáku, abyste rozuměla - a zaměstnanci v restauraci se shodli, že je to on."

„Věděl můj manžel, že jste... se o něj značně zajímal?"

„Ne. Z jeho pohledu jsem byl jenom starý kulhavý páprda, který hledá svědky, co snad něco viděli. Starého belhavého kačera, jako jsem já, se nikdo nebojí, víte."

Já se bojím hodně.

„To nevypadá na silný případ," řekla. „Pokud jste se snažil nějaký dát dohromady."

„Vůbec žádný případ!" Vesele se zasmál, ale hnědé oči zůstaly studené. „Darcy, kdybych z toho mohl udělat případ, tak bychom s panem Andersonem nevedli náš krátký rozhovor u něj v kanceláři. Vedli bychom ho v mé kanceláři. Odkud si nemůžete jen tak odkráčet, pokud to nedovolím. Nebo pokud vás nevytáhne advokát."

„Možná přišla chvíle, abyste přestal s těmi tanečky, Holte."

„Dobře," souhlasil, „proč ne? Protože i při čtverylce mě poslední dobou bolí kosti jako čert. Zatracenej Dwight Cheminoux! A nechci vás zdržovat celý dopoledne, takže to vezmu zkrátka. Mohl jsem doložit, že nějaká Toyota 4Runner se vyskytovala na místě činu nebo poblíž dvou předchozích vražd - v období, kterému říkáme Beadieho první cyklus. Nebyla stejná, měla jinou barvu. Ale také jsem mohl doložit, že vašemu manželovi patřil v sedmdesátých letech jiný vůz typu 4Runner."

„Správně. Líbil se mu, takže si pak pořídil stejný."

„Jo, chlapi tohle dělají. A tohle auto je populární v kraji, kde ten zatracenej sníh vydrží půl roku. Ale po vraždě Moorové - a poté, co jsem s ním mluvil - přesedlal na suburban."

„Ne hned," usmála se Darcy. „Ten 4Runner měl ještě dlouho po přelomu století."

„Já vím. Koupil ho v roce 2004, chvíli před tím, než byla kousek od Nashuy zavražděná Andrea Honeycuttová. Modrošedý suburban, rok výroby 2002. Nějaký suburban zhruba stejného data výroby a s přesně stejným lakem byl často vidět ve čtvrti paní Honeycuttové měsíc předtím, než byla zabita. A tohle je zajímavé." Předklonil se. „Našel jsem svědka, který tvrdil, že ten suburban měl vermontskou poznávací značku, a dalšího svědka - drobnou starou dámu toho typu, která neustále vysedává v obýváku u okna a pozoruje, co se kde v okolí šustne, protože nemá co lepšího na práci. A ta řekla, že ona viděla newyorskou poznávací značku."

„Bob měl mainskou státní značku," řekla Darcy. „Jak moc dobře víte."

„Jistě, samozřejmě, ale značky se dají ukrást, že."

„A co vražda těch Shaverstonových, Holte? Viděl někdo nějaký modrošedý suburban v okolí domu Heleny Shaverstonové?"

„Vidím, že sledujete Beadieho případ pozorněji než většina lidí. A trochu pozorněji, než jste zpočátku připouštěla."

„Opravdu?"

„Ne," řekl Ramsey. „Vlastně ne. Ale modrošedý suburban opravdu zahlédli poblíž potoka v Amesbury, kam byla těla pohozena." Znovu se usmál, zatímco na ni upíral studený pohled. „Pohozena jako odpadky."

Vzdychla. „Já vím."

„Nikdo mi nedokázal nic říct o poznávací značce toho suburbanu, kterého viděli v Amesbury, ale i kdyby ano, nejspíš by byla massachusettská. Nebo pensylvánská. Prostě jakákoli, jenom ne mainská."

Naklonil se blíž.

„Ten Beadie nám posílal vzkazy s průkazkami obětí. Vysmíval se nám, víte - provokoval, ať ho chytíme. Možná v hloubi duše chtěl, abychom ho chytili."

„Možná," řekla Darcy, ale pochybovala o tom.

„Ty vzkazy psal tiskacími písmeny. No a lidi, kteří to dělají, si myslí, že se takové písmo nedá identifikovat, jenže většinou to jde. Objeví se určité charakteristiky. Vy asi nemáte nějaké manželovy spisy, viďte?"

„Ty, které jsem nevrátila jeho firmě, jsem nechala skartovat. Ale ve firmě určitě mají spousty vzorků. Účetní nikdy nic nevyhazují."

Vzdychl. „Jo, jenže u takové firmy bych musel sehnat soudní příkaz, aby pustili chlup, a abych příkaz dostal, musel bych prokázat důvodné podezření. Což prostě nemám. Mám různé souhry náhod - ale podle mě to žádné náhody nejsou. A mám spoustu... no... pravděpodobností, tak by se tomu asi dalo říct, ale není to zdaleka nic tak silného, aby to bylo přijatelné jako nepřímý důkaz. Tak jsem přijel k vám, Darcy. Myslel jsem, že už mě dávno popadnete za flígr a vyhodíte, ale jste velice laskavá."

Nic neřekla.

Naklonil se ještě blíž, skoro se hrbil nad stolem. Jako dravý pták. Ale za tím chladem v jeho očích se skoro na dohled skrývalo něco jiného. Napadlo ji, že by to mohla být laskavost. Modlila se o to.

„Darcy, byl váš manžel Beadie?"

Uvědomila si, že jejich rozhovor se možná nahrává, rozhodně to nebylo vyloučené. Místo slov zvedla ruku ze stolu a ukázala mu růžovou dlaň.

„Dlouho jste nic nevěděla, že?"

Nic neřekla. Jen se na něj dívala. Nahlížela do něj, jako nahlížíte do lidí, které dobře znáte. Jenže při tom musíte být opatrní, protože ne vždy vidíte to, co si myslíte. To už poznala.

„A pak jste na to přišla? Jednoho dne jste to věděla?"

„Dal byste si ještě šálek kávy, Holte?"

„Půlku," odpověděl. Posadil se zase rovně a založil si paže na hubené hrudi. „Když piju moc kafe, pálí mě žáha, a dnes ráno jsem si zapomněl vzít zantac."

„Myslím, že v lékárničce nahoře mám pár priloseců," řekla. „Užíval je Bob. Mám vám je přinést?"

„Nevzal bych si nic jeho, i kdybych uvnitř hořel."

„Dobře," řekla mírně a nalila mu trochu kávy.

„Promiňte," omluvil se. „Někdy svoje pocity prostě neovládnu. Ty ženy... všechny ty ženy... a ten chlapec, celý život měl před sebou. To bylo nejhorší."

„Ano," souhlasila a podala mu šálek. Všimla si, jak se mu třese ruka, a napadlo ji, že tohle je nejspíš jeho poslední rodeo, ať už je chytrý, jak chce... a chytrý byl děsivě.

„Žena, která by zjistila, co je její manžel zač, až v posledních minutách hry, by se ocitla v těžké situaci," nadhodil Ramsey.

„Ano, to si umím představit," přitakala Darcy.

„Kdo by uvěřil, že mohla žít s chlapem tolik let a nevšimnout si, co je zač? Vždyť by vypadala jako ten, jak se tomu říká... ten pták, co žije v krokodýlí tlamě."

„Říká se, že krokodýl toho ptáka nechává naživu, protože mu udržuje zuby v čistotě. Vyzobává mu zbytky potravy z mezer mezi zuby." Prsty na pravé ruce ten pohyb naznačila. „Nejspíš to není pravda... ale je pravda, že jsem vozívala Bobbyho k zubaři. Když jsem to nechala na něm, pravidelně na to jakoby náhodou zapomínal. Ohledně bolesti byl hrozný srab." Oči se jí nečekaně zalily slzami. Hranou dlaní je setřela a v duchu je proklínala. Ten muž nebude respektovat slzy prolité kvůli Robertu Andersonovi.

Ale možná se v tom mýlila. Usmíval se a přikyvoval. „A vaše děti. Ty by svět převálcoval, jakmile by se dozvěděl, že jejich otec byl sériový vrah a mučil ženy. A převálcoval by je ještě jednou, kdyby svět usoudil, že ho matka kryla. Možná mu dokonce pomáhala, stejně jako Myra Hindleyová pomáhala lanu Bradymu. Víte, kdo to byl?"

„Ne."

„Tak to vynecháme. Ale položte si tuhle otázku: co by žena v tak obtížné situaci udělala?"

„Co byste udělal vy, Holte?"

„Nevím. Moje situace je trochu jiná. Možná jsem jenom starý otrava - nejstarší kůň v hasičské stáji - ale mám odpovědnost vůči rodinám těch zavražděných žen. Zaslouží si to nějak zakončit."

„To si zaslouží, o tom není pochyb... ale potřebují to?"

„Robert Shaverstone měl ukousnutý penis, věděla jste to?"

Nevěděla. Jistěže to nevěděla. Zavřela oči a cítila, jak jí horké slzy pronikají řasami. „Netrpěl" táhni s tím někam, pomyslela si, a kdyby se Bob před ní objevil, vztahoval k ní ruce a prosil o milost, byla by ho zabila zas.

„Jeho otec to ví," řekl Ramsey potichu. „A musí s touhle informací o milovaném dítěti žít každý den."

„Je mi to líto," zašeptala. „Je mi to hrozně líto."

Ucítila, že se natáhl přes stůl a vzal ji za ruku. „Nechtěl jsem vás rozrušit."

Vyškubla se mu. „Ale chtěl! Copak si myslíte, že mně to líto nebylo? Myslíte si, že ne, vy... vy starý čmuchale?"

Uchechtl se a blýskl nablýskanou protézou. „Ne. To si rozhodně nemyslím. Viděl jsem to hned, když jste mi otevřela." Odmlčel se a pak důrazně dodal: „Viděl jsem všechno."

„A co vidíte teď?"

Vstal, trochu se zapotácel, ale rychle našel rovnováhu. „Vidím statečnou ženu, kterou bych měl nechat na pokoji, aby mohla dokončit domácí práce. Nemluvě o zbytku života."

Také vstala. „A rodiny obětí? Ty, co si zaslouží nějak to ukončit?" Odmlčela se, nechtěla toho říkat víc. Ale musela. Ten muž bojoval s velkými bolestmi - možná dokonce krutými bolestmi -, aby sem přijel, a teď ji nechává být. Aspoň se tak domnívala. „Otec Roberta Shaverstona?"

„Malý Shaverstone je mrtvý a jeho otec v podstatě taky." Ramsey mluvil klidným, vědoucím tónem, který Darcy poznávala. Takhle mluvil Bob, když věděl, že klient firmy bude předvolán na finanční úřad a jejich jednání nedopadne dobře. „Od rána do večera se neodtrhne od flašky whiskey. Změnilo by na tom něco, kdyby se dozvěděl, že vrah jeho syna je mrtvý? To si nemyslím. Vrátilo by to některou oběť do života? Ne. Smaží se vrah v tuhle chvíli v ohni pekelném za svoje skutky a trpí ranami, které mu budou navěky krvácet? Bible tvrdí, že ano. Aspoň Starý zákon, a jelikož z něho pocházejí i naše zákony, tak mi to stačí. Díky za kafe. Na zpáteční cestě budu muset zastavovat u každého patníku, než dojedu do Augusty, ale káva stála za to. Vaříte moc dobrou."

Darcy ho doprovodila ke dveřím a uvědomila si, že poprvé od chvíle, kdy zakopla o krabici v garáži, se cítí na správné straně zrcadla. Bylo dobré vědět, že ho málem chytili. Že nebyl tak chytrý, jak se domníval.

„Děkuji vám, že jste za mnou přijel," řekla, když si nasazoval klobouk pořádně na hlavu. Otevřela dveře a dovnitř vletěl závan chladného vzduchu. Nevadilo jí to. Příjemně ji studil na kůži. „Uvidím vás ještě někdy?"

„Ne. Od příštího týdne končím. Plný důchod. Pojedu na Floridu. Už tu nebudu dlouho, aspoň doktor to říká."

„To je mi lí-"

Prudce ji popadl do náručí. Měl hubené paže, ale šlachovité a překvapivě silné. Darcy se lekla, ale nevyděsila. Střecha plstěného klobouku jí narazila do spánku, když jí zašeptal do ucha: „Udělala jste správnou věc."

A dal jí pusu na tvář.

20

Pomalu a opatrně našlapoval po chodníku, dával pozor na náledí. Stařecká chůze. Měl by chodit s holí, pomyslela si Darcy. Obcházel auto zepředu, stále hleděl na zem, jestli tam nečíhají zledovatělá místa, když na něj ještě zavolala. Otočil se a pozvedl huňaté obočí.

„Když byl můj manžel malý kluk, měl kamaráda, který zahynul při nehodě."

„Opravdu?" Slova mu vyšla z úst v bílém zimním obláčku.

„Ano," řekla Darcy. „Mohl byste zjistit, co se stalo. Byla to velká tragédie, i když to nebyl moc milý chlapec, aspoň podle toho, co říkal manžel."

„Nebyl?"

„Ne. Byl to takový ten typ, co se zaobírá nebezpečnými fantaziemi. Jmenoval se Brian Delahanty, ale když byli malí, Bob mu říkal BD."

Ramsey stál několik vteřin u auta a přebíral si to. Pak přikývl. „To je velmi zajímavé. Možná se na počítači podívám, co se o tom psalo. Nebo se třeba nepodívám, stalo se to hodně dávno. Děkuji vám za kávu."

„Já vám děkuji za rozhovor."

Dívala se za ním, jak jede ulicí (všimla si, že řídí s jistotou mladého muže - nejspíš díky stále ostrému zraku) - a pak zašla dovnitř. Cítila se mladší, lehčí. Zašla k zrcadlu v hale. Uviděla v něm pouze sebe, a to bylo dobré.

DOSLOV

Příběhy v této knize jsou drsné. Možná se vám místy těžko četly. Jestli ano, ujišťuji vás, že mně se místy stejně špatně psaly. Když se mě lidé ptají na mou práci, zvykl jsem si vyhnout se tématu vtipkováním a osobními veselými příhodami (kterým nemůžete tak docela věřit, nikdy nevěřte ničemu, co o sobě autor beletrie povídá). Je to forma úniku a trochu diplomatičtější způsob, než jakým by asi odpověděli moji yankeeští předkové: Do toho ti nic není, kámo. Ale bez ohledu na vtípky beru svoji práci velmi vážně, což se nezměnilo od mého prvního románu Dlouhý pochod, který jsem napsal v osmnácti letech.

Nemám moc pochopení pro spisovatele, kteří svoji práci neberou vážně, a vůbec žádné pochopení pro ty, kteří považují umění vyprávět příběh za odepsané. Není odepsané a není to žádná literární hříčka. Je to jeden z životně důležitých způsobů, jakým se snažíme dát smysl našemu životu a často strašnému světu, který kolem sebe vidíme. Je to způsob, jakým odpovídáme na otázku Jak se něco takového může stát? Příběhy naznačují, že někdy - ne vždy, ale někdy - to má svůj důvod.

Od začátku - ještě předtím, než mladík, kterého si dnes už sotva dokážu představit, začal v pokoji na koleji psát Dlouhý pochod - jsem cítil, že nejlepší beletrie má být strhující a zároveň útočná. Strčí vám to rovnou před oči. Někdy vám to vykřičí do obličeje. Nejsem nijak ve při s krásnou literaturou, která se obvykle zabývá neobyčejnými lidmi v obyčejných situacích, ale jako čtenáře a spisovatele mě mnohem víc zajímají obyčejní lidé v neobyčejných situacích. Chci ve svých čtenářích vyprovokovat emocionální, téměř instinktivní reakci. Nejde mi o to donutit je myslet, když čtou. Píšu to kurzívou, protože pokud je příběh dost dobrý a postavy živé, přemýšlení nastoupí po emocích, až příběh skončí a knížka je odložena (někdy s úlevou). Vzpomínám si, jak jsem někdy ve třinácti četl 1984 od George Orwella a celou dobu ve mně rostl strach, vztek a rozhořčení, prudce jsem obracel stránky a hltal příběh co nejrychleji, a co je na tom špatného? Od té doby o tom dodnes přemýšlím, zvlášť když se nějakému politikovi (například Sarah Palinové s těmi jejími podlými výroky o „komisi smrti") podaří veřejnost do jisté míry přesvědčit, že bílá je ve skutečnosti černá nebo naopak.

Věřím ještě něčemu: pokud vstupujete někam, kde je hodně temno - například na farmu Wilfa Jamese v Nebrasce z „1922" -, tak byste si měli vzít pořádnou baterku a na všechno si posvítit. Pokud nechcete nic vidět, tak proboha proč temnotu vůbec pokoušíte? Velký naturalistický spisovatel Frank Norris vždycky patřil k mým literárním idolům a jeho slova na toto téma si pamatuji víc než čtyřicet let: „Nikdy nepodlézám. Nikdy nesmekám před Módou a nenastavuji klobouk pro pár drobných. Panebože, říkám jim pravdu."

Ale Steve (řeknete mi), ty jsi za svou kariéru dostal spoustu drobných, a pokud jde o pravdu... ta je proměnlivá, že? Ano, vydělal jsem si psaním příběhů slušné peníze, ale ty peníze byly vedlejší důsledek, nikdy cíl. Psát beletrii pro peníze je ztráta času. A pravdu skutečně vidí každý tu svou. Ale pokud jde o psaní, tak jedinou odpovědností spisovatele je hledat pravdu ve vlastním srdci. Nebude to vždycky ta pravda, jak ji vidí čtenář nebo kritik, ale pokud je to spisovatelova pravda - a pokud nepodlézá ani nenatahuje ruku s kloboukem k paní Módě -, je všechno v pořádku. Pro spisovatele, kteří vědomě lžou, pro ty, kteří skutečné chování lidí nahradí něčím neuvěřitelným, tak pro ty mám jedině pohrdání. Špatné psaní je víc než jenom mizerná větná skladba a chybné pozorování. Špatné psaní obvykle pramení ze zarytého odmítání vyprávět příběhy o tom, co lidé skutečně dělají - například čelit faktu, že i vrazi někdy pomůžou staré dámě přes ulici.

V Černočerné tmě jsem se snažil co nejlépe zaznamenat, čeho jsou lidé schopni a jak se můžou zachovat za jistých strašlivých okolností. Lidé v těch příbězích neztratí naději úplně, ale poznají, že i naše nejhýčkanější naděje (a nejkrásnější přání pro naše spoluobčany a společnost, v níž žijeme) můžou někdy přijít vniveč. Vlastně dost často. Ale podle mě ty příběhy také říkají, že ušlechtilost tkví ani ne tak v úspěchu, jako ve snaze udělat správnou věc... a že když se nám to nepovede nebo před tou výzvou vědomě couvneme, pak následuje peklo.

Povídku „1922" inspirovala dokumentární kniha Wisconsinská cesta smrti (1973), kterou napsal Michael Lesy a v níž jsou publikované fotografie z městečka Black River Falls ve Wisconsinu. Zapůsobilo na mě, jak je tamější venkov odtržený od okolí, a tvrdost a strádání vepsané do tváří mnoha portrétovaných. Chtěl jsem ten pocit dostat i do své povídky.

V roce 2007 jsem cestou po dálnici 1-84 na autogramiádu v západním Massachusetts zastavil na odpočívadle na typické kingovské zdravé jídlo: limonádu a sladkou tyčinku. Když jsem vyšel z bistra, uviděl jsem ženu, která píchla kolo a právě byla zabraná do rozhovoru s řidičem tiráku, který parkoval vedle ní. Usmíval se na ni a vystoupil ven.

„Potřebujete pomoct?" zeptal jsem se.

„Ne ne, to zvládnu sám," odpověděl řidič.

Paní se dočkala vyměněné pneumatiky, o tom nepochybuji. Já dostal tyčinku Three Musketeers a nápad, z něhož byla nakonec povídka „Velký řidič".

V Bangoru, kde bydlím, vede kolem letiště průjezdná komunikace zvaná Prodloužená Hammond Street. Každý den chodím na tří nebo čtyřmílovou procházku a pokud jsem v městečku, často zamířím tím směrem. Asi v půli Prodloužené je u plotu kolem letiště štěrkovaný plácek a během let se na něm vystřídala spousta stánkařů. Mým oblíbencem je chlapík s golfovými míčky neboli golfáč, jak mu místní říkají. Objevuje se vždycky na jaře. Golfáč chodí na bangorské městské golfové hřiště, když se oteplí, a hledá stovky opotřebovaných míčků, které tam zůstaly pod sněhem. Ty hodně špatné vyhodí a zbytek prodává u stánku na Prodloužené (čelní sklo auta má lemované golfovými míčky - pěkný detail). Jednoho dne, kdy jsem ho tak pozoroval, jsem dostal nápad na „Prodlužování času". Děj jsem samozřejmě zasadil do Derry, domova zesnulého a neoplakávaného klauna Pennywise, protože Derry je prostě Bangor maskovaný pod jiným jménem.

Námět na poslední povídku v této knize mě napadl, když jsem si přečetl o Dennisu Raderovi, úchylném vrahovi, který během nějakých šestnácti let zavraždil deset lidí - většinou ženy, ale dvě jeho oběti byly i děti. V mnoha případech poslal osobní průkazy svých obětí policii. Paula Raderová byla za tu zrůdu provdaná třicet čtyři roky a spousta lidí z Wichity, kde Rader lovil svoje oběti, odmítla uvěřit, že by s ním mohla žít a přitom netušit, co je zač. Já tomu věřil - a věřím - a napsal jsem povídku, abych prozkoumal, co by se mohlo stát v případě, že manželka najednou zjistí, co za odporného koníčka manžel provozuje. Také jsem to napsal, protože podle mě je nemožné někoho dokonale znát, i když toho člověka milujeme nejvíc na světě.

Dobrá, myslím, že jsme se toulali temnotami dost dlouho. Nahoře je jiný svět. Chyť se mě za ruku, můj věrný čtenáři, a já tě rád odvedu zpátky na denní světlo. Moc rád tam zamířím, protože věřím, že lidé jsou většinou v podstatě dobří. Za sebe tedy můžu prohlásit, že jsem.

Tebou bych si však nebyl tak docela jistý.

Bangor, Maine
23. prosince 2009

Stephen King
Černočerná tma

Copyright © Stephen King, 2010
Translation © Linda Bartošková
Illustration © Michal Kuba
Copyright © for Czech edition Beta – Dobrovský, 2011
Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7306-484-6 (BETA – Pavel Dobrovský)

Obsah:

1922

VELKÝ ŘIDIČ

PRODLUŽOVANÍ ČASU

DOBRÉ MANŽELSTVÍ

DOSLOV