22.11.1963 – Dallas 63

Stephen King

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány

Dne 22. listopadu 1963 otřásly Dallasem tři výstřely. Prezident Kennedy zemřel a svět se změnil. Kdybyste měli možnost změnit dějiny, udělali byste to? Stály by ty důsledky za to? Stephen King zve čtenáře na cestu časem do 50. let minulého století – pryč ze světa i-podů a mobilních telefonů do světa Jamese Deana a obrovských bouráků až ke dni, kdy bude JFK zastřelen, ledaže… Jake Epping je pětatřicetiletý učitel angličtiny na střední škole v Lisbon Falls, stát Maine, který si přivydělává učením v jednom vzdělávacím programu pro dospělé. Netrvá dlouho a Jake dostane od jednoho ze studentů slohovou práci – pochmurný, drásavý příběh vyprávěný v první osobě o jisté noci před padesáti lety, kdy se otec Harryho Dunninga vrátil domů a kladivem zabil jeho matku, sestru a bratra – a přítel Al, který vede místní bistro, Jakeovi prozradí tajemství: jeho skladiště je portálem do roku 1958. Vyšle Jakea na šílenou – a šíleně nemožnou – misi, při které se má pokusit zabránit vraždě Kennedyho. A tak začne Jakeův nový život pod jménem George Amberson v novém světě, kde žije Elvis, JFK, neklidný samotář Lee Harvey Oswald a krásná středoškolská knihovnice Sadie Dunhillová, která se stane láskou Jakeova života – života, který porušuje všechna běžná pravidla času. King svou neobyčejnou sugestivní mocí spřádá reálie a kulturu jiné doby do příběhu, který čtenáře pohltí eskalujícím napětím. Kniha patří k vynikajícím románům typu co kdyby? Kombinuje to nejlepší Kinga: sugestivní napínavé vyprávění a epickou šíři záběru.

Copyright © 2011 by Stephen King

Published by agreement with the author and the authorʼs agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: 11/22/63

Translation © Linda Bartošková, 2012

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2012

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-516-4

Pro Zeldu

Ahoj, zlato, vítej na party.

Pro náš rozum je prostě nepřijatelné, že nějaký malý osamělý chlápek porazil obra obklopeného limuzínami, legiemi, davy a ochrankou. Pokud taková nicka zničila vůdce nejmocnějšího národa na zemi, pak nás obklopuje svět disproporcí a žijeme ve vesmíru, který je absurdní.

– Norman Mailer

Kde je láska, i jizvy po neštovicích vypadají jako roztomilé dolíčky.

– Japonské přísloví

Tanec je život.

Nikdy jsem nepatřil k mužům, o nichž by se dalo říci, že dokážou plakat.

Moje bývalá tvrdila, že hlavním důvodem, proč mě opustila (jako by o toho chlapíka, se kterým se seznámila na schůzích Anonymních alkoholiků, vůbec nešlo), je můj „neexistující emocionální gradient“. Christy tvrdila, že by mi asi dokázala odpustit, že jsem nebrečel na pohřbu jejího otce. Znal jsem ho jenom šest let a nechápal jsem, jaký to byl skvělý a štědrý člověk (viz mustang se stahovací střechou jako dárek za maturitu, to jen pro příklad). Ale když jsem nebrečel ani na pohřbu svých rodičů – zemřeli dva roky po sobě, táta na rakovinu žaludku a máma náhle na infarkt při procházce na floridské pláži –, začaly jí souvislosti s neexistujícím emocionálním gradientem docházet. Nebyl jsem schopen „cítit své pocity“, řečeno jazykem Anonymních alkoholiků.

„Vůbec nikdy jsem tě neviděla uronit jedinou slzu,“ oznamovala mi oním bezbarvým tónem, jaký lidé používají, zdůrazňují-li ten absolutně poslední prohřešek, jímž pohár vztahu přetekl. „Ani když jsi mi říkal, že se musím jít léčit, jinak že odejdeš.“ Tenhle rozhovor se odehrál asi šest týdnů předtím, než si sbalila věci, odjela na druhý konec městečka a nastěhovala se k Melu Thompsonovi. „Jinde než u Anonymních alkoholiků se kluci a holky nevídají“ – to je další úsloví, které si na těch schůzích opakují.

Nebrečel jsem, když jsem ji vyprovázel. Nebrečel jsem, ani když jsem se vrátil do toho malého domku s velikánskou hypotékou. Do domku, do něhož nepřišlo žádné dítě, a už ani nepřijde. Pouze jsem si lehl do postele, která teď celá patřila jenom mně, zakryl si paží oči a truchlil.

Bez slz.

Nejsem však nijak emocionálně zablokovaný. V tom se Christy mýlila. Jednoho dne, to mi bylo devět let, na mě matka čekala doma ve dveřích, když jsem se vracel ze školy. Pověděla mi, že moji kolii Ragse přejel a zabil náklaďák, který se ani neobtěžoval zastavit. Nebrečel jsem, když jsme psa pohřbívali, třebaže mi táta říkal, že si o mně nikdo nezkazí mínění, když brečet budu, ale brečel jsem, když mi to máma oznamovala. Částečně proto, že to byla moje první zkušenost se smrtí, a hlavně proto, že jsem za to mohl já, protože jsem ho měl bezpečně zavírat na zadním dvorku.

A brečel jsem, když mi zavolal mámin doktor a řekl mi, co se jí stalo ten den na pláži. „Je mi líto, ale nedalo se vůbec nic dělat,“ dodal. „Někdy je to velmi náhlé a lékaři to považují spíše za dar z nebes.“

Christy tam nebyla – musela ten den zůstat ve škole déle a sejít se s jednou matkou, která měla otázky ohledně synova posledního hodnocení –, ale brečel jsem jen což. Zalezl jsem si do naší malé prádelny, vytáhl z koše špinavé prostěradlo a brečel do něho. Ne dlouho, ale slzy mi tekly. Mohl jsem jí o nich říct potom, ale neviděl jsem důvod – částečně proto, že by to považovala za vymáhání soucitu (to není výraz Anonymních alkoholiků, ale možná by měl být), a částečně proto, že nepovažuji schopnost rozbulet se na povel za podmínku úspěšného manželství.

Když tak o tom přemýšlím, svého otce jsem nikdy brečet neviděl. Pokud ho něco opravdu vzalo, zhluboka si povzdechl nebo ze sebe vymáčkl několik nucených uchechtnutí – od Williama Eppinga jste se žádného bušení v prsa nebo srdečného smíchu nedočkali. Byl typ chlapa, který je silný a tichý, a matka se většinou chovala stejně. Takže to, že mi činí potíže se rozbrečet, je možná vrozené. Ale že bych byl zablokovaný? Že bych nebyl schopen cítit své pocity? Ne, takový jsem nikdy nebyl.

Kromě případu, kdy jsem dostal tu zprávu o mámě, si vzpomínám, že jako dospělý jsem brečel už jen jednou, a to tehdy, když jsem si přečetl příběh o otci našeho školníka. Seděl jsem sám ve sborovně lisbonské střední školy a opravoval hromadu písemek, které napsali moji žáci angličtiny v kurzu pro dospělé. Chodbou ke mně doléhalo dunění basketbalového míče, houkání časomíry a pokřik obecenstva sledujícího souboj sportovních titánů: Lisbonských chrtů proti Jayským tygrům.

Kdo pozná chvíli, kdy se život vychýlí z rovnováhy, nebo proč se to stane?

Téma, které jsem zadal, znělo „Den, který mi změnil život“. Většina slohovek byla od srdce, ale jinak strašná: sentimentální příběhy o laskavé tetě, která k sobě vzala těhotnou puberťačku, o kámošovi v armádě, který předvedl, co znamená skutečná odvaha, o setkání s celebritou (Riskuj!,myslím, že šlo o moderátora Alexe Trebeka, ale možná to byl Karl Malden). Učitelé mezi vámi, kteří si přivydělávají tři nebo čtyři tisícovky ročně tím, že se ujmou výuky ve třídě dospělých, kteří si dálkově dodělávají maturitu, asi vědí, jak krušné může být čtení takových písemek. Známkování s tím celkem nemá nic společného, aspoň ne u mě. Nikomu jsem nedal pětku, protože jsem nikdy neměl dospělého studenta, který by se nesnažil, seč může. Když jste odevzdali alespoň popsaný papír, měli jste zaručeno, že Jake Epping z lisbonské střední vám tu angličtinu odfajfkuje, a pokud jste slohovku rozčlenili do opravdových odstavců, dostali jste nejméně dvě minus.

Tahle práce byla těžká kvůli tomu, že se mým hlavním učebním nástrojem stala červená propiska místo úst, a náplň mi už prakticky docházela. Navíc je to krušná práce, protože víte, že při takovémto způsobu výuky toho studentům uvázne v hlavě jen málo. Pokud dosáhnete věku pětadvaceti nebo třiceti let a neumíte pravopis (píše se úplně, ne ůblně) ani velká písmena (Bílý dům, ne bilidum), natož napsat větu, která obsahuje jak podmět, tak přísudek, pak už se to nejspíš nikdy nenaučíte. Ale válčíme dál, energicky kroužkujeme špatně použitá slova ve větách jako Manželovi hold nebylo nic po chuti nebo škrtáme zaplula a místo něj píšeme zaplavala ve větě Pak jsem si na vor často zaplula.

Tehdy večer to byla beznadějná, úmorná práce a nedaleko ode mě spěl další středoškolský zápas k závěrečnému odtroubení. Svět nikdy nekončí, amen. To bylo poměrně krátce poté, co Christy skončila s léčbou, a pokud bych na něco v té chvíli myslel, pak bych nejspíš doufal, že se vrátím domů a zastihnu ji střízlivou (což se stalo, střízlivá vydržela déle než s manželem). Pamatuji si, že mě trochu bolela hlava a mnul jsem si spánky, jak to člověk dělává, když se snaží rozehnat otravné pobolívání, než se rozjede v třeskutější atak. Pamatuji si, že jsem si pomyslel Ještě tři, už jenom tři, a můžu vypadnout. Můžu jít domů, udělat si pořádný hrnek instantního kakaa a ponořit se do nového románu Johna Irvinga bez těchhle upřímných, ale mizerně napsaných slohovek, které nade mnou ještě visí.

Když jsem si přitáhl z hromádky sešitů práci našeho školníka, nezazněly smyčce ani varovné zvonky, vůbec jsem neměl pocit, že se má můj nanicovatý život změnit. Ale to nevíme nikdy, že? Život se může v mžiku otočit na pětníku.

Napsal to lacinou protékající propiskou, která nadělala na pěti stranách spoustu kaněk. Škrábal sice klikyháky, ale daly se přečíst, musel na to pořádně tlačit, protože slova byla do stránek z laciného sešitu přímo vyrytá. Kdybych zavřel oči a přejel špičkami prstů po zadní straně popsaných listů, připadal bych si jako při čtení Braillova písma. Na konci každého malého y byla drobná kudrlinka jako ozdoba, to si pamatuji zvlášť jasně.

Také si pamatuji, jak jeho práce začínala. Pamatuji si to slovo od slova.

Nebyl den ale noc. Ta noc co mi změní život byla noc kdy můj otec zabyl moji matku a dva bratry a mně hodně poranil. Poranil i moji sestru, tak hodně že z toho dostala koma. Už se neprobudila a za tři roky umřela. Jmenovala se Ellen a já ji měl moc rád. Ona moc ráda trhala kvjetiny a dávala je do vázyček.

V půlce první stránky mě začaly pálit oči a já svou věrnou červenou propisku odložil. Když jsem se dostal k místu, kde se odplazil pod postel a při tom mu do očí tekla krev (taky mi vtíkala do krku a měla hroznou chuď), rozbrečel jsem se – Christy by na mě byla hrdá. Dočetl jsem to až do konce a neopravil jedinou chybu, jenom jsem si utíral oči, aby mi slzy nekapaly na stránky, které ho očividně stály spoustu úsilí. Že jsem si o něm myslel, že je pomalejší než ostatní, možná o chlup lepší, než čemu se říkávalo „retardovaný, ale vzdělatelný“? Panebože, tak tohle byl důvod, že! A také důvod toho kulhání. Byl zázrak, že vůbec přežil. Ale opravdu žil. Milý chlapík, který měl vždycky pro každého úsměv a na děti nikdy nezvýšil hlas. Laskavý člověk, který prošel peklem a pracoval – pokorně a s nadějí jako většina z nich –, aby získal maturitní vysvědčení. I když bude školníkem až do konce života, prostě chlapík v zeleném či hnědém overalu, který se bude věčně ohánět smetákem nebo z podlahy seškrabovat žvýkačky tupým nožem, jejž měl neustále v zadní kapse. Možná z něho kdysi mohlo být něco jiného, ale jedna noc mu otočila život jako na pětníku a teď z něho byl chlapík v lacláčích, jemuž děti říkaly Žabák kvůli tomu, jak chodil.

Takže jsem brečel. Byly to opravdové slzy, ty, které vycházejí odkudsi z hloubi nitra. Chodbou se ke mně nesly břeskné tóny lisbonské kapely, jež vyhrávala vítěznou písničku – domácí tým tedy vyhrál, budiž jim přáno. Později možná Harry a několik jeho kolegů obrátí sedačky vzhůru nohama a zametou svinčík, který pod nimi obecenstvo nadělalo.

Nahoru na papír jsem napsal velkou červenou jedničku. Chvilku jsem se na ni díval a pak k ní přidal velkou červenou hvězdičku. Protože to bylo dobré a protože jeho bolest vyvolala ve mně, jeho čtenáři, emocionální odezvu. A přesně tohle má splňovat psaní na jedničku s hvězdičkou, ne? Vyvolat reakci.

Pokud jde o mě, jen lituji, že bývalá Christy Eppingová neměla pravdu. Lituji, že jsem přece jen nebyl emocionálně zablokovaný. Protože všechno, co pak následovalo – všechny ty hrozné věci –, vyplynulo z těch slz.

ČÁST 1

Předěl

Kapitola první

1

Harry Dunning odmaturoval se ctí. Šel jsem na slavnostní předávání vysvědčení, které se konalo v tělocvičně, protože mě pozval. Opravdu neměl nikoho jiného a já to rád udělal.

Po požehnání (které přednesl otec Bandy, jenž si málokdy nechal ujít nějakou slavnost na střední škole) jsem se prodral chumlem přátel a příbuzných k Harrymu, který stál stranou o samotě v nařaseném černém plášti, v jedné ruce držel diplom a v druhé zapůjčený baret. Vzal jsem jej od něho, abych mu mohl potřást rukou. Usmál se, odhalil řadu zubů s mnoha mezerami a několika nakloněnými kousky. Ale přesto to byl okouzlující, prosluněný úsměv.

„Díky, že jste přišel, pane Eppingu. Mockrát děkuju.“

„Bylo mi potěšením. A můžete mi říkat Jakeu. Tuhle drobnou výsadu uděluji studentům, kteří jsou už tak staří, že by mi mohli dělat tátu.“

Chvíli vypadal zmateně, ale pak se zasmál. „To asi jsem, co? Šiškote!“ Také jsem se zasmál. Všude kolem nás se smála spousta lidí. A samozřejmě také plakala. To, co je pro mě tak těžké, jde mnoha lidem naprosto snadno.

„A ta jednička s hvězdičkou! Šiškote! V životě jsem nedostal žádnou jedničku s hvězdičkou. Ani jsem ji nečekal!“

„Zasloužil jste si ji, Harry. Takže co uděláte jako první věc, když teď máte maturitu?“

Jeho úsměv na vteřinku pohasl – o takových vyhlídkách neuvažoval. „Nejspíš se vrátím domů. Mám pronajatý malý domek na Goddard Street, víte.“ Zvedl diplom. Držel jej opatrně špičkami prstů, jako by mohl rozmazat inkoust. „Tohle si zarámuju a pověsím na zeď. Pak si asi naliju sklenku vína, sednu si na gauč a nejspíš ho budu až do večera obdivovat.“

„To zní jako dobrý plán,“ usoudil jsem, „ale nešel byste se mnou nejdřív na hamburger a hranolky? Mohli bychom zajít k Alovi.“

Očekával jsem, že se vymluví, ale samozřejmě jsem Harryho posuzoval podle svých kolegů. Nemluvě o většině dětí, které jsme učili. Ti všichni se Alovi vyhýbali jako čert kříži a raději vysedávali buď v mléčném baru naproti škole, nebo v Hi-Hatu na silnici číslo 196, kde dřív stávalo staré lisbonské autoobčerstvení.

„To by bylo skvělý, pane Eppingu. Díky!“

„Jakeu, nezapomeňte.“

„Jakeu, jasně.“

A tak jsem vzal Harryho k Alovi, kam jsem z profesorského sboru jako jediný chodil pravidelně, a i když měl Al toho léta dokonce servírku, obsluhoval osobně. Jako obvykle mu z koutku úst visela doutnající cigareta (ve veřejném stravovacím zařízení nezákonné, ale to Ala zastavit nemohlo) a oko na té straně mhouřil před kouřem. Když uviděl složený maturantský plášť a uvědomil si, co oslavujeme, trval na tom, že útrata půjde na účet podniku (jakápak útrata, jídla byla u Ala vždycky pozoruhodně levná, což zavdalo podnět k dohadům o tom, jak asi dopadají zatoulaná zvířata v okolí). Také nás vyfotil a obrázek si později pověsil na místo, které nazýval Stěna místních celebrit. Mezi dalšími vyvěšenými „celebritami“ byl zesnulý Albert Dunton, zakladatel Duntonova klenotnictví, Earl Higgins, bývalý ředitel střední školy, John Crafts, zakladatel prodejny aut John Crafts, a samozřejmě otec Bandy od svatého Cyrila. (Otec byl v páru s papežem Janem XXIII. – ten ovšem nebyl místní, ale Al Templeton si ho vážil a o sobě prohlašoval, že je „dobrej katolík“.) Na fotografii, kterou Al toho dne pořídil, zachytil Harryho Dunninga s širokým úsměvem na tváři. Já jsem stál vedle něho a oba jsme drželi jeho diplom. Kravatu měl pošoupnutou trochu nakřivo. Pamatuji si to, protože mi připomněla ty kudrlinky, jimiž zakončoval malé y. Pamatuji si to všechno. Pamatuji si to velmi dobře.

2

Uplynuly dva roky, byl poslední školní den, já seděl v úplně stejné sborovně a prokousával se hromadou esejů, které napsali frekventanti mého semináře o americké poezii. Děti už odešly, rozběhly se vstříc dalšímu létu, což já brzy udělám též. Ale v tuto chvíli jsem byl docela spokojený tam, kde jsem, a vychutnával si nezvyklé ticho. Napadlo mě, že bych před odchodem dokonce mohl poklidit ve skříňce na svačiny. Někdo by to měl udělat, pomyslel jsem si.

Dopoledne po třídní hodině (kde to obzvlášť drhlo, jak to bývá při všech třídních hodinách a ve studovnách v poslední školní den) se ke mně dobelhal Harry Dunning a podal mi ruku.

„Jenom jsem vám chtěl za všechno poděkovat,“ řekl.

Usmál jsem se. „To už jste udělal, pokud se pamatuji.“

„Jo, ale tohle je můj poslední den. Jdu do důchodu. Takže jsem si to chtěl posichrovat a znovu vám poděkovat.“

Když jsem mu potřásal rukou, nějaký kluk, který procházel kolem – nanejvýš druhák, soudě podle čerstvé úrody beďarů a tragikomického porostu na bradě, který aspiroval na kozí bradku –, zamumlal: „Žabák Harry poskakuje u-li-cííí.“

Hmátl jsem po něm, protože jsem chtěl, aby se mu omluvil, ale Harry mě zarazil. Klidně se usmíval, vůbec ho to neurazilo. „Ne, neobtěžujte se. Jsem na to zvyklej. Jsou to prostě děcka.“

„Správně,“ řekl jsem. „A něco je naučit je naše práce.“

„Já vím, a jste v tom dobrej. Ale není moje práce, abych pro někoho byl… jak tomu říkáte… výchovnej prvek. Zvlášť ne dneska. Doufám, že na sebe budete dávat pozor, pane Eppingu.“ Možná byl dost starý, aby byl můj otec, ale Jake mu očividně nikdy nepůjde přes rty.

„Vy také. Harry.“

„Nikdy na tu jedničku s hvězdičkou nezapomenu. Tu jsem si zarámoval taky. Pověsil jsem si ji hned vedle diplomu.“

„To je dobře.“

Bylo to dobře. Všechno to bylo dobře. Jeho slohová práce byla ukázkou naivního umění, do puntíku stejně mocného a pravdivého jako obrazy od Grandma Moses. Rozhodně byla lepší než věci, které jsem četl teď. V seminárních pracích většinou nebyly hrubky a způsob vyjadřování byl jasný (třebaže moji přeopatrní adepti vysoké školy měli rozčilující zvyk uchylovat se k trpným tvarům), ale psaní bylo neslané nemastné. Nudné. Moji frekventanti byli začátečníci – vedoucí katedry si vyhradil pokročilé pro sebe –, ale psali jako mladí starci, všichni dýchaviční a samé ach, neuklouzněte na tom zledovatělém chodníku, Mildred. Harry Dunning přes všechny gramatické lapsy a pracný rukopis psal jako hrdina. Aspoň jednou.

Dumal jsem nad rozdílem mezi ofenzivním a defenzivním psaním, když vtom si odkašlal hlasitý telefon na zdi: „Je pan Epping v kabinetu v západním křídle? Nejste tam ještě náhodou, Jakeu?“

Vstal jsem, stiskl knoflík a řekl: „Pořád jsem tu, Glorie. Odpykávám si hříchy. Co pro vás můžu udělat?“

„Máte tu telefon. Volá nějaký Al Templeton. Můžu vám ho tam přepojit, jestli chcete. Nebo mu můžu říct, že už jste dneska odešel.“

Al Templeton byl majitel a provozní Alovy jídelny, kam odmítali chodit všichni členové učitelského sboru lisbonské střední kromě skalních věrných. Dokonce i o mém váženém vedoucím katedry – který se snažil mluvit jako učitel z Cambridge a blížil se důchodovému věku – se vědělo, že se o specialitě tohoto podniku vyjadřuje jako o Alově slavném kočkoburgeru, nikoli o Alově slavném macatém burgeru.

Samozřejmě to nebude opravdová kočka, říkali lidé, teda aspoň pravděpodobně to není kočka, ale rozhodně to není hovězí, když to stojí jenom dolar devatenáct.

„Jakeu? Usnul jste mi tam?“

„Ne, jsem dokonale vzhůru.“ Navíc zvědavý, proč mi Al volá do školy. Proč mi vůbec volá, když už na to přijde. Naše vztahy byly vždycky čistě obchodní jako mezi kuchařem a zákazníkem. Já si vážil jeho bašty a on si vážil mé pravidelné docházky. „Tak sem s ním, přepojte mi ho.“

„Proč tam vlastně ještě jste?“

„Mám sebemrskačskou chvilku.“

„Ó!“ vyhrkla Gloria a já si uměl představit, jak mihotá dlouhými řasami. „Miluju, když mluvíte sprostě. Tak vydržte a počkejte si na cinknutí.“

Ve sluchátku cvaklo. Pak přístroj zazvonil a já to zvedl.

„Jakeu? Jste tam, kamaráde?“

Nejdřív mě napadlo, že si Gloria musela splést jméno. Ten hlas nemohl patřit Alovi. Ani nejhorší nachlazení na světě nemohlo způsobit takový chrapot.

„Kdo je tam?“

„Al Templeton, ona vám to neřekla? Kristepane, ta muzika na čekačce je fakt děsná. Co se stalo s Connie Francisovou?“ Začal chrchlat a kašlat tak hlasitě, že jsem si musel sluchátko kousek odtáhnout od ucha.

„To vypadá, že jste dostal chřipku.“

Zasmál se. A taky pořád kašlal. Ta kombinace působila skutečně strašlivě. „Něco jsem chytil, to je fakt.“

„Muselo vás to skolit dost rychle.“ Byl jsem u něho včera, abych do sebe hodil časnou večeři. Macatý burger, hranolky a jahodový koktejl. Jsem přesvědčen, že pro chlapa, který žije sám, je důležité, aby do sebe dostal něco ze všech důležitých skupin potravin.

„Dalo by se to tak říct. Nebo by se taky dalo říct, že to chvíli trvalo. Obojí by bylo správně.“

Nevěděl jsem, co na to odpovědět. Za těch šest nebo sedm let, co jsem do jídelny chodil, jsem si s Alem popovídal mockrát, a uměl být divný – například neustále říkal Novoanglickým patriotům Bostonští patrioti a o Tedu Williamsovi mluvil, jako by to byl jeho brácha –, ale nikdy jsme nevedli takhle prapodivný rozhovor.

„Jakeu, potřebuju vás vidět. Je to důležitý.“

„Můžu se zeptat…“

„Očekávám, že budete mít spoustu otázek, a já odpovím, ale ne po telefonu.“

Nevěděl jsem, kolik těch odpovědí mi dá, než ztratí hlas, ale slíbil jsem, že se u něho asi za hodinu stavím.

„Díky. Zkuste to dřív, jestli to půjde. Čas je klíčovej, jak se říká.“ A zavěsil, prostě jen tak, ani se nerozloučil.

Prokousal jsem se dalšími dvěma seminárkami a na hromádce už zbývaly jen čtyři, ale nebylo to k ničemu. Ztratil jsem elán a chuť. Takže jsem shrnul hromádku do aktovky a odešel. Prolétlo mi hlavou, že zajdu nahoru do kanceláře a popřeji Glorii hezké léto, ale rozmyslel jsem si to. Stejně tu bude celý příští týden, protože musí dělat uzávěrky dokumentace dalšího školního roku, a já v pondělí přijdu a vyklidím tu svačinovou skříňku – to jsem si přece slíbil. Jinak by v ní učitelé, kteří používali sborovnu v západním křídle při letních kurzech, našli hejna breberek.

Kdybych věděl, co mi budoucnost nachystá, určitě bych za ní nahoru zaskočil. Možná bych jí dal dokonce políbení, které mezi námi několik posledních měsíců viselo ve vzduchu. Ale já to samozřejmě nevěděl. Život se otočil na pětníku.

3

Alova jídelna sídlila ve stříbrném přívěsu za kolejemi u Hlavní ulice, ve stínu staré továrny Worumbo. Takové podniky dokážou vypadat ošuntěle, ale betonové bloky, na nichž přívěs stál, zamaskoval Al pěknými záhony květin. Dokonce tam pěstoval kousek hezkého trávníku, který sekal sám starou bezmotorovou sekačkou. O sekačku se staral stejně dobře jako o květiny a trávník, protože na čepelích natřených zářivou barvou nebyl ani flíček rzi. Jako by ji koupil v místním obchodě Western Auto minulý týden, kdyby ovšem tenhle obchod v Lisbon Falls stále existoval. Kdysi tu stával, ale padl za oběť megaobchodům, které se tu objevily na přelomu století.

Prošel jsem po dlážděném chodníku, vystoupal po schůdcích, pak jsem se zastavil a zamračil se. Nápis VÍTEJTE V ALOVĚ JÍDELNĚ, DOMOVĚ MACATÉHO BURGERU! byl pryč. Na jeho místě byl kus lepenky s nápisem ZAVŘENO A UŽ SE OTVÍRAT NEBUDE KVŮLI NEMOCI. DĚKUJU VÁM ZA TO, ŽE JSTE SEM CELÉ TY ROKY CHODILI, A BŮH VÁM ŽEHNEJ.

Zatím jsem se neocitl v mlze neskutečna, která mě brzo polkne, ale její první úponky už mě ovíjely a já je cítil. To nebylo žádné letní nachlazení, kvůli němuž Al chraptěl a příšerně kašlal. Ani chřipka. Soudě podle té cedule šlo o něco vážnějšího. Ale jaká vážná choroba vás může skolit během pouhých čtyřiadvaceti hodin? Vlastně ani to ne. Bylo půl třetí. Včera večer jsem od Ala odcházel ve tři čtvrtě na šest a nic mu nebylo. Spíš působil skoro rozjařeně. Pamatoval jsem si, že jsem se ho zeptal, jestli nepije příliš velké dávky vlastního kafe, a on odtušil, že ne, že jenom přemýšlí o tom, že si vezme dovolenou. Je možné, aby o dovolené mluvili lidé, kteří jsou nemocní – natolik nemocní, že zavřou podnik, který vlastnoručně vedou víc než dvacet let? Někteří možná, ale mnoho jich nebude.

Dveře se otevřely, ještě když mi ruka visela nad klikou, a už tam stál Al a bez úsměvu se na mě díval. Zahleděl jsem se na něj také a cítil jsem, jak mlha neskutečna kolem mě houstne. Byl teplý den, mlha však studila. V tu chvíli jsem se stále ještě mohl otočit a odkráčet pryč, zpátky do červnového slunce, a něco ve mně to opravdu chtělo udělat. Především jsem ale ztuhl úžasem a leknutím. A také hrůzou, to bych klidně mohl přiznat, protože vážná nemoc nás skutečně děsí, a Al byl vážně nemocný. Viděl jsem to na první pohled. Pravděpodobně smrtelně nemocný.

Nebylo to jen tím, že jeho dříve brunátné tváře byly náhle propadlé a zažloutlé. Nebylo to slzavým hlenem, který kalil jeho modré oči, jež vyhlížely najednou tak vybledle a byly krátkozrace přimhouřené. Nebylo to ani jeho vlasy, které byly ještě včera skoro úplně černé, ale teď skoro úplně bílé – koneckonců mohl předtím používat nějakou barvu na vlasy a teď se impulzivně rozhodl ji smýt a vypadat přirozeně.

Jenže něco se opravdu nemohlo stát za těch dvaadvacet hodin od chvíle, kdy jsem ho viděl naposledy. Al Templeton totiž vypadal, že zhubl snad o patnáct kilo. Možná i o dvacet, což by byla čtvrtina jeho dosavadní tělesné hmotnosti. Nikdo nezhubne patnáct nebo dvacet kilo za necelý den, nikdo. Jenže přesně na to jsem se teď díval. A myslím, že přesně v té chvíli mě mlha neskutečna pohltila docela.

Al se usmál a já si všiml, že ztratil nejen kila, ale také zuby. Jeho dásně vypadaly bledé a nezdravé. „Jak se vám líbí moje nové já, Jakeu?“ A rozkašlal se, dunivě a chrchlavě odněkud z hloubi útrob.

Otevřel jsem ústa. Nevyšla žádná slova. V jakési zbabělé, znechucené části mé mysli se znovu vynořil nápad, že uteču, ale i kdyby mě tahle část mozku mohla ovládat, nedokázal bych to. Byl jsem jako vrostlý do země.

Al ovládl kašel a vytáhl ze zadní kapsy kapesník. Otřel si nejdřív ústa a potom dlaň ruky. Než kapesník schoval, uviděl jsem, že je potřísněný krví.

„Pojďte dál,“ vybídl mě. „Mám vám hodně co povídat a myslím, že jste jedinej, kdo by si to chtěl poslechnout. Chcete si to poslechnout?“

„Ale,“ začal jsem. Můj hlas zněl tak tiše a slabě, že jsem ho sám sotva slyšel. „Co se vám stalo?“

„Chcete si to poslechnout?“

„Samozřejmě.“

„Budete mít otázky a já vám odpovím na všechno, co budu moct, ale snažte se jich mít co nejmíň. Z hlasu mi toho už moc nezbylo. Sakra, nezbylo mi už ani moc síly. Pojďte přece dál.“

Šel jsem dál. V jídelně bylo šero, chladno a prázdno. Pult se leskl a nebyl na něm ani drobek. Chrom na židličkách se blýskal. Kávovar byl naleštěný, až oči přecházely. Nápis JESTLI SE VÁM V NAŠEM MĚSTEČKU NELÍBÍ, KOUKNĚTE SE NA JÍZDNÍ ŘÁD byl na obvyklém místě u pokladny Sweda. Jediné, co tu chybělo, byli zákazníci.

A samozřejmě i kuchař a majitel. Ala Templetona nahradil starý, churavý duch. Když zaklapl západku na dveřích a tím nás zamkl, cvaklo to velice hlasitě.

4

„Rakovina plic,“ oznámil věcně, když jsme si sedli do boxu na opačném konci jídelny. Poklepal si na kapsu košile a já viděl, že je prázdná. Věčný balíček camelek byl pryč. „Ne že by mě to tak překvapilo. Začal jsem s tím v jedenácti a kouřil jsem až do dne, kdy mi řekli diagnózu. Čili víc než padesát roků, sakra. Tři krabičky denně, dokud v roce 2007 nezvedli ceny. Pak jsem něco obětoval a snížil to na dvě denně.“ Hvízdavě se zasmál.

Chtěl jsem mu říci, že určitě počítá špatně, protože jsem věděl, jak je doopravdy starý. Když jsem sem loni v zimě zase jednou přišel a zeptal se ho, proč pracuje u grilu s dětskou narozeninovou čepičkou na hlavě, řekl Protože je mi dnes padesát sedm, kámo. Čímž se můžu prohlásit oficiálním Heinzem. Ale požádal mě, abych mu nekladl otázky, pokud nebudou absolutně nutné, a já předpokládal, že ta žádost se týkala i toho, abych se nerýpal v drobných nesrovnalostech.

„Kdybych byl na vašem místě – a to bych si přál, i když bych si teda nikdy nepřál, abyste vy byl na mým místě, v tý mý současný situaci –, pomyslel bych si: ‚Tady něco nehraje, nikdo přes noc nedostane pokročilýho raka plic.‘ Je to tak?“

Přikývl jsem. Bylo to přesně tak.

„Odpověď je docela jednoduchá. Nebylo to přes noc. Ten kašel mě začal trhat asi před sedmi měsíci, v květnu.“

To pro mě byla novinka. Pokud kašlal, rozhodně tak nečinil v mé přítomnosti. Také mu opět neseděly počty. „Ale, haló? Je červen. Před sedmi měsíci byl prosinec.“

Mávl rukou – prsty měl tenké, mariňácký prsten mu visel na prstíku, který kdysi obroučku vyplňoval akorát –, jako by říkal Teď to nechte plavat, prostě to nechte plavat.

„Nejdřív jsem si myslel, že jsem se příšerně nachladil. Ale neměl jsem vůbec horečku, a místo aby to přešlo, se ten kašel horšil. Pak jsem začal hubnout. No, nejsem blbej, kámo, a vždycky jsem věděl, že kartu velkýho raka si můžu vytáhnout…, i když můj otec a matka hulili jako tovární komín a žili až do osmdesáti. Nejspíš si vždycky najdeme záminku, proč se držet svýho zlozvyku, co?“

Znovu se rozkašlal a vytáhl kapesník. Jakmile chrchlání polevilo, řekl: „Nemůžu moc odbočovat, ale jsem užvaněnej celej život a nedokážu toho jen tak nechat. Je to skoro horší než přestat kouřit. Příště, až zase začnu klábosit o něčem jiným, si prostě šmikněte prstem přes krk, jo?“

„Dobrá,“ souhlasil jsem docela ochotně. To už mě napadlo, že se mi to všechno zdá. Jestli ano, byl to neobyčejně živý sen, včetně stínů, které vrhal otáčející se stropní větrák, a chůze po koberečcích s nápisy NAŠE NEJVĚTŠÍ HODNOTA JSTE VY!

„Abych to zkrátil, šel jsem k doktorovi a ten mi udělal rentgen, a byli tam ti hnusáci zatracení. Dva nádory. Pokročilá nekróza. Neoperovatelný.“ Rentgen, pomyslel jsem si – pořád se používá na diagnózu rakoviny? „Chvíli jsem se tam poflakoval, ale nakonec jsem se musel vrátit.“

„Odkud? Z Lewistonu? Všeobecné nemocnice pro střední Maine?“

„Z dovolený.“ Jeho oči na mě upřeně hleděly z temných jam, do nichž se propadaly. „Akorát že to žádná dovolená nebyla.“

„Ale mně nic z toho nedává smysl. Včera jste tu byl a byl jste zdravý.“

„Pořádně se mi podívejte na obličej. Začněte vlasama a pak postupujte níž. Snažte se ignorovat, co mi provedla ta rakovina – ta každýho sakra změní, o tom nepochybuju –, a pak mi povězte, jestli jsem stejnej chlap, kterýho jste viděl včera.“

„No, očividně jste si umyl barvu na vlasy…“

„Nikdy jsem žádnou nepoužíval. Nebudu se namáhat a upozorňovat vás na zuby, který mi vypadaly, když jsem byl… pryč. Vím, že jste si jich všiml. Myslíte, že to udělal ten rentgen? Nebo stroncium 90 v mlíku? Já mlíko ani nepiju, leda si cáknu trochu do posledního kafe, co si večer dám.“

„Jaké stroncium?“

„To je fuk. Napojte se na svoji tuhletu… ženskou stránku. Podívejte se na mě tak, jak se ženský koukají na jiný ženský, když odhadujou věk.“ Snažil jsem se udělat, oč mě požádal, a i když to, co jsem pozoroval, by u soudu určitě neobstálo, mě to přesvědčilo. Od koutků očí se mu šířily pavučiny vrásek a víčka měla drobné, jemně nařasené vrásky, jaké vidíte u lidí, kteří už nemusejí vytahovat důchodcovskou průkazku, když chtějí slevu v pokladně multikina. Kůži na Alově čele brázdily vlnité rýhy, které tam včera večer nebyly. Další dvě rýhy – ještě hlubší – vypadaly jako závorky kolem úst. Ostrá brada a povislá kůže na krku mohly být důsledkem Alova katastrofálního zhubnutí, ale ty vrásky… A jestli o těch vlasech nelhal…

Trochu se usmíval. Byl to chmurný úsměv, ale nepostrádal humor, čímž to bylo – kdoví proč – horší. „Pamatujete na moje narozeniny v březnu? ‚Nebojte se, Ale,‘ říkal jste, ‚jestli vám ten hloupý klobouček chytne, když se tak nahýbáte nad tím grilem, popadnu hasičák a uhasím vás.‘ Pamatujete se?“

Pamatoval jsem se. „Říkal jste, že jste oficiálně Heinz.“

„To teda jo. A teď je mi dvaašedesát. Vím, že rakovina mě dělá starší, ale tohle… a tohle…“ Dotkl se čela a pak koutku oka. „To jsou pravý stopy času. Čestný odznaky, dá se říct.“

„Ale… Můžu dostat sklenici vody?“

„Jasně. Trochu v šoku, co?“ Soucitně se na mě podíval. „Myslíte si: ‚Buď jsem blázen já, nebo je blázen on, nebo jsme se zbláznili oba.‘ Já vím. Taky jsem si to prožil.“

Namáhavě se zvedl z lavice v boxu a pravou rukou si zajel pod levé podpaží, jako by se snažil udržet tělo pohromadě. Pak mě zavedl za pult. Přitom jsem si všiml dalšího prvku tohoto neskutečného setkání: Kromě příležitostí, kdy jsem vedle něho seděl v kostelní lavici u svatého Cyrila (to se stávalo málokdy, protože mě sice vychovávali ve víře, ale ne příliš katolicky) nebo jsem ho náhodou potkal na ulici, nikdy jsem Ala neviděl jinak než v kuchařské zástěře.

Sundal z police vyleštěnou skleničku a natočil mi do ní vodu z nablýskaného chromovaného kohoutku. Poděkoval jsem mu a otočil se, že se zase vrátím do boxu, ale poklepal mi na rameno. Byl bych mnohem radši, kdyby to nedělal. Připadalo mi, jako by mi na rameno poklepal Coleridgeův starý námořník, který se za bezdůvodné zabití albatrosa musí jako bludný poutník dělit o svůj příběh s ostatními lidmi.

„Chci, abyste se na něco podíval, než si zase sedneme. Bude to tak rychlejší. Akorát že podíval není to správný slovo. Spíš zažil, to je mnohem přesnější. Vypijte to, kamaráde.“

Vypil jsem půlku sklenice. Byla studená a dobrá, ale neodtrhl jsem od Ala oči. Moje zbabělá část očekávala, že po mně skočí jako po první přitroublé oběti ve filmech o šíleném, volně pobíhajícím maniakovi, které mají vždycky v názvu číslovku. Jenže Al tam jen stál a jednou rukou se opíral o pult. Ruka byla vrásčitá, klouby vystouplé. Nevypadala jako ruka člověka, kterému je přes padesát, ani když má rakovinu, a…

„To udělalo to ozáření?“ zeptal jsem se najednou.

„Co?“

„Jste opálený. Nemluvě o těch tmavých skvrnách na hřbetech rukou. Máte je buď z ozáření, nebo z přílišného opalování.“

„No, jelikož jsem žádnou léčbu ozařováním nepodstoupil, bude to nejspíš sluncem. Toho jsem si za poslední čtyři roky užil docela dost.“

Pokud jsem věděl, Al strávil poslední čtyři roky zpravidla tím, že obracel macaté burgery na plotně a vyráběl mléčné koktejly za svitu zářivek, ale nahlas jsem to neřekl. Jenom jsem dopil vodu. Když jsem sklenici odkládal na umakartový pult, všiml jsem si, že se mi trochu třese ruka.

„Tak jo, na co chcete, abych se podíval? Nebo to zažil?“

„Pojďte za mnou.“

Vedl mě dlouhou úzkou uličkou kolem dvojitého grilu, fritovacích hrnců, dřezu, lednice FrostKing a bzučícího mrazáku vysokého po pás. Zastavil se před tichou myčkou a ukázal na dveře na opačném konci kuchyně. Byly nízké. Al by musel sklonit hlavu, aby jimi prošel, a to měřil necelých sto sedmdesát centimetrů. Já měřím sto devadesát – některé děti mi přezdívají Vrtulník Epping.

„To je ono,“ řekl. „Těma dveřma.“

„Nemáte tam spíž?“ Čistě řečnická otázka. Tolik roků jsem ho viděl odsud přinášet konzervy, pytle brambor nebo zásoby suchých potravin, že jsem sakra dobře věděl, co tam je.

Al mě nejspíš neslyšel. „Věděl jste, že jsem původně tenhle podnik otevřel v Auburnu?“

„Ne.“

Přikývl, což stačilo vyvolat další záchvat kašle. Tlumil ho stále příšernějším kapesníkem. Když nejnovější záchvat konečně pominul, vyhodil kapesník do koše, který byl po ruce, a pak popadl chomáč ubrousků z dávkovače na pultu.

„Je to přívěs Aluminaire, vyrobený ve třicátých letech a dokonale ve stylu art deco. Chtěl jsem takovej od chvíle, kdy mě táta jako malýho kluka vzal do ChatʼN Chew v Bloomingtonu. Koupil jsem ho plně zařízenej a otevřel ho na Pine Street. Byl jsem na tom místě skoro rok a viděl jsem, že jestli zůstanu ještě rok, zbankrotuju. V okolí byla spousta dalších podniků rychlýho občerstvení, některý dobrý, jiný ne tak dobrý, a všechny měly svoje štamgasty. Já byl něco jako čerstvě promovanej právník, kterej začíná podnikat v městečku, kde už je tucet dobře zavedenejch mazanejch advokátů. Taky se v tý době prodávaly Alovy slavný macatý burgery za dva padesát. Dokonce ani v devadesátejch letech jsem se na lepší cenu nedostal.“

„Tak proč je sakra dneska prodáváte za míň než půlku? Ledaže jsou opravdu z koček.“

Odfrkl si a ten zvuk vyvolal hluboko v hrudi kloktavou ozvěnu. „Kamaráde, já prodávám stoprocentně čistý americký hovězí, nejlepší na světě. Jestli vím, co lidi říkají? Jasně. Mávnu nad tím rukou. Co jinýho můžu dělat? Zarazit lidský řeči? To bych se stejně dobře mohl snažit zarazit vítr, aby nefoukal.“

Přejel jsem si prstem přes krk. Al se usmál.

„Jo, už zase odbočuju, já vím, ale tohle aspoň patří do příběhu. Mohl jsem dál bušit hlavou do zdi na Pine Street, ale Yvonne Templetonová nevychovala žádný blbce. ‚Radši uteč a znovu zabojuj jindy,‘ říkávala nám dětem. Vybral jsem si zbytek kapitálu, přemluvil banku, aby mi půjčila dalších pět tisíc – neptejte se mě, jak se mi to povedlo –, a přestěhoval se sem do Falls. Byznys pořád nebyl nijak závratnej, když to s ekonomikou takhle vypadá a kolem kolujou kecy o Alových kočkoburgerech nebo psoburgerech nebo skunkburgerech, nebo jak byly všechny ty jména, co lidem připadají zábavný, ale ukazuje se, že už nejsem s ekonomikou tak provázanej jako jiný lidi. A to všechno díky tomu, co je za těma dveřma do spíže. Nebyly tam, když jsem sídlil v Auburnu, to bych odpřisáhl na hromadu biblí vysokou tři metry. Objevily se až tady.“

„O čem to mluvíte?“

Klidně se na mě podíval vodnatýma, čerstvě starýma očima. „Mluvení už bylo dost. Teď na to musíte přijít sám. Běžte je otevřít.“

Nejistě jsem se na něj podíval.

„Považujte to za poslední přání umírajícího chlapa,“ řekl. „Tak do toho, kamaráde. Teda jestli jste můj kámoš. Otevřete ty dveře.“

5

Lhal bych, kdybych tvrdil, že se mi srdce nerozběhlo vyšší rychlostí, když jsem otočil knoflíkem u dveří a zatáhl. Netušil jsem, co tam na mě může čekat (i když si matně vzpomínám, že mi hlavou prolétl obraz mrtvých koček, stažených a naskládaných u elektrického mlýnku na maso), ale když se Al natáhl kolem mého ramene a rozsvítil, uviděl jsem…

No, spíž.

Byla malá a uklizená jako celá jídelna. U obou stěn stály police plné potravin ve velkém balení v plechovkách pro restaurace. Na konci místnosti, kde se střecha svažovala dolů, byly uloženy nějaké čisticí prostředky, i když smeták a mop musely ležet, protože část toho kumbálu nebyla vysoká víc než metr. Na podlaze bylo stejné tmavě šedé linoleum jako v jídelně, ale místo slabého odéru pečeného masa se tu vznášela vůně kávy, zeleniny a koření. A visel tu ještě další pach, slabý a ne tak příjemný.

„Tak jo,“ řekl jsem. „Tohle je spíž. Uklizená a plně zásobená. Máte jedničku z organizace zásobování, pokud něco takového existuje.“

„Co cítíte?“

„Většinou koření. Kávu. Možná taky osvěžovač vzduchu, to si nejsem jistý.“

„Hmm, používám Glade. Kvůli tomu dalšímu puchu. Takže vy říkáte, že už nic jinýho necítíte?“

„Jo, ještě tu cosi je. Trochu jako síra. Připomíná mi to vypálené sirky.“ Také mi to připomínalo jedovatý plyn, který jsme s rodinou museli vypouštět po sobotních fazolových večeřích u mé mámy, ale to se mi nechtělo říkat. Vyvolává léčba rakoviny prdy?

„Je to síra. Ještě jiný věci a nic z toho není Chanel č. 5. Je to smrad z továrny, kámo.“

Další šílenost, ale já řekl pouze (absurdně zdvořilým tónem jako na koktejlové party): „Vskutku?“

Znovu se usmál a odhalil tak mezery, kde měl ještě včera zuby. „Jste moc zdvořilej na to, abyste mi řekl, že Worumbo je zavřený od doby, co byl Hektor ještě štěně. Že koncem osmdesátých let vlastně vyhořelo do základů a to, co tam teď stojí,“ píchl palcem přes rameno za sebe, „je už jenom obchod v tovární budově. Vaše první turistická zastávka při cestě do Prázdninový země, jakou kdysi bývala Kennebecká ovocná společnost s tou svou limonádou Moxie. Taky přemýšlíte o tom, že je nejvyšší čas, abyste popadl mobil a zavolal chlapíky v bílých pláštích. Trefil jsem se, kamaráde?“

„Nikoho nezavolám, protože nejste blázen.“ Tím jsem si byl jistý. „Ale tohle je jenom spíž a je pravda, že přádelny a tkalcovny Worumbo nevyprodukovaly v poslední čtvrtině století ani štůček plátna.“

„Nikoho nebudete volat, to děláte dobře, protože chci, abyste mi dal svůj mobil, svoji peněženku, doklady a všechny peníze, co máte v kapsách, včetně mincí. Není to loupež, všechno dostanete zpátky. Uděláte to?“

„Kolik času to zabere. Ale? Protože musím ještě opravit několik seminárek, než budu moct uzavřít klasifikaci za školní rok.“

„Bude to trvat tak dlouho, jak chcete“ řekl, „protože to zabere jenom dvě minuty. Vždycky to zabere dvě minuty. Vyhraďte si hodinu a pořádně se rozhlídněte, jestli chcete, ale já bych to nedělal, aspoň ne napoprvý, protože pro tělo je to šok. Uvidíte. Budete mi v tomhle důvěřovat?“ Zahlédl v mém obličeji něco, co ho přimělo stáhnout rty přes prořídlé zuby. „Prosím. Prosím, Jakeu. Prosba umírajícího chlapa.“

Byl jsem si jistý, že je cvok, ale stejně tak jsem si byl jistý, že mi říká pravdu o svém stavu. Připadalo mi, že za tu krátkou dobu, co spolu mluvíme, jeho oči zapadly do jamek ještě hlouběji. Také byl vyčerpaný. Stačilo dvacet kroků z boxu na konci jídelny do spíže na druhém konci, a už se potácel. A ten zkrvavený kapesník, připomněl jsem si. Nezapomeň na ten zkrvavený kapesník.

Kromě toho… Někdy je prostě lehčí se událostem poddat, nemyslíte? „Děj se vůle boží,“ říkají rádi na schůzích, kam chodí moje bývalá manželka, ale já se rozhodl, že tohle bude případ, kdy se bude dít vůle Alova. Aspoň do určité míry, to každopádně. A také jsem si říkal no co, člověk musí absolvovat mnohem horší šaškárny, jenom aby si v dnešní době mohl sednout do letadla. Ani po mně nechce, abych si odložil boty na běžící pás.

Odepnul jsem si telefon od opasku a položil ho na karton tuňákových konzerv. Připojil jsem peněženku s doklady, malý balíček bankovek, asi dolar padesát v drobných a klíčenku.

„Klíče si nechte, na těch nezáleží.“

No, mně na nich záleželo, ale držel jsem ústa.

Al sáhl do kapsy a vytáhl svazek bankovek výrazně objemnější než ten, který jsem odložil na karton. Podal mi ten paklík. „Rezerva. Pro případ, že si budete chtít koupit suvenýr nebo tak něco. Klidně si to vemte.“

„Proč bych na to nemohl použít svoje vlastní peníze?“ Podle mého názoru jsem mluvil docela rozumně. Jako by ten bláznivý rozhovor dával smysl.

„To teďka neřešte. Ten zážitek vám odpoví na většinu otázek líp, než bych to dokázal já, i kdybych se cítil tip-top, a v tuhle chvíli jsem na absolutně opačný straně světa, než kde se nachází tip-top. Vemte si ty peníze.“

Vzal jsem si ty bankovky a zalistoval jimi. Nahoře byly dolarovky a ty se zdály v pořádku. Pak jsem narazil na pětidolarovku, a ta v pořádku vypadala a zároveň nevypadala. Nad obrázkem Abea Lincolna byl nápis KRYTO STŘÍBREM a nalevo od něj byla velká modrá pětka. Podržel jsem ji proti světlu.

„Není to padělek, jestli myslíte na tohle.“ Al mluvil unaveně, ale i pobaveně.

Možná ne – na pohled mi bankovka připadala pravá –, ale nebyla na ní žádná průsvitka.

„Jestli je pravá, je stará,“ řekl jsem.

„Jenom si zastrčte ty peníze do kapsy. Jakeu.“

Udělal jsem to.

„Máte u sebe kapesní kalkulačku? Nějakou jinou elektroniku?“

„Ne.“

„Tak to jste asi připravenej jít. Otočte se, abyste se díval na zadní stěnu spíže.“ Než jsem to udělal, plácl se do čela. „Panebože, kde jsem nechal mozek? Zapomněl jsem na Muže se žlutou kartou.“

„Na koho? Na co?“

„Na Muže se žlutou kartou. Tak mu jenom říkám, nevím, jak se doopravdy jmenuje. Tu máte, vemte si to.“ Zalovil v kapse a pak mi podal padesáticentovou minci. Takovou jsem neviděl už roky. Možná od dětství.

Potěžkal jsem ji. „Nemyslím, že byste mi ji měl dávat. Je nejspíš dost cenná.“

„Jasně že je cenná, stojí půl babky.“

Rozkašlal se a tentokrát jím to otřásalo jako prudký vítr, ale jenom mávl rukou, když jsem k němu zamířil. Opřel se o hromadu krabic, na nichž ležely moje věci, odplivl si do hrsti ubrousků, podíval se na ně, zašklebil se a pak ubrousky sevřel do pěsti. Jeho ztrhaný obličej byl už zbrocený potem.

„Mám nával nebo co. Ta zatracená rakovina mi šoupe i termostatem, nejen ostatním pajšlem. K Muži se žlutou kartou. Je to ochlasta a je neškodnej, ale je jinej než ostatní. Vypadá, že něco ví. Myslím, že je to jenom náhoda – protože si náhodou dřepnul kousek od místa, kde vylezete –, ale chtěl jsem vám dát kvůli němu nalejvárnu.“

„No, to vám teda moc nejde,“ řekl jsem. „Nemám vůbec ponětí, o čem mluvíte.“

„On řekne ‚Dostal jsem v zeleňáku žlutou kartu, takže mi dej babku, protože dneska je tuplákovej den.‘ Pochopil jste?“

„Pochopil.“ Bořil jsem se do té kaše stále hlouběji.

„A on má fakticky jakousi žlutou kartu, má ji zastrčenou za kloboukem. Nejspíš to není nic jinýho než vizitka nějaký taxikářský služby nebo možná kupon ze sámošky Red and White, kterej našel v kanále, ale mozek má naloženej v laciným víně a zřejmě si myslí, že je to něco jako zlatá vstupenka od Willyho Wonky. Takže vy mu odpovíte ‚Nemůžu dát celou babku, ale tady máš půlku,‘ a dáte mu ho. On pak možná řekne…“ Al zvedl prst, teď tak kostnatý. „On možná řekne něco jako ‚Proč seš tady‘ nebo ‚Odkud ses tu vzal‘. Možná dokonce řekne něco jako ‚Ty nejseš tamten chlap‘. Tohle bych moc nečekal, ale možný to je. V tomhle směru toho nevím spoustu. Ať už řekne cokoliv, nechte ho tam u té sušárny – protože zrovna tam bude sedět – a vyjděte ven bránou. Až půjdete, nejspíš řekne ‚Já dobře vím, že bys mi moh dát celej chechták, ty svině lakomá,‘ ale toho si nevšímejte. Neohlížejte se. Přejděte koleje a octnete se na křižovatce Hlavní a Lisbonské.“ Ironicky se na mě usmál. „A potom, kamaráde, je svět váš.“

„Sušárna?“ Matně jsem si vzpomínal, že cosi poblíž místa, kde se teď nacházela jídelna, stávalo a nejspíš to mohla být stará worumboská sušárna, ale dnes to každopádně bylo pryč. Kdyby v zadní stěně útulné spížky Aluminairu bylo okno, byl by z něj výhled jenom na zděný dvůr a obchod s oblečením. Hned po Vánocích jsem si tam koupil bundu North Face a dostal jsem ji za opravdu příznivou cenu.

„Neřešte sušárnu, jenom si pamatujte, co jsem vám řekl. Teď se zase otočte – tak je to správně – a udělejte dva nebo tři kroky dopředu. Droboučký. Jako děcko. Jako byste hledal začátek schodiště a bylo zhasnuto – hodně opatrně.“

Udělal jsem, co chtěl, a připadal si jako největší blbec na světě. Jeden krok… sklonil jsem hlavu, abych si ji neodřel o hliníkový strop… druhý krok… teď už jsem se musel i přikrčit. Ještě několik dalších kroků, a budu se muset spustit na kolena. To jsem rozhodně neměl v úmyslu, bez ohledu na prosby umírajícího chlapa.

„Ale, tohle je pitomost. Pokud nechcete, abych vám přinesl karton ovocného kompotu nebo některé to malé balení s želé, nemůžu tady dělat nic jiné –“

Právě v tu chvíli mi chodidlo zajelo dolů, přesně jako když začnete sestupovat ze schodů. Jenže moje noha stále pevně spočívala na podlaze s tmavě šedým linoleem. Viděl jsem ji.

„A už jdete,“ ozval se Al. Hlas se mu vyčistil od chrapotu, aspoň na chvíli, a slova se ztišila zadostiučiněním. „Našel jste to, kámo.“

Ale co jsem našel? Co přesně jsem prožíval? Nejpravděpodobnější se mi zdála síla sugesce, protože bez ohledu na to, co jsem cítil, jsem svoji nohu viděl na podlaze. Jenže…

Znáte to, jak za jasného dne zavřete oči a stále vidíte obraz toho, na co jste se dívali? Bylo to právě takové. Když jsem se podíval na své chodidlo, viděl jsem je na podlaze. Ale když jsem mrkl – byla to ta milisekunda předtím nebo poté, co se moje oči zavřely, to jsem nepoznal –, zahlédl jsem obraz svého chodidla na schodu. A nebylo ozářeno kalným světlem šedesátiwattové žárovky. Bylo zalité jasným sluncem.

Strnul jsem.

„Běžte dál,“ vybídl mě Al. „Nic se vám nestane, kamaráde. Jděte prostě dál.“ Drsně se rozkašlal a pak jaksi zoufale zamručel: „Potřebuju, abyste to udělal.“

A já to udělal.

Bůh mi pomoz, udělal jsem to.

Kapitola druhá

1

Udělal jsem další krok a sestoupil o další schod. Oči mi stále říkaly, že stojím na podlaze ve spíži v Alově jídelně, jenže jsem stál úplně rovně a temenem už jsem nedrhl o strop. Což bylo samozřejmě nemožné. Žaludek se mi nešťastně zhoupl v reakci na zmatek ve vjemech a já cítil, jak se chleba s vaječným salátem a porce jablečného koláče, které jsem snědl k obědu, připravují zmáčknout tlačítko katapultu.

Zezadu – ale trochu z dálky, jako by stál patnáct metrů daleko, a ne metr a půl za mnou – se ozval Al: „Zavřete oči, kamaráde, je to tak lehčí.“

Když jsem to udělal, zmatené vjemy okamžitě zmizely. Jako byste přestali šilhat. Nebo si nasadili speciální brýle na 3D filmu, to by bylo možná výstižnější. Posunul jsem pravou nohu a sestoupil o další schod. Opravdu to byly schody. Když jsem odstřihl zrak, moje tělo o tom nepochybovalo.

„Ještě dva, pak je otevřete,“ radil Al. Mluvil z ještě větší dálky. Jako by stál na opačném konci jídelny, ne mezi dveřmi spíže.

Položil jsem levou nohu níž. Spustil jsem znovu i pravou nohu a zčistajasna mi uvnitř hlavy luplo, přesně jako když sedíte v letadle a najednou se změní tlak. Temné pole pod víčky zrudlo a na kůži jsem ucítil teplo. Svítilo slunce. O tom nebylo sporu. A ten slabý sirný puch zhoustl a vyšplhal po čichové škále od stěží postřehnutelného po vyloženě nepříjemný. O tom také nebylo sporu.

Otevřel jsem oči.

Už jsem nestál ve spíži. Už jsem nebyl ani v Alově jídelně. I když ze spíže nevedly žádné dveře ven, já venku byl. Stál jsem na dvoře. Ale už nebyl dlážděný a neobklopovaly ho žádné prodejny oděvů. Ocitl jsem se na drolícím se špinavém betonu. U holé bílé zdi, kde by měl stát obchod, v němž jsem koupil bundu, se tyčilo několik obrovských kovových nádrží. Byly čímsi dovysoka naložené a zakryté obrovskými plachtami z pytloviny.

Otočil jsem se, abych se podíval na velký stříbrný přívěs, v němž sídlila Alova jídelna, ale ten byl pryč.

2

Tam, kde měl stát, se nacházela mohutná dickensovská budova Worumboských přádelen a tkalcoven a byla v plném provozu. Slyšel jsem hukot barvíren a sušiček, pravidelné šat-HÚŠ, šat-HÚŠ obrovských tkalcovských stavů, které kdysi plnily první patro (v maličkém domě Lisbonské historické společnosti na konci Hlavní ulice jsem viděl fotky těch strojů, obsluhovaly je ženy, které nosily šátky a kombinézy). Popelavě šedý kouř stoupal ze všech tří vysokých komínů, které se zřítily při velké vichřici v osmdesátých letech.

Stál jsem vedle veliké, zeleně natřené hranaté budovy – zřejmě sušárny. Zabírala půlku dvora a tyčila se do výšky asi sedmi metrů. Před chvílí jsem sešel po schodišti, ale teď tu žádné nebylo. Žádná zpáteční cesta. Zaplavila mě panika.

„Jakeu?“ To byl Alův hlas, ale zněl velmi slabě. Jako by mi doléhal k uším nějakým akustickým trikem, jako hlas proplétající se úzkým kaňonem, dlouhým řadu kilometrů. „Můžete se vrátit stejnou cestou, jakou jste se dostal tam. Nahmatáte schody.“

Zvedl jsem levou nohu, položil ji a ucítil schod. Panika polevila.

„Tak do toho.“ Slabý hlas zněl, jako by ho plnila vlastní ozvěna. „Trochu se porozhlídněte a pak se vraťte.“

Nejdřív jsem nikam nešel, jenom jsem nehybně stál a otíral si ústa dlaní. Měl jsem pocit, že mi oči vylézají z důlků. Vlasy na hlavě se mi zježily a na úzkém pruhu zad podél celé páteře až dolů mi naskočila husí kůže. Bál jsem se – byl jsem skoro vyděšený – ale ohromná zvědavost to vyrovnávala, a tudíž udržovala paniku na uzdě (aspoň prozatím). Viděl jsem svůj stín na betonu tak jasně, jako by byl vystřižený z černého plátna. Hleděl jsem na vločky rzi na řetězu, který odděloval sušárnu od zbytku dvora. Čichal jsem pach mocného proudu odpadní vody tryskající ze tří nádrží – a ten pach byl tak silný, až mě štípaly oči. Inspektor životního prostředí by si jednou čichl toho smradu, a celý podnik by zavřel v jediné novoanglické minutě. Jenže… Měl jsem pocit, že poblíž žádný pracovník inspekce životního prostředí nebude. Nebyl jsem si ani jistý, jestli už inspekci životního prostředí vynalezli. Věděl jsem, kde jsem. V Lisbon Falls, stát Maine, hluboko v srdci Androscogginského okresu.

Skutečná otázka zněla, kdy tu jsem.

3

Z řetězu visela cedule s nápisem, který jsem nedokázal přečíst – byla otočena na druhou stranu. Zamířil jsem k ní, pak jsem se obrátil. Zavřel jsem oči, šoural se vpřed a připomínal si, že musím dělat malé krůčky. Když moje levá noha narazila do dolního stupně schodiště, které vedlo nahoru do spíže Alovy jídelny (aspoň jsem v to toužebně doufal), hmátl jsem do zadní kapsy a vytáhl z ní složený papír: vzkaz mého veleváženého nadřízeného „Přeji pěkné léto a nezapomeňte na doškolovací kurz v červenci“. Krátce jsem zauvažoval, jak by se tvářil, kdyby Jake Epping příští rok učil šestitýdenní blok s tématem literatura o cestování v čase. Pak jsem z okraje papíru odtrhl proužek, zmačkal ho a upustil na první stupeň neviditelného schodiště. Dopadl samozřejmě na zem, ale každopádně označoval správné místo. Bylo teplé, klidné odpoledne a já nepředpokládal, že ho odfoukne vítr, ale pro jistotu jsem si našel hroudu betonu a použil ji jako těžítko. Přistála na schodu, ale zároveň přistála na kousku papíru. Protože tam žádný schod nebyl. Hlavou mi proplul útržek jedné staré populární písničky: Nejdřív je hora, pak žádná hora není, pak zase je.

Trochu se rozhlídněte, říkal Al, a já se rozhodl, že přesně to udělám. Usoudil jsem, že pokud jsem zatím nepřišel o rozum, nejspíš to ještě chvíli vydržím. Tedy dokud neuvidím průvod růžových slonů nebo UFO vznášející se nad prodejnou aut Johna Craftse. Přesvědčoval jsem se, že se tohle neděje doopravdy, nemůže se to dít, ale nezabíralo to. Filozofové a psychologové se mohou hádat jeden přes druhého, co je skutečnost a co není, ale většina z nás, kteří žijeme obyčejný život, zná a přijímá strukturu světa kolem sebe. Tohle se dělo doopravdy. Odhlédnu-li od všeho ostatního, smrdělo to tady tak příšerně, že to nemohla být halucinace.

Došel jsem k řetězu, který byl zavěšen zhruba ve výši stehen, a podlezl jsem jej. Na druhé straně bylo na ceduli černou barvou nastříkáno ZÁKAZ VSTUPU AŽ DO UKOKČENÍ OPRAVY ODPADNÍHO POTRUBÍ. Znovu jsem se ohlédl, neuviděl nic, co by nasvědčovalo tomu, že jsou nějaké opravy na blízkém obzoru, zašel za roh sušárny a skoro zakopl o muže, který se tam slunil. Ne že by mohl očekávat, že se příliš opálí. Měl na sobě starý černý svrchník, který ho zahaloval jako beztvarý stín. Oba rukávy měl ztvrdlé popraskanou vrstvou suchých hlenů. Tělo v kabátě bylo vyhublé, až skoro vychrtlé. Ocelově šedé vlasy mu visely jako umaštěné licousy kolem zarostlých tváří. Přímo typický ochlasta.

Do týla si posunul špinavý plstěný klobouk, který působil jako vystřižený z filmu noir z padesátých let, ve kterých měly všechny ženy přebujelé vnady a všichni muži mluvili rychle, s cigaretou zastrčenou do koutku úst. A samozřejmě, za stuhou klobouku, kde nosili staromódní novináři průkaz, trčela žlutá karta. Kdysi byla nejspíš zářivě žlutá, ale věčné ohmatávání špinavými prsty ji umazalo.

Když mu můj stín padl do klína, Muž se žlutou kartou se otočil a změřil si mě kalným zrakem.

„Kdo sakra seš?“ zeptal se, jenže to vyznělo jako Do-zakra-eš?

Al mi nedal podrobné pokyny, jak mám odpovídat na otázky, takže jsem řekl to, co mi připadalo nejbezpečnější. „Do toho ti sakra nic není.“

„Tak na tebe seru.“

„Fajn,“ řekl jsem. „V tom se shodneme.“

„Co?“

„Přeju pěkný den.“ Zamířil jsem k bráně, která byla odsunuta na ocelové kolejnici stranou. Nalevo za ní bylo parkoviště, které se tam předtím nenacházelo. Bylo plné aut, většinou omlácených, a všechna byla dost stará, aby mohla patřit do muzea veteránů. Stály tam buicky s chladicími otvory po stranách a fordy s torpédovitými čumáky. Ty patří skutečným dělníkům, pomyslel jsem si. Skutečným dělníkům, kteří jsou teď uvnitř a vydělávají si hodinovou mzdu.

„Dostal jsem v zeleňáku žlutou kartu,“ řekl ožrala. Mluvil trucovitě a zároveň ustaraně. „Tak mi dej chechták, protože dneska je tuplákovej den.“

Podržel jsem před ním padesátník. Cítil jsem se jako herec, který má ve hře jediný štěk, a řekl jsem: „Nemůžu dát celej chechták, ale tady máš půlku.“

Pak mu ho dáte, říkal Al, ale ani jsem nemusel. Muž se žlutou kartou mi padesátník vyškubl z ruky a podržel si ho před obličejem. Chvíli jsem myslel, že se do něj opravdu zakousne, ale jen kolem něj sevřel dlouhé prsty v pěst, čímž jej skryl. Znovu po mně zašilhal a jeho obličej působil skoro komicky nedůvěřivě.

„Co seš zač? Co tu děláš?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ odtušil jsem a otočil se zase k bráně. Čekal jsem, že muž na mě bude chrlit další otázky, ale byl zticha. Prošel jsem bránou ven.

4

Nejnovější auto na parkovišti byl Plymouth Fury snad z poloviny nebo konce padesátých let. Poznávací značka vypadala jako neuvěřitelně starožitná verze té, kterou jsem měl na svém subaru. Ta značka byla totiž na žádost mé bývalé manželky opatřena růžovou mašlí, což je znamení ligy proti rakovině prsu. Ta, na kterou jsem se díval nyní, opravdu hlásala PRÁZDNINOVÁ ZEMĚ, ale byla oranžová, ne bílá. Stejně jako ve většině států i v Maine teď vydávají značky s písmeny – na mém subaru je 23383 IY –, ale na tomhle zánovním bíločerveném fury bylo 90-811. Žádná písmena.

Dotkl jsem se kufru. Byl tvrdý a teplý od slunce. Byl skutečný.

Přejděte koleje a octnete se na křižovatce Hlavní a Lisbonské. A potom, kamaráde, je svět váš.

Za mých časů nebyly před starou továrnou žádné koleje – jenže teď ano. A žádné prastaré trosky. Byly naleštěné, jen se blýskaly. A někde v dálce jsem slyšel hukot opravdového vlaku. Kdy naposled projížděl vlak Lisbon Falls? Nejspíš než zavřeli přádelnu a Americké sádrovny (mezi místními známé spíš jako gypsárny) jely od rána do rána.

Jenže ony teď jedou od rána do rána, pomyslel jsem si. Na to bych vsadil peníze. A přádelna také. Protože tohle už není druhá dekáda jedenadvacátého století.

Znovu jsem vykročil, aniž bych si to uvědomil – šel jsem jako ve snách. Teď jsem se ocitl na rohu Hlavní a silnice číslo 196, známé také jako Stará lewistonská cesta. Jenomže teď na ní nebylo nic starého. A šikmo za křižovatkou, na protějším rohu…

Stála tam Kennebecká ovocná společnost, což bylo nepochybně velkolepé jméno pro krámek, který se potácel na pokraji zapomnění – nebo mi to tak připadalo – celých deset let, kdy jsem učil na lisbonské střední. Neuvěřitelným důvodem existence a jediným prostředkem k přežití byl Moxie, příšerný nealkoholický nápoj. Majitel ovocné společnosti, postarší dobromyslný pán, který se jmenoval Frank Anicetti, mi jednou říkal, že světová populace se přirozeně (a nejspíš i dědičně) dělí na dvě skupiny: nepočetné, ale požehnaně vyvolené, kteří si cení Moxie nad všechny ostatní nápoje…, a všechny ostatní. Frank ty všechny ostatní nazýval „nešťastná handicapovaná většina“.

Kennebecká ovocná společnost je za mých časů ošumělá žlutozelená krychle se špinavou výlohou bez zboží – leda by na prodej byla kočka, která tam občas spávala. Střecha je prohnutá po mnoha zimních sněhových nadílkách. Uvnitř toho není příliš ke koupi, jen Moxie suvenýr: křiklavě oranžová trička s nápisem MÁM MOXIE!, křiklavě oranžové kšiltovky, antikvární kalendáře, plechové cedule, které vypadají antikvárně, ale nejspíš je vyrobili loni v Číně. Většinu roku je obchod bez zákazníků, většina polic bez zboží…, i když pořád můžete dostat několik slazených tyčinek nebo pytlík bramborových lupínků (tedy pokud máte rádi slané s příchutí octa). Chladnici s limonádami zaplňuje pouze Moxie. Chladnice na pivo je prázdná.

Každý rok v červenci se v Lisbon Falls koná Maineská slavnost Moxie. Hrají při ní kapely, nechybí ohňostroj a v průvodu jedou – přísahám, že si nevymýšlím – alegorické vozy Moxie a pochodují v něm i místní královny krásy oblečené do jednodílných plavek v barvách Moxie, což znamená tak křiklavě oranžových, že mohou způsobit popálení sítnice. Maršálka průvodu je vždycky oblečena jako Doktorka Moxie, což znamená bílý plášť, stetoskop a takové to legrační zrcátko přilepené na čelence. Před dvěma lety byla maršálkou ředitelka lisbonské střední Stella Langleyová a na tu událost nikdo z místních nikdy nezapomene.

Během slavnosti Kennebecká ovocná společnost ožije a ohromně vydělává, hlavně díky užaslým turistům, kteří cestují do letovisek v západním Maine. Po zbytek roku je to spíš jen prázdná skořápka, kde se vznáší slabý odér Moxie, pach, který mi vždycky připomínal – nejspíš proto, že patřím k té nešťastně handicapované většině – Musterole, proslavenou smrdutou hořčičnou mast, kterou mi matka vytrvale mazala na krk a na hrudník, když jsem nastydl.

Teď jsem se z opačné strany Staré lewistonské cesty díval na vzkvétající podnik v nejlepší formě. Nápis zavěšený nade dveřmi (nahoře OSVĚŽTE SE S 7-UP a dole VÍTEJTE V KENNEBECKÉ OVOCNÉ SPOL.) zářil tak jasně, až mi házel prasátka do očí. Malba byla nová, střecha nezprohýbaná sněhem. Lidé proudili dovnitř a ven. A ve výkladu byly místo kočky…

Pomeranče. Panebože. Kennebecká ovocná společnost kdysi prodávala skutečné ovoce. Kdo by byl to řekl?

Zamířil jsem na druhou stranu ulice, ale couvl jsem, protože ke mně hrčel meziměstský autobus. Nápis s cílovou stanicí nad rozděleným čelním sklem hlásal LEWISTON EXPRESS. Když autobus zabrzdil před železničním přejezdem, všiml jsem si, že většina cestujících kouří. Atmosféra uvnitř se musela značně podobat atmosféře na Saturnu.

Jakmile se autobus zase rozjel (a zanechal po sobě smrad připálené nafty, který se smísil s puchem shnilých vajec z nádrží Worumba), přešel jsem ulici a krátce zauvažoval, co by se stalo, kdyby mě přejelo auto. Zmizel bych ze světa? Probudil bych se na podlaze v Alově spíži? Nejspíš ani jedno, ani druhé. Pravděpodobně bych tu prostě umřel, v minulosti, po které zřejmě spousta lidí teskní. Nejspíš proto, že zapomněli, jak strašlivě ta minulost smrděla, nebo proto, že je vůbec nenapadlo se nad tímto aspektem skvělých padesátých let zamyslet.

Před Kennebeckou ovocnou společností stál kluk a jednou nohou v těžké černé botě se opíral o dřevěné obložení za sebou. Límec košile měl v zátylku otočený nahoru a vlasy učesané stylem, v němž jsem poznával (hlavně díky starým filmům) raného Elvise. Na rozdíl od kluků, které jsem byl zvyklý vídat ve své třídě, se nehonosil bradkou, a dokonce ani náznakem porostu pod bradou. Uvědomil jsem si, že ve světě, kam jsem zavítal na návštěvu (tedy doufal jsem, že jsem tu jenom na návštěvě), by ho za to, že se ukazuje na veřejnosti byť s jediným pramínkem porostu na obličeji, z lisbonské střední vykopli. Okamžitě.

Kývl jsem na něj. James Dean také kývl a řekl: „Zdarec, šéfíku.“

Vešel jsem dovnitř. Nade dveřmi cinkl zvonek. Místo prachu a pozvolna hnijícího dřeva jsem cítil pomeranče, jablka, kávu a vonný tabák. Napravo ode mě se nacházel stojan s komiksy, které měly utrhané obálky – Archie,Batman, Kapitán Marvel, Plastic Man, Příběhy z krypty. Ručně psaný nápis nad tímhle pokladem, který by přivodil leckterému fanouškovi na eBayi záchvat, stálo KOMIKS 3 C KUS, TŘI ZA 10 C, DEVĚT ZA ČTVRŤÁK. PROSÍM NESAHAT, POKUD NECHCETE KOUPIT.

Nalevo stála police s novinami. Žádný New York Times, ale hromádky Portland Press Herald a jeden zbylý Boston Globe. Titulek v Globe vyřvával DULLES NAZNAČUJE ÚSTUPKY, POKUD SE RUDÁ ČÍNA VZDÁ POUŽITÍ SÍLY NA FURMOSE. Na obojích novinách bylo datum úterý 9. září 1958.

5

Vzal jsem si Globe, jenž se prodával za osmdesát centů, a přešel k výčepnímu pultu na limonády s mramorovou deskou, který už za mých časů neexistoval. Za ním stál Frank Anicetti. Byl to nepochybně on a měl na nose bifokální brýle bez obrouček. Byl také vyšší. Cítil jsem se ve vlastním těle jako cizinec, ale vysoukal jsem se na jednu stoličku.

Kývl směrem k novinám. „To vám bude stačit, nebo vám můžu něco nalít?“

„Cokoli studeného, pokud to nebude Moxie,“ slyšel jsem vlastní hlas.

Frank 1.0 se tomu usmál. „To nevedu, synu. Co takhle zázvorové pivo?“

„To zní dobře.“ A znělo to dobře. V hrdle jsem měl sucho a hlavu rozpálenou. Měl jsem pocit, že mnou lomcuje horečka.

„Pět, nebo deset?“

„Prosím?“

„Pěti-, nebo deseticentový pivo?“ protáhl maineským přízvukem pííívo.

„Aha. Asi za deset, řekl bych.“

„Tak to asi říkáte správně.“ Otevřel mrazák se zmrzlinou a vytáhl ojíněný korbel velikosti zhruba džbánu na citronádu. Načepoval do něj z pípy a já ucítil vůni zázvorového piva, sytou a silnou. Shrnul pěnu nahoře rukojetí dřevěné lžíce, pak dotočil až po okraj a postavil džbán na pult. „Tu máte. S novinama je to osmnáct centů. Plus centík pro guvernéra.“

Podal jsem mu jeden z Alových starožitných dolarů a Frank 1.0 mi vrátil drobné.

Usrkl jsem skrz pěnu a užasl jsem. Bylo to… plné. Chutné od začátku do konce. Nevím, jak jinak to vyjádřit. Ten svět zmizelý před padesáti lety smrděl hůř, než bych čekal, ale chutnal sakra líp.

„Je skvělé,“ pochválil jsem.

„Jo? Jsem rád, že to říkáte. Vy nejste zdejší, co?“

„Ne.“

„Z jinýho státu?“

„Z Wisconsinu,“ řekl jsem. Nebyla to tak úplně lež, moje rodina bydlela v Milwaukee až do mých jedenácti let, potom otec dostal práci učitele angličtiny na Jihomaineské univerzitě. Od té doby se kolem toho státu stále potloukám.

„Tak to jste si vybral pro návštěvu správnou chvíli,“ řekl Anicetti. „Většina letňáků je už pryč, a jakmile odjedou, ceny klesnou. Vezměte si například to, co pijete. Po Dni práce stojí deseticentové zázvorové pivo úplný pakatel.“

Zvonek nade dveřmi cinkl, prkna v podlaze zavrzala. Bylo to známé vrzání. Když jsem se naposled odvážil vejít do Kennebecké ovocné v naději, že dostanu balíček pastilek Tums (byl jsem zklamán), také zavrzala.

Za pult vklouzl kluk, kterému mohlo být tak sedmnáct. Tmavé vlasy měl ostříhané nakrátko, ale ne přímo na ježka. Jeho podoba s mužem, který mě obsloužil, byla nepopiratelná, a já si uvědomil, že tohle je můj Frank Anicetti. Chlapík, který shrnul pěnu z mého piva, byl jeho otec. Frank 2.0 na mě ani nepohlédl, pro něj jsem byl prostě další zákazník.

„Titus má dodávku na zvedáku,“ oznámil tátovi. „Prej bude do pěti hotovej.“

„To je dobře,“ řekl Anicetti starší a zapálil si cigaretu. Poprvé jsem si všiml, že mramorová deska na výčepním pultu je lemována malými keramickými popelníky. Po stranách měly nápis WINSTON CHUTNÁ TAK, JAK CIGARETA CHUTNAT MÁ! Znovu se podíval na mě a řekl: „Chcete do toho piva kopeček vanilkové zmrzliny? Na účet podniku. Rádi si turisty předcházíme, zvlášť když přijedou mimo sezónu.“

„Díky, ale takhle mi to stačí,“ řekl jsem a byla to pravda. Kdyby byl nápoj ještě sladší, asi by mi explodovala hlava. A byl silný – jako bych pil espreso sycené kysličníkem uhličitým.

Kluk mi věnoval úsměv, který byl stejně sladký jako tekutina v ojíněném džbánu – ale bez jakéhokoli náznaku pobaveného pohrdání, jež vyzařovalo z toho rádoby Elvise venku. „Čteme ve škole jednu povídku,“ řekl, „kde místní jedí turisty, kteří přijedou po skončení sezóny.“

„Frankie, něco takového říkat hostovi je teda pěkná blbost,“ napomenul ho pan Anicetti. Ale usmíval se při tom.

„To je v pořádku,“ odtušil jsem. „Taky jsem tu povídku při vyučování probíral. Je od Shirley Jacksonové, že? ‚Letní lidé‘.“

„Přesně tak,“ souhlasil Frank. „Já ji teda moc nepochopil, ale líbila se mi.“

Znovu jsem upil zázvorového piva, a když jsem korbel odložil (hezky sytě zaduněl o mramorový pult), ani mě nepřekvapilo, když jsem si všiml, že už jsem skoro dopil. Na to bych si dokázal rychle zvyknout, pomyslel jsem si. Tohleto se s Moxie absolutně nedá srovnat.

Anicetti starší vyfoukl oblak dýmu ke stropu, kde ho stropní větrák lopatkami roztahal do líně se vznášejících modrých pruhů. „Vy učíte ve Wisconsinu, pane…?“

„Epping,“ vyhrkl jsem. Natolik mě zaskočil, že mě ani nenapadlo uvádět falešné jméno. „Vlastně ano. Ale teď mám roční sabat.“

„Myslí tím, že má roční volno,“ vysvětlil Frank.

„Já vím, co to znamená,“ řekl Anicetti. Snažil se mluvit naštvaně, ale moc mu to nešlo. Došel jsem k závěru, že ti dva se mi líbí stejně jako zdejší zázvorové pivo. Dokonce se mi líbil i ten pubertální rádoby chuligán venku, už jen proto, že neví, že už je z něho klišé. Měl jsem tu pocit bezpečí, pocit – já nevím – předurčení. Byl nepochybně falešný, tenhle svět byl stejně nebezpečný jako každý jiný, ale věděl jsem něco, o čem jsem byl ještě dnes odpoledne přesvědčen, že je vyhrazeno pouze Bohu: Věděl jsem, že ten usměvavý kluk, kterému se líbí povídka od Shirley Jacksonové (i když ji „nepochopil“), prožije tento den a ještě dalších padesát následujících roků. Nezahyne při automobilové nehodě, neutrpí infarkt ani nedostane rakovinu plic z toho, že vdechuje kouř z otcových cigaret. Frank Anicetti měl zelenou.

Pohlédl jsem na hodiny na zdi (ZAČÍNEJTE DEN ÚSMĚVEM, stálo na ciferníku, PIJTE KÁVU CHEER-UP). Ručičky ukazovaly 12:22. To pro mě nic neznamenalo, ale předstíral jsem, že jsem se lekl. Dopil jsem zbytek svého pííííva a vstal. „Musím vyrazit, pokud se chci sejít se svými přáteli v Castle Rocku včas.“

„Tak to vemte po stosedmnáctce, ale pomalu,“ řekl Anicetti. „Ta silnice je samej rygol.“ Zaznělo to jako regóóól. Tak hutný maineský přízvuk jsem neslyšel už řadu let. Pak jsem si uvědomil, že je to doslova pravda, a skoro jsem se hlasitě rozesmál.

„Dám si pozor,“ slíbil jsem. „Díky. A, chlapče, ještě k té Shirley Jacksonové.“

„Ano, pane?“ Ještě se říkalo pane. A nebylo v tom nic sarkastického. Začínal jsem docházet k závěru, že ten osmapadesátý rok byl fakt dobrý. Tedy až na ten puch z přádelen a cigaretový kouř.

„Na tom není nic k pochopení.“

„Ne? Pan Marchant říká něco jiného.“

„Při vší úctě k panu Marchantovi mu pověz, že Jake Epping říká, že někdy je doutník jenom pokouřeníčko a povídka jenom příběh.“

Zasmál se. „To udělám! Hned zítra, to ho máme třetí hodinu!“

„Dobře.“ Kývl jsem na otce a litoval, že mu nemohu říci, že díky Moxie (kterou neprodává… zatím) bude jeho podnik stát na rohu Hlavní a Staré lewistonské ještě dlouho poté, co už tu sám nebude. „Díky za to zázvorové pivo.“

„Vraťte se kdykoli, chlapče. Přemýšlím, že hodně srazím cenu.“

„Na pakatel?“

Usmál se. Stejně jako u syna byl jeho úsměv upřímný a široký. „Zapaluje vám to rychle.“

Cinkl zvonek. Vešly tři dámy. Žádná v kalhotách. Měly na sobě šaty, jejichž lem jim sahal do půli lýtek. A klobouky! Dvě měly takové malé bonbonky s bílým závojíčkem. Začaly se prohrabovat otevřenými bednami s ovocem a hledaly to nejlepší. Už jsem mířil od pultu pryč, když mě něco napadlo a zase jsem se otočil.

„Můžete mi říct, co je to zeleňák?“

Otec a syn si vyměnili pobavený pohled, takže mě napadlo, že jde o nějaký starý vtípek. Turista z Chicaga přijede v krásném bouráku a cestou na venkov se zastaví na farmě. Starý farmář sedí na verandě a kouří dýmku z kukuřičného klasu. Turista se vykloní ze svého jaguáru a zeptá se: „Povězte mi, dědečku, jak se dostanu do East Machias?“ Starý farmář zamyšleně dvakrát nebo třikrát zabafá z dýmky a pak řekne: „Stůjte a ani se nehněte, sakra.“

„Vy jste fakt z jinýho státu, co?“ zeptal se Frank. Jeho přízvuk nebyl tak silný jako u otce. Nejspíš se víc dívá na televizi, pomyslel jsem si. Nic nedokáže rozleptat místní přízvuk tak dobře jako televize.

„Jsem,“ přisvědčil jsem.

„To je divný, protože bych přísahal, že u vás trochu slyším takové to yankeeské huhňání.“

„Za to nejspíš může úpéčko,“ řekl jsem. „Upper Peninsula, víte?“ Až na to – blbče! –, že UP znamená Michigan.

Ale zdálo se, že si toho ani jeden nevšiml. Mladý Frank se dokonce otočil a začal umývat nádobí. Ručně, jak jsem si všiml.

„Zeleňák je prodejna kořalky,“ odpověděl mi Anicetti. „Přímo naproti přes ulici, jestli si chcete koupit půllitr něčeho.“

„Myslím, že zázvorové pivo mi bohatě stačí,“ řekl jsem. „Jenom jsem byl zvědavý. Přeji pěkný den.“

„Vám taky, příteli. Zase se u nás někdy stavte.“

Prošel jsem kolem trojice dam, které zkoumaly ovoce a mumlaly si při tom. A litoval jsem, že nemám klobouk, který bych jim pozvedl na pozdrav. Třeba plstěný.

Takový, jaký vídáte ve starých filmech.

6

Rádoby chuligán opustil své stanoviště a já přemýšlel o tom, že se projdu po Hlavní ulici, abych zjistil, co se ještě změnilo, ale brzy jsem ten nápad zavrhl. Nemělo smysl pokoušet štěstí. Co když se někdo pozastaví nad mým oblečením? Mé sportovní sako a plátěné kalhoty snad vypadaly víceméně v pořádku, ale mohl jsem mít jistotu? A pak ty moje vlasy, které mi sahaly po límec. V mé době to bylo u středoškolského učitele naprosto v pořádku – dokonce se taková délka vlasů považovala za konzervativní –, ale v desetiletí, kdy se vyholování zátylku považovalo za běžnou součást holičských služeb a kotlety byly vyhrazeny pro těžké frajery, jako je ten, co mě nazval šéfíkem, tak tedy v téhle době bych mohl přitahovat pozornost. Samozřejmě jsem mohl tvrdit, že jsem turista, že ve Wisconsinu všichni muži nosí vlasy trochu delší, tahle móda se už stejně blížila, jenže vlasy a oblečení – pocit, že jsem nápadný jako mimozemšťan, který pořádně netrefil lidský převlek – nebyly všechno.

Hlavně jsem byl prachobyčejně vyděšený. Ne že by se mi zasekával mozek, myslím, že lidská mysl je poměrně přizpůsobivá, takže dokáže vstřebat spoustu podivností, než se skutečně zasekne, ale vyděšený, to jsem tedy byl. Neustále jsem myslel na dámy v šatech po lýtka a s kloboučky, dámy, které by se styděly ukázat na veřejnosti byť jenom okraj ramínka podprsenky. A na chuť toho zázvorového piva. Jak byla plná.

Přímo přes ulici jsem viděl skromnou fasádu obchodu s reliéfním nápisem OBCHOD LIHOVINAMI STÁTU MAINE nad malou výlohou. A fasáda byla opravdu zelená. Uvnitř jsem právě rozeznával svého kámoše od sušárny. Dlouhý černý kabát mu visel na vyhublých ramenou jako na věšáku. Klobouk si sňal z hlavy a vlasy mu trčely jako nešťastníkovi v kresleném vtipu, který právě strčil Prst A do Elektrické zásuvky B. Oběma rukama gestikuloval na prodavače a v jedné jsem viděl tu jeho vzácnou žlutou kartu. Byl jsem si jistý, že v druhé drží půldolar od Ala Templetona. Prodavač v krátkém bílém plášti, který se velice podobal tomu, jaký při výročním průvodu nosí Doktorka Moxie, vyhlížel naprosto nevzrušeně.

Došel jsem na roh, počkal, až přejedou auta, a přešel zpátky na tu stranu Staré lewistonské cesty, kde stála továrna Worumbo. Několik mužů tlačilo přes dvůr vozík naložený balíky plátna, kouřili a smáli se. Napadlo mě, jestlipak tuší, co s jejich vnitřnostmi dělá kombinace cigaretového kouře a znečištěného továrního ovzduší, ale nejspíš o tom neměli ponětí. To bylo asi dobře, i když šlo spíše o otázku pro učitele filozofie než chlapa, který si vydělává na denní chléb tím, že odhaluje šestnáctiletým dětem zázraky Shakespeara, Steinbecka a Shirley Jacksonové.

Když chlapi vešli do továrny a protlačili vozík mezi zrezivělými kovovými čelistmi vrat, vysokými na tři podlaží, přešel jsem k řetězu se zavěšenou cedulí ZÁKAZ VSTUPU. Nabádal jsem se, že nesmím jít moc rychle a rozhlížet se – nesmím dělat vůbec nic, čím bych upoutal pozornost –, ale bylo to těžké. Když jsem byl téměř zpátky na místě, odkud jsem přišel, stalo se nutkání spěchat skoro neovladatelným. V ústech mi vyschlo a džbán zázvorového piva, které jsem vypil, se mi bouřil v žaludku. Co když se nedostanu zpátky? Co když ta značka, kterou jsem tam upustil, zmizela? Co když tam pořád je, ale schody už ne?

Klid, napomínal jsem se. Klid.

Nedokázal jsem odolat a rychle jsem obhlédl okolí, než jsem se shýbl pod řetěz, ale dvůr patřil jenom mně. Někde v dálce, jako ve snu, jsem znovu slyšel tichý hukot dieselové lokomotivy. Připomnělo mi to další úryvek z jiné písně: Tenhle vlak má půvab železnic, co už mizí.

Šel jsem kolem zelené stěny sušárny a srdce mi prudce bušilo až v krku. Útržek papíru zatížený hroudou betonu byl stále na místě, takže tohle vyšlo. Jemně jsem do betonu kopl a pomodlil se Pane Bože, prosím tě, ať to funguje.

Špička boty šťouchla do kusu betonu – viděl jsem, jak se odkutálel –, ale zároveň prudce narazila do schodu. Ty dvě věci se navzájem vylučovaly, ale obě se staly. Ještě jednou jsem se rozhlédl, i když nikdo na dvoře mě nemohl v té úzké uličce vidět, ledaže by procházel přímo kolem jednoho nebo druhého konce. Nikdo tam však nešel.

Vstoupil jsem na první schod. Moje chodidlo jej cítilo, i když oči mi říkaly, že stále stojím na popraskaném vybetonovaném dvoře. Zázvorové pivo v žaludku se znovu varovně vzedmulo. Zavřel jsem oči, což bylo trochu lepší. Vstoupil jsem na druhý schod, pak třetí. Ty schody byly nízké. Když jsem vkročil na čtvrtý, letní vedro v zátylku zmizelo a tma za víčky se prohloubila. Pokusil jsem se vystoupat na pátý schod, ale žádný pátý už nebyl. Za předloktí mě popadla čísi ruka a já skoro zaječel.

„Klid,“ řekl Al. „Uklidněte se, Jakeu. Jste zpátky.“

7

Nabídl mi šálek kávy, ale já zavrtěl hlavou. Žaludek mi pořád bublal. Nalil si tedy sám a vrátili jsme se do boxu, kde jsme začali tuhle šílenou cestu. Moje průkazy, mobil a peníze ležely na hromádce uprostřed stolu. Al si sedl a jenom hekl bolestí a úlevou. Vypadal trochu méně vyčerpaně a poněkud uvolněněji.

„Tak,“ řekl. „Šel jste tam a vrátil se zpátky. Co si o tom myslíte?“

„Ale, já nevím, co si mám myslet. Otřáslo to mnou až do základů. To jste našel náhodou?“

„Naprosto. Asi měsíc poté, co jsem se tu usadil. Musel jsem mít na podrážkách ještě prach z Pine Street. Poprvý jsem z těch schodů spíš spadl, jako Alenka do králičí nory. Myslel jsem, že jsem se zbláznil.“

To jsem si dovedl představit. Já měl přece jenom trochu přípravu, třebaže dosti chabou. Jenže existoval vůbec způsob, jak někoho dostatečně připravit na cestu do minulosti?

„Jak dlouho jsem byl pryč?“

„Dvě minuty. Jak jsem vám říkal, vždycky jsou to dvě minuty. Bez ohledu na to, jak dlouho se tam zdržíte.“ Zakašlal, odplivl si do hrsti čistých ubrousků, ty přeložil a zastrčil je do kapsy. „A když sejdete po těch schodech, je vždycky 11:58 devátýho září 1958. Každá cesta je první. Kam jste šel?“

„Do Kennebecké ovocné. Dal jsem si zázvorové pivo. Bylo fantastické.“

„Jo, leccos tam chutná líp. Asi míň konzervantů nebo čeho.“

„Znáte Franka Anicettiho? Potkal jsem ho jako sedmnáctiletého kluka.“

Kdoví proč jsem čekal, že se Al zasměje, ale ten to vzal jako samozřejmost. „Jasně. Potkal jsem Franka mockrát. Ale on mě tam potká jenom jednou – teda jako tehdy. Pro Franka je to vždycky poprvý. Přijde zrovna dovnitř, že? Ze servisu. ‚Titus má dodávku na zvedáku,‘ říká tátovi. ‚Prej bude do pěti hotovej.‘ Slyšel jsem to nejmíň padesátkrát. Ne že bych vždycky zašel do Ovocné, když tam jsem, ale pokud jo, uslyším to. Pak vejdou ty dámy a začnou přebírat ovoce. Paní Symondsová s přítelkyněmi. Jako když se pořád dokola přehrává stejnej film.“

„Pokaždé je to poprvé.“ Řekl jsem to pomalu a po každém slově jsem udělal pauzu. Snažil jsem se z nich vydolovat nějaký smysl.

„Správně.“

„A každý člověk, kterého tam potkáte, vás potká poprvé, bez ohledu na to, kolikrát už jste tam byl.“

„Správně.“

„Mohl bych se vrátit a vést stejný rozhovor s Frankem a jeho tátou a oni by to nevěděli.“

„Zase správně. Nebo byste mohl něco změnit – třeba si objednat banán se šlehačkou místo zázvorovýho piva – a zbytek rozhovoru by se odehrával jinak. Připadá mi, že jedinej, kdo tuší nějakou levotu, je Muž se žlutou kartou, ale ten má natolik prochlastanej mozek, že neví, jaký má pocity. Pokud mám pravdu a pokud vůbec něco cítí. Jestli jo, je to tím, že náhodou sedí poblíž tý králičí nory. Nebo co to je. Možná to šíří nějaký energetický pole. On…“

Znovu se rozkašlal a nemohl pokračovat. Když jsem tak pozoroval, jak ho to láme v pase, až si musí držet bok, a snaží se nedávat přede mnou najevo, jak strašně to bolí – jak ho to uvnitř trhá –, bolelo mě to také. Takhle už dlouho nevydrží, pomyslel jsem si. Má nejvýš týden, než ho odvezou do nemocnice, možná jen pár dní. Nebyl to snad důvod, proč mi zavolal? Protože musel tohle úžasné tajemství někomu předat, než mu rakovina plic zavře ústa navěky?

„Myslel jsem, že vám stačím dát celou nalejvárnu dneska odpoledne, ale nejde to,“ hekl Al, když se znovu vzchopil. „Potřebuju jít domů, vzít si svoje dryjáky a dát si trochu voraz. Celej život jsem nevzal nic silnějšího než aspirin a po tom svinstvu oxy-cosi pokaždý úplně zhasnu. Budu spát asi šest hodin a pak mi chvíli bude líp. Budu trochu silnější. Můžete se u mě stavit kolem půl desátý?“

„Mohl bych, jestli budu vědět, kde bydlíte,“ řekl jsem.

„V tom malým domku na Vining Street. Číslo devatenáct. Dívejte se po trpaslíkovi na trávníku před verandou. Nemůžete ho přehlídnout. Mává vlajkou.“

„O čem musíme ještě mluvit, Ale? Přece… ukázal jste mi to. Už vám věřím.“ Opravdu jsem věřil… Ale na jak dlouho? Už teď moje krátká návštěva v roce 1958 vybledávala jako sen. Ještě několik hodin (nebo pár dní), a nejspíš si dokážu namluvit, že se mi to opravdu zdálo.

„Máme hodně co probírat, kamaráde. Přijdete?“ Neopakoval prosba umírajícího chlapa, ale viděl jsem mu to na očích.

„Tak dobře. Chcete, abych vás domů svezl?“

Na to mu zablýskly oči. „Mám svoji dodávku a je to jenom pět bloků. Ještě dokážu řídit sám.“

„To rozhodně,“ řekl jsem a doufal, že to zní přesvědčivěji, než cítím. Vstal jsem a začal si strkat svoje věci do kapes. Narazil jsem na balíček bankovek, který mi dal, a vytáhl jsem ho. Teď už jsem chápal, proč jsou na pětidolarovkách změny. Nejspíš byly i na ostatních bankovkách.

Podal jsem mu balíček, ale on zavrtěl hlavou. „Ne, nechte si to, mám jich spoustu.“

Položil jsem je však na stůl. „Jestli je to pokaždé poprvé, jak to, že vám po návratu zůstávají peníze? Jak to, že se to nevymaže, když jdete příště?“

„Nemám tušení, kámo. Povídal jsem vám, že je na tom spousta věcí, který nevím. Nějaký pravidla to má a na pár jsem přišel, ale moc jich neznám.“ Obličej se mu rozsvítil chabým, ale upřímně pobaveným úsměvem. „Vy jste si přinesl zpátky zázvorový pivo, ne? Pořád vám žbluňká v břiše, je to tak?“

Vlastně to tak bylo.

„Tak to vidíte. Uvidíme se večer. Jakeu. Já budu odpočatej a všechno probereme.“

„Můžu mít ještě jednu otázku?“

Mávl rukou, jako že ať si posloužím. Všiml jsem si, že jeho nehty, které vždycky udržoval úzkostlivě čisté, jsou žluté a popraskané. Další špatné znamení. Ne tak výmluvné jako patnáctikilový úbytek váhy, ale stejně zlé. Můj táta říkával, že o zdraví člověka se hodně dozvíte už podle vzhledu jeho nehtů.

„Slavný macatý burger.“

„Co je s ním?“ Ale v koutcích úst mu pohrával úsměv.

„Můžete prodávat lacino, protože kupujete lacino, je to tak?“

„Mleté přední hovězí z Red and White,“ řekl. „Čtyřiapadesát centů za půl kila. Chodím tam každej tejden. Nebo jsem tam chodil až do svýho posledního dobrodružství, který mě zavedlo sakra daleko od Falls. Obchoduju s panem Warrenem, řezníkem. Když ho požádám o čtyři kila mletýho předního, řekne: ‚Hned to bude.‘ Když si řeknu o pět nebo šest, řekne: ‚Budete mi muset dát chvilku, než vám namelu čerstvý. Máte rodinnou sešlost?‘“

„Odpoví vždycky totéž.“

„Ano.“

„Protože je to vždycky poprvé.“

„Správně. Když se to tak vezme, je to jako v biblickým příběhu o chlebu a rybách. Tejden co tejden kupuju stejný mletý přední. Nakrmil jsem jím stovky nebo tisíce lidí, bez ohledu na ty hloupý kecy o kočkoburgerech, a vždycky se to maso zase obnovilo.“

„Kupujete pořád dokola totéž maso.“ Snažil jsem se to nějak propasírovat do lebky.

„Totéž maso, ve stejnou dobu a od stejnýho řezníka. Kterej vždycky řekne totéž, pokud já neřeknu něco jinýho. Přiznám se, kamaráde, že někdy mám chuť k němu nakráčet a říct mu: ‚Jak to jde, pane Warrene, ty starej plešatej parchante? Ošukal jsi v poslední době nějakou tu pěknou teplou prdelku?‘ Nepamatoval by si to. Ale nikdy jsem to neudělal. Protože je to fajn chlap. Většina lidí, který jsem tam potkal, je fajn.“ Při těch slovech vypadal trochu teskně.

„Nechápu, jak tam můžete nakupovat maso…, tady ho servírovat… a pak ho koupit znovu.“

„Vítejte v klubu, kamaráde. Já si fakticky vážím toho, že tu ještě jste – mohl jste odmítnout. Když na to přijde, nemusel jste vzít telefon, když jsem vám volal do školy.“

Něco ve mně zalitovalo, že jsem to udělal, ale nahlas jsem to neřekl. Nejspíš jsem ani nemusel. Byl nemocný, ale ne slepý.

„Přijeďte dnes večer ke mně domů. Povím vám, o čem přemýšlím, a pak můžete udělat, co budete považovat za nejlepší. Ale budete se muset rozhodnout docela rychle, protože času je málo. Trochu ironie, že, když vezmete v úvahu, kam ty neviditelný schody z mý špajzky vedou?“

Ještě pomaleji než dosud jsem řekl: „Pokaždé… je… to… poprvé.“

Znovu se usmál. „Myslím, že tohle jste už pochopil. Uvidíme se večer, ano? Vining Street číslo devatenáct. Koukejte se po trpaslíkovi s vlajkou.“

8

Z Alovy jídelny jsem odešel v půl čtvrté. Následujících šest hodin, které uplynuly do půl desáté, nebylo tak podivných jako návštěva v Lisbon Falls před třiapadesáti lety, ale skoro. Připadalo mi, že čas se vleče a zároveň letí. Jel jsem zpátky do domu, který jsem kupoval v Sabattusu (s Christy jsme prodali ten, který nám patřil ve Falls, a výnos si rozdělili, když se náš manželský spolek rozpadl). Napadlo mě, že bych si mohl zdřímnout, ale samozřejmě jsem nemohl usnout. Po dvaceti minutách, kdy jsem ležel na zádech rovný jako pravítko a s pohledem upřeným na strop, jsem se šel na záchod vyčurat. Když jsem pozoroval, jak moč šplíchá do mísy, napadlo mě: To je zpracované pivo z roku 1958. Ale současně jsem si myslel, že je to blbost, že mě Al nějak zhypnotizoval.

Vidíte to zdvojení?

Snažil jsem se dočíst zbytek seminárek, ale nijak mě nepřekvapilo, že mi to nejde. Ohánět se obávaným červeným perem pana Eppinga? Vynášet kritické soudy? To bylo k smíchu. Nedokázal jsem ani dát dohromady kloudnou větu. Takže jsem zapnul bednu (retroslang sahající až do zlatých padesátých, protože televize už nejsou bedny) a chvíli jsem brouzdal po programech. Na TMC 1 jsem narazil na starý film Děvče od závodní dráhy a přistihl jsem se, že sleduji ta stará auta a rozzlobené puberťáky tak napjatě, až mě rozbolela hlava, takže jsem to vypnul. Hodil jsem si něco na pánev, ale nemohl jsem jíst, i když jsem si myslel, že mám hlad. Seděl jsem tam, díval se na jídlo na talíři a přemýšlel o tom, jak Al Templeton podává stejných pět kilo hamburgerů pořád dokola, rok za rokem. Tohle bylo opravdu jako zázrak s chlebem a rybami, takže co na tom, že kvůli jeho nízkým cenám kolovaly pomluvy o kočkoburgerech a psoburgerech? Vzhledem k tomu, co za maso platil, musel mít na každém macatém burgeru ohromný zisk.

Když jsem si uvědomil, že chodím po kuchyni sem a tam – nemohl jsem spát, nemohl jsem číst, nemohl jsem se dívat na televizi, výborné jídlo letělo do výlevky v dřezu –, nasedl jsem do auta a vrátil se do městečka. Ve tři čtvrtě na sedm byla na Hlavní ulici spousta místa k parkování. Zastavil jsem naproti Kennebecké ovocné a zůstal sedět za volantem, jen jsem se díval na relikt minulosti, na němž se loupal nátěr, a přitom to byl kdysi vzkvétající podnik na maloměstě. Dneska už měli zavřeno, takže to tu opravdu vypadalo jako těsně před zbouráním. Jedinou známku lidské přítomnosti představovalo několik nápisů Moxie v zaprášené výkladní skříni (PIJTE MOXIE PRO ZDRAVÍ!) a ty byly tak staromódní, že tam klidně mohly být zapomenuté už roky.

Stín budovy se táhl přes ulici, až se dotkl mého auta. Napravo ode mě, kde stával obchod s lihovinami, teď byla úhledná cihlová budova, kde sídlila pobočka banky Key. Kdo potřeboval zeleňák, když jste mohli zaskočit do každého koloniálu ve státu a vynořit se z něj s půllitrem Jacka Danielse nebo placatkou kávové brandy? Už ani v těch nevzhledných papírových pytlících se nenosily. V dnešních moderních časech používáme igelitky, chlapče. Ty vydrží tisíc let. A když už mluvíme o koloniálech, v životě jsem neslyšel o samoobsluze Red and White. Když jste ve Falls chtěli nakupovat potraviny, zajeli jste po sto devadesáté šesté o blok dál do supermarketu IGA. Stál přímo naproti starému vlakovému nádraží. Z toho byla dnes kombinace krámku s tričky a tetovacího salonu.

Přesto mi minulost připadala v tuto chvíli velmi blízká – možná to bylo zlatým přísvitem zapadajícího letního slunce, které se mi vždycky zdálo trochu nadpřirozené. Bylo to, jako by osmapadesátý rok byl přímo tady, jenom schovaný pod tenkým filmem uplynulých let. A pokud jsem si to, co se mi dnes odpoledne přihodilo, nevyfantazíroval, byla to pravda.

Chce, abych něco udělal. Něco, co by udělal sám, ale rakovina mu v tom zabránila. Říkal, že se vrátil a zůstal čtyři roky (aspoň jsem si myslel, že tohle řekl), ale čtyři roky nestačily.

Byl jsem ochoten vrátit se po těch schodech a zůstat čtyři roky a víc? V podstatě se tam usadit? Vrátit se o dvě minuty později…, jenže tady už mi bude přes čtyřicet a ve vlasech mi začnou kvést šediny. Nedokázal jsem si představit, že bych něco takového udělal, ale nedokázal jsem si ani představit, co Al našel vzadu za jídelnou tak důležitého. Rozhodně jsem však věděl aspoň to, že čtyři nebo šest či osm roků mého života po mně nemůže nikdo chtít, dokonce ani umírající muž.

Stále jsem měl víc než dvě hodiny do sjednané návštěvy u Ala. Rozhodl jsem se, že se vrátím domů, uvařím si další jídlo a tentokrát se donutím to sníst. Potom provedu další pokus o opravy zbývajících písemek. Možná jsem byl jedním z velice mála lidí, kteří kdy cestovali do minulosti – Al a já jsme dokonce mohli být jediní ve světových dějinách, kteří to udělali –, ale moji studenti poezie stále budou chtít své závěrečné známky.

Když jsem jel do městečka, neměl jsem puštěné rádio, ale teď jsem je zapnul. Stejně jako moje televize i tohle rádio se programuje podle vesmírných sond řízených počítačem, které obíhají kolem Země ve výšce pětatřiceti tisíc kilometrů, a tuto ideu by dospívající Frank Anicetti nepochybně vyslechl užasle a s očima navrch hlavy (ale nejspíš ne vyloženě nedůvěřivě). Naladil jsem si na šestce šedesátá a tam zrovna Danny and the Juniors vypalovali „Rock and Roll Is Here to Stay“ – tři nebo čtyři naléhavé harmonické hlasy, které zpívaly do třískání na piano. Po nich následoval Little Richard ječící z plných plic „Lucille“ a potom Ernie K-Doe, který víceméně úpěl „Mother-in-Law“: Myslí si, že její rady jsou k nezaplacení, ale jestli odjede, to bude konečně řešení. Všechno to znělo svěže a mile jako pomeranče, které onoho časného odpoledne vybírala paní Symondsová s přítelkyněmi.

Znělo to nově.

Chtěl jsem strávit roky v minulosti? Ne. Ale vrátit jsem se chtěl. Už jenom abych slyšel, jak Little Richard zněl, když byl ještě na vrcholu hitparád. Nebo sednout na letadlo společnosti Trans World Airlines, aniž by mě nutili zout si boty, podstoupit skenování celého těla a projít detektorem kovů.

A chtěl jsem další zázvorové pivo.

Kapitola třetí

1

Trpaslík skutečně držel vlajku, ale ne americkou. Dokonce ani maineskou vlajku s losem. Trpaslíkova vlajka měla na sobě kolmý modrý pruh a dva tlusté vodorovné pruhy, horní bílý a dolní červený. Také měla jednu hvězdu. Pohladil jsem trpaslíka po špičaté čepičce, když jsem procházel kolem, vystoupal po schodech ke dveřím Alova malého domku na Vining Street a přitom jsem myslel na zábavnou písničku od Raye Wylieho Hubbarda: „Screw You, We’re from Texas“ – trhni si nohou, my jsme z Texasu.

Dveře se otevřely dřív, než jsem stačil zazvonit. Al měl přes pyžamo přehozený župan a jeho stále nezvykle bílé vlasy mu trčely roztodivnými směry – vážný případ přeležení, to bylo jasné na první pohled. Ale spánek (a samozřejmě léky proti bolesti) mu trochu prospěl. Stále vypadal nemocný, ale rýhy kolem úst už nebyly tak hluboké a jeho kroky, když mě vedl kratičkou chodbou do obývacího pokoje, zněly jistěji. Už si netiskl pravičku do levého podpaží, jako by se snažil udržet se pohromadě.

„Vypadám trochu víc ve svý kůži, že jo?“ zeptal se chraptivě, když si sedal na křeslo před televizí. Jenže on si vlastně nesedal, ale spíš se jaksi našteloval a pak do křesla dopadl.

„Vypadáte. Co vám řekli doktoři?“

„Ten, za kterým jsem byl v Portlandu, tvrdí, že už není naděje, dokonce ani s chemoterapií a ozařováním. Přesně to, co říkal doktor v Dallasu, kam jsem taky zajel. To bylo v dvaašedesátým. Pomyšlení, že některý věci se nemění, je pěkný, nemyslíte?“

Otevřel jsem ústa, ale pak je zavřel. Někdy není co říci. Někdy vás to prostě dostane.

„Nemá smysl chodit kolem horký kaše,“ pokračoval. „Vím, že lidi nevědí, co si se smrtí počít, zvlášť když to ten umírající může vyčítat akorát vlastním zlozvykům, ale nemůžu marnit čas nějakýma okolkama. Dost brzo mě šoupnou do nemocnice, už jenom proto, že se nedokážu sám doštrachat na záchod a zase z něho vylézt. Ať se propadnu, jestli tu budu vysedávat, vychrchlávat si mozek z hlavy a sedět hluboko ve vlastních sračkách.“

„Co se stane s jídelnou?“

„S jídelnou je konec, kamaráde. I kdybych byl zdravej jako řípa, koncem měsíce bude pryč. Víte, že jsem si to místo vždycky jenom pronajímal, ne?“

Nevěděl jsem to, ale dávalo to smysl. Worumbo se sice stále jmenovalo Worumbo, ale teď to bylo trendy nákupní centrum, což znamenalo, že Al platil nájem nějaké společnosti.

„Moje nájemní smlouva by se měla obnovit a společnost Továrna chce ten prostor proměnit v jakýsi – tohle se vám bude moc líbit – L. L. Bean Express. Kromě toho tvrdí, že můj malý Aluminaire je ohyzdný.“

„To je směšné!“ vyhrkl jsem s tak upřímným zápalem, až se Al uchechtl. Uchechtnutí hrozilo přerůst v záchvat kašle, ale Al jej zadusil. Doma v soukromí nepoužíval papírové ubrousky, kapesníky ani utěrky, aby se s kašlem vypořádal. Na stolku vedle jeho křesla stála krabice maxi vložek. Moje oči se k nim neustále stáčely. Nutil jsem se dívat jinam, třeba na fotografii na stěně, na které byl Al držící kolem ramen pěknou ženu, ale přistihl jsem se, že znovu civím na vložky. Zde je jedna z velkých pravd o lidském zdravotním stavu: jakmile to, co vykašlete, dokážou absorbovat pouze vložky Stayfree Maxi, jste v sakra vážném maléru.

„Díky, že to říkáte, kamaráde. Mohli bysme se na to napít. Já už mám s alkoholem utrum, ale v lednici je ledovej čaj. Možná byste se mohl ujmout role hostitele.“

2

V restauraci používal tlustostěnné běžné sklenice, ale džbán s ledovým čajem mi připadal jako značka Waterford. Na hladině se klidně pohupoval celý citron s prořezanou kůrou, aby vůně a chuť prosakovaly ven. Pár sklenic jsem naplnil ledem, nalil čaj a vrátil se do obývacího pokoje. Al se dlouze, zhluboka napil ze své sklenice a vděčně zavřel oči.

„Páni, to je blaho. Zrovna v týhle chvíli je všechno v Alově světě v pořádku. Ty dryjáky jsou skvělá věc. Návykový jako hrom, o tom žádná, ale jsou skvělý. Dokonce trochu potlačujou kašel. Ta bolest se začne kolem půlnoci zase vracet, ale to by nám mělo poskytnout dost času, abysme něco probrali.“ Znovu usrkl a podíval se na mě žalostně a pobaveně zároveň. „Zdá se, že lidský záležitosti jsou na konci děsivě v pořádku. To bych teda nikdy nehádal.“

„Ale, co se stane s tou… tou dírou do minulosti, jestli vám odtáhnou přívěs a postaví na jeho místě jiný krám?“

„Nevím o tom víc, než co vím o tom, jak můžu pořád dokola kupovat stejný maso. Ovšem myslím si, že zmizí. Myslím si, že je to stejně divnej úkaz jako gejzír Old Faithful nebo ten děsivej viklan, co ho mají v západní Austrálii, nebo jedna řeka, která při určitý fázi měsíce teče pozpátku. S takovejma věcma se musí zlehýnka, kamaráde. Nepatrnej posun zemský kůry, změna teploty, pár dynamitových patron – a je to fuč.“

„Takže si nemyslíte, že dojde… já nevím… k nějaké katastrofě?“ Představoval jsem si totiž prasklinu v kabině linkového letadla letícího v hladině dvanácti kilometrů, takže všechno, včetně cestujících, podtlak vycucne ven. Kdysi jsem to viděl ve filmu.

„To bych neřekl, ale kdo ví? Mně je akorát jasný, že já s tím každopádně nemůžu nic dělat. Pokud teda nechcete, abych ten lokál převedl na vás. To bych mohl udělat. Pak byste mohl jít do Společnosti pro ochranu národní historie a povědět jim: ‚Hele, lidi, nemůžete jim dovolit postavit obchod na dvoře starý továrny Worumbo. Je tam časovej tunel. Já vím, že se vám tomu nechce věřit, ale pojeďte se mnou, ukážu vám to.‘“ Chvíli jsem o tom skutečně uvažoval, protože Al měl nejspíš pravdu: Prasklina vedoucí do minulosti byla skoro jistě velmi choulostivá. Pokud jsem věděl (nebo pokud on věděl), mohla prasknout jako mýdlová bublina, už kdyby se Aluminaire pořádně zhoupl. Pak jsem pomyslel na to, co by asi udělala federální vláda, kdyby zjistila, že může do minulosti poslat speciální jednotky a změnit, co se jí zachce. Nevěděl jsem, jestli je to možné, ale pokud ano, lidé, kteří nám dali legrácky jako biologické zbraně a chytré bomby naváděné počítačem, byli těmi posledními, které bych si přál vidět, jak vnášejí své pestré záměry do živé, neozbrojené historie.

V okamžiku, kdy mě to napadlo – ne, přesně v té vteřině –, jsem věděl, jak to Al myslí. Chyběly jenom podrobnosti. Odložil jsem svou sklenici s ledovým čajem a vstal.

„Ne. V žádném případě. Ne.“

Vzal to klidně. Mohl bych říci, že byl utlumený OxyContinem, ale věděl jsem svoje. Poznal, že nemám v úmyslu prostě odkráčet pryč, ať si říkám, co chci. Moje zvědavost (nemluvě o tom, že mě to fascinovalo) ze mě nejspíš trčela jako ostny z dikobraza. Protože něco ve mně přece jen chtělo ty podrobnosti znát.

„Vidím, že můžu přeskočit úvodní slovo a jít rovnou k věci,“ utrousil Al. „To je dobře. Sedněte si. Jakeu, a já vám prozradím jedinej důvod, proč do sebe nekopnu celou zásobu těch růžovejch pilulek najednou.“ A když jsem zůstával na nohou, dodal: „Vy víte, že to chcete slyšet, a co vám to udělá? I kdybych vás dokázal přinutit, abyste něco udělal tady v roce 2011 – což nemůžu –, nemohl bych vás přinutit udělat něco tam v minulosti. Jakmile se tam vrátíte, z Ala Templetona bude čtyřletej harant v Bloomingtonu ve státě Indiana, kde se bude prohánět po dvorku v masce Osamělýho jezdce a pořád bude mít trochu problémy, pokud jde o nácvik chození na nočník. Takže si sedněte. Jak se říká v reklamách, k ničemu se nezavazujete.“

Správně. Na druhou stranu moje matka by řekla Když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají.

Ale sedl jsem si.

3

„Znáte výraz významný předěl, kamaráde?“

Přikývl jsem. Nemusíte být učitel angličtiny, abyste jej znal, nemusel jste být dokonce ani sečtělý. Byla to jedna z těch otravných frází, které se objevují ve zpravodajských show na kabelové televizi den za dnem. Další takové jsou dát si do souvislosti a právě teď v tuto chvíli. Nejvíc ze všech mě rozčilovala tvrzení (zas a znovu jsem proti nim brojil u svých očividně znuděných studentů) někteří lidé říkají nebo mnoho lidí je přesvědčeno, která naprosto postrádají smysl.

„Víte, odkud pochází? Jaký má původ?“

„Ne.“

„Z kartografie. Předěl označuje spádovou oblast, což je kus půdy, obvykle v horách nebo lese, odkud voda teče do nějaký řeky. Historie je taky řeka, nemyslíte?“

„Ano, asi by se to tak dalo říct.“ Upil jsem ze sklenice.

„Někdy se události, který mění historii, vyskytujou hojně – jako silný, vytrvalý lijáky po celý spádový oblasti, co dokážou vylít řeky z břehů. Ale řeky se mohou vylít dokonce i za pěknejch dnů. Stačí jenom pořádnej dlouhej liják v jediný malý spádový oblasti. V našich dějinách se taky vyskytujou bleskový záplavy. Chcete příklad? Co takhle jedenáctýho září? Nebo to Bushovo vítězství nad Gorem v roce 2000?“

„Nemůžete srovnávat volby s bleskovou povodní, Ale.“

„Většinou asi ne, ale prezidentský volby v roce 2000 byly naprostý unikum. Co kdybyste se mohl na podzim toho roku vrátit na Floridu a utratit na Ala Cora nějakejch dvě stě tisíc dolarů?“

„V tom je pár háčků,“ namítl jsem. „Především nemám dvě stě tisíc dolarů. Za druhé jsem učitel ve škole. Můžu vám říct všechno o fixaci na matku u Thomase Wolfa, ale když jde o politiku, jsem ztracený jako Jeníček v lese.“

Netrpělivě mávl rukou a mariňácký prsten mu málem odletěl z vyhublého prstu. „Peníze nejsou problém. V tomhle mi prostě budete muset prozatím důvěřovat. Když se něco ví předem, obyčejně to pořádně zamává se skutečností. Rozdíl na Floridě byl prý necelých šest set hlasů. Myslíte, že byste dokázal o volbách koupit šest set hlasů za dvě stě tisíc, pokud by k tomu nic jinýho nebylo potřeba?“

„Možná,“ připustil jsem. „Pravděpodobně ano. Myslím, že bych vyhledal nějaké komunity, kde jsou lidé spíš apatičtí a voličská účast tradičně slabá – takový průzkum by nedal velkou práci –, a pak bych tam zajel se starým dobrým měšcem, ze kterého se sypou stříbrňáky.“

Al se uculil, ukázal chybějící zuby a nezdravé dásně. „Proč ne? V Chicagu to tak fungovalo roky.“

Představa, že lze zakoupit prezidentskou funkci za méně než dva sedany Mercedes-Benz, mě umlčela.

„Ale když jde o řeku dějin, pak ty významný předěly, co můžou něco změnit, bývají většinou atentáty – ty úspěšný i ty neúspěšný. Rakouskýho arcivévodu Ferdinanda zastřelila duševně nevyrovnaná nicka, co se jmenovala Gavrilo Princip, a tím odstartovala první světovou válku. Na druhý straně, když se Klausi von Stauffenbergovi nepodařilo v roce 1944 zabít Hitlera – o fous, ale žádná medaile – válka pokračovala a zahynuly další miliony lidí.“

Ten film jsem viděl také.

Al pokračoval; „S arcivévodou Ferdinandem ani Adolfem Hitlerem už nic nenaděláme. Jsou mimo náš dosah.“

Napadlo mě, že ho obviním, že používáním jistých zájmen činí předčasné závěry, ale mlčel jsem. Měl jsem pocit tak trochu jako člověk, který čte velmi ponurou knihu. Třeba román od Thomase Hardyho. Víte, jak to skončí, ale místo aby vám to zkazilo požitek, jste spíš stále víc fascinováni. Je to jako dívat se na dítě, které žene svůj elektrický vláček pořád rychleji a rychleji, a čekat, kdy v zatáčce vykolejí.

„Pokud jde o jedenáctý září, musel byste počkat nějakých třiačtyřicet roků, pokud byste to chtěl napravit. Táhlo by vám na osmdesát, pokud byste se toho vůbec dožil.“

Teď mi ten trpaslík s vlajkou, na které je jediná hvězda, dával smysl. Byl to suvenýr z Alova posledního výletu do minulosti. „Vy byste to nezvládl ani do třiašedesátého, že?“

Na to neodpověděl, jenom se na mě díval. Jeho oči, které vypadaly uslzené a kalné, když mě zval včera odpoledne do jídelny, teď byly jasné. Skoro mladé.

„Protože o tomhle mluvíte, že? O Dallasu roku 1963?“

„Správně,“ přisvědčil. „Musel jsem z toho vycouvat. Ale vy nejste nemocnej, kamaráde. Jste zdravej a v nejlepších letech. Můžete se vrátit a zarazit to.“

Naklonil se blíž a jeho oči nebyly jen jasné, přímo plály.

„Můžete změnit dějiny. Jakeu. Rozumíte tomu? John Kennedy můžežít.“

4

Znám základní pravidla napínavých příběhů – měl bych, za svůj život jsem jich přečetl dost – a první pravidlo zní udržet čtenáře v nejistotě. Ale pokud jste na základě neobyčejných událostí, které jsem toho dne prožil, už trochu pronikli do způsobu uvažování mé postavy, bude vám jasné, že jsem se chtěl nechat přesvědčovat. Christy Eppingová se stala Christy Thompsonovou (jinde než u Anonymních alkoholiků se kluci a holky nevídají, vzpomínáte si?) a já byl mužem bez závazků. Neměli jsme dokonce ani děti, kvůli nimž bychom se hádali. Měl jsem práci, ve které jsem byl dobrý, ale kdybych vám tvrdil, že je náročná, lhal bych. Turistika po Kanadě s kamarádem po posledním ročníku na vysoké bylo největší dobrodružství, jaké jsem v životě zažil, a vzhledem k veselé, vstřícné povaze většiny Kanaďanů to příliš dobrodružné nebylo. Teď se mi zčistajasna naskytla možnost stát se hlavním hráčem nejen v amerických dějinách, ale v dějinách celého světa. Takže ano, ano, ano, potřeboval jsem jen trochu přesvědčit.

Jenže jsem se také bál.

„Co kdyby se to nějak zvrtlo?“ Čtyřmi dlouhými doušky jsem dopil ledový čaj a kostky ledu mi zacvakaly o zuby. „Co kdyby se mi bůhvíjak podařilo tomu zabránit, a pak bude všechno spíš horší než lepší? Co kdybych se vrátil a zjistil, že v Americe vládne fašistický režim? Nebo že znečištění se tak zhoršilo, že všichni musí chodit v plynových maskách?“

„Tak byste se vrátil zas,“ řekl. „Zpátky do devátýho září 1958, za dvě minuty dvanáct. Všechno byste to zrušil. Každá cesta je první, pamatujete?“

„To zní sice pěkně, ale co kdyby ty změny byly tak radikální, že by tam vaše jídelnička už pak vůbec nestála?“

Uculil se. „Tak byste musel prožít život v minulosti. Ale bylo by to tak špatný? Jako učitel angličtiny byste pořád uměl něco, s čím byste se uplatnil, a ani byste to nepotřeboval. Byl jsem tam čtyři roky, Jakeu, a nadělal si malý jmění. Víte jak?“

Mohl jsem jenom kvalifikovaně hádat, ale zavrtěl jsem hlavou.

„Sázkama. Byl jsem opatrnej – nechtěl jsem vzbudit žádný podezření a rozhodně jsem netoužil po tom, aby na mě nějakej bookmaker poštval svý gorily –, ale když si nastudujete, kdo vyhrál každou velkou sportovní událost od léta 1958 do podzimu 1963, můžete si dovolit jít na to polehoučku. Neřeknu, že si budete moct žít jako král, protože to je nebezpečný živobytí. Ale není důvod, proč byste si nemohl žít dobře. A myslím, že ta jídelna tu bude pořád. Byla tu pro mě a já změnil spoustu věcí. To udělá každej. Stačí projít kolem bloku a koupit si bochník chleba a láhev mlíka, a už je budoucnost změněná. Slyšel jste někdy o motýlím efektu? To je strašně nóbl vědecká teorie, která v podstatě pojednává o tom, že…“

Znovu se rozkašlal a dostal první dlouhý záchvat od chvíle, kdy mě pustil dovnitř. Popadl z krabičky jednu vložku, připlácl si ji na ústa jako roubík a zlomil se v pase. Z hrudi mu vycházely děsivé dávivé zvuky. Znělo to, jako by se mu uvolnila půlka vnitřností a ty se teď uvnitř zmítají jako autíčka v lunaparku. Nakonec to polevilo. Podíval se na vložku, zašklebil se, složil ji a zahodil.

„Omlouvám se, kamaráde. Tahle orální menstruace je svině.“

„Šmarjá, Ale!“

Pokrčil rameny. „Kdyby si člověk nemohl ze všeho dělat prdel, k čemu by to bylo? Tak kde jsem to přestal?“

„U motýlího efektu.“

„Správně. To znamená, že i malé události můžou mít velký důsledky, na jaký si vzpomenete. Ta idea zní, že když někdo zabije motýla v Číně, tak třeba za čtyřicet let – nebo za čtyři sta let – dojde v Peru k zemětřesení. Připadá vám to stejně šílený jako mně?“

Připadalo, ale vzpomněl jsem si na prastarý paradox s cestováním v čase a vytasil se s ním. „Jo, ale co když se vrátíte a zabijete vlastního dědečka?“

Zmateně na mě zůstal civět. „Proč byste to sakra dělal?“

To byla dobrá otázka, tak jsem mu jenom řekl, aby pokračoval.

„Změnil jste minulost ve spoustě maličkostí už jenom tím, že jste vlezl do Kennebecký ovocný…, ale schody, který vedou do mýho špajzu a roku 2011, tam pořád byly, ne? A Falls jsou stejný, jako když jste odcházel.“

„Zdá se, že ano. Ale vy mluvíte o něčem trochu větším. Konkrétně o záchraně života JFK.“

„Ohó, to mluvím o něčem mnohem větším, protože to není nějakej motýlek v Číně, kamaráde. Mluvím taky o záchraně života RFK, protože jestli John v Dallasu přežije, Robert nejspíš nebude v osmašedesátým kandidovat na prezidenta. Země ještě nebude ochotná vyměnit jednoho Kennedyho za jinýho.“

„Jenže to nevíte jistě.“

„Ne, ale poslouchejte. Myslíte, že když zachráníte život Johnu Kennedymu, jeho bratr Robert bude i tak v hotelu Ambassador ve čtvrt na jednu v noci pátýho června 1968? A i kdyby jo, bude Sirhan Sirhan pořád pracovat v kuchyni?“

Možná, ale pravděpodobnost musela být nesmírně malá. Pokud vnesete do rovnice milion proměnných, výsledek se samozřejmě změní.

„Nebo co takhle Martin Luther King? Bude pořád v Memphisu v dubnu šedesát osm? I kdyby jo, bude i tak stát na balkoně motelu Lorraine přesně v tu pravou chvíli, aby ho mohl James Earl Ray zastřelit? Co myslíte?“

„Jestli je ta motýlí teorie správná, tak nejspíš ne.“

„Přesně to si myslím i já. A jestli bude Martin Luther King žít, rasový nepokoje, který nastaly po jeho smrti, prostě nenastanou. Možná Freda Hamptona v Chicagu nezastřelí.“

„Koho?“

Nevšímal si mě. „Když už jsme u toho, možná nebude žádná teroristická organizace Symbionese Liberation Army. Bez SLA nebude únos Patty Hearstové. Bez únosu Patty Hearstové dojde k malýmu, ale možná významnýmu úbytku strachu z černých mezi bělochama střední třídy.“

„Nějak vám nestačím. Nezapomeňte, že jsem studoval angličtinu.“

„Nestačíte mi, protože víte víc o občanský válce v devatenáctým století než o tý, co roztrhla tuhle zemi po atentátu na Kennedyho v Dallasu. Kdybych se vás zeptal, kdo hrál hlavní roli v Absolventovi, určitě mi to řeknete. Ale kdybych po vás chtěl, abyste mi řekl, koho se Lee Oswald pokusil zavraždit pár měsíců předtím, než zastřelil Kennedyho, udělal byste jenom ‚He?‘ Protože všechny tyhle věci se nějak vytratily.“

„Oswald se pokusil někoho zabít ještě před Kennedym?“ To pro mě byla novinka, ale hlavně proto, že veškeré moje znalosti o atentátu na Kennedyho pocházely z filmu Olivera Stonea. Al každopádně neodpověděl. Al jel jako tank.

„Nebo co Vietnam? Celou tu šílenou eskalaci spustil Johnson. Kennedy byl válečník studený války, o tom nepochybuju, ale Johnson to vyhnal o hodně vejš. Měl stejnej komplex ‚moje koule jsou větší než ty tvoje‘, jaký ukazoval Bush, když stál před kamerama a říkal: ‚Srovnejte je.‘ Kennedy by si to možná rozmyslel. Johnson a Nixon toho nebyli schopní. Kvůli nim jsme ztratili ve Vietnamu skoro šedesát tisíc americkejch vojáků. Vietnamci, jak severní, tak jižní, jich ztratili miliony. Bude tenhle řeznickej účet stejně vysokej, pokud Kennedy v Dallasu neumře?“

„To nevím. A nevíte to ani vy, Ale.“

„To je fakt, ale stal se ze mě docela pilnej student moderních americkejch dějin a myslím, že šance na zlepšení, pokud by nezemřel, jsou hodně velký. A žádnej háček to opravdu nemá. Pokud to dopadne blbě, tak to prostě vezmete zase zpátky. Snadno, jako když se smaže sprostý slovo z tabule.“

„Nebo se nebudu moct vrátit zpátky, takže se vůbec nedozvím, jak to dopadlo.“

„Blbost. Jste mladej. Pokud vás nepřejede taxík nebo nedostanete infarkt, budete žít dost dlouho, abyste zjistil, jak to dopadlo.“

Mlčky jsem seděl, hleděl si do klína a přemýšlel. Al mě nechal. Nakonec jsem znovu zvedl hlavu.

„Musel jste toho hodně načíst o tom atentátu a Oswaldovi.“

„Všechno, co jsem mohl sehnat.“

„Jakou máte jistotu, že to udělal? Protože o tom je spousta konspiračních teorií. To vím dokonce i já. Co kdybych se vrátil a zabránil mu v tom, a potom z travnatého kopce, nebo kde to bylo, odpráskne Kennedyho někdo jiný?“

„Travnatej pahorek. A jsem si celkem jistej, že to byl jenom Oswald. Ty konspirační teorie byly od začátku dost bláznivý a většinu z nich během let vyvrátili. Například tu myšlenku, že vůbec nestřílel Oswald, ale někdo, kdo jako on vypadal. V roce 1981 jeho tělo exhumovali a ověřili DNA. Byl to on, o tom není pochyb. Ten zapšklej zakrslej hajzl.“ Odmlčel se a dodal: „Setkal jsem se s ním, víte.“

Zůstal jsem na něj zírat. „Kecáte!“

„Nekecám. Mluvil se mnou. Bylo to ve Fort Worthu. Byl s Marinou – svou manželkou, byla to Ruska – na návštěvě u Oswaldova bratra ve Fort Worthu. Pokud měl Lee někdy někoho rád, tak určitě bratra Bobbyho. Stál jsem před laťkovým plotem kolem zahrady Bobbyho Oswalda, opíral jsem se o telefonní sloup, kouřil cigaretu a dělal, jako že čtu noviny. Srdce mi bušilo snad dvoustovkou za minutu. Lee a Marina vyšli společně. Ona nesla jejich dceru June. Takovýho prcka, nebyl jí ani rok. Malá spala. Ozzie měl na sobě khaki kalhoty a nóbl košili s límečkem na knoflíky, jenže kolem límečku ji měl celou odrbanou. Kalhoty měly ostrý puky, ale byly špinavý. Ten svůj mariňáckej sestřih už neměl, ale vlasy měl pořád moc krátký na to, aby se za ně dal pořádně chytit. Marina – kristepane, to bylo překvápko! Tmavý vlasy, zářivý modrý oči, dokonalá pleť. Vypadá jako filmová hvězda, sakra. Však uvidíte sám, jestli to uděláte. Něco mu rusky řekla, když šli po chodníku. On jí odpověděl. Při řeči se usmíval, ale pak do ní strčil. Skoro upadla. Děcko se probudilo a rozbrečelo se. Celou tu dobu se Oswald usmíval.“

„Vy jste to viděl. Vy jste to opravdu viděl. Vy jste viděl Oswalda.“ Přestože jsem si výlet do minulosti také udělal, byl jsem pořád napůl přesvědčený, že to byla buď halucinace, nebo vyložený podvod.

„Viděl. Ona prošla vrátky a pak kolem mě, měla skloněnou hlavu a držela si dítě na hrudi. Jako bych tam nebyl. Ale on došel přímo ke mně, tak blízko, až jsem cítil Old Spice, kterej používal, aby se pokusil přerazit pach potu. Nos měl plnej černejch ucpanejch pórů. Podle pohledu na jeho oblečení – a boty, co byly ošoupaný a vzadu sešlapaný – bylo jasný, že je chudej jako kostelní myš, ale když se mu člověk kouknul do tváře, poznal, že je to jedno. Teda aspoň jemu. On sám sebe považoval za hodně důležitýho.“

Al se nad tím na chvilku zamyslel a pak zavrtěl hlavou.

„Ne, beru to zpátky. On věděl, že je hodně důležitej. Stačilo jenom počkat, až si to zbytek světa uvědomí. Takže on tam byl přímo přede mnou, klidně bych ho mohl chytit pod krkem – a nemyslete si, že mě to nenapadlo…“

„Proč jste to neudělal? Nebo s ním neudělal krátký proces a nezastřelil ho?“

„Před jeho manželkou a děckem? To byste dokázal. Jakeu?“

O tom jsem nemusel dlouho přemýšlet. „Asi ne.“

„Já taky ne. Měl jsem ještě jiný důvody. Například se mi nechtělo do basy… nebo na elektrický křeslo. Nezapomeňte, že jsme stáli přímo na ulici.“

„Aha.“

„Přesně tak, aha. Pořád se tak trochu usmíval, když ke mně došel. Arogantní a strašně korektní, obojí zároveň. Tehdy se usmíval úplně stejně jako snad na každý fotce, co s ním existuje. I na fotce z dallaský policejní stanice, když ho zatkli za vraždu prezidenta a toho strážníka v autě, kterej se mu při útěku náhodou připletl do cesty. Vyjel na mě: ‚Na co se to díváte, pane?‘ Já na to: ‚Na nic, kamaráde.‘ A on řekl: ‚Tak si hleďte svýho.‘

Marina na něho čekala o nějakejch patnáct kroků dál na chodníku a snažila se děcko zase utišit a uspat. Toho dne bylo strašný vedro, ale ona měla přes vlasy šátek, to tehdy nosila spousta Evropanek. Došel k ní a popadl ji za loket – spíš jako policajt než manžel – a řekl ‚Pajdi! Pajdi!’Pojď, pojď. Něco mu řekla, možná po něm chtěla, aby dítě chvíli nesl. To se ale akorát dohaduju. Jenže on do ní prostě strčil a vyštěkl:’Pajdi, suka!‘ Pojď, čubko. A ona šla. Mířili k autobusový zastávce. A to bylo všechno.“

„Vy umíte rusky?“

„Ne, ale mám dobrej sluch a počítač. Teda tady ho mám.“

„Viděl jste ho ještě jindy?“

„Jenom z dálky. To už jsem začínal bejt hodně nemocnej.“ Zašklebil se. „V celým Texasu negrilujou maso tak dobře jako ve Fort Worthu, a já si u nich nemohl nic dát. Svět je někdy krutej. Zašel jsem k doktorovi, dozvěděl jsem se diagnózu, kterou jsem už beztak věděl sám, a vrátil se do jedenadvacátýho století. Stejně už v podstatě nebylo na co se koukat. Jenom na hubenýho skrčka, kterej je sprostej na manželku a čeká na slávu.“

Předklonil se.

„Víte, jak ten člověk, kterej změnil americký dějiny, vypadal? Jako ten typ kluka, co hází kamení po jinejch dětech a pak vždycky uteče. Než se dostal k mariňákům – aby byl jako jeho bratr Bobby, protože Bobbyho zbožňoval – skoro dvacetkrát se stěhoval, od New Orleansu po New York. Měl plnou hlavu skvělejch nápadů a nechápal, proč ho lidi neposlouchají. K tomu byl strašně vzteklej, přímo zuřivec, ale nikdy neztratil ten nasranej povýšenej úsměv. Víte, jak mu říkal William Manchester?“

„Ne.“ Nevěděl jsem ani, kdo je William Manchester.

„Mizernej ubožáček. Manchester mluvil o všech těch konspiračních teoriích, co se po atentátu vyrojily…, a potom, co zastřelili Oswalda. To snad víte, ne?“

„Jistěže,“ ohradil jsem se trochu popuzeně. „Zabil ho Jack Ruby.“ Ale vzhledem k dírám ve vědomostech, které jsem dosud předvedl, měl nejspíš na pochybnosti právo.

„Manchester prohlásil, že když dáte na jednu misku vah zavražděnýho prezidenta a na druhou Oswalda – mizernýho ubožáčka –, ty misky se nevyrovnají. V žádným případě se nevyrovnají. Kdybyste chtěl dát Kennedyho smrti nějakej smysl, musel byste přidat něco těžšího. Což vysvětluje to šíření konspiračních teorií. Jako že to udělala mafie – střelbu nařídil Carlos Marcello. Nebo to udělala KGB. Nebo Castro, aby oplatil CIA, že mu pořád podstrkovala otrávený doutníky. Někteří lidi dodneška věří, že to udělal Lyndon Johnson, aby mohl být prezidentem. Ale nakonec…“ Al zavrtěl hlavou. „Skoro jistě to byl Oswald. Slyšel jste o Occamově břitvě, že?“

Bylo pěkné vědět něco s jistotou. „Je to základní pravidlo, kterému se někdy říká princip logické úspornosti. ‚Pokud má všechno ostatní stejnou váhu, pak je obvykle správné to nejjednodušší vysvětlení.‘ Tak proč jste ho nezabil, když nebyl na ulici s manželkou a děckem? Taky jste byl mariňák. Když jste věděl, jak jste nemocný, proč jste toho zatraceného skrčka nezabil sám?“

„Protože mít jistotu na pětadevadesát procent není totéž jako na sto procent. Protože bez ohledu na to, jestli to byl kretén, měl taky rodinu. Protože když ho zatkli, tvrdil, že je obětní beránek, a já chtěl mít jistotu, že lže. Nemyslím, že si člověk může být v tomhle mizerným světě něčím stoprocentně jistej, ale já to chtěl dotáhnout na devadesát osm procent. Neměl jsem ale v úmyslu čekat do jedenadvacátýho listopadu a pak ho zastavit až v tom texaským skladu učebnic – to by bylo příliš natěsno, a to z jednoho vážnýho důvodu, o kterým vám budu muset povědět.“

Jeho oči už nepůsobily tak jasně a vrásky na tváři se mu znovu prohloubily. Děsilo mě, jak rychle se jeho zásoby sil vyčerpávaly.

„Všechno jsem to sepsal. Chci, abyste si to přečetl. Vlastně chci, abyste to bifloval, až se z vás bude kouřit. Koukněte se, co leží na televizi, kamaráde. Mohl byste to udělat?“ Unaveně se usmál a dodal: „Nějak jsem se rozseděl.“

Ležel tam tlustý modrý sešit. Na papírovém obalu bylo razítko s cenou dvacet pět centů. Značka sešitu mi vůbec nic neříkala. „Co je Kresge’s?“

„Řetězec obchodních domů, kterýmu se teď říká Kmart. Nevšímejte si toho, co je na obalu, a radši se věnujte tomu, co je uvnitř. Je to časová osa všeho, co dělal Oswald, plus všechny důkazy, který proti němu nashromáždili…, což vlastně nebudete muset číst, pokud na mě navážete, protože toho hajzla mrňavýho zastavíte v dubnu 1963, víc než půl roku předtím, než Kennedy přijede do Dallasu.“

„Proč v dubnu?“

„Protože tehdy se kdosi pokusil zabít generála Edwina Walkera… Jenže tehdy už nebyl generálem. V roce 1961 ho degradoval JFK osobně. Generál Eddie rozdával svým vojákům segregační literaturu a nařizoval jim, aby ji četli.“

„To se ho pokusil zastřelit Oswald?“

„O tom se právě budete muset přesvědčit. Stejná kulovnice, o tom není pochyb, to dokázala balistika. Čekal jsem, až ho uvidím střílet. Mohl jsem si dovolit nezasahovat, protože tehdy Oswald minul. Kulka se odrazila od dřevěnýho sloupku uprostřed kuchyňskýho okna. Jen tak ho lízla, ale stačilo to. Kulka mu doslova rozčísla vlasy a letící třísky ze sloupku mu trochu pořezaly paži. To bylo jeho jediný zranění. Neřekl bych, že si ten chlap zasloužil umřít – jenom málokdo je takovej zloduch, že si zaslouží zastřelit ze zálohy –, ale Walkera bych vyměnil za Kennedyho kdykoliv.“

Tomu poslednímu jsem příliš nevěnoval pozornost. Listoval jsem Oswaldovou knihou od Ala, stránku za stránkou hustě popsanou poznámkami. Zpočátku byly dokonale čitelné, ke konci už méně. Několik posledních stran představovalo škrábanice velmi nemocného člověka. Zaklapl jsem sešit a řekl: „Kdybyste mohl potvrdit, že ten střelec v případu generála Walkera byl Oswald, to by vaše pochybnosti vyvrátilo?“

„Ano. Potřeboval jsem se přesvědčit, že je schopnej něco takovýho udělat. Ozzie je zlej člověk, Jakeu – takovýmu lidi v osmapadesátým říkali prevít –, ale že mlátil manželku a držel ji jako ve vězení, protože neuměla zdejší jazyk, to z něho ještě nedělá vraha. A ještě něco. I kdyby mě neskolil rak, věděl jsem, že bych asi nedostal další šanci napravit to, kdybych Oswalda zabil a prezidenta by stejně zastřelil někdo jinej. Když se člověk přehoupne přes šedesátku, už má hodně dlouho po záruce, jestli víte, jak to myslím.“

„Bylo by nutné ho zabít? Nemohl jste prostě… já nevím… něco na něho narafičit?“

„Možná, ale to už jsem byl nemocnej. Nevím, jestli bych to dokázal, i kdybych byl zdravej. Celkem mi připadalo jednodušší s ním prostě skoncovat, až budu mít jistotu. Jako když zaplácnete vosu, než vás bodne.“

Mlčel jsem a přemýšlel. Hodiny na stěně ukazovaly půl jedenácté. Al tento rozhovor zahájil tím, že vydrží do půlnoci, ale mně stačilo jenom se na něj podívat a věděl jsem, že to byl planý optimismus.

Odnesl jsem naše sklenice do kuchyně, opláchl je a postavil do odkapávače. Měl jsem pocit, jako by mi v lebce za čelem dunělo tornádo. Místo krav, tyček z plotu a papírů však nasávalo a roztáčelo jména: Lee Oswald, Bobby Oswald, Marina Oswaldová, Edwin Walker, Fred Hampton. Patty Hearstová. V tom víru zářily také zkratky, kroužily jako chromové ozdoby utržené z kapot luxusních aut: JFK, RFK, MLK, SLA. Ten cyklon vydával dokonce zvuk, dvě ruská slova, která pořád dokola opakoval protáhlý jižanský hlas: Pajdi, suka.

Pojď, čubko.

5

„Kolik času mám na rozmyšlenou?“ zeptal jsem se.

„Moc ne. Jídelna vydrží do konce měsíce. Probíral jsem s právníkem, že bych si koupil ještě trochu času – třeba je nějak zavlekl do soudního sporu –, ale nedal mi velkou naději. Viděl jste někdy nápis v obchodu s nábytkem KONČÍ PRONÁJEM, VŠECHNO MUSÍ PRYČ?“

„Jistě.“

„V devíti případech z deseti je to jenom reklamní kec, ale tohle je ten desátej případ. A nemluvím o nějakým diskontním krámku, kterej se na to místo cpe, mluvím o Bean’s, a pokud jde o maloobchod v Maine, tak L. L. Bean je největší gorilák v džungli. Prvního července bude jídelna v háji stejně jako Enron. Ale o to ani tak nejde. Do prvního července můžu být v háji i já. Mohl bych chytit rýmu a za tři dny umřu na zápal plic. Mohl bych dostat infarkt nebo mrtvici. Nebo bych se mohl náhodou předávkovat tím zatraceným oxycontinem. Sestra, co sem dochází, se mě ptá každej den, jestli dávám pozor, abych nepřekročil dávku, a já fakt dávám pozor, ale stejně vidím, že má obavu, že sem jednou ráno nakráčí a najde mě mrtvýho, nejspíš proto, že se zfetuju a špatně si to spočítám. Navíc ty pilule oslabujou dýchání, a moje plíce jsou už takhle kaput. A k tomu všemu jsem hodně zhubnul.“

„Opravdu? Ani jsem si nevšiml.“

„Nikdo nemá rád chytrolíny, kamaráde – však to poznáte, až budete v mým věku. Každopádně chci, abyste si vzal krom toho sešitu i tohle.“ Podal mi klíč. „Ten je od jídelny. Kdybyste mi zítra zavolal a od sestry uslyšel, že jsem v noci umřel, budete muset jednat rychle. Teda za předpokladu, že se vůbec rozhodnete jednat.“

„Ale, snad nemáte v plánu…“

„Jenom se snažím být opatrnej. Protože tohle je důležitý, Jakeu. Aspoň pro mě je to důležitější než všechno ostatní. Kdybyste chtěl někdy změnit svět, teď máte šanci. Zachraňte Kennedyho, zachraňte jeho bratra. Zachraňte Martina Luthera Kinga. Zastavte rasový nepokoje. Možná zastavíte i Vietnam.“ Naklonil se blíž. „Zbavte svět jednoho ubožáckýho šmejda, kamaráde, a možná zachráníte miliony životů.“

„To je teda hodně drsný reklamní slogan,“ řekl jsem, „ale ten klíč nepotřebuju. Až zítra vyjde slunce, pořád ještě budete v tomhle autobuse sedět.“

„Pravděpodobnost devadesát pět procent. Ale to nestačí. Vezměte si ten pitomej klíč.“

Vzal jsem si ten pitomej klíč a strčil ho do kapsy. „Nechám vás trochu odpočinut.“

„Ještě jedna věc, než půjdete. Musím vám povědět o Carolyn Poulinové a Andym Cullumovi. Sedněte si zase, Jakeu. Tohle zabere jen pár minut.“ Zůstal jsem stát. „Ne, ne. Máte dost. Potřebujete se vyspat.“

„Vyspím se, až budu mrtvej. Sedněte si.“

6

Když objevil tu králičí noru, jak jí Al říkal, prý se pro začátek spokojil s tím, že ji používal k nákupu zásob, párkrát si vsadil u jednoho bookmakera, kterého si našel v Lewistonu, a nastřádal si hromádku padesátidolarových bankovek. Občas si také vzal mimořádnou dovolenou a zajel k jezeru Sebago, které se tehdy hemžilo rybami, jež výborně chutnaly a po jejichž požití člověku nehrozila zdravotní újma. Lidem prý dělal starosti spad ze zkoušek atomových zbraní, ale strach z otravy rtutí v rybách byl ještě daleko v budoucnosti. Říkal těmto výletům (obvykle na ně jezdil v úterý a středu, ale někdy zůstal až do pátku) minidovolená. Počasí bylo vždycky pěkné (protože bylo vždycky totožné) a rybaření bylo vždycky parádní (nejspíš chytal aspoň některé ryby pořád dokola).

„Vím přesně, jakej z toho všeho máte pocit, Jakeu, protože jsem prvních pár let byl pořádně v šoku. Chcete vědět, co je největší nápor na palici? Sejít po těch schodech uprostřed lednový fujavice a vylézt do jasnýho zářijovýho sluníčka. Počasí na krátký rukávy, je to tak?“

Přikývl jsem a pobídl ho, aby pokračoval. Ta trocha barvy, kterou měl ve tvářích, když jsem přišel, docela zmizela a znovu vytrvale kašlal.

„Ale když dáte člověku trochu času, zvykne si na všechno, a když ten šok konečně poněkud polevoval, začal jsem si myslet, že to muselo mít nějakej důvod, když jsem tu králičí noru našel. Tehdy jsem začal přemýšlet o Kennedym. Ale vaše otázka zvedla svoji ošklivou hlavu: Můžeš změnit minulost? Následky mi nedělaly starosti – aspoň ne na začátku – ale jen to, jestli se to vůbec dá, nebo nedá provést. Na jednom ze svých výletů k Sebagu jsem vytáhl nůž a vyryl do stromu poblíž chaty, kde jsem bydlel, nápis AL T. Z 2007. Když jsem se vrátil sem, skočil jsem do auta a jel k jezeru Sebago. Chatky, kde jsem bydlel, jsou pryč, teď je tam hotel pro turisty. Ale ten strom tam pořád je. A stejně tak tam bylo to, co jsem do něho vyryl. Nápis byl starej a vyhlazenej, ale je tam pořád: Al T. z roku 2007. Takže jsem poznal, že to je možný. Teprve potom jsem začal přemýšlet o tom motýlím efektu.

Tehdy vycházely ve Falls noviny Lisbonský hospodářský týdeník a v roce 2005 knihovna oskenovala všechny svoje mikrofilmy do počítače. Hodně se tím všechno urychlilo. Hledal jsem nějakou nehodu, ke který došlo na podzim nebo začátkem zimy 1958. Určitý druh nehody. Šel bych až do začátku roku 1959, kdybych musel, ale našel jsem, co jsem hledal, v novinách z 15. listopadu 1958. Dvanáctiletá Carolyn Poulinová byla se svým otcem na lovu za řekou, v části Durhamu, který se říká Bowie Hill. Kolem druhý odpoledne – byla sobota – nějakej lovec z Durhamu, jmenoval se Andrew Cullum, střílel v tý části lesa na jelena. Jenže ho minul a zasáhl tu dívku. I když byla půl kilometru daleko, zasáhl ji. Přemýšlel jsem o tom, víte. Když Oswald střílel na generála Walkera, dostřel byl necelejch sto metrů. Ale kulka lízla dřevěnej sloupek v okně, a on tudíž minul. Ta kulka, která zmrzačila malou Poulinovou, letěla víc než čtyři sta metrů – mnohem dál než ta, která zastřelila Kennedyho – a cestou minula každej strom a větev. Kdyby přerazila jedinou větvičku, skoro jistě by to děvče nezasáhla. Takže jsem o tom dumal, to je jasný.“

To bylo poprvé, co mi hlavou prolétla fráze život se otočí jako na pětníku. Nebylo to naposledy. Al popadl další maxi vložku, odkašlal si, odplivl a odhodil ji do koše. Pak se zhluboka nadechl, jestli se tomu tak dá vůbec říct, a pracně pokračoval dál. Nepokoušel jsem se ho zarazit. Znovu jsem ho poslouchal jako uhranutý.

„Zadal jsem její jméno do vyhledávače v databázi Týdeníku a našel o ní několik dalších článků. Maturovala na lisbonský střední v roce 1965 – o rok později než její spolužáci, ale zvládla to – a pak šla na Maineskou univerzitu. Hlavní obor podnikání. Stala se z ní účetní. Bydlí v Gray, asi patnáct kilometrů od jezera Sebago, kam jsem jezdíval na ty svoje minidovolený, a pořád dělá na volný noze. Chcete hádat, kdo patří k jejím největším klientům?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„John Crafts tady z Falls. Squiggy Wheaton, jeden z prodavačů, pravidelně chodí ke mně do jídelny, a když mi jednoho dne řekl, že dělají výroční uzávěrku a že ‚ta paní od čísel‘ jim bude procházet účetní knihy, za chvíli jsem zavřel a šel ji očíhnout. Její teď pětašedesát a… víte, jak některý ženy dokážou s věkem opravdu zkrásnět?“

„Ano,“ řekl jsem. Vzpomněl jsem si na Christyinu matku, která pořádně rozkvetla až po padesátce.

„Carolyn Poulinová je taky taková. Má klasickou tvář, jaká se líbila malířům před dvěma nebo třema stovkama let, a má teď sněhově bílý vlasy, který nosí dlouhý až na záda.“

„To vypadá, že jste se zamiloval, Ale.“

Měl dost síly, aby na mě vystrčil prostředník.

„Navíc je ve skvělý formě i fyzicky – no, to se taky dá čekat, že, neprovdaná ženská se lopotí každej den na vozíku a musí se dostat do speciálně upravený dodávky, se kterou jezdí, a zase se z ní dostat ven. Nemluvě o tom, jak vstává a lehá do postele, dostává se do sprchy a zvládá všechno ostatní. A ona to zvládá – Squiggy říká, že je naprosto soběstačná. Zíral jsem.“

„Takže jste se rozhodl ji zachránit. Zkušebně.“

„Prošel jsem králičí norou, akorát že tentokrát jsem zůstal v chatě u Sebaga víc než dva měsíce. Majiteli jsem řekl, že jsem si přišel na trochu peněz, když umřel strýc. To byste si měl zapamatovat, kamaráde – bohatej strýček je vyzkoušenej a zabírá. Všichni tomu věří, protože všichni by takovýho strýčka taky chtěli. Takže přišel ten den: patnáctýho listopadu 1958. Poulinovy nechávám být. Vzhledem k tomu nápadu, že zastavím Oswalda, mě mnohem víc zajímá Cullum, ten střelec. O tom jsem si taky něco našel a zjistil jsem, že bydlí asi kilometr a půl od Bowie Hillu, poblíž jedný starý stodoly v Durhamu. Myslel jsem si, že se tam dostanu dřív, než odejde do lesa. Tohle ale moc nevyšlo.

Odešel jsem z chaty u Sebago fakt brzo, což jsem udělal dobře, jelikož jsem ujel sotva kilometr a půl a u auta půjčenýho od Herztů praskla pneumatika. Vytáhl jsem rezervu, nasadil ji, a i když vypadala naprosto v pořádku, ujel jsem zase asi jenom kilometr a rezerva praskla taky.

Chytil jsem si stopa k pumpě Esso v Naples, kde mi mechanik v servisním kumbále řekl, že už takhle neví, kam skočit, takže se nepohrne kamsi vyměňovat pneumatiku na autě z půjčovny. Myslím, že byl naštvanej, protože nemohl jít na sobotní lov. Dvacetidolarový dýško mu pomohlo změnit názor, ale stejně jsem se dostal do Durhamu až po poledni. Jel jsem po starý silnici kolem rybníka, protože je to nejrychlejší trasa, a hádejte co? Most přes Bublavej potok se zřítil do tý zatracený vody. Přes cestu velký červenobílý zátarasy, olejový lampy a velká oranžová cedule CESTA UZAVŘENA. To už jsem měl docela slušnou představu, co se děje, a zmocnilo se mě neblahý tušení, že nedokážu dokončit, co jsem si toho rána předsevzal. Mějte na paměti, že jsem pro jistotu odjížděl v osm ráno a trvalo mi víc než čtyři hodiny, abych ujel sotva třicet kilometrů. Ale nevzdával jsem se. Objel jsem to teda po Metodistický silnici, ždímal z tý půjčený kraksny, co to dalo, až se za mnou táhl dlouhej prachovej ohon – tehdy byly všechny ty cesty prašný.

To už jsem viděl tu a tam po stranách nebo na kraji lesa zaparkovaný dodávky a osobní auta a taky jsem viděl procházet lovce se zlomenejma puškama zavěšenejma na lokti. Všichni do jednoho mi mávli na pozdrav – v osmapadesátým jsou lidi přátelštější, o tom není pochyb. Taky jsem jim zamával, ale spíš jsem čekal, kdy zase píchnu. Nebo mi kolo rovnou rupne. To bych nejspíš vyletěl ze silnice do příkopu, protože jsem jel nejmíň devadesátkou. Pamatuju si, jak jeden lovec dlaněma máchal ve vzduchu, jak to člověk dělá, když chce někomu naznačit, aby zpomalil, ale já tomu nevěnoval pozornost.

Vylítl jsem nahoru na Bowie Hill a hned za starou Přátelskou modlitebnou jsem zahlédl dodávku zaparkovanou na hřbitově. Na dveřích měla nápis STAVAŘ A TESAŘ POULIN. Auto bylo prázdný. Poulin s dcerou byli v lese, možná seděli někde na pasece, pojídali oběd a povídali si jako otec s dcerou. Nebo si to tak aspoň představuju, protože jsem nikdy žádnou dceru neměl…“

Další záchvat kašle, který skončil děsivým čvachtavým dávením.

„Sakra, bolí to jako svině,“ zasténal.

„Ale, musíte si odpočinout.“

Zavrtěl hlavou a hranou dlaně si utřel krvavou slinu z dolního rtu. „Musím to dovykládat, takže sklapněte a nepřerušujte mě.

Díval jsem se na tu dodávku hodně dlouho a důkladně a přitom jsem pořád ujížděl devadesátkou, a když jsem se podíval zase na silnici, uviděl jsem, že přes ni leží strom. Zastavil jsem právě včas, abych do něj nevrazil. Nebyl nijak velkej, a než se do mě pustila rakovina, měl jsem docela sílu. Navíc jsem měl strašnej vztek. Vylezl jsem a začal s tím stromem cloumat. Přitom – to jsem klel jako pohan – z opačnýho směru přijíždělo auto. Řidič vystoupil, měl na sobě oranžovou loveckou vestu. Nevěděl jsem jistě, jestli je to můj člověk nebo ne – v novinách jeho fotka nikdy nebyla –, ale věkem by odpovídal.

Řekl: ‚Počkejte, já vám s tím píchnu, dědo.‘

‚Mockrát děkuju‘ řekl jsem a natáhl ruku. ‚Já jsem Bill Laidlaw.‘ Potřásl mi s ní a řekl: ‚Andy Cullum.‘ Takže to byl on. Po všech těch problémech, co mě postihly, než jsem se dostal do Durhamu, jsem tomu ani nemohl věřit. Měl jsem pocit, jako bych vyhrál v loterii. Popadli jsme strom a společně jsme ho přenesli. Když to bylo hotový, posadil jsem se na silnici a chytil se za hrudník. Zeptal se mě, jestli mi něco není. ‚No, vlastně nevím,‘ řekl jsem. ‚Ještě nikdy jsem infarkt neměl, ale tohle mi ho sakra připomíná.‘ Proto se pan Andy Cullum toho listopadového odpoledne vůbec nedostal na lov a proto žádnou holčičku nepostřehl. Měl plno práce s chudákem starým Billem Laidlawem, kterýho musel odvézt do všeobecný nemocnice v Lewistonu.“

„Vy jste to dokázal? Vy jste to fakt dokázal?“

„To si pište. V nemocnici jsem jim řekl, že jsem si k obědu dal dobrej maxi sendvič – tehdy se mu říkalo italskej – a diagnóza zněla ‚akutní porucha trávení‘. Zaplatil jsem pětadvacet dolarů hotově a hned mě vyšoupli. Cullum tam počkal a vzal mě zpátky k mýmu půjčenýmu autu, to je sousedská výpomoc, co? Hned ten večer jsem se vrátil domů do roku 2011…, akorát že jsem se vrátil jenom dvě minuty po svým odchodu. Je to pořádnej záhul, takovej časovej posun s váma zamává, ani nemusíte sednout na letadlo.

Ze všeho nejdřív jsem zašel do městský knihovny, kde jsem si znovu vyhledal ten článek o maturantech v roce 1965. Předtím u něho byla fotka Carolyn Poulinové. Tehdejší ředitel Earl Higgins – ten už je dávno na pravdě boží – se na tý fotce shýbal, když jí předával diplom, protože seděla na kolečkovým křesle, oblečená v tom slavnostním hábitu a s baretem na hlavě. V popisku dole stálo Carolyn Poulinová dosáhla velkého cíle na své dlouhé cestě k uzdravení“

„Byl tam ten článek pořád?“

„Ten článek o maturantech jo, to je jasný. Maturita na malým městě se vždycky objeví na titulní straně místních novin, to víte, kamaráde. Ale po mým návratu z osmapadesátýho roku byla u článku fotka nějakýho kluka v přiblblým beatlesovským účesu na pódiu a v popisku stálo Trevor Briggs zvaný „Kámoš“ pronáší slavnostní řeč k maturitnímu shromáždění. Uvedli tam všechny maturanty – byla jich jenom stovka – a Carolyn Poulinová mezi nima nebyla. Takže jsem zkontroloval článek o maturantech z roku 1964, což byl rok, v kterým by maturovala, kdyby neměla plno práce s uzdravováním po průstřelu páteře. A byla tam. Žádná fotka ani zvláštní zmínka, ale byla v seznamu přímo mezi Davidem Plattem a Stephanií Routhierovou.“

„Takže další běžná maturantka, která si přišla pro slavnostní vysvědčení, že?“

„Ano. Pak jsem zadal její jméno do vyhledávače v místních novinách a po roce 1964 mi vyskočilo několik údajů. Ne moc, asi tři nebo čtyři. A co byste čekal u obyčejný ženský žijící obyčejnej život. Šla na Maineskou univerzitu, vystudovala správní ekonomii, pak šla na magisterský studium do New Hampshiru. Našel jsem ještě jeden článek v roce 1979, krátce předtím, než to Hospodářský týdeník zabalil. BÝVALÁ STUDENTKA Z LISBONU VYHRÁLA CELOSTÁTNÍ SOUTĚŽ V PĚSTOVÁNÍ LILIÍ, psalo se tam. Byla tam její fotka, obě nohy zdravý, stála na nich a držela tu svoji vítěznou lilii. Bydlí… bydlela… nevím, jak to říct správně, možná platí obojí… v jakémsi městečku kus za Albany v New Yorku.“

„Je vdaná? Má děti?“

„To si nemyslím. Na tý fotce drží tu vítěznou kytku nahoře a na levý ruce nemá žádnej prstýnek. Vím, co si myslíte, že se toho tolik nezměnilo, akorát může chodit. Ale co můžeme vědět? Bydlela jinde a ovlivnila životy kdovíkolika lidí. Těch, který by jinak nepoznala, kdyby ji Cullum postřelil a ona zůstala ve Falls. Chápete, jak to myslím?“

Já hlavně chápal, že ty dopady opravdu není možné odhadnout, ale souhlasil jsem s ním, protože jsem s tím chtěl skončit dřív, než se zhroutí. A chtěl jsem mít jistotu, že než odejdu, bude bezpečně v posteli.

„Já vám tím říkám, Jakeu, že člověk může změnit minulost, ale není to tak snadný, jak by se mohlo zdát. To dopoledne jsem si připadal, jako bych zapadl do nylonový punčochy a snažil se z ní vydrat ven. Trochu povolila, ale pak se stáhla stejně pevně jako předtím. Ale nakonec se mi ji podařilo protrhnout.“

„Proč by to mělo být tak těžké? Protože minulost nechce, aby ji někdo měnil?“

„Něco nechce, aby se měnila, tím jsem si docela jistej. Ale změnit se dá. Když budete počítat s tím odporem, tak se změnit dá.“ Al se na mě díval a oči ve ztrhaném obličeji mu svítily. „Takže vzato kolem a kolem, příběh o Carolyn Poulinové končí ‚a žila šťastně až do smrti‘, nemyslíte?“

„Ano.“

„Koukněte se pod zadní obálku toho sešitu, co jsem vám dal, kamaráde, a možná si to rozmyslíte. Je tam taková drobnost, kterou jsem dneska vytiskl.“

Udělal jsem, o co mě požádal, a našel jsem lepenkovou kapsu. Nejspíš na ukládání kancelářských vzkazů a navštívenek. Byl v ní složený jediný list papíru. Vytáhl jsem ho, rozložil a dlouho se na něj díval. Byl to počítačový výtisk první stránky Lisbonského hospodářského týdeníku. Titulek hlásal: MATURANTI LISBONSKÉ STŘEDNÍ SE SMĚJÍ I PLÁČOU. Na fotografii byl plešatý muž (s baretem zastrčeným pod paží, aby mu nespadl z hlavy), který se skláněl nad usměvavou dívkou na kolečkovém křesle. Držel v ruce jeden konec roury s diplomem a ona držela druhý konec. Carolyn Poulinová dosáhla velkého cíle na své dlouhé cestě k uzdravení, hlásal popisek.

Zmateně jsem se podíval na Ala. „Jestli jste změnil budoucnost a zachránil ji, jak potom můžete mít tohle?“

„Každý výlet znamená reset, kamaráde. Pamatujete?“

„Panebože. Když jste se vrátil, abyste zastavil Oswalda, vymazal jste všechno, co jste udělal pro záchranu Poulinové.“

„Ano… a ne.“

„Jak to myslíte, ano a ne?“

„Cesta na záchranu Kennedyho měla být poslední, ale já do Texasu nijak nespěchal. Proč bych měl? Ozzie Králík – tak mu říkali mariňáci – v září 1958 ještě ani není v Americe. Vesele rejdí se svou jednotkou po jižním Pacifiku a zajišťuje v Japonsku a Formose demokracii. Takže jsem se vrátil do chatek Ve stínu u Sebaga a potloukal se tam až do patnáctého listopadu. Zase. Ale když se přehoupl, odjel jsem toho rána ještě dřív, což jsem udělal sakra dobře, protože mě toho rána nečekalo jenom pár píchlejch pneumatik. U toho pitomýho půjčenýho chevroletu se utrhla ojnice. Nakonec jsem musel zaplatit servisákovi v Naples šedesát babek za to, že mi na ten den půjčí svoje auto, a navíc jsem mu nechal svůj mariňáckej prsten v zástavě. Potkalo mě ještě dalších pár dobrodružství, s těma vás ani nebudu obtěžovat…“

„Ten most v Durhamu byl pořád zbořený?“

„Nevím, kamaráde, tamtudy jsem to ani nezkoušel. Člověk, kterej se nepoučí z minulosti, je podle mýho názoru idiot. Já jsem se teda naučil, kterou cestou bude přijíždět Andrew Cullum, a nemarnil jsem čas pokusama, jak se tam dostat. Ten strom ležel přes cestu stejně jako předtím, a když se Cullum blížil, snažil jsem se ho odvléct stejně jako předtím. Za chvíli mě začalo píchat na hrudi, stejně jako předtím. Sehráli jsme celou komedii, Carolyn Poulinová prožila sobotu v lese se svým tátou a za pár týdnů jsem práskl do koní a zamířil do Texasu.“

„Tak jak to, že tu je její fotka z maturity, kde sedí na kolečkovém křesle?“

„Protože každá cesta do králičí nory je reset.“ Pak se na mě Al jenom díval, čekal, jestli mi to dojde. Po minutě se to stalo.

„Já…?“

„Přesně tak, kamaráde. Dnes odpoledne jste si koupil laciný zázvorový pivo. A taky jste posadil Carolyn Poulinovou zpátky na vozík.“

Kapitola čtvrtá

1

Al mi dovolil, abych mu pomohl do ložnice, a dokonce zamumlal „Díky, kamaráde“, když jsem si klekl a rozvázal mu tkaničky bot a zul mu je. Cukal se, jenom když jsem mu nabídl, že mu pomůžu do koupelny.

„Udělat ze světa lepší místo je důležitý, ale stejně důležitý je dostat se na záchod vlastníma silama.“

„Pokud jste si jistý, že to můžete dokázat.“

„Jsem si jistej, že dnes v noci to zvládnu, a se zítřkem si budu dělat starosti zítra. Běžte domů, Jakeu. Začněte si číst v tom sešitu – je tam toho spousta. Vyspěte se na to. Ráno se na mě přijďte podívat a povíte mi, jak jste se rozhodl. Ještě tu budu.“

„S pětadevadesátiprocentní pravděpodobností?“

„Nejmíň sedmadevadesátiprocentní. Celkem vzato se cítím docela čupr. Nebyl jsem si jistej, že se s váma dostanu takhle daleko. Už jenom když o tom vyprávím – a přesvědčuju vás, abyste tomu věřil –, je to pro mě obrovská úleva.“

Nevěděl jsem, jestli jsem tomu opravdu uvěřil, přestože jsem odpoledne prožil ono dobrodružství, ale neodporoval jsem mu. Popřál jsem mu dobrou noc, připomněl mu, aby počítal pilulky („Jo, jo“), a odešel jsem. Venku jsem chvilku postál a díval se na toho trpaslíka s vlajkou Osamělé hvězdy, než jsem vyrazil po chodníku k autu.

Trhni si nohou, my jsme z Texasu, pomyslel jsem si… Ale možná se do toho pustím. A vzhledem k tomu, jaké měl Al potíže, když měnil minulost – prasklé pneumatiky, rozbitý motor, zbořený most –, začal jsem tušit, že pokud do toho půjdu, budu mít s Texasem tvrdou práci.

2

Nemyslel jsem si, že po tom všem dokážu usnout dřív než ve dvě nebo ve tři ráno, a bylo docela pravděpodobné, že neusnu vůbec. Ale někdy si tělo své požadavky prosadí. Když jsem dojel domů a nalil si něco slabého k pití (možnost opět mít doma kořalku byla jednou z několika drobných výhod mého návratu do svobodného stavu), klížily se mi oči. Než jsem skotskou dopil a přečetl prvních devět nebo deset stran Oswaldovy knížky od Ala, sotva jsem dokázal udržet oči otevřené.

Opláchl jsem skleničku v dřezu, odešel do ložnice (za chůze jsem za sebou nechával cestičku oblečení, za což by mi Christy příšerně vynadala) a padl do manželské postele, v níž jsem teď spal sám. Přemýšlel jsem, že se natáhnu k nočnímu stolku a rozsvítím si lampičku, ale ruka mi připadala strašně těžká. Připadalo mi teď, že seminární práce jsem opravoval v podivně tichém učitelském kabinetu dávno, předávno. Ne že by to bylo tak divné. Všichni vědí, že čas je sice nelítostný, ale zároveň podivuhodně tvárný.

Já tu dívku zmrzačil. Vrátil jsem ji zase na kolečkové křeslo.

Když jsi dnes odpoledne scházel po těch schodech ze spíže, ani jsi nevěděl, kdo to Carolyn Poulinová je, tak nebuď osel. Kromě toho možná pořád někde chodí po svých. Možná když člověk projde tou dírou, vytvářejí se alternativní reality nebo časové proudy či podobné zpropadené věci.

Carolyn Poulinová sedí v kolečkovém křesle a přebírá diplom. V roce, kdy v čele hitparád bylo „Hang On Sloopy“ od McCoys.

Carolyn Poulinová prochází zahradou plnou lilií v roce 1979, kdy byli v čele hitparád Village People se svým „Y.M.C.A.“. Občas poklekne, aby vytrhla nějaký plevel, pak znovu vyskočí a jde dál.

Carolyn Poulinová se svým tátou v lese, kde bude brzy zmrzačena.

Carolyn Poulinová se svým tátou v lese, odkud brzy vstoupí do obyčejného dospívání na malém městě. Napadlo mě, kde asi byla v onom časovém proudu, kdy rádiové a televizní zprávy oznámily, že třiapadesátý prezident Spojených států byl v Dallasu zastřelen?

John Kennedy může žít. Můžeš ho zachránit, Jakeu.

A opravdu se tím něco zlepší? Žádná záruka neexistovala.

Připadal jsem si, jako bych zapadl do nylonový punčochy a snažil se z ní prodrat ven.

Zavřel jsem oči a uviděl odlétat stránky kalendáře – takový ten otřepaný předěl, který používali ve starých filmech. Viděl jsem je vylétat z okna ložnice jako ptáky.

Než jsem úplně usnul, napadlo mě ještě něco: ten připitomělý školák s ještě pitomějším pokusem o bradku, který se šklebil a mumlal Žabák Harry poskakuje u-li-cííí. A Harry mě zarazil, když jsem chtěl toho kluka napomenout. Ne, nechte to bejt, řekl. Jsem na to zvyklej.

A pak už jsem se kamsi propadl a o ničem nevěděl.

3

Probudil jsem se za ranního šera a vyzpěvování ptactva a dlaně si tiskl na obličej. Určitě jsem těsně před probuzením brečel. Něco se mi zdálo, a i když jsem si nemohl vzpomenout, co to bylo, muselo to být něco hodně smutného, protože jsem nikdy nepatřil k mužům, o nichž by se dalo říci, že dokážou plakat.

Suché tváře. Žádné slzy.

Otočil jsem hlavu na polštáři, abych se podíval na budík na nočním stolku, a viděl jsem, že chybějí dvě minuty do šesté. Vzhledem k tomu, jaké bylo venku světlo, chystalo se krásné červnové ráno a škola už nebyla. První den letních prázdnin je pro učitele skoro stejně radostný jako pro studenty, ale mně bylo smutno. Smutno. A nejen proto, že mě čekalo obtížné rozhodnutí.

Během sprchování se mi v hlavě vyloupla tři slova: Pohodička, Buffalo Bobe!

Zarazil jsem se, jak jsem tam tak stál nahý, a zahleděl se na svůj vytřeštěný odraz v zrcadle nad prádelníkem. Teď jsem si na ten sen vzpomněl a nebylo divu, že jsem se probudil tak smutný. Zdálo se mi, že jsem v kabinetu, čtu slohové práce z angličtiny a chodbou ke mně doléhá randál dalšího středoškolského zápasu v košíkové, který spěl k závěrečnému odhoukání. Manželce právě skončilo léčení. Doufal jsem, že bude doma, až přijedu, a nebudu muset trávit hodinu na telefonu, než ji najdu a vylovím z nějakého místního napajedla.

V tom snu jsem přesunul slohovku Harryho Dunninga na vrchol hromádky a začal číst: Nebyl den ale noc. Ta noc co mi změní život byla noc kdy můj otec zabyl moji matku a dva bratry…

To dokonale a okamžitě upoutalo moji pozornost. Jak by také ne, viďte? Ale v očích jsem pocítil pálení, teprve když jsem se dostal k popisu, co měl na sobě. Oblékl se naprosto přiměřeně. Když toho zvláštního podzimního večera chodily děti ven s prázdnými pytlíky v rukou a celé natěšené, jak je přinesou domů plné sladkostí, jejich kostýmy vždycky odrážely současné trendy. Před pěti lety mi připadalo, že každý druhý kluk, který mi zazvonil u dveří, má na nose brýle Harryho Pottera a na čele obtisk s jizvou ve tvaru blesku. Když jsem já vyrážel na svoji panenskou výpravu za vyžebraným cukrovím, což bylo před mnoha úplňky, břinkal jsem po chodníku (s matkou tři metry za zády, na moji úpěnlivou žádost) převlečený za sněžného vojáka z filmu Impérium vrací úder. Takže překvapilo mě snad, že Harry Dunning měl na sobě jelenici?

„Pohodička, Buffalo Bobe,“ řekl jsem svému odrazu v zrcadle a najednou jsem se rozběhl do pracovny. Neschovávám si všechny studentské práce, to nedělá žádný učitel – utopili byste se v nich! –, ale zvykl jsem si pořizovat si fotokopie těch nejlepších. Jsou z nich skvělé učební pomůcky. Harryho práci bych při vyučování nikdy nepoužil, na to byla příliš osobní, přesto jsem si ji okopíroval, protože ve mně vyvolala tak silnou emocionální reakci. Vytáhl jsem spodní zásuvku a začal se probírat tím krysím hnízdem plným složek a volných papírů. Po patnácti pracných minutách jsem to našel. Posadil jsem se na židli u pracovního stolu a pustil se do čtení.

4

Nebyl den ale noc. Ta noc co mi změní život byla noc kdy můj otec zabyl moji matku a dva bratry a mně hodně poranil. Poranil i moji sestru, tak hodně že z toho dostala koma. Už se neprobudila a za tři roky umřela. Jmenovala se Ellen a já ji měl moc rád. Ona moc ráda trhala kvjetiny a dávala je do vázyček. To co se stalo bylo jako hororovej film. Nikdy jsem na hororovej film nešel protože o Halloweenu v noci 1958 jsem si horor zažil.

Můj bratr Troy byl moc velkej na koledu (15). Díval se na televizi s mámou a řekl že nám pomůže sníst cukroví až se vrátíme a Ellen řekla že to teda ne, pěkně se oblíkni a běž sám a všichni se smáli protože jsme všichni měli Ellen moc rádi bilo jí teprv 7 ale bila úplná Lucile Ballová, uměla všecky rozesmát, dokonce i otce (teda když byl sřízlyvý, protože když bil namol vždycky zuřil). Ellen šla za princeznu Zimojarku Létopodzimovou (našel jsem si, jak se to píše) a já šel za Buffalo Boba, oba jsou z pořadu HOWDY DOODY na kterej se rádi koukáme. „Řekněte, děti, kolik je hodin?“ a „Co na to diváci tam vzadu?“ a „Pohodička, Buffalo Bobe!!!“ Já s Ellen máme ten pořad moc rádi. Ona má ráda princeznu a já Buffalo Boba a oba milujeme Howdy! Chtěli sme aby můj bratr Tugga (jmenoval se Arthur ale všichni mu říkali Tugga už nevim proč) šel za „starostu Fineuse T. Buřta“ ale nechtěl prý Howdy Doody je pořad pro malý děcka, on šel za „Frankeštajna“ i když Ellen říkala že je ta maska moc strašidelná. Tugga mi taky nadal do „bl-ů“ kvůli tomu že jsem si bral svoji vzduchovku Daisy protože říkal že Buffalo Bob v televizi žádnou pušku nemá a moje matka ta řekla „vezmi si ji, jestli chceš Harry, není to opravdová puška ani nestřílí pořádný náboje takže Buffalo Bobovi by to nevadilo.“ To bylo poslední co mi v životě řekla a jsem rád že to bylo pěkný protože uměla být přísná.

Takže jsme se chystali odejít a já řekl počkejte chvilku musím na záchod protože jsem se strašně těšil. Všichni se mi smáli i mamka a Troy na gauči ale že jsem se šel vyčurat mi zachránilo život protože v tu chvíli přišel táta s tím kladivem. Táta ten byl zlej když se napil a mlátil mámu „furtumfurt“. Jednou když se ho Troy zkusil zastavit ale jenom mu to vymlouval tak mu táta zlomil ruku. Tehdy skoro šel do vězení (myslím tátu). No prostě v tý době o který pýšu byla máma a táta „odloučení“ a ona pomejšlela že se rozvede ale tehdy v 1958 to nebylo tak lehký jako dneska.

On prostě vešel do dveří a já byl na záchodě čurat a slyšel jsem jak máma říká „Běž s tím krámem pryč vocaď ty tady nemáš bejt“. Pak začala křičet. Pak začali všichni křičet.

Pokračovalo to dál – ještě tři hrozné stránky ale já už je číst nemusel.

5

Stále chybělo několik minut do půl sedmé, ale našel jsem si v telefonním seznamu Ala a bez váhání vyťukal jeho číslo. Zvedl to při prvním zazvonění a jeho hlas připomínal spíš štěkot psa než lidskou řeč.

„Hele, kamaráde, vy jste teda ranní ptáče.“

„Musím vám něco ukázat. Slohovou práci jednoho studenta. Dokonce víte, kdo ji napsal. Tedy měl byste, máte jeho fotku na své stěně slávy.“

Zakašlal a pak řekl; „Na tý stěně slávy mám spoustu fotek, kamaráde. Myslím, že je tam možná i jedna s Frankem Anicettim někdy z doby, kdy se konala první slavnost Moxie. Takže mi trochu napovězte.“

„Radši vám to ukážu. Můžu k vám zajet?“

„Jestli mě můžete navléct do županu, můžete přijet. Ale musím se vás zeptat rovnou, když jste se na to přes noc vyspal. Rozhodl jste se?“

„Myslím, že nejdřív si musím udělat ještě jiný výlet do minulosti.“ Zavěsil jsem dřív, než mi mohl položit další otázky.

6

V ranním světle, které proudilo oknem do obývacího pokoje, vypadal ještě hůř. Bílý froté župan na něm visel jako splasklý padák. Jelikož se vyhnul chemoterapii, zůstaly mu vlasy, ale byly už řídké a jemné jako u děcka. Oči se zatáhly snad ještě hlouběji do důlků. Přečetl si slohovou práci Harryho Dunninga dvakrát, pak už ji chtěl odložit, ale přečetl ji znovu. Nakonec se na mě podíval a řekl; „Pro Kristovy drahý rány.“

„Když jsem to četl poprvé, tak jsem brečel.“

„To se nedivím. Ta část se vzduchovkou mě fakt dostala. V padesátejch letech byla reklama na vzduchovku Daisy na zadní stránce skoro každýho blbýho komiksu, kterej se dostal na pulty. Každý děcko v našem bloku – teda aspoň každej kluk – chtěl jenom dvě věci: vzduchovku Daisy a mývalí čepici Davyho Crocketta. Měla pravdu, žádný kulky v tom nebyly, ani žádný náhražky, ale my jsme do hlavně vždycky kápli trošku dětskýho oleje Johnson’s. Když se pak puška natáhla a zmáčkla se spoušť, baflo to a objevil se obláček modrýho kouře.“ Znovu se podíval dolů na okopírované stránky. „Ten hajzl zabil manželku a tři děcka kladivem? Panebože.“

Zrovna začal strašně řádit, psal Harry. Vyběhl jsem zpátky do obýváku a tam byla všude na stěnách krev a na gauči cosi bílého. To byl mozek mojí matky. Ellen, ta ležela na zemi a na nohách měla houpací křeslo a z uší a z vlasů jí tekla krev. Televize pořád jela, dávali zrovna pořad co měla máma ráda, o Erely Queenovi, co řeší zločiny.

Zločin té noci se vůbec nepodobal nekrvavým elegantním problémům, které rozmotával Ellery Queen. Tohle byla jatka. Ten desetiletý chlapec, který si odskočil na záchod, než půjde na koledu, vyšel z koupelny právě ve chvíli, kdy jeho opilý rozzuřený otec rozštípl hlavu Arthurovi Dunningovi zvanému „Tugga“, protože Tugga se pokusil odplížit do kuchyně. Pak se otec otočil a uviděl Harryho, který pozvedl vzduchovku Daisy a řekl; „Nech mě být, tati, nebo tě zastřelím.“

Dunning se rozmáchl kladivem a na chlapce se vrhl. Harry na něj vystřelil ze vzduchovky (úplně jsem slyšel, jak udělala ka-ču, i když já jsem ze vzduchovky nikdy nestřílel), pak ji odhodil a rozběhl se do pokoje, který patřil jemu a nyní už zesnulému Tuggovi. Jeho otec zapomněl zavřít hlavní dveře, když do domu vešel, a někde – „znělo to jako tisíc mil daleko“, jak školník napsal – pokřikovali sousedi a výskali malí koledníci.

Dunning by skoro jistě zabil i zbývajícího syna, kdyby nezakopl o převrácené „houpací křeslo“. Natáhl se jak široký, tak dlouhý, ale vstal a rozběhl se do pokoje mladších synů. Harry se snažil zalézt pod postel. Otec ho vyvlekl a uštědřil mu do hlavy ze strany ránu, která by chlapce určitě zabila, kdyby otci nesklouzla ruka na zakrváceném topůrku. Takže místo aby Harrymu rozštípl lebku, jenom mu udělal nad pravým uchem jámu.

Neztratil jsem vjedomí i když skoro jo. Pořád jsem se plazil pod tu postel a skoro ani necítil že mě mlátí do nohy ale on to dělal a zlomil mi ji na 4 různých místech.

Nějaký člověk, který o kus dál v ulici koledoval po sousedech se svou dcerou cukroví, v tu chvíli vběhl do domu. V obývacím pokoji byla příšerná jatka, ale soused přesto neztratil duchapřítomnost a hmátl po lopatce na popel v kýblu u sporáku v kuchyni. Dunninga, který se právě snažil převrátit postel a dostat se ke krvácejícímu synovi, který ztrácel vědomí, přetáhl lopatkou po zátylku.

Potom sem zůstal besebe jako Ellen akorát sem mněl štěstí že sem se probudil. Doktoři říkali že mi skoro umpatovali nohu ale nakonec to neudělali.

Ne, noha mu zůstala a nakonec se stal školníkem v lisbonské střední, kde ho generace studentů znaly jako Žabáka Harryho. Byly by ty děti laskavější, kdyby věděly, jak k tomu kulhání přišel? Nejspíš ne. Dospívající mládež je sice citově křehká a nesmírně zranitelná, ale empatie se jí příliš nedostává. Ta přichází až s věkem, pokud vůbec.

„Říjen 1958,“ řekl Al chraptivým štěkavým hlasem. „Mám věřit, že je to náhoda?“

Vzpomněl jsem si, co jsem říkal mladistvé verzi Franka Anicettiho o povídce Shirley Jacksonové, a usmál jsem se. „Někdy je doutník jenom dobré pokouření a náhoda je jenom náhoda. Já jenom vím, že mluvíme o dalším předělu.“

„A tenhle příběh jsem nenašel v Týdeníku z jakýho důvodu?“

„Nestalo se to tady u nás. Došlo k tomu v Derry, o kus dál. Když se Harry natolik uzdravil, že odešel z nemocnice, přestěhoval se ke strýci a tetě v Havenu, asi čtyřicet kilometrů na jih od Derry. Adoptovali ho a zapojili do práce na rodinné farmě, když začalo být jasné, že na učivo ve škole nestačí.“

„To zní jako z Olivera Twista nebo něčeho podobnýho.“

„Ne, byli na něho hodní. Nezapomeňte, že tehdy nebyly žádné pomocné třídy a výraz ‚mentálně handicapovaný‘ ještě ani nevynalezli…“

„Já vím,“ řekl Al suše. „Mentálně handicapovaný tehdy znamenalo, že jste buď obecní blázen, prosťáček boží, nebo to máte v hlavě trochu pomotaný.“

„Ale tehdy takový nebyl a není ani dnes,“ řekl jsem. „Ne doopravdy. Myslím, že hlavně za to mohl šok, víte? To bylo hlavní trauma. Trvalo mu roky, než se z té noci vzpamatoval, a když se mu to podařilo, na školu už bylo pozdě.“

„Aspoň dokud se nevrátil pro maturitní vysvědčení, a to už byl ve středním věku a pomalu stárne.“ Al zavrtěl hlavou. „Děsná škoda.“

„Blbost,“ řekl jsem. „Dobrý život nikdy není marný. Mohl by být lepší? To ano. Můžu to zařídit? Podle toho, co jsem viděl včera, by to možná šlo. Ale o to ve skutečnosti nejde.“

„Tak o co jde? Protože mně to připadá jako Carolyn Poulinová přes kopírák, a ten případ jsem už ověřil. Ano, můžete změnit minulost. A svět nepraskne jako bublina, když to uděláte. Nalil byste mi trochu čerstvý kávy, Jakeu? A když už tam budete, nalijte si taky. Je horká a vypadáte, že by vám přišla vhod.“

Když jsem naléval kávu, zahlédl jsem několik sladkých rohlíků. Jeden jsem mu podal, ale on jen zavrtěl hlavou. „Když polykám pevnou stravu, bolí to. Ale jestli jste odhodlanej donutit mě spořádat nějaký kalorie, tak v lednici je nějaká tekutá výživa pro pacienty. Podle mýho názoru to chutná jak dětskej sopel, ale aspoň to dokážu spolknout.“

Když jsem mu to přinesl ve vinné sklenici, které jsem si všiml v kredenci, drsně se zasmál. „Myslíte, že mi to takhle bude chutnat líp?“

„Možná. Když si budete myslet, že je to burgundské.“

Půlku vypil a já viděl, s jakou námahou dopravuje tekutinu hrdlem dolů. Tuhle bitvu vyhrál, ale sklenici se zbytkem odstrčil a zase se chopil hrnku s kávou. Nepil z něj, jenom ho uchopil do obou dlaní, jako by se z něj snažil do sebe nasát trochu tepla. Když jsem to viděl, přepočítal jsem čas, který mu asi zbývá.

„Tak,“ řekl. „Proč je tohle jiný?“

Kdyby nebyl tak nemocný, pochopil by to sám. Byl to bystrý člověk. „Protože Carolyn Poulinová od počátku nebyla dobrý zkušební vzorek. Nezachránil jste jí život, Ale, jenom nohy. V obou případech žila dobrý, ale jinak úplně obyčejný život – ten, v němž ji Cullum postřelil, i ten, do kterého jste vstoupil vy. Ani v jednom životě se neprovdala. Ani v jednom životě neměla děti. Je to jako…,“ zaváhal jsem. „Bez urážky, Ale, ale to, co jste udělal, bylo, jako když lékař zachrání zanícený apendix. Pro apendix je to skvělá zpráva, ale nikdy neudělá nic světoborného, i když zůstane zdravý. Rozumíte, co tím myslím?“

„Ano.“ Vypadal však trochu podrážděně. „Carolyn Poulinová byla zřejmě to nejlepší, na co jsem se zmohl, kamaráde. V mým věku moc času nezbývá, i když jste zdravej. Měl jsem zálusk na větší kořist.“

„Nijak vás nekritizuju. Ale Dunningova rodina bude lepší zkušební vzorek, protože tam nejde jenom o zmrzačenou dívku, i když to pro ni a její rodinu muselo být strašné. Teď tu mluvíme o čtyřech zavražděných lidech a pátém nadosmrti zmrzačeném. Navíc ho známe. Když dostal maturitní vysvědčení, zavedl jsem ho do jídelny na burger, a když jste viděl jeho plášť a baret, zaplatil jste mu to. Pamatujete?“

„Jo. Tehdy jsem si vzal tu fotku na Stěnu slávy.“

„Jestli to dokážu – jestli zabráním jeho otci, aby se tím kladivem rozmáchl –, myslíte, že tam ta fotka stále bude?“

„To nevím,“ řekl Al. „Možná ne. Možná si ani nebudu pamatovat, že tam byla.“

To bylo na mě trochu příliš teoretické a já to přešel bez komentáře. „A přemýšlejte o těch dalších třech dětech – Troyovi, Ellen a Tuggovi. Někteří z nich se určitě ožení nebo vdají, jestli se dožijí dospělosti. A z Ellen se možná stane slavná komediální herečka. Nepsal snad, že s ní byla legrace jako s Lucille Ballovou?“ Předklonil jsem se. „Já chci pouze lepší příklad toho, co se stane, když změníte předěl. Potřebuji to, než si začnu pohrávat s něčím tak velkým jako atentát na Kennedyho. Co říkáte, Ale?“

„Říkám, že chápu.“ Al se namáhavě postavil. Bylo bolestné se na něj dívat, ale když jsem se mu chystal pomoci, jenom mávl rukou. „Ne, zůstaňte tady. Něco pro vás mám. Je to ve vedlejším pokoji. Přinesu to.“

7

Byla to plechová krabice. Podal mi ji a řekl, abych ji odnesl do kuchyně. Prý bude lepší rozložit ty věci na kuchyňský stůl. Když jsme se posadili, odemkl krabici klíčem, který měl zavěšený na krku. Jako první vytáhl tlustou nažloutlou obálku. Otevřel ji a vytřásl z ní velkou a neuspořádanou hromádku papírových peněz. Vytáhl jsem z toho salátu jeden lístek a zvědavě se na něj podíval. Byla to dvacetidolarovka, ale místo Andrewa Jacksona na líci jsem uviděl Grovera Clevelanda, kterého určitě nikdo neměl v první desítce velkých amerických prezidentů. Na rubu pod slovy BANKOVKA Z FEDERÁLNÍ REZERVY byla lokomotiva a parník směřující k nevyhnutelné srážce.

„Tohle vypadá jako bankovka z monopolů.“

„Ale není. A není jich zase tolik, jak se zdá, protože žádná není vyšší než dvacetidolarovka. V dnešní době, kdy vás plná nádrž klidně může stát třicet, pětatřicet dolarů, se vůbec nikdo nepozastaví nad tím, když vytáhnete padesátku třeba i ve večerce. Tehdy to bylo jinak a rozhodně nepotřebujete, aby se nad váma někdo pozastavoval.“

„Tohle je ten váš vejvar ze sázek?“

„Částečně. Většinou jsou to úspory. Od osmapadesátýho do dvaašedesátýho jsem pracoval jako kuchař, stejně jako tady, a když chlap žije sám, může si hodně našetřit, zvlášť když se nezaplítá s drahýma ženskýma. Což jsem nedělal. Ani s lacinýma, když už na to přijde. Vycházel jsem přátelsky se všema a nesbližoval se s nikým. Radím vám dělat to stejně. V Derry i v Dallasu, jestli tam pojedete.“ Zamíchal penězi tenkým prstem. „Je to něco přes devět táců, nejvíc, co si pamatuju. Má to stejnou hodnotu jako dneska šedesát tisíc.“

Zíral jsem na hromádku peněz. „Peníze se vracejí. Zůstanou, bez ohledu na to, kolikrát jsem králičí norou prolezl.“ Tohle už jsme probírali, ale mně to stále nešlo na rozum.

„Jo, i když ony jsou pořád tam – úplnej reset, pamatujete?“

„Není to paradox?“

Podíval se na mě ztrhaným pohledem a už mu docházela trpělivost. „Já nevím. Dávat otázky, který nemají odpověď, je ztráta času, a já ho moc nemám.“

„Promiňte, promiňte. Co ještě tam máte?“

„Už toho není moc. Ale půvab tkví v tom, že toho moc nepotřebujete. Je to hodně jiná doba, Jakeu. Můžete si o ní číst v dějepise, ale stejně ji pořádně nepochopíte, dokud tam chvíli nežijete.“ Podal mi kartičku sociálního pojištění. Číslo bylo 005-52-0223. Jméno znělo George T. Amberson. Al vytáhl z krabice pero a podal mi ho. „Podepište to.“

Vzal jsem si propisku, reklamní dárek. Na těle měla napsáno SVĚŘTE SVOJE AUTO MUŽI, KTERÝ NOSÍ HVĚZDU TEXACO. S pocitem, jako bych byl Daniel Webster podepisující smlouvu s ďáblem, jsem kartičku podepsal. Když jsem se pokusil mu ji vrátit, zavrtěl hlavou.

Další položkou byl maineský řidičský průkaz George T. Ambersona, kde stálo, že měřím sto devadesát dva centimetrů, mám modré oči, hnědé vlasy a vážím pětaosmdesát kilo. Narodil jsem se 22. dubna 1923 a bydlím v Sabattusu v Bluebird Lane číslo 19, což byla náhodou i moje adresa v roce 2011.

„Těch sto devadesát dva sedí?“ zeptal se Al. „Musel jsem hádat.“

„Skoro ano.“ Podepsal jsem řidičský průkaz, který byl z obyčejné lepenky. Barva: úřednická béžová. „Žádná fotografie?“

„Na to má stát Maine ještě spoustu let času, kamaráde. Stejně jako těch ostatních čtyřicet osm.“

„Čtyřicet osm?“

„Havaj se stane státem až příští rok.“

„Aha.“ Trochu mi to vyrazilo dech, jako by mi někdo uštědřil ránu do břicha. „Takže… zastaví vás za překročení rychlosti a policajt prostě předpokládá, že jste ten, za koho vás tahle kartička vydává?“

„Proč ne? Jestli v roce 1958 řeknete něco o teroristickém útoku, lidi si budou myslet, že mluvíte o puberťácích, co převalili pár krav. Tohle taky podepište.“

Podal mi legitimaci od půjčovny Hertz, platební kartu benzinky a platební karty Diners Club a American Express. Karta Amexu byla z celuloidu, Diners Club z papundeklu. Bylo na nich jméno George Ambersona. Napsané strojem, ne natištěné.

„Příští rok můžete dostat od Amexu opravdovou plastovou kartu, jestli chcete.“

Usmál jsem se. „Žádná šeková knížka?“

„Mohl jsem vám jednu sehnat, ale k čemu by vám to bylo? Všechny dokumenty, co jsem podepsal jménem George Ambersona, se při dalším resetu ztratí. Stejně jako každá hotovost, kterou vložím na účet.“

„Aha.“ Cítil jsem se jako pitomec. „Správně.“

„Nemusíte si nic vyčítat, všechno je to pro vás pořád nový. Ale bude dobrý založit si účet. Navrhoval bych tak nanejvýš tisícovku. Většinu peněz si schovávejte v hotovosti a na takovým místě, kde se k nim budete moct snadno dostat.“

„Pro případ, že se budu muset vracet narychlo.“

„Správně. A kreditky jsou jenom na doložení totožnosti. Ty účty, co jsem si založil, abych kreditky dostal, se vymažou, jakmile se tam vrátíte. Ale mohly by se hodit – člověk nikdy neví.“

„Dostává George poštu na Bluebird Lane číslo devatenáct?“

„V roce 1958 je Bluebird Lane jenom adresa na katastrální mapě Sabattusu, kamaráde. Domky, kde bydlíte, se ještě nezačaly stavět. Jestli se vás na to někdo zeptá, prostě řekněte, že je to obchodní záležitost. Nebude jim to divný. Obchod je v padesátým osmým roce jako bůh – všichni ho uctívají, ale nikdo mu nerozumí. Tu máte.“

Hodil mi nádhernou pánskou peněženku. Zůstal jsem na ni zírat. „Tohle je z pštrosa?“

„Chtěl jsem, abyste vypadal blahobytně,“ řekl Al. „Najděte si nějaký fotky, který si do ní kromě osobních průkazů strčíte. Taky jsem vám přinesl další drobnosti. Víc propisek, jednu módní věcičku zkombinovanou s nožem na dopisy a pravítkem na konci. Mechanickou tužku Scripto. Chránič kapsičky. V osmapadesátým se považujou za nutnost, ne magořinu. Hodinky Bulova na pružným chromovým náramku – z toho budou všechny pěkný kočky vedle, šéfíku. Zbytek si můžete přebrat sám.“ Kašlal dlouho a urputně a šklebil se. Když přestal, na obličeji mu stály velké kapky potu.

„Ale, kdy jste to všechno posbíral?“

„Když jsem si uvědomil, že to do třiašedesátýho nezvládnu, odjel jsem z Texasu a vrátil se domů. To už jsem pomýšlel na vás. Rozvedenej, bez dětí, chytrej a mladej, což na tom bylo nejlepší. A jo, ještě tohle, skoro jsem zapomněl. Tohle je to semínko, ze kterýho vyrostlo všechno ostatní. Jméno jsem našel na jednom náhrobku na hřbitově u svatýho Cyrila a jenom jsem napsal žádost na maineský ministerstvo vnitra.“

Podal mi můj rodný list. Přejel jsem prsty po embosovaném razítku. Bylo na omak hedvábně úřední.

Když jsem zvedl hlavu, uviděl jsem, že položil na stůl další list papíru. V záhlaví měl nadpis SPORTY 1958-1963. „Neztraťte to. Nejenže je to vaše poukázka na jídlo, ale navíc byste toho musel spoustu vysvětlovat, kdyby to padlo do nesprávnejch rukou. Zvlášť když se výsledky začnou potvrzovat.“

Začal jsem všechno skládat zpátky do krabice, ale on zavrtěl hlavou. „Mám pro vás v komoře kufřík Lord Buxton, pěkně odřenej na rozích.“

„Nepotřebuju ho – mám batoh. Ten mám v kufru auta.“

Vypadal pobaveně. „Tam, kam jdete, nikdo batoh nenosí, leda malí skauti, a to jenom když jdou na túru nebo na tábor. Máte se hodně co učit, kamaráde, ale jestli budete našlapovat opatrně a neriskovat, dostanete se tam.“

Uvědomil jsem si, že se k tomu opravdu chystám a že se to stane hned teď, skoro bez příprav. Připadal jsem si jako návštěvník v londýnských docích v sedmnáctém století, který si najednou uvědomí, že ho naverbovali. „Ale co mám dělat?“ Skoro jsem zakňoural.

Zvedl obočí – huňaté a teď téměř stejně bílé jako řídnoucí vlasy na hlavě. „Zachráníte Dunningovy. O tomhle jsme přece celou dobu mluvili.“

„To nemyslím. Co mám dělat, až se mě lidi zeptají, čím si vydělávám? Co řeknu?“

„Umřel vám bohatej strýček, pamatujete? Povězte jim, že si to nečekané jmění vybíráte po troškách, aby vám vydrželo tak dlouho, abyste napsal knihu. V každým učiteli angličtiny přece dřímá zhrzenej spisovatel, nebo se pletu?“

Vlastně se nepletl.

Seděl a díval se na mě – ztrhaný, strašlivě vyhublý, ale docela soucitný. Možná mě i litoval. Nakonec potichu řekl: „Je to velká věc, co?“

„To je,“ řekl jsem. „A já… člověče, Ale… já jsem úplná nicka.“

„Totéž byste mohl říct o Oswaldovi. Skrček, kterej střílel ze zálohy. A podle slohovky Harryho Dunninga byl starej Dunning jenom zákeřnej opilec s kladivem.“

„Už není ani to. Zemřel na akutní žaludeční otravu ve státní věznici Shawshank. Harry říkal, že za to mohla nejspíš špatná kvaska. To je…“

„Já vím, co je to kvaska. Viděl jsem jí spousty, když jsem byl převelenej na Filipíny. Dokonce jsem jí i trochu vypil, čehož jsem litoval. Ale tam, kam jdete, ještě není mrtvej. Ani Oswald.“

„Ale… já vím, že jste nemocný, a vím, že máte bolesti. Ale nemůžete jet do jídelny se mnou? Já…“ Poprvé a naposledy jsem použil jeho obvyklé oslovení. „Kámo, nechci se do toho pouštět sám. Bojím se.“

„To bych si nenechal ujít.“ Zahákl si dlaň do podpaždí a vstal s úšklebkem, při kterém se mu rty stáhly až na dásně. „Vezměte kufřík. Já se obleču.“

8

Bylo tři čtvrtě na osm, když Al odemkl dveře stříbřitého přívěsu, který byl domovem slavného macatého burgeru. Třpytivé chromované kohoutky za pultem vypadaly strašidelně. Stoličky jako by šepotaly Nikdo se na nás už neposadí. Velké staromódní cukřenky jako by jim šeptem odpovídaly Nikdo si z nás už nic nepocukruje – večírek skončil.

„Uděláte místo L. L. Beanovi,“ řekl jsem.

„Správně,“ přisvědčil Al. „To je ten zasranej nezadržitelnej pokrok.“

Nedostávalo se mu dechu, hekal, ale nezastavil se, aby si odpočinul. Vedl mě za pult a ke dveřím do spíže. Já šel za ním a přehazoval jsem si kufřík, v němž byl uložený můj nový život, z ruky do ruky. Kufřík byl staromódní, s přezkami. Kdybych si ho přinesl do své třídy ve škole, většina dětí by se mi smála. Některé však – ty s rozvíjejícím se vkusem – by možná tleskaly mému retro stylu.

Al otevřel dveře do prostoru, v němž se mísily vůně zeleniny, koření, kávy. Znovu se natáhl přes mé rameno a rozsvítil. Hleděl jsem na šedé linoleum na podlaze, jako by to byla nádrž plná hladových žraloků, a když mi Al poklepal na rameno, nadskočil jsem.

„Promiňte,“ řekl, „ale měl byste si vzít tohle.“ Podával mi padesátník. Půl babky. „Muž se žlutou kartou, pamatujete?“

„Jistě.“ Ve skutečnosti jsem na něho docela zapomněl. Srdce mi bušilo tak prudce, až jsem měl pocit, že mi oční bulvy pulzují v důlcích. Jazyk chutí připomínal starý koberec, a když mi Al podával tu minci, skoro jsem ji upustil.

Naposledy se na mě podíval kritickým zrakem. „Ty džíny jsou prozatím v pořádku, ale měl byste se zastavit v pánským oblečení u Masona na Hlavní ulici a sehnat si nějaký kalhoty, než vyrazíte na sever. Vlněný pendletonky nebo khaki jsou na běžný nošení. Banlon na slavnostní příležitosti.“

„Banlon?“

„Stačí se zeptat, budou vědět. Budete taky potřebovat nějaký košile do obleku. Nakonec i oblek. Taky pár kravat a kravatovou sponu. Kupte si i klobouk. Rozhodně ne kšiltovku, ale pěkný letní slamák.“

V koutcích očí mu stály slzy. To mě vyděsilo mnohem víc než všechno, co zatím řekl.

„Ale? Co se stalo?“

„Jenom se bojím, stejně jako vy. Ale žádný srdceryvný loučení není zapotřebí. Jestli se vrátíte, budete tu za dvě minuty, ať se zdržíte v osmapadesátým, jak dlouho chcete. To mám akorát dost času pustit kávovar. Jestli to vyjde, dáme si spolu hrnek dobrýho kafe a vy mi o tom budete moct všechno pěkně vyprávět.“

Jestli. Hodně velké slovo.

„Taky byste se mohl modlit. Na to byste našel chvilku, ne?“

„Jasně. Budu se modlit, aby to šlo pěkně hladce. Ne abyste se nechal zmámit tím, kde se octnete, a zapomněl, že máte co dělat s nebezpečným chlapem. Možná mnohem nebezpečnějším než Oswald.“

„Budu opatrný.“

„Tak jo. Držte jazyk za zuby, co to půjde, dokud nepochytíte správnou hantýrku a správnej cit pro to, jak to tam chodí. Pěkně pomalu. Nedělejte vlny.“

Pokusil jsem se o úsměv, ale nevím, jestli se mi to podařilo. Kufřík mi připadal hrozně těžký, jako by byl plný kamení, ne peněz a falešných průkazů. Napadlo mě, že možná omdlím. A přesto, bůh mi pomoz, něco ve mně stále chtělo vyrazit. Nemohlo se dočkat, až vyrazím. Chtěl jsem vidět Spojené státy z okna chevroletu. Amerika mě volala.

Al mi podal hubenou roztřesenou ruku. „Hodně štěstí, Jakeu. Bůh vám žehnej.“

„Chcete říct Georgi.“

„Georgi, správně. Tak už běžte. Jak se tam u nich říká, je čas vypadnout ze scény.“

Otočil jsem se, pomalu vešel do spíže a pohyboval se jako člověk, který se snaží najít začátek schodiště, když je zhasnuto.

Při třetím kroku jsem je našel.

ČÁST 2

Školníkův otec

Kapitola pátá

1

Pomalu jsem šel kolem sušárny, stejně jako předtím. Podlezl jsem řetěz s cedulí ZÁKAZ VSTUPU, která na něm visela, stejně jako předtím. Obešel jsem roh velké zeleně natřené hranaté budovy, stejně jako předtím, a pak do mě něco narazilo. Nejsem na svou výšku příliš svalnatý, ale trochu masa na kostech mám – „Vichřice tě neodnese,“ říkával můj otec –, a přesto mě Muž se žlutou kartou málem porazil. Jako by na mě zaútočil černý plášť plný třepotavých ptáků. Cosi ječel, ale já se příliš lekl (ne že bych se bál, na to se to odehrálo příliš rychle), než abych dokázal odhadnout, co se děje.

Odstrčil jsem ho a on se odpotácel pozpátku k sušárně, kabát se mu svíjel kolem nohou. Zadunělo to, jak udeřil týlem o kov, a jeho špinavý klobouk se skutálel na zem. Následoval ho, ale nesvalil se, spíš se skládal jako harmonika. Litoval jsem toho, co jsem udělal, ještě než se mi srdce stačilo zklidnit do normálnějšího rytmu, a moje lítost se prohloubila, když zvedl klobouk a začal si jej špinavou rukou oprašovat. Ten klobouk už nikdy nebude čistý a on se vší pravděpodobností také ne.

„Nestalo se vám něco?“ zeptal jsem se, ale když jsem se shýbl, abych se dotkl jeho ramene, honem se začal rukama odstrkovat a sunout se po zadku kolem sušárny pryč ode mě. Řekl bych, že vypadal jako zchromlý pavouk, ale nebylo by to přesné. Vypadal přesně jako to, čím byl: opilec s mozkem natolik nasáklým, že z něj začne každou chvíli kapat. Muž, který měl k smrti možná stejně blízko jako Al Templeton, protože v Americe padesátých let nejspíš neexistovaly žádné charitativní útulky nebo ústavy, které by se o takové chlapíky staraly. Možná by se ho ujala nějaká veteránská organizace, pokud někdy nosil uniformu, ale kdo by ho do kanceláře té organizace dovedl? Nejspíš nikdo, i když někdo – s největší pravděpodobností předák z továrny – by na něj mohl zavolat policajty. Ti by ho strčili na čtyřiadvacet nebo osmačtyřicet hodin na záchytku. Kdyby během pobytu v ní nezemřel na detoxikační křeče, propustili by ho a on by zahájil další cyklus. Přistihl jsem se, že si přeji, aby tu byla moje manželka – zjistila by, kde se tu scházejí Anonymní alkoholici, a zavedla by ho tam. Jenže Christy se narodí až za jedenadvacet let.

Postavil jsem si kufřík mezi chodidla a natáhl před sebe ruce, abych mu ukázal, že jsou prázdné, ale on se ještě rychleji sunul kolem sušárny pryč. Na štětinaté bradě se mu leskly sliny. Rozhlédl jsem se, jestli nepřitahujeme pozornost, uviděl jsem, že máme tuhle část továrního dvora pro sebe, a zkusil to znovu. „Strčil jsem do vás jenom proto, že jste mě vylekal.“

„Co seš doprdele zač?“ zeptal se a hlas mu přeskakoval snad pěti různými rejstříky. Kdybych neslyšel tu otázku při své poslední návštěvě, netušil bych, na co se ptá… A i když huhlal stejně, neměl modulaci hlasu tentokrát trochu jinou? Nebyl jsem si jistý, ale měl jsem takový pocit. Je neškodnej, ale je jinej než všichni ostatní, řekl Al. Jako by něco věděl. Al si myslel, že je to tím, že se náhodou slunil poblíž králičí nory v 11:58 dne 9. září 1958 a její přítomnost nějak vnímal. Něco jako když vyrobíte statickou elektřinu na televizní obrazovce, pokud k ní přiblížíte zapnutý mixér. Možná to bylo ono. Nebo to bylo jenom tím chlastem, sakra.

„Nikdo důležitý,“ řekl jsem co nejkonejšivěji. „Nikdo, kvůli komu byste se musel znepokojovat. Jmenuju se George. Jak se jmenujete vy?“

„Nasrat!“ zavrčel a škobrtal se pořád dál. Pokud se tak jmenoval, bylo to rozhodně neobvyklé jméno. „Ty tady nemáš bejt!“

„Nebojte se, odcházím,“ řekl jsem. Zvedl jsem kufřík, abych dokázal, že to myslím upřímně, a on zvedl svá hubená ramena až k uším, jako by čekal, že po něm kufřík hodím. Byl jako pes, kterého bili tak často, že už nic jiného od nikoho nečeká. „Žádná rána a žádný podraz, ano?“

„Vypadni, hajzle! Vrať se tam, odkud jsi přišel, a mě nech na pokoji!“

„Dohodnuto.“ Pořád jsem se ještě nevzpamatoval z leknutí, které mi způsobil, a zbytky adrenalinu tvořily s lítostí nechutnou směsku – nemluvě o podráždění. Stejně mě dráždila Christy, když jsem se vrátil domů a zjistil, že je znovu ožralá jako prase, přestože slibovala hory doly a že nechá pití jednou provždy. Kombinace těch pocitů v poledním žáru pozdního léta ve mně vyvolávala mírnou nevolnost. Nejspíš to nebyl nejlepší způsob, jak zahájit záchrannou misi.

Vzpomněl jsem si na Kennebeckou ovocnou a jak dobré zázvorové pivo tam měli. Přímo jsem viděl mlhavý závan z mrazáku, ze kterého Frank Anicetti starší vytahoval velký džbán. Taky tam byl blahodárný chládek. Zamířil jsem tím směrem už bez dalších cavyků a můj nový (ale na rozích pečlivě patinovaný) kufřík mě z boku tloukl do kolena.

„Hej! Hej ty, cosešzač!“

Otočil jsem se. Pobuda se namáhavě stavěl na nohy a opíral se při tom o stěnu sušárny. Klobouku se už zmocnil a teď si ho mačkal k břichu. Začal jím v rukou nemotorně šoupat. „Dostal jsem v zeleňáku žlutou kartu, tak mi dej babku, parchante. Dneska je tuplákovej den.“

Takže jsme se dostali ke známému scénáři. To mě uklidnilo. Přesto jsem se úzkostlivě snažil příliš se k němu nepřibližovat. Nechtěl jsem ho znovu vyděsit nebo vyprovokovat k dalšímu útoku. Zastavil jsem se skoro dva metry od něho a natáhl ruku. Mince, kterou mi Al dal, mi zasvítila na dlani. „Nemůžu dát celou babku, ale tady je půlka.“

Zaváhal a klobouk podržel v levé ruce. „Ne abyste mě chtěl vojet.“

„Lákavé, ale myslím, že dokážu odolat.“

„Co?“ Odtrhl pohled od padesáticentové mince a podíval se na mě, pak zase na peníz. Zvedl pravou ruku, aby si otřel sliny na bradě, a já si všiml dalšího rozdílu oproti dřívějšku. Nic světoborného, ale stačilo to, abych zapochyboval o spolehlivosti Alova tvrzení, že pokaždé dojde k úplnému resetu.

„Nezajímá mě, jestli si to vezmete nebo necháte ležet, ale rozmyslete si to,“ řekl jsem. „Mám jiné věci na práci.“

Chňapl minci a znovu se přimáčkl ke stěně sušárny. Oči měl vytřeštěné a uslzené. Na bradě se mu opět objevil čůrek slin. Na světě opravdu není nic, co se vyrovná půvabům alkoholika v posledním stadiu. Nechápu, proč Jim Beam, Seagram’s a Mike’s Hard Lemonade nepoužívají podobné manekýny pro reklamy v časopisech. Pijte Beama a budete mít ušlechtilejší šváby na mozku.

„Kdo jste? Co tu děláte?“

„Mám tu práci, aspoň doufám. Poslouchejte, už jste zkusil Anonymní alkoholiky, kvůli tomu vašemu problémku s chlas –“

„Odprejskni, Jimlo!“

Netušil jsem, co je to jimla, ale to odprejskni zaznělo jasně a hlasitě. Zamířil jsem k bráně a čekal, že za mnou bude pokřikovat další otázky. Předtím to nedělal, ale tohle setkání bylo výrazně jiné.

Jelikož tentokrát to nebyl Muž se žlutou kartou, tentokrát ne. Když zvedl ruku, aby si utřel bradu, ta karta, kterou v ní svíral, už nebyla žlutá. Tentokrát byla sice špinavá, ale stále jasně oranžová.

2

Proplétal jsem se mezi auty na parkovišti u továrny a znovu jsem si pro štěstí poklepal na kufr bíločerveného Plymoutha Fury. Rozhodně budu potřebovat všechno štěstí, jaké je k mání. Přešel jsem železniční koleje, znovu jsem uslyšel supění vlaku, jenže tentokrát znělo z větší dálky, protože moje dnešní setkání s Mužem se žlutou kartou – který teď byl Mužem s oranžovou kartou – trvalo trochu déle. Ve vzduchu čpěly odpadní vody z továrny stejně jako předtím a kolem prohrčel stejný meziměstský autobus. Protože jsem měl tentokrát trochu zpoždění, nedokázal jsem přečíst nápis s cílovou stanicí, ale pamatoval jsem si, co na ní stálo: LEWISTON EXPRESS. Bezděky mě napadlo, kolikrát asi Al viděl stejný autobus, z jehož oken vyhlíželi stejní cestující.

Spěšně jsem přešel ulici a máváním se snažil rozehnat modrý mrak výfukových plynů. Ten rebelský týpek stál na svém místě přede dveřmi a já chvilku uvažoval, co by asi řekl, kdybych mu jeho hlášku sebral. Ale to by bylo svým způsobem zlomyslné, jako bych schválně terorizoval toho opilce u sušárny. Když ukradnete tajný jazyk patřící takovýmhle dětem, moc jim toho nezbude. Tenhle se ani nemohl vrátit a bušit do herní konzole. Tak jsem jenom přikývl.

Kývl také. „Zdarec, šéfíku.“

Vešel jsem dovnitř. Zvonek zacinkal. Prošel jsem kolem zlevněných komiksů přímo k pultu, kde stál Frank Anicetti starší. „Co dnes pro vás můžu udělat, příteli?“

Na okamžik jsem zůstal jako opařený, protože tohle předtím neřekl. Pak jsem si uvědomil, že ani nemohl. Posledně jsem si z přihrádky vzal noviny. Tentokrát jsem to neudělal. Možná že každá cesta do roku 1958 resetuje tachometr na všechny nuly (s výjimkou Muže se žlutou kartou), ale jakmile jste už jednou něco změnili, všechno bylo k mání. Ta myšlenka byla děsivá a osvobozující zároveň.

„Hodilo by se mi zázvorové pivo,“ řekl jsem.

„A mně se hodí zakázka, takže naše myšlenky sledují totéž. Pěti-, nebo deseticentový pivo?“

„Asi za deset, řekl bych.“

„Tak to asi říkáte správně.“

Z mrazáku se vynořil ojíněný džbán. Rukojetí dřevěné lžíce seškrábl pěnu. Dočepoval až po okraj a postavil pivo přede mě. Všechno jako předtím.

„To máme desetník, plus centík pro guvernéra.“

Podal jsem mu jeden Alův starožitný dolar, a zatímco Frank 1.0 rozměňoval, ohlédl jsem se a uviděl, že Muž dříve se žlutou kartou stojí před zeleňákem a dost se kymácí. Připomněl mi hindského fakíra, kterého jsem viděl v nějakém starém filmu. Pískal na píšťalu, aby vylákal kobru z proutěného košíku. A po chodníku, přesně jako podle jízdního řádu, se blížil Anicetti mladší.

Otočil jsem se zase k pultu, upil piva a vzdychl. „Tohle mi bodlo.“

„Jo, není nad studený pivo, když je venku vedro. Vy nejste zdejší, co?“

„Ne, jsem z Wisconsinu.“ Podal jsem mu ruku. „George Amberson.“

Potřásli jsme si a zároveň se ozval zvonek nade dveřmi. „Frank Anicetti. A tamhle jde můj kluk, Frank junior. Pozdrav pana Ambersona z Wisconsinu, Frankie.“

„Zdravím vás, pane.“ Usmál se na mě a kývl hlavou, pak se otočil k tátovi. „Titus má dodávku na zvedáku. Prý bude do pěti hotovej.“

„No, to je dobře.“ Čekal jsem, jestli si Anicetti 1.0 zapálí cigaretu, a nebyl jsem zklamán. Vdechl kouř, pak se znovu otočil ke mně. „Cestujete služebně, nebo pro zábavu?“

Chvíli jsem neodpovídal, ale ne proto, že by mě natolik zaskočil, že nedokážu odpovědět. Mě rozhodilo to, jak se tahle scéna neustále odchylovala od původního scénáře a pak se k němu zase vracela. Bylo však zřejmé, že Anicetti si to neuvědomuje.

„Každopádně jste si vybral pro svoji návštěvu tu pravou chvíli. Většina letňáků je už pryč a my si můžeme všichni dát trochu voraz. Nechcete do piva kopeček vanilkové zmrzliny? Obyčejně je to za pět centů navíc, ale v úterý pokaždé srazím cenu na niklák.“

„Tohle byl otřepanej vtip už před deseti rokama, tati,“ řekl Frank mladší přátelsky.

„Díky, ale takhle mi to stačí,“ řekl jsem. „Jsem tu vlastně služebně. Zajišťuji koupi jedné nemovitosti v… Sabattusu? Tak se to, myslím, jmenuje. Znáte to městečko?“

„Celej život, ani o chlup míň,“ řekl Frank. Z nozder mu vyrazil kouř a pak se na mě mazaně podíval. „To jedete daleko kvůli kupování nemovitosti.“

Oplatil jsem mu úsměvem, který měl vyzařovat kdybyste tak věděl, co vím já. Muselo to zaúčinkovat, protože na mě mrkl. Nástěnné hodiny PIJTE KÁVU CHEER-UP ukazovaly 12:28. Ta část scénáře, kde se Frank junior se mnou baví o povídce Shirley Jacksonové, byla v této verzi zřejmě vyškrtnuta. Dopil jsem pivo třemi dlouhými doušky a přitom mi útroby sevřela křeč. Postavy v románu málokdy chodí na záchod, ale ve skutečném životě duševní stres často vyvolá fyzickou reakci.

„Řekněte, vy tu asi nemáte toalety, že?“

„Je mi líto, ale nemáme,“ řekl Frank starší. „Pořád se chystám, že tu nějaké zařídím, ale v létě máme moc práce a v zimě se nějak nikdy nenasbírá dost peněz na opravy.“

„Můžete jít za roh k Titovi,“ navrhl Frank mladší. Nabíral si kopečky zmrzliny do kovového válce a chystal si mléčný koktejl. Předtím to nedělal a já si trochu stísněně vzpomněl na ten takzvaný motýlí efekt. Měl jsem pocit, že vidím toho motýla rozevírat křídla přímo před mýma očima. Měnili jsme svět. Jenom v drobnostech – nepatrných maličkostech ale nedalo se popřít, že ho měníme.

„Pane?“

„Promiňte,“ probral jsem se. „Měl jsem seniorskou chvilku.“

Zatvářil se nechápavě, ale pak se zasmál. „To jsem ještě nikdy neslyšel, ale je to moc dobrý.“ Protože to bylo opravdu dobré, možná to zopakuje, až příště sám ztratí nit myšlenek. A výraz, který by se jinak objevil v nápaditém proudu amerického slangu až v sedmdesátých nebo osmdesátých letech, se objevil na scéně mnohem dřív. Nedá se ani říct předčasně, protože v tomto časovém proudu to bude právě včas.

„Titus Chevron je za rohem napravo,“ řekl Anicetti starší. „Jestli je to… hm… naléhavé, můžete využít naši koupelnu v patře.“

„Ne, to zvládnu,“ řekl jsem, a přestože jsem se už podíval na nástěnné hodiny, ostentativně jsem pohlédl na své hodinky značky Bulova na fešáckém řemínku Speidel. Ještě že jim neviděli na ciferník, protože jsem je zapomněl nastavit a stále jsem na nich měl čas roku 2011. „Ale musím už jít. Vyřídit nějaké pochůzky. Budu mít velké štěstí, pokud mě tu nezdrží na víc než jeden den. Můžete mi doporučit nějaký dobrý motel v okolí?“

„Myslíte ubytovny pro řidiče?“ zeptal se Anicetti starší. Típl cigaretu v jednom popelníku s nápisem WINSTON CHUTNÁ DOBŘE, které lemovaly pult.

„Ano.“ Tentokrát mi můj úsměv připadal přihlouplý, ne mazaný… a v břiše mi znovu zarachotilo. Jestli se o tenhle problém brzy nepostarám, rozvine se v nefalšovanou krizovou situaci. „Motely jim říkáme ve Wisconsinu.“

„No jo, řekl bych asi Tamarack, asi sedm kilometrů pro silnici 196 směrem na Lewiston,“ řekl Anicetti starší. „Je to poblíž autokina.“

„Díky za tip,“ řekl jsem a vstával.

„Jasně. A jestli se chcete nechat trochu přistřihnout, než na nějakou schůzku pojedete, vyzkoušejte Baumerovo holičství. Ten je fakt šikovnej.“

„Díky. Další dobrý tip.“

„Tipy jsou zadarmo, zázvorové pivo se prodává, Američane. Ať se vám v Maine líbí, pane Ambersone. Frankie? Vypij ten koktejl a vrať se do školy.“

„Jasně, tati.“ Tentokrát na mě mrkl junior.

„Franku?“ zahalekala jedna z dam. „Jsou ty pomeranče čerstvé?“

„Jsou svěží jako váš úsměv, Leolo,“ odpověděl a dámy se zachichotaly. Nesnažím se psát roztomile, ony se skutečně zachichotaly.

Prošel jsem kolem nich a zamumlal „Dámy“. Zvonek cinkl a já vyšel do světa, který existoval před mým narozením. Jenže tentokrát, místo abych přešel ulici ke dvoru, kde byla králičí nora, jsem vykročil do toho světa hlouběji. Na druhé straně ulice opilec v dlouhém černém kabátě gestikuloval na prodavače v plášti. Karta, kterou mával, byla možná oranžová, ne žlutá, ale jinak si počínal zcela podle scénáře.

Vzal jsem to jako dobré znamení.

3

Benzínka Titus Chevron byla za supermarketem Red & White, kde Al kupoval pořád dokola stále stejné zásoby pro svou jídelnu. Podle nápisu v okně prodávali humry za šedesát devět centů půl kila. Naproti marketu, na pozemku, který byl v roce 2011 prázdný, stála velká kaštanově hnědá stodola s vraty dokořán, kde se vystavoval všemožný použitý nábytek – prostor přímo přetékal kolébkami, rákosovými houpacími židlemi a čalouněnými pohovkami typu „tatínek si dává šlofíka“. Nápis nade dveřmi hlásal VESELÝ BÍLÝ SLON. Doplňkový nápis na áčkovém stojanu postaveném tak, aby upoutal zraky lidí na cestě do Lewistonu, odvážně tvrdil, že JESTLI TO NEMÁME, PAK TO NEPOTŘEBUJETE. Jakýsi chlapík, kterého jsem odhadoval na majitele, seděl na jedné houpací židli, pokuřoval dýmku a díval se přes ulici na mě. Měl na sobě tričko bez rukávů a plandavé hnědé kalhoty. Měl také bradku, což mi na tento konkrétní ostrůvek v proudu času připadalo stejně smělé. Jeho vlasy, sice sčesané dozadu a ulíznuté nějakou pomádou, se mu vlnily až k zátylku a připomněly mi tak jedno staré rokenrolové video: Jerry Lee Lewis skáče po svém pianu a přitom zpívá „Great Balls of Fire“. Majitel Veselého bílého slona měl v městečku nejspíš pověst beatnika.

Kývl jsem na něj prstem. Nepatrně pokývl hlavou a dál bafal z dýmky.

U Chevronu (kde obyčejný stál 19,90 centů za galon a „super“ jenom o cent víc) nějaký chlapík v modré kombinéze a s přísným sestřihem na ježka pracoval na jakési dodávce – zřejmě Anicettiho –, která byla na zvedáku.

„Pan Titus?“

Ohlédl se po mně. „Jo?“

„Pan Anicetti říkal, že bych si u vás mohl odskočit na toaletu.“

„Klíček je za předníma dveřma.“ Dvuřma.

„Děkuji vám.“

Klíček byl připevněný k dřevěnému pádlu s nápisem MUŽI. Druhý klíč měl na pádlu nápis DĚVČATA. Moje bývalá manželka by se z toho potento do vejšky, pomyslel jsem si trochu škodolibě.

Toalety byly čisté, ale byly cítit po cigaretách. Vedle mísy stál popelník podobný popelnici. Podle počtu nedopalků, které z něho trčely, bych řekl, že spousta návštěvníků této útulné místnůstky při kadění pokuřovala.

Když jsem vyšel ven, uviděl jsem na malém parkovišti vedle benzinky asi pětadvacet ojetých aut. Nad nimi se v mírném větříku třepetala řada barevných praporců. Auta, která by se v roce 2011 prodávala za tisíce – jako veteráni, nic menšího –, měla cenu pětasedmdesát a sto dolarů. Cadillac, který se zdál být v téměř dokonalém stavu, se prodával za osm set. Nápis nad budkou pro drobný prodej (uvnitř seděla pěkná dívenka, usilovně žvýkající a s vlasy staženými do ohonu, a byla zcela zabraná do Photoplay) hlásal: VŠECHNA TAHLE AUTA JEZDÍ DOBŘE A JE K NIM ZÁRUKA BILLA TITUSE. POSKYTUJEME SERVIS VŠEMU, CO PRODÁVÁME!

Pověsil jsem klíč zpátky, poděkoval Titovi (který zamručel a ani se od dodávky na zvedáku neotočil) a zamířil zpátky na Hlavní ulici. Napadlo mě, že je možná dobrý nápad nechat se ostříhat, než navštívím banku. To mi připomnělo beatnika s bradkou a na nenadálý popud jsem přešel ulici k impériu použitého nábytku.

„Dobré ráno,“ řekl jsem.

„No, vlastně už je odpoledne, ale jak je ctěná libost.“ Zabafal z dýmky a mírný větřík pozdního léta ke mně poslal závan Cherry Blend. Také vzpomínku na mého dědečka, který tuhle značku kouřil, když jsem byl kluk. Někdy mi ho foukal do ucha, aby utišil bolavý zánět, což byla léčba, kterou Americká lékařská společnost zřejmě neschválila.

„Prodáváte kufry?“

„No, pár jich v kšeftě mám. Tak dvě stovky jich budou, řekl bych. Projděte to až dozadu a dívejte se napravo.“

„Když si jeden koupím, mohl bych ho tady několik hodin nechat, než si obstarám nějaké nákupy?“

„Mám otevřeno do pěti,“ řekl a otočil tvář ke slunci. „Pak už je to jenom na vás.“

4

Vyměnil jsem dva Alovy starožitné dolary za kožený kufr, nechal ho za pultem u beatnika a pak zamířil po Hlavní ulici s malým kufříkem, který mě bouchal do kolena. Nahlédl jsem do kořalny a uviděl tam prodavače, který seděl vedle pokladny a četl si noviny. Po mém známém v černém plášti nebylo ani stopy.

V obchodní čtvrti bych se těžko mohl ztratit, zabírala pouze jeden blok. Třetí ze čtyř podniků od Kennebecké ovocné na hlavní ulici bylo Baumerovo holičství. Ve výloze se vrtěla červenobílá holičská hůl. Vedle ní byl jakýsi politický plakát s Edmundem Muskiem. Pamatoval jsem si ho jako unaveného starce se svěšenými rameny, ale v téhle verzi vypadal skoro příliš mladý na to, aby mohl volit, natož aby ho někdo volil. Na plakátu stálo POŠLETE EDA MUSKIEHO DO SENÁTU, VOLTE DEMOKRATA! Dole někdo uvázal svítivě bílou pásku. Na ní bylo tiskacím písmem napsáno ŘÍKALI, ŽE SE TO V MAINE NEMŮŽE STÁT, ALE MY JSME TO DOKÁZALI! PŘÍŠTĚ: HUMPHREY V R. 1960!

Uvnitř seděli u stěny dva starouši a třetímu staroušovi právě zastřihovali tonzuru. Oba čekající muži dýmali jako lokomotiva. Stejně jako holič (zřejmě Baumer), který při stříhání mhouřil jedno oko před stoupajícím kouřem. Všichni čtyři si mě prohlíželi způsobem, který jsem znal: byl to ne zcela nedůvěřivý, zkoumavý pohled, který Christy kdysi nazvala yankeeský civ. Bylo hezké vědět, že některé věci se nezměnily.

„Nejsem z města, ale jsem přítel,“ řekl jsem jim. „Volil jsem demokraty celý život.“ Zvedl jsem ruku v gestu, jímž jsem říkal: K tomu mi dopomáhej Bůh.

Baumer pobaveně zamručel. Z cigarety mu upadl popel. Nepřítomně si jej oprášil z pláště na podlahu, kde se mezi ostříhanými vlasy válelo několik rozmačkaných špačků. „Tamhle Harold je republikán. Dejte si bacha, aby vás nepokousal.“

„Na to už nemá tesáky,“ ozval se další a všichni se uchechtli.

„Odkud jste, pane?“ zeptal se republikán Harold.

„Z Wisconsinu.“ Abych zabránil další konverzaci, vzal jsem si časopis Pánská dobrodružství. Na obálce byl asijský podčlověk, v ruce v rukavici držel bič a blížil se k blondýnce půvabně připoutané ke sloupu. Příběh, který se k obrázku vázal, se jmenoval japonské sexuální otrokyně v Pacifiku. V holičství to sladce a báječně vonělo pudrem, pomádou a cigaretami. Než mi Baumer pokynul ke křeslu, byl jsem do příběhu o sexuálních otrokyních hluboce zabrán. Nebyl tak vzrušující jako obálka.

„Jste na cestách, pane Wisconsine?“ zeptal se, zatímco mě zahaloval bílou zástěrou z umělého hedvábí a kolem krku mi zastrkoval papírový límec.

„Docela hodně,“ odpověděl jsem popravdě.

„No, teď jste v Boží zemi. Jak to chcete zkrátit?“

„Dost na to, abych nevypadal jako…,“ hipík, řekl jsem skoro, ale Baumer by nevěděl, co to je, „… jako beatnik.“

„Trochu jste to zanedbal.“ Začal stříhat. „Kdybyste si je nechal ještě delší, vypadal byste jako ta slečinka, co vede Veselýho bílýho slona.“

„To bych nerad,“ řekl jsem.

„To teda ne, on je teda zjev.“

Když mě Baumer dostříhal, zapudroval mi zátylek, zeptal se mě, jestli chci Vitalis, Brylcreem nebo Wildroot Cream Oil, a zaúčtoval mi čtyřicet centů.

Tomu říkám dobrý obchod.

5

Nad mou tisícidolarovou úložkou v Domácí záložně se nikdo nepozastavoval. Nejspíš pomohlo, že jsem čerstvě ostříhaný, ale především to asi bylo tím, že jsem se ocitl ve společnosti založené na platbě v hotovosti, kde byly kreditní karty ještě v plenkách…, a šetrní yankeeové se na ně nejspíš dívali s nedůvěrou. Přísná a krásná pokladní s vlasy načesanými do pevných kudrn a s medailónkem na krku mi peníze přepočítala, zapsala částku do deníku, pak zavolala asistenta ředitele, který ji přepočítal znovu, zkontroloval deník a poté vypsal stvrzenku, na které byla uvedena jak úložka, tak zůstatek na mém novém běžném účtu.

„Pokud mi dovolíte vyslovit názor, pane Ambersone, ta částka je docela velká na to, abyste ji ponechával na běžném účtu. Nechtěl byste si otevřít spořící účet? Právě nabízíme tříprocentní úrok počítaný čtvrtletně.“ Vykulil oči, aby mi ukázal, jak je to skvělý obchod. Vypadal jako Xavier Cugat, ten kubánský kapelník ze starých časů.

„Díky, ale čeká mě řada obchodních transakcí, které musím zajistit.“ Ztišil jsem hlas. „Uzavíráme koupi nemovitosti. Aspoň doufám.“

„Hodně štěstí,“ řekl a také ztišil hlas do spikleneckého tónu. „Lorraine vám připraví šeky. Vystačíte s padesáti?“

„Padesát bude stačit.“

„Později můžeme několik nechat natisknout už s vaším jménem a adresou.“ Povytáhl obočí a tím z té věty učinil otázku.

„Očekávám, že budu v Derry. Zůstanu s vámi ve spojení.“

„Dobrá. Já jsem v Drexelu osm čtyři sedm sedm sedm.“

Netušil jsem, o čem mluví, dokud mi okénkem nepřisunul vizitku. Gregory Dusen, asistent ředitele, stálo na ní vyryto, a ještě Drexel 8-4777.

Lorraine mi předala šeky a šekovou knížku z umělé aligátoři kůže, abych si je měl kam vložit. Poděkoval jsem jí a vhodil je do kufříku. U dveří jsem se zastavil a ohlédl. Několik pokladních pracovalo na sečítačkách, ale jinak se všechny transakce prováděly pěkně perem a inkoustem. Připadalo mi, že až na několik drobností by se tu Charles Dickens cítil jako doma. Také mě napadlo, že žít v minulosti je trochu jako žít pod vodou a dýchat trubičkou.

6

Sehnal jsem šaty, které mi Al doporučil, v Masonových pánských oděvech, a prodavač mi řekl, že ano, že s radostí přijmou šek, pokud je vystaven na místní banku. Díky Lorraine jsem v tomto ohledu vyhověl.

Když jsem se vrátil k Veselému bílému slonovi, beatnik mlčky pozoroval, jak přemisťuji obsah tří nákupních tašek do svého nového zavazadla. Když jsem kufr zacvakl, vyslovil svůj názor. „Divnej způsob nakupování, člověče.“

„Asi ano,“ připustil jsem. „Ale tohle je podivný starý svět, ne?“

Tomu se usmál. „Podle mýho názoru to perfektně sedí. Plesk na to, Jacksone.“ Natáhl ruku dlaní nahoru.

Chvilku to bylo stejné, jako když jsem se snažil vyluštit, co znamená slovo Drexel ve spojení s jakýmisi čísly. Pak jsem si vzpomněl na Děvče od závodní dráhy a pochopil jsem, že beatnik mi nabízí verzi plácnutí z padesátých let. Přejel jsem rukou po jeho dlani a cítil, jak je teplá a zpocená, a znovu jsem si pomyslel: Tohle je skutečné. Opravdu se to děje.

„Jasně, kamaráde,“ řekl jsem.

7

Vrátil jsem se k benzince a v jedné ruce jsem pohupoval čerstvě naloženým zavazadlem a v druhé kufříkem. V roce 2011, odkud jsem přišel, bylo teprve odpoledne, ale já se cítil strašně unavený. Mezi servisem a přilehlým parkovištěm stála telefonní budka. Vešel jsem dovnitř, zavřel dveře a přečetl si nad staromódním telefonem na mince ručně psaný nápis: NEZAPOMEŇTE, HOVORNÉ JE TEĎ ZA DESETNÍK DÍKY „MA“ BELL.

Zalistoval jsem v místním telefonním seznamu až ke zlatým stránkám a našel Lisbonské taxi. Na jejich inzerátu bylo nakreslené auto s očima místo světlometů a velkým úsměvem na chladiči. Slibovali RYCHLÉ, ZDVOŘILÉ SLUŽBY. To se mi zalíbilo. Hrábl jsem po drobných, ale první, co jsem vylovil, byla věc, kterou jsem měl nechat doma: mobilní telefon Nokia. Podle měřítek roku, z něhož jsem přišel, to už byla starožitnost – měl jsem v úmyslu vyměnit ji za nějaký iPhone –, ale tady neměla co dělat. Kdyby ji někdo viděl, sesypala by se na mě stovka otázek, na které bych nedokázal odpovědět. Zastrčil jsem ji do kufříku. Prozatím jí tam bude dobře, aspoň jsem se domníval, ale nakonec se jí budu muset zbavit. Nechávat si ji by bylo jako procházet se tu s nevybuchlou bombou.

Našel jsem desetník, vhodil ho do zdířky a on propadl rovnou do přihrádky na vrácené peníze. Vylovil jsem jej a jediným pohledem jsem lokalizoval problém. Stejně jako moje Nokia i desetník přišel z budoucnosti. Byl z vrstvené mědi, opravdu nic víc než cent s velkými ambicemi. Vytáhl jsem všechny své mince, probral se jimi a našel desetník s vročením 1953, který jsem nejspíš dostal nazpět se zázvorovým pivem, které jsem si koupil v Kennebecké ovocné. Už jsem ho chtěl vhodit do automatu, ale pak mě napadlo něco, při čem mi ztuhla krev v žilách. Co kdyby můj desetník z roku 2002 telefonnímu automatu zaskočil v krku, místo aby propadl ven? A co kdyby ho technik od telekomunikací, který obsluhuje telefonní automaty v Lisbon Falls, našel?

Myslel by si, že je to vtip, nic víc. Jenom poněkud pracný žertík.

Trochu jsem o tom pochyboval – desetník byl příliš dokonalý. Určitě by ho všude ukazoval, možná by z toho nakonec byla i zprávička v novinách. Tentokrát jsem měl štěstí, ale příště ho mít nemusím. Musím být opatrný. Znovu jsem si vzpomněl na svůj mobil a znervózněl jsem ještě víc. Pak jsem strčil desetník z roku 1953 do zdířky na mince a odměnou mi byl oznamovací tón. Pomalu a opatrně jsem vytočil číslo a snažil se při tom vzpomenout, jestli jsem už někdy použil telefon s rotačním číselníkem. Měl jsem dojem, že ne. Pokaždé, když jsem ho pustil, telefon prapodivně cvakal, jak ciferník rotoval zpět.

„Lisbonské taxi,“ ozvala se nějaká žena, „kde míle vždy ubíhají mile. Jak vám dnes můžeme pomoci?“

8

Zatímco jsem čekal na odvoz, obhlížel jsem auta na Titově parkovišti. Zvlášť mě uchvátil červený Ford se stahovací střechou model 1954 – Sunliner, aspoň podle popisu pod chromovým reflektorem na řidičově straně. Měl gumy s bílými boky a opravdovou plátěnou střechu, které by ty pohledné kočky v Děvčeti od závodní dráhy říkaly hadrák.

„Ten není špatnej, pane,“ ozval se za mnou Bill Titus. „Šlape jako hodinky, to můžu osobně dosvědčit.“

„Na těch dolních lištách je trochu zrezlý,“ prohodil jsem.

„No jo, to je to zdejší podnebí.“ Pokrčil rameny, jako by říkal, co naděláte. „Hlavní je, že motor je pěkně vyladěnej a ty gumy jsou skoro nový.“

„V-8?“

„Y blok,“ řekl a já přikývl, jako bych dokonale rozuměl. „Koupil jsem ho od Arlene Hadleyové z Durhamu, když jí umřel manžel. Pokud něco Bill Hadley uměl, tak určitě postarat se o auto…, ale vy je nebudete znát, protože vy nejste odsud, že?“

„Ne, jsem z Wisconsinu. George Amberson.“ Podal jsem mu ruku.

Zavrtěl hlavou a pousmál se. „Rád vás poznávám, pane Ambersone, ale nechci, abyste se celej umazal. Jako bych vám tou rukou potřásl. Chcete kupovat, nebo jenom okukujete?“

„Ještě nevím,“ řekl jsem, ale nebyl jsem upřímný. Ten sunliner byl podle mého názoru nejkrásnější auto, jaké jsem v životě viděl. Otevřel jsem ústa, abych se zeptal, jakou má spotřebu, ale pak jsem si uvědomil, že ve světě, kde si naplníte nádrž za dva dolary, tahle otázka nemá smysl. Místo toho jsem se ho zeptal, jestli má to auto standardní řazení.

„No jo. A když tam hodíte dvojku, radši si dávejte pozor na policajty. Jede jako blesk, ani se neohlídnete. Chcete si ho projet?“

„Nemůžu,“ řekl jsem. „Zrovna jsem si zavolal taxík.“

„To není žádný cestování,“ zabručel Titus. „Kdybyste si koupil tohle, mohl byste se vrátit do Wisconsinu ve velkým stylu a vykašlat se na vlak.“

„Kolik za něj chcete? Nemá za sklem cenovku.“

„Nemá, protože jsem ho dostal do kšeftu teprve předevčírem. Ještě jsem se k tomu nedostal.“ Nedustal. Vytáhl cigarety. „Vytáhnu to na tři pade, ale něco vám povím, smlouval bych.“ Smluval be.

Zaťal jsem zuby, aby mi nespadla čelist, a pověděl jsem mu, že si to rozmyslím. Pokud se moje přemýšlení bude ubírat správným směrem, zítra se vrátím, řekl jsem mu.

„Radši moc neotálejte, pane Ambersone, tenhle se tu moc dlouho neohřeje.“

Opět jsem byl klidný. Měl jsem mince, které v telefonních automatech neplatily, bankovnictví se zúřadovávalo většinou ručně a telefony vám divně bzučely do ucha, když jste vytáčeli číslo, ale tohle se přece jen nezměnilo.

9

Řidič taxíku byl tlustý muž, který měl na hlavě ohmataný klobouk s nášivkou LICENCOVANÉ POVOZNICTVÍ. Kouřil jednu lucky za druhou a v rádiu hrála stanice WJAB. Poslouchali jsme „Sugartime“ od McGuire Sisters, „Bird Dog“ od Everly Brothers a „Purple People Eater“ od nějakého tvora jménem Sheb Wooley. Bez něho bych se obešel. Po každé druhé písničce trojice falešných mladých ženských hlasů zapěla: „Čtr-náct čtyři-cet WJA-bééé… Big Jab!“ Dozvěděl jsem se, že u Romanowa budou mít ohromný výprodej jako každým rokem na konci léta a že F. W. Woolworth právě dostal novou várku obručí hula hoop za směšný dolar třicet devět.

„Zatracený krámy, nejsou k ničemu, akorát učej děcka mrskat bokama,“ zahučel taxikář a nechal kouř z konce cigarety proudit malým bočním okénkem ven do větru. Byl to jeho jediný příspěvek ke konverzaci mezi benzinovou stanicí a ubytováním pro motoristy U Modřínu.

Stáhl jsem okno, abych trochu unikl před cigaretovým smogem, a díval se, jak kolem ubíhá jiný svět. Městská zástavba, která se rozlezla mezi Lisbon Falls a hranicí města Lewiston, ještě neexistovala. Minuli jsme několik benzínek, průjezdné občerstvení Hi-Hat a autokino (markýza inzerovala dvojprogram sestávající z filmů Vertigo a Dlouhé, horké léto – jak širokoúhlé, tak barevné), ale jinak jsme byli na ryzím maineském venkově. Spatřil jsem víc krav než lidí.

Ubytovna pro motoristy byla situovaná kus od silnice a stínily ji nikoli modříny, ale obrovské majestátní jilmy. Nebylo to jako uvidět stádo dinosaurů, ale skoro. Civěl jsem na ně, zatímco pan Licencovaný Povozník si zapaloval další cigaretu. „Potřebujete píchnout s kufrem, pane?“

„Ne, to je v pořádku.“ Jízdné na jeho taxametru nebylo tak úchvatné jako ty jilmy, ale stejně jsem se musel podívat ještě jednou. Dal jsem tomu chlapíkovi dva dolary a požádal jsem o padesát centů nazpět. Zdálo se, že je s tím spokojený. Dýško mu stačilo na to, aby si koupil krabičku Lucky Strikes.

10

Zapsal jsem se (s tím nebyla potíž, hotovost na pult a nechtěli žádný průkaz) a pak jsem si pořádně zdříml v pokoji, kde klimatizaci obstarával větrák na parapetu. Probudil jsem se osvěžený (dobré) a večer pak zjistil, že nedokážu usnout (to dobré nebylo). Po západu slunce nebyl na silnici skoro žádný provoz a ticho bylo tak hluboké, až mě zneklidňovalo. Televizor značky Zenith byl přenosný model, který vážil snad padesát kilo. Nahoře na něm stál pár králičích uší. O ně byl opřený nápis NASTAVTE SI ANTÉNU RUČNĚ NEPOUŽÍVEJTE „STANIOL“! DĚKUJE ŘEDITELSTVÍ.

Daly se chytit tři stanice. Filiálka NBC příliš zrnila, než aby se na to dalo dívat, ať jsem s králičíma ušima laboroval, jak chtěl, a na CBS běhal obraz. Nastavení svislého rozkladu nemělo účinek. ABC, které bylo jasné jako zvon, dávalo Život a legendu Wyatta Earpa s Hughem O’Brianem v hlavní roli. Zastřelil několik psanců a pak se objevila reklama na cigarety Viceroy. Steve McQueen vysvětloval, že viceroyky mají filtr pro přemýšlivé muže a chuť pro kuřáky. Zatímco si zapaloval, vstal jsem z postele a televizi vypnul.

Pak už byli slyšet jenom cvrčci.

Svlékl jsem se do trenýrek, lehl si a snažil se spát. Myšlenky mi zabloudily k matce a otci. Tátovi bylo momentálně šest let a bydlel v Eau Claire. Moje máma, které bylo teprve pět, bydlela na farmě v Iowě a za tři nebo čtyři roky ode dneška dům shoří do základů. Její rodina se pak přestěhuje do Wisconsinu a blíž ke křižovatce životů, z nichž nakonec vzejdu… já.

Jsem blázen, pomyslel jsem si. Blázen, ležím někde v blázinci a mám příšerně živé halucinace. Možná o mně nějaký doktor napíše článek do psychiatrického časopisu. Místo Muže, který považoval manželku za klobouk, budu Mužem, který si myslel, že se ocitl v roce 1958.

Ale přejel jsem rukou po hrubé látce přehozu, který teprve budu muset odhrnout, a věděl jsem, že je to všechno pravda. Vzpomněl jsem se na Lee Harveyho Oswalda, ale Oswald stále patřil budoucnosti a nebyl to on, co mě trápilo v tomto muzeálním motelovém pokoji.

Posadil jsem se na kraj postele, otevřel kufřík a vytáhl svůj mobil, hračičku putující v čase, která tu byla absolutně k ničemu. Přesto jsem neodolal, otevřel ji a zapnul. Na obrazovce se samozřejmě vynořilo SLUŽBA NEDOSTUPNÁ – co jsem čekal? Pět čárek? Žalostný hlas, který mi řekne Vrať se domů, Jakeu, než naděláš škodu, kterou nebudeš moci odčinit? Hloupá, pověrčivá myšlenka. Kdybych udělal škodu, mohl jsem ji odčinit, protože každá cesta znamenala reset. Dalo by se říci, že cestování v čase mělo zabudovaný bezpečnostní spínač.

To mě utěšovalo, ale mít takový telefon ve světě, kde barevná televize byla největší technologický průlom ve spotřební elektronice, mě vůbec neuklidňovalo. Nepověsili by mě jako čarodějnici, kdyby ho u mě našli, ale možná by mě místní policisté zatkli a zavřeli do vězení, dokud by z Washingtonu nedorazilo pár chlapců J. Edgara Hoovera, aby mi položili několik otázek.

Položil jsem mobil na postel, pak jsem vytáhl z pravé přední kapsy všechny drobné. Rozdělil jsem mince na dvě hromádky. Mince z roku 1958 a starší se vrátily do kapsy. Ty z budoucnosti putovaly do jedné z obálek, které jsem našel v zásuvce stolku (spolu s Gideonovou biblí a jídelníčkem z Hi-Hatu). Oblékl jsem se, vzal si klíč a vyšel z pokoje.

Cvrčci byli venku mnohem hlasitější. Na nebi visel úlomek měsíce. Přestože svítil, hvězdy mi nikdy nepřipadaly tak jasné a blízko. Po silnici 196 přehučel náklaďák a pak bylo na silnici znovu ticho. Tohle byl venkov a venkov spal. V dálce hvízdl nákladní vlak a udělal tak do noci díru.

Na dvoře stála jenom dvě auta a v ubikacích, k nimž patřila, byla tma. Stejně tak v recepci. Měl jsem pocit jako zločinec, když jsem vycházel na pole za ubytovnou. Vysoká tráva mě šlehala do nohavic džín, které zítra vyměním za nové kalhoty z banlonu.

Hranice pozemku U Modřínu označoval natažený drát. Za ním byl malý rybník, jakému lidé na venkově říkají nádrž. V teplé noci spalo poblíž půl tuctu krav. Jedna z nich se na mě podívala, když jsem se protahoval pod plotem a mířil k nádrži. Pak o mě ztratila zájem a znovu si položila hlavu. Nezvedla ji, když moje Nokia žbluňkla do vody. Zalepil jsem obálku s mincemi a poslal ji za telefonem. Pak jsem se vrátil cestou, kterou jsem přišel, a zastavil jsem se vzadu za motelem, abych se ujistil, že na dvoře je stále prázdno. Bylo.

Odemkl jsem si pokoj, svlékl se a téměř ihned usnul.

Kapitola šestá

1

Druhý den ráno mě vyzvedl stejný taxikář, který si zapaloval jednu od druhé, a když mě vysadil u benzinky Titus Chevron, auto se stahovací střechou tam stále bylo. Čekal jsem to, ale stejně se mi ulevilo. Měl jsem na sobě nevýrazné šedé sportovní sako, které jsem zakoupil v konfekci v Masonově pánském oblečení. Moje nová pštrosí peněženka bezpečně vězela v náprsní kapse a v ní pět set dolarů od Ala. Titus ke mně přistoupil, zatímco jsem ford obdivoval, a utíral si ruce do hadru, který vypadal úplně stejně jako včera.

„Vyspal jsem se na to a chci to auto,“ oznámil jsem.

„To je dobře,“ řekl a pak nasadil lítostivý výraz. „Ale já se na to taky vyspal, pane Ambersone, a myslím, že jsem vám lhal, když jsem říkal, že by možná byl prostor pro smlouvání. Víte, co mi řekla žena dnes ráno, kdy jsme jedli lívance a slaninu? Řekla: ‚Bille, jsi zatracenej cvok, když ten sunliner pustíš za míň než tři sta padesát.‘ Dokonce říkala, že jsem zatracenej blázen, že jsem vůbec nasadil tak nízkou cenu.“

Přikývl jsem, jako bych nečekal nic jiného. „Dobrá.“

Vypadal překvapeně.

„Řeknu vám, co mohu udělat, pane Tite. Mohu vám napsat šek na tři sta padesát – dobrý šek. Domácí záložna, můžete jim zavolat a zjistit si to nebo vám mohu dát tři sta v hotovosti přímo tady z peněženky. Méně papírování, když to uděláme takhle. Co vy na to?“

Zašklebil se a ukázal úžasně bílé zuby. „Co já na to? Že ve Wisconsinu vědí, jak se obchoduje. Když dáte tři sta dvacet, dám vám na to nálepku, čtrnáctidenní poznávací značku a můžete frčet.“

„Tři sta deset.“

„Ále, nenuťte mě, abych se kroutil,“ řekl Titus, ale nekroutil se, užíval si to. „Přihoďte bůra a jsme domluvení.“

Podal jsem mu ruku. „Tři sta patnáct mi vyhovuje.“

„Jó.“ Tentokrát mi rukou potřásl, bez ohledu na mastnotu. Pak ukázal k pokladně. Dnes si kráska s ohonem četla Důvěrnosti. „Zaplaťte tý mladý dámě, což je náhodou moje dcera. Sepíše s váma prodej. Až budete hotovej, zajděte za mnou a lípnu vám tam tu nálepku. Taky načepujem nádrž.“

Za čtyřicet minut, za volantem Fordu kabriolet z roku 1954, jehož jsem se stal majitelem, jsem mířil na sever k Derry. Učil jsem se na standardním řazení, takže v tom nebyl problém, ale poprvé jsem řídil auto, kterému řadicí páka trčela ze sloupku volantu. Nejdřív to bylo divné, ale jakmile jsem si na to zvykl (také si budu muset zvyknout obsluhovat tlumič světlometů levou nohou), líbilo se mi to. A Bill Titus měl s tou dvojkou pravdu. Sunliner za vteřinu uháněl jako blesk. V Augustě jsem se na chvíli zastavil, abych stáhl střechu. Ve Watervillu jsem dostal k večeři výbornou sekanou, která stála devadesát pět centů, včetně jablkového koláče à la mode. Ve srovnání s tím mi macatý burger připadal předražený. Pobrukoval jsem si se Skyliners, Coasters, Del Vikings, Elegants. Slunce hřálo, vítr mi čechral nový krátký účes a dálnice (přezdívaná „Co minuta, to míle“, aspoň podle billboardů) patřila v podstatě jen mně. Připadalo mi, že jsem svoje pochybnosti ze včerejší noci utopil v kravském napajedle spolu s mobilem a futuristickými drobnými. Bylo mi dobře.

Dokud jsem neuviděl Derry.

2

Na tom městečku bylo něco divného a myslím, že jsem to věděl od začátku.

Když se dálnice „co minuta, to míle“ zúžila na dvouproudovou, asfaltem vyspravovanou okresku, ocitl jsem se na silnici číslo 7 a asi třicet kilometrů severně od Newportu jsem přejel kopeček a uviděl na západním břehu řeky Kenduskeag schoulené Derry, zatížené mračnem smogu z bůhví kolika papíren a textilek, které všechny jely na plný výkon. Středem města se táhla tepna porostlá zelení. Z dálky vyhlížela jako jizva. Městečko kolem toho zubatého zeleného pásu vypadalo celé ukoptěné, šedivé a černé a nebe nad ním bylo plné skvrn barvy moči z mračen dýmu ze všech těch továrních komínů.

Projel jsem kolem několika stánků se zeleninou, kde lidé za pultem (nebo jen stáli na krajnici a civěli, když jsem jel kolem) vypadali spíš jako retardovaní horalé z filmu Vysvobození než jako maineští farmáři. Když jsem projížděl kolem posledního stánku BOWEROVA ZELENINA, vyběhl zpoza několika navršených košů s rajčaty velký podvraťák, začal mě honit a jen slintal a chňapal po zadních pneumatikách sunlineru. Vypadal jako zparchantělý buldok. Než jsem ho ztratil z očí, uviděl jsem jakousi hubenou ženu v overalu, která k psovi přiběhla a začala ho mlátit plaňkou.

Tohle bylo městečko, kde vyrostl Harry Dunning, a já to tady od počátku nesnášel. Neměl jsem konkrétní důvod, prostě se mi tu nelíbilo. Obchodní čtvrť v centru, která se nalézala na úpatí tří strmých kopců, mi připadala jako utopená a hrozně stísněná. Můj třešňově červený ford vypadal jako nejbarevnější věc na ulici, nápadná (a nevítaná, soudě podle většiny pohledů, které přitahoval) barevná skvrna uprostřed černých plymouthů, hnědých chevroletů a špinavých dodávek. Středem městečka vedl kanál, jehož mechem porostlé betonové zdi byly až skoro po okraj plné černé vody.

Na Canal Street jsem si našel místo k zaparkování. Niklák vhozený do parkovacího automatu mi koupil hodinu času na nakupování. V Lisbon Falls jsem si zapomněl obstarat klobouk a ob dva nebo tři obchody jsem zahlédl podnik nazvaný Derryské oděvy pro svátek i všední den, nejvybranější pánské prádlo ve středním Maine. Pochyboval jsem, že tu v tomto oboru vládla velká konkurence.

Zaparkoval jsem před drogerií a zastavil tak, abych si prohlédl nápis ve výloze. Ten nějak shrnoval moje pocity z Derry – zakyslou nedůvěru, pocit stěží zadržované agresivity – lépe než cokoli jiného, a i když jsem tu byl skoro dva měsíce (možná s výjimkou několika lidí, které jsem náhodou poznal), nelíbilo se mi na něm vůbec nic. Nápis hlásal:

Krádež v obchodě není „vtip“ ani „vzrůšo“ nebo „psina“!

Krádež v obchodě je zločin a ten bude potrestán!

Norbert Keene

Majitel a vedoucí

A ten hubený obrýlený mužík v bílém plášti, který se v tu chvíli zevnitř díval ven na mě, musel být pan Keene. Jeho výraz neříkal Pojď dál, cizinče, rozhlédni se a něco nakup, nebo si dej zmrzlinový šerbet. Ty tvrdé oči a koutky úst stažené dolů říkaly Vypadni, tady pro takový jako ty nic není. Napomínal jsem se, že si jenom vymýšlím, ale byl jsem přesvědčen, že to tak je. Zkusmo jsem zvedl ruku na pozdrav.

Muž v bílém plášti mi gesto neoplatil.

Uvědomil jsem si, že kanál, který jsem viděl, musí vést pod tímhle podivným zapadlým centrem a že já stojím přímo nad ním. Cítil jsem v chodidlech, jak dole proudí voda, protože rozechvívala chodník. Byl to neurčitý nepříjemný pocit, jako by ten kousek světa jaksi změkl.

Ve výkladní skříní Derryských oděvů pro svátek i všední den stál manekýn ve smokingu. Na jednom oku měl nasazený monokl a v sádrové ruce držel školní vlajku. Na vlajce stálo DERRYŠTÍ TYGŘI ZMASAKRUJÍ BANGORSKÉ BERANY! Třebaže jsem měl rád, když se škole fandilo, tohle mi připadalo poněkud přehnané. Porazit Bangorské berany, to jistě – ale zmasakrovat je?

Je to jenom řečnický obrat, řekl jsem si a vešel dovnitř.

Zamířil ke mně prodavač s metrem kolem krku. Ohoz měl mnohem hezčí než já, ale ve světle slabých žárovek na stropě vypadala jeho pleť žlutá. Zmocnila se mě absurdní chuť se ho zeptat Můžete mi prodat pěkný letní slamák, nebo si mám rovnou nasrat? Pak se usmál, zeptal se, co si přeji, a všechno vypadalo skoro normálně. Požadované zboží měl a já se stal jeho majitelem za pouhé tři dolary a sedmdesát centů.

„Škoda že ho budete moci nosit jen tak krátce, než se ochladí,“ poznamenal.

Nasadil jsem si klobouk a před zrcadlem vedle pultu jsem si jej na hlavě upravil. „Možná budeme mít dlouhé babí léto.“

Jemně a téměř omluvně mi klobouk posunul na druhou stranu. Šlo nejvýš o pět centimetrů, ale přestal jsem vypadat jako buran na návštěvě ve velkoměstě a začal jsem vypadat jako… no… jako nejvybranější cestovatel v čase středního Maine. Poděkoval jsem mu.

„Není vůbec zač, pane…?“

„Amberson,“ představil jsem se a podal mu ruku. Jeho stisk byl krátký, chabý a suchý díky nějakému pudru. Potlačil jsem nutkání otřít si dlaň o své sportovní sako, když mi ruku pustil.

„Jste v Derry za obchodem?“

„Ano. Vy jste odsud?“

„Bydlím tu celý život,“ odpověděl a vzdychl, jako by to bylo břemeno. Vzhledem ke svému prvnímu dojmu jsem usoudil, že to tak klidně mohlo být. „Jaký je váš obor, pane Ambersone, pokud vám nevadí, že se ptám?“

„Nemovitosti. Ale dokud jsem tady, napadlo mě, že tu vyhledám svého starého známého z vojny. Jmenuje se Dunning. Nevzpomínám si už na jeho křestní jméno, my jsme mu říkali prostě Skip.“ Skipa jsem si vyfabuloval, ale byla pravda, že křestní jméno otce Harryho Dunninga jsem neznal. Harry ve své písemné práci vyjmenoval své bratry a sestru, ale muž s kladivem byl vždycky „můj otec“ nebo „táta“.

„Obávám se, že v tomto vám nemohu pomoci, pane.“ Teď mluvil odtažitě. Obchod byl uzavřen, a i když tu nebyli další zákazníci, byl by nejradši, kdybych odešel.

„No, možná mi můžete pomoci s něčím jiným. Jaký je nejlepší hotel ve městě?“

„To by mohl být Obecní dům. Stačí se vrátit na Kenduskeag Avenue, zabočit vpravo a vyjet po Up-Mile Hill na hlavní. Dívejte se po kočárových lampách v průčelí.“

„Up-Mile Hill?“

„Ano, tak tomu říkáme, pane. Pokud už nic nemáte, mám vzadu rozdělaných několik správek.“

Když jsem odešel, světlo začalo z nebe vybledat. Ze svého pobytu v Berry v září a říjnu roku 1958 jsem si velice živě zapamatoval, že večery tam přicházely až nepřirozeně brzy.

Vedle Derryských oděvů pro svátek i všední den se nacházelo Machenovo sportovní zboží, kde právě probíhal PODZIMNÍ VÝPRODEJ ZBRANÍ. Uvnitř jsem viděl dva muže prohlížející si lovecké kulovnice, zatímco postarší prodavač s dlouhou úzkou kravatou (na dlouhém tenkém krku) spokojeně přihlížel. Druhá strana Canal Street byla zřejmě lemována hospodami pro pracující, kde můžete dostat pivo a panáka za padesát centů a veškerá muzika z jukeboxu bude country. Stál tam Šťastný koutek, Měj se dobře (které štamgasti říkali Kýbl krve, jak jsem se později dozvěděl). Dva bratři. Zlatý paprsek a Ospalý stříbrný dolar.

Před tím posledním stála čtveřice dělnických džentlmenů, užívala si odpoledního vzduchu a civěla na můj kabriolet. Byli vybaveni půllitry piva a cigaretami. Jejich tváře stínily ploché čapky z tvídu a bavlny. Nohy měli obuté do masivních pracovních bot nevýrazné barvy, jimž moji studenti v roce 2011 říkali „traktory“. Tři z těch čtyř měli šle. Pozorovali mě naprosto bez výrazu. Na chvilku jsem si vzpomněl na toho voříška, který honil moje auto, slintal při tom a štěkal, a pak jsem přešel ulici.

„Pánové,“ oslovil jsem je. „Co tady čepují?“

Chvíli mi nikdo neodpovídal. Zrovna když už jsem si myslel, že zůstanu bez odpovědi, ten bez kšand řekl: „Bud a Mick, co jinýho? Seš zdaleka?“

„Z Wisconsinu,“ řekl jsem.

„Se mám zbláznit,“ zamumlal jeden.

„Na turisty už je touhle roční dobou pozdě,“ prohodil další.

„Jsem ve městě obchodně, ale myslel jsem, že bych se mohl podívat po starém kamarádovi z vojny, když už jsem tady.“ Na to nikdo neodpověděl, pokud se za odpověď nedalo považovat to, že jeden z mužů upustil svůj nedopalek na chodník a pak ho uhasil chrchlem velikosti menší mušle. Přesto jsem se nevzdával. „Jmenuje se Skip Dunning. Zná někdo z vás nějakého Dunninga?“

„Tos teda trefil kozla,“ řekl Bezkšanda.

„Jak prosím?“

Zakroutil očima a stáhl koutky úst dolů v netrpělivém výrazu, jaký člověk nasadí před hlupákem, který nemá naději ani trochu zmoudřet. „Derry je plný Dunningů. Koukni se do telefonního seznamu, sakra.“ Chystal se vejít dovnitř. Jeho kohorta ho následovala. Bezkšanda jim otevřel dveře, ale pak se ještě otočil ke mně. „Co v tom fordu je?“ Furdu. „V-8?“

„Y-blok.“ Doufal jsem, že to znělo, jako bych věděl, o čem mluvím.

„Jezdí dost dobře?“

„Není to špatné.“

„Tak byste možná měl zase zalízt dovnitř a vyjet tamhle na kopec. Tam je pár nóbl podniků. Tyhle hospody jsou pro továrenský.“ Bezškanda si mě změřil studeným pohledem, kterého jsem se v Derry dočkal často, ale nikdy si na něj nezvykl. „Očumovali by vás. A možná nejen to, až u Striara a Boutilliera skončí noční směna.“

„Díky. To je od vás velmi laskavé.“

Nespouštěl ze mě studený pohled. „Ty toho moc nevíš, co?“ poznamenal a pak vešel dovnitř.

Vracel jsem se ke svému kabrioletu. Na té šedé ulici, kde vzduch páchl průmyslovým kouřem a odpoledne ubývalo a blížil se večer, působilo centrum Derry jen nepatrně půvabněji než mrtvá šlapka v kostelní lavici. Nasedl jsem do auta, sešlápl spojku, nastartoval motor a pocítil silné nutkání prostě odjet. Odjet zpátky do Lisbon Falls, prolézt králičí norou a povědět Alu Templetonovi, aby si našel jiného dobrovolníka. Jenže to nemohl, že? Už neměl sílu a skoro žádný čas. Byl jsem, jak se říká v Nové Anglii, poslední lovcova rána.

Vyjel jsem na Hlavní ulici, uviděl kočárové lampy (rozsvítily se, zrovna když jsem se na ně podíval) a zajel na kruhovou příjezdovou cestu před Obecní dům. O pět minut později jsem se ubytoval. Můj pobyt v Derry začal.

3

Když jsem si vybalil svůj nový majetek (část zbývající hotovosti putovala do peněženky, zbytek do podšívky mého nového kufru), byl jsem pořádně hladový, ale než jsem sešel dolů na večeři, podíval jsem se do telefonního seznamu. To, co jsem spatřil, mě hodně zkrušilo. Pan Bezkšanda možná nebyl zrovna přívětivý, ale měl pravdu v tom, že Dunningů bylo v Derry jako naseto, a v seznamu byly také čtyři nebo pět okolních vesnic. Dunningové zabrali skoro pět celých stran. Nebylo to zas tak překvapivé, protože v malých městech se některá jména šíří jako pampelišky na trávníku v červnu. V posledních pěti letech svého učení angličtiny na lisbonské střední jsem měl určitě aspoň dvacet Starbirdů a Lemkeů; někteří byli sourozenci, ale většinou to byli bratranci z prvního, druhého nebo třetího kolena. Ti se pak zase mezi sebou ženili a vdávali a vytvářeli tak další.

Než jsem odjel do minulosti, měl jsem si udělat čas, zavolat Harrymu Dunningovi a zeptat se, jak se jeho otec jmenoval – bylo by to velice prosté. Určitě bych to udělal, kdybych nebyl tak naprosto a dokonale ohromen tím, co mi Al ukázal a co po mně chtěl. Ovšem, pomyslel jsem si, může to být tak obtížné? Najít rodinu s dětmi, které se jmenují Troy, Arthur (alias Tugga), Ellen a Harry, by neměla být práce pro Sherlocka Holmese.

Tato myšlenka mě rozveselila, takže jsem sešel do hotelové restaurace a poručil si mořské plody. Přinesli mi škeble a humra velikosti zhruba přívěsného lodního motoru. Přeskočil jsem zákusek a dal přednost pivu v baru. V detektivních románech, které jsem četl, byli barmani často skvělým zdrojem informací. Ovšem pokud ten týpek pracující v Obecním domě bude stejný jako ti lidé, které jsem v pochmurném městečku zatím potkal, daleko se nedostanu.

Nebyl stejný. Muž, který zanechal povinného leštění sklenic, aby mě obsloužil, byl mladý a podsaditý, s veselým obličejem jako měsíček nahoře korunovaný ježkem. „Co vám můžu nalít, příteli?“

To slovo na P se mi zamlouvalo a já mu nadšeně oplatil úsměv. „Miller Lite?“

Zatvářil se zmateně. „O tom jsem nikdy neslyšel, ale máme High Life.“

Samozřejmě že neslyšel o Miller Lite, ten ještě nevynalezli. „Ten mi bude stačit. Nejspíš jsem na chvíli zapomněl, že jsem na východním pobřeží.“

„Odkud jste?“ Otvírákem sundal víčko z lahve a postavil přede mě ojíněnou sklenici.

„Z Wisconsinu, ale nějakou dobu se tady zdržím.“ I když jsme byli sami, ztišil jsem hlas. Budilo to zdání důvěrnosti. „Jde o nemovitosti. Trochu se tu rozhlížím.“

Uctivě přikývl a nalil mi dřív, než jsem to udělal já. „Přeji vám štěstí. Bůh ví, že v tomhle kraji se prodává spousta domů a většinou se dávají lacino. Já osobně se stěhuju. Koncem měsíce. Mířím někam, kde to nebude tak vostrý.“

„Opravdu to tu nevypadá příliš přívětivě,“ řekl jsem, „ale myslel jsem, že je to prostě yankeeský rys. Ve Wisconsinu jsme přátelštější, a abych to dokázal, koupím vám pivo.“

„V práci nikdy nepiju alkohol, ale dal bych si kolu.“

„Tak do toho.“

„Děkuji mnohokrát. Je příjemné mít tu džentlmena, když tady není rušno.“ Pozoroval jsem, jak připravuje kolu: načepoval sirup do sklenice, přidal sodu a pak zamíchal. Usrkl a mlaskl. „Mám ji rád sladkou.“

Soudě podle břicha, které mu rostlo, mě to nepřekvapovalo.

„To s těmi yankeei, kteří si drží odstup, je stejně blbost,“ řekl. „Vyrůstal jsem ve Fork Kentu a tak přátelské malé městečko aby jeden pohledal. Když turisti vypadnou z Bostonu sem do Maine, málem je líbáme na přivítanou. Chodil jsem tam do barmanské školy, pak jsem jel na jih hledat štěstí. Tohle vypadalo jako dobré místo pro začátek a plat tu není špatný, ale…“ Rozhlédl se, nikoho neuviděl, ale přesto ztišil hlas. „Chcete vědět pravdu, Jacksone? Tohle město smrdí.“

„Vím, co myslíte. Všechny ty továrny.“

„Je v tom mnohem víc. Rozhlédněte se. Co vidíte?“

Udělal jsem, co chtěl. V rohu seděl chlapík, který vypadal jako obchodní cestující a popíjel whisky sour, ale nikdo víc.

„Nic moc,“ poznamenal jsem.

„Takhle to tu chodí celý týden. Plat je dobrý, protože nejsou žádná dýška. Pivnice v centru jenom vzkvétají a k nám někdo zajde v pátek a sobotu večer, ale jinak je to tu takové pořád. Boháči zřejmě popíjejí doma.“ Ještě víc ztišil hlas. Za chvíli bude šeptat. „Měli jsme tu mizerné léto, příteli. Místní se o tom snaží pokud možno nemluvit – dokonce ani v novinách se o tom nepsalo –, ale byla to ohavná věc. Vraždy. Nejméně půl tuctu. Děti. Zrovna nedávno jedno našli v Pustině. Jmenoval se Patrick Hockstetter. Úplně shnil.“

„V Pustině?“

„To je ta bažina, která se táhne rovnou středem města. Nejspíš jste ji viděl, když jste přijel.“

Byl jsem v autě, ale i tak jsem věděl, o čem mluví.

Barman vykulil oči. „Vy se nezajímáte o nemovitosti, že ne?“

„To vám nemůžu říct,“ odpověděl jsem. „Kdyby se to rozneslo, mohl bych si hledat novou práci.“

„Rozumím, rozumím.“ Vypil půlku své koly a hřbetem ruky ztlumil říhnutí. „Ale doufám v to. Měli by tu zatracenou bažinu celou vydláždit. Je to jenom smrdutá voda a komáři. Prokážete tomuhle městečku laskavost. Trochu ho projasníte.“

„Našli tam ještě další děti?“ zeptal jsem se. Sériový vrah dětí by hodně vysvětloval chmurnou atmosféru, kterou jsem cítil, jakmile jsem překročil hranice města.

„O tom nic nevím, ale lidi říkají, že tam někteří zmizelí skončí, protože jsou tam všechny velké kalové čerpací stanice. Slyšel jsem lidi říkat, že pod Derry je tolik kanalizačního potrubí – většinu z něj položili za velké krize –, že nikdo neví, kde všechna jsou. A víte, jaké děti jsou.“

„Podnikavé.“

S porozuměním přikývl. „Trefa do klobouku. Někdo říká, že to udělal nějaký tulák, který se už zase přesunul jinam. Jiní lidi říkají, že to byl místní, co se převlíkal za klauna, aby ho nikdo nepoznal. První oběť – to bylo loni, než jsem přijel – našli na křižovatce Witchamské a Jacksonské, ten kluk měl úplně urvanou ruku. Jmenoval se Denbrough, George Denbrough. Chudák malá.“ Významně se na mě podíval. „A našli ho hned vedle jednoho z těch kanalizačních potrubí. Co končí v Pustině.“

„Kristepane.“

„Jo.“

„Slyším, že o tom všem mluvíte v minulém čase.“

Chystal jsem se vysvětlit, jak to myslím, ale tenhle chlapík zřejmě na hodinách angličtiny poslouchal stejně dobře jako v barmanské škole. „Zdá se, že to přestalo, musím to zaklepat na dřevo.“ Zaťukal klouby prstů na bar. „Možná že ten, kdo to udělal, se sbalil a odtáhl jinam. Nebo se ten parchant zabil, někdy to dělají. To by bylo dobré. Ale toho malého Corcorana nezabil žádný vražedný maniak v klaunském kostýmu. Ten klaun, který spáchal tuhle vraždu, byl vlastní otec toho kluka, jestli tomu dokážete uvěřit.“

To se natolik blížilo důvodu, proč jsem tady, že mi to připadalo spíš jako osud než jako náhoda. Opatrně jsem upil piva. „Opravdu?“

„To si pište. Dorsey Corcoran, tak se ten kluk jmenoval. Byly mu teprve čtyři roky a víte, co ten jeho zatracenej otec udělal? Umlátil ho kladivem.“

Kladivem. Udělal to kladivem. Zachoval jsem výraz zdvořilého zájmu – aspoň jsem v to doufal –, ale cítil jsem, jak mi na pažích naskakuje husí kůže. „To je strašné.“

„Jo, ale nejhor –“ Odmlčel se v půlce slova a pohlédl kamsi za mé rameno. „Dáte si další, pane?“

Byl to ten obchodník. „Už ne,“ řekl a podal mu dolarovou bankovku. „Jdu spát a zítra balím krám. Doufám, že si ve Watervillu a Augustě pamatují, jak se objednává železářské zboží, protože tady to teda rozhodně neumějí. Drobné si nechte, chlapče, kupte si DeSoto.“ Se sklopenou hlavou se odšoural ven.

„Vidíte? To je dokonalý příklad toho, co v téhle oáze máme.“ Barman smutně hleděl za odcházejícím zákazníkem. „Jeden drink, pak spát a zítra sbohem a šáteček. Jestli to tak půjde dál, bude to tady jako město duchů.“ Narovnal se a pokusil se udělat hranatá ramena – nemožný úkol, protože je měl oblá jako zbytek těla. „Ale kdo si kvůli tomu natrhne triko? Jakmile uhodí první říjen, jsem pryč. Prásknu do koní. Ať se vám vede dobře, až se znovu potkáme.“

„Ten otec toho chlapce, Dorseyho… Nezabil i někoho z těch dalších?“

„Ne, na to měl alibi. Myslím, že ten kluk nebyl jeho vlastní, když teď tak o tom přemýšlím. Dicky Macklin. Johnny Keeson na recepci – nejspíš vás ubytovával – mi vyprávěl, že sem občas zašel a něco vypil, dokud mu nezakázali vstup, protože se snažil sbalit servírku a rozzuřil se, když mu řekla, aby táhl o dům dál. Potom, myslím, popíjel v Paprsku nebo Kýblu. Tam nevyhodí nikoho.“

Naklonil se tak blízko, až jsem ucítil kolínskou Aqua Velva na jeho tvářích.

„Chcete vědět, co je nejhorší?“

Nechtěl jsem, ale asi bych si to měl poslechnout. Takže jsem přikývl.

„V té zparchantělé rodině byl ještě starší syn. Eddie. Ten zmizel loni v červnu. Zčistajasna. Byl pryč, žádné varování, jestli chápete, co myslím. Někteří lidi říkají, že utekl, aby se dostal pryč od Macklina, ale každý s kapkou rozumu ví, že by se objevil v Portlandu, Castle Rocku nebo Portsmouthu, kdyby fakt utekl – žádný desetiletý kluk se nedokáže vypařit nadlouho. Věřte mi. Eddie Corcoran to schytal kladivem stejně jako jeho malej bráška. Macklin se k tomu akorát nepřiznal.“ Zazubil se a jeho kulatá tvář díky tomu nečekanému a slunečnému úsměvu vypadala skoro pohledná. „Už jsem vám vymluvil, abyste si v Derry kupoval nemovitost, pane?“

„To nezáleží na mně,“ řekl jsem. To už jsem jel na autopilota. Neslyšel jsem nebo nečetl o sérii vražd dětí v této části Maine? Nebo jsem to možná viděl v televizi, když jsem měl zapnutou jenom čtvrtinu mozku a ten zbytek čekal na zaharašení klíčů, které by oznamovaly, že domů přichází – nebo se potácí – má problematická manželka po další „dámské jízdě“? Podle mě to tak bylo, jenže jediné, co jsem si o Derry určitě pamatoval, bylo, že v půlce osmdesátých let tu dojde k povodni, která spláchne půlku města.

„Nezáleží?“

„Ne, jsem jenom zprostředkovatel.“

„Aha, tak to hodně štěstí. V tomhle městečku to není tak zlé jako dřív – loni v červenci byli lidi stažení jak pás cudnosti Doris Dayové –, ale zdaleka to tu ještě není ono. Já jsem přátelský člověk a mám rád přátelské lidi. Balím to tu.“

„Také vám přeji hodně štěstí,“ řekl jsem a upustil na bar dva dolary.

„Ale, pane, to je strašně moc!“

„Vždycky si připlatím za dobré popovídání.“ Ve skutečnosti jsem si připlatil za přátelský obličej. Ten rozhovor mě zneklidnil.

„Tak díky!“ rozzářil se a pak mi podal ruku. „Vůbec jsem se nepředstavil. Fred Toomey.“

„Rád vás poznávám, Frede. Já jsem George Amberson.“ Měl pevný stisk. Žádný pudr na dlaních.

„Chcete radu?“

„Jistě.“

„Dokud tu budete, dávejte si pozor, abyste nemluvil s dětmi. Po tom loňském létě může cizinec, který si povídá s dětmi a někdo ho při tom zahlídne, očekávat návštěvu policie. Nebo může schytat nakládačku. To by se určitě nedalo vyloučit.“

„I když nebude mít klaunský kostým, co?“

„No, v tom je podstata konfekčního oblékání, ne?“ Jeho úsměv byl pryč. Najednou byl bledý a zachmuřený. Jinými slovy jako všichni ostatní v Derry. „Když si navlíknete klaunský kostým a nasadíte gumový nos, nikdo netuší, jak pod ním vypadáte.“

4

Přemýšlel jsem o tom, zatímco mě starodávný výtah s vrzáním dopravoval do druhého patra. Byla to pravda. A pokud i to ostatní, co mi Fred Toomey řekl, byla pravda, překvapilo by někoho, kdyby se další otec pustil kladivem do své rodiny? Podle mě nepřekvapilo. Podle mě by lidé řekli, že je to prostě další případ toho, jak to v Derry chodí. A možná by měli pravdu.

Když jsem si odemykal pokoj, napadlo mě něco naprosto děsivého: co když v příštích sedmi týdnech změním věci tak, že otec zabije i Harryho, místo aby Harry vyvázl jen s kulháním a částečně zamlženým mozkem?

To se nestane, řekl jsem si. To nedovolím. Stejně jako říkala Hillary Clintonová v roce 2008, jsem tu, abych zvítězil.

Samozřejmě až na to, že ona prohrála.

5

Následujícího rána jsem si dal snídani v hotelovém restaurantu Vyhlídka na řeku, kde bylo prázdno a byl jsem tam jen já a prodavač železářského zboží ze včerejšího večera. Měl nos zabořený do místních novin. Když je nechal na stole, zmocnil jsem se jich. Nezajímala mě první strana, která byla věnována nějakému řinčení zbraní na Filipínách (i když mě letmo napadlo, jestli tam není poblíž Lee Oswald). Já si chtěl přečíst místní rubriku. V roce 2011 jsem četl lewistonský Sun Journal a poslední strana sekce B měla vždy nadpis „Školní novinky“. Tam mohli hrdí rodiče vidět otištěná jména svých potomků, pokud získali nějakou cenu, jeli na výlet se třídou nebo se zapojili do nějaké uklízecí brigády v obci. Pokud derryský Deník měl takovou rubriku, nebylo vyloučeno, že tam najdu jméno některého dítěte Dunningových.

Poslední strana Deníku však obsahovala jenom nekrology.

Zkusil jsem sportovní stránky a přečetl si o blížícím se důležitém fotbalovém utkání, které se mělo sehrát o víkendu: Derryští tygři proti Bangorským beranům. Troyovi Dunningovi bylo patnáct, aspoň tak to školník ve své práci napsal. Patnáctiletý chlapec by už mohl být v mužstvu, i když zápasy nejspíš nehrál.

Jeho jméno jsem nenašel a i když jsem důkladně přečetl kratší článek o místním fotbalovém týmu mladšího dorostu (Tygřata), ani tam jsem Arthura Dunninga zvaného „Tugga“ nenašel.

Zaplatil jsem za snídani a vrátil se do pokoje s půjčenými novinami pod paží a myšlenkou, že jsem mizerný detektiv. Když jsem spočítal všechny Dunningy v telefonním seznamu (devadesát šest), napadlo mě něco jiného: Mě totiž otupil, možná dokonce zmrzačil život ve společnosti s všudypřítomným internetem, na němž jsem se stal závislým a považoval jej za samozřejmost. Jak by bylo těžké najít správné Dunningovy v roce 2011? K tomu by nejspíš stačilo zadat slovo Tugga Dunning a Derry do svého oblíbeného vyhledávače, pak zmáčknout enter a nechat Google, Velkého bratra jedenadvacátého století, aby se postaral o zbytek.

V Berry roku 1958 byly nejmodernější počítače velké jako menší sídliště a místní noviny mi nepomohly. Co tedy zbývalo? Vzpomněl jsem si na profesora sociologie, jehož jsem měl na vysoké – byl to jízlivý starý parchant –, který říkával Když všechno ostatní selže, vzdejte to a běžte do knihovny.

Šel jsem tam.

6

Pozdě odpoledne jsem schlíple (naděje se prozatím nenaplnily) a pomalu šel po Up-Mile Hill a krátce se zastavil na křižovatce Jacksonské a Witchamské, kde jsem se podíval na stokovou výpusť, kde malý George Denbrough přišel o paži a život (aspoň podle Freda Toomeyho). Než jsem vylezl na kopec, srdce mi bušilo a jenom jsem funěl. Nebylo to tím, že bych byl z formy, ale puchem z továren.

Byl jsem skleslý a trochu vystrašený. Byla pravda, že jsem měl stále spoustu času najít tu správnou rodinu Dunningových a věřil jsem, že to dokážu – pokud budu muset obvolat všechny Dunningovy v seznamu, tak to udělám, i kdybych tím riskoval, že tím tu časovanou bombu, jíž je Harryho otec, na sebe upozorním. Ale začínal jsem mít stejný pocit, o němž mi vyprávěl Al: Něco pracuje proti mně.

Šel jsem po Kansas Street tak hluboce zamyšlený, že jsem si nejdřív neuvědomil, že po pravé straně už nejsou žádné domy. Půda tu prudce klesala do změti zeleně pokrývající bažinu, kterou Toomey nazýval Pustina. Chodník byl od srázu oddělen jenom vratkým bílým plotem. Položil jsem na něj ruce a zahleděl se do bujné vegetace dole. Zahlédl jsem záblesky kalné stojaté vody, ostrůvky rákosí tak vysokého, že vypadalo skoro prehistoricky, a houštiny přerostlého ostružiní. Stromy tam dole budou zakrslé a budou bojovat o sluneční světlo. Bude tam jedovatá škumpa, hromady odpadků a dost pravděpodobně i příležitostný tulácký tábor. Budou tam také chodníčky, které znají jenom některé místní děti. Ty podnikavější.

Stál jsem tam a díval se, ale ve skutečnosti jsem nic neviděl, a uvědomoval jsem si, že slyším tichou hudbu, i když jsem ji sotva vnímal – něco s lesními rohy. Přemýšlel jsem o tom, jak málo jsem toho dnes dopoledne dosáhl. Minulost se dá změnit, říkal mi Al, ale není to tak snadný, jak by si člověk myslel.

Co to bylo za hudbu? Něco veselého, trochu rozverného. Připomnělo mi to Christy v našich počátcích, kdy jsem byl do ní blázen. Kdy jsme do sebe oba byli pobláznění. Pá-dá-dá… pa-dá-da-dý-dam… Že by Glenn Miller?

Do té knihovny jsem šel s nadějí, že se budu moci podívat na záznamy o sčítání obyvatelstva. Poslední celostátní se uskutečnilo před osmi lety, v roce 1950, a měly v něm být tři ze čtyř dětí Dunningových: Troy, Arthur a Harold. Jenom Ellen, které bylo v době vražd sedm, tu v roce 1950 ještě nebyla, aby ji započítali. Byla by tam adresa. Pravda, rodina se mohla mezitím přestěhovat, ale jestli ano, některý soused by mi dokázal říci, kam šli. Bylo to malé městečko.

Jenomže záznamy o sčítání lidu tam nebyly. Příjemná knihovnice paní Starrettová mi řekla, že podle jejího názoru takové záznamy rozhodně do knihovny patří, ale městská rada se z nějakého důvodu rozhodla, že patří radnici. Odnesli je tam v roce 1954, jak mi řekla.

„To nevypadá dobře,“ usmál jsem se na ni. „Však víte, co se říká – s radnicí se člověk hádat nemůže.“

Paní Starrettová mi úsměv neoplatila. Pomáhala mi, byla dokonce okouzlující, ale měla v sobě stejný ostražitý odstup jako všichni ostatní, s nimiž jsem se v tomto podivném městě setkal – Fred Toomey byl výjimka, která potvrzovala pravidlo. „Nebuďte pošetilý, pane Ambersone. Na sčítání lidu Spojených států není nic soukromého. Klidně tam rovnou zajděte a řekněte městské úřednici, že vás posílá Regina Starrettová. Ta úřednice se jmenuje Marcia Guayová. Pomůže vám s tím. I když je mají nejspíš uložené ve sklepě, kde by tedy určitě neměly být. Je tam vlhko a nepřekvapilo by mě, kdyby tam byly myši. Jestli budete mít potíže – jakékoli potíže –, vraťte se sem za mnou.“

Takže jsem šel na radnici, kde plakát v hale hlásal RODIČE, PŘIPOMEŇTE SVÝM DĚTEM, ABY NEMLUVILY S CIZINCI A ABY SI VŽDY HRÁLY POUZE S KAMARÁDY. Několik lidí stálo ve frontě u různých okének. (Většinou kouřili. Jak jinak.) Marcia Guayová mě pozdravila s rozpačitým úsměvem. Paní Starrettová zavolala předem v mé věci a patřičně se zhrozila, když jí slečna Guayová řekla to, co teď pověděla mně: Záznamy o sčítání lidu z roku 1950 jsou pryč, stejně jako skoro všechny další dokumenty, které byly uloženy ve sklepě radnice.

„Loni tu hrozně pršelo,“ řekla. „Lilo celý týden. Kanál přetekl a všechno v Dolním městě – tak říkají pamětníci centru města, pane Ambersone – všechno v Dolním městě bylo zaplavené. Náš sklep vypadal skoro měsíc jako Canal Grande v Benátkách. Paní Starrettová měla pravdu, ty záznamy se vůbec neměly na radnici stěhovat, a jak to vypadá, nikdo neví, proč tu byly nebo kdo dal k tomu pokyn. Velice se vám omlouvám.“

Nevyhnutelně jsem se cítil podobně jako Al, když se snažil zachránit Carolyn Poulinovou: Měl jsem pocit, že jsem v jakési kobce s pohyblivými zdmi. Měl jsem se snad potloukat kolem místních škol a doufat, že zahlédnu chlapce, který vypadá jako šedesátiletý školník, který právě odešel do důchodu? Hledat sedmiletou holčičku, která neustále rozesmává spolužáky? Čekat, až někdo zaječí Hej, Tuggo, počkej na mě?

Správně. Cizinec bude postávat před školou v městečku, kde první, co na radnici uvidíte, je plakát varující rodiče před nebezpečnými cizáky. Pokud existovalo něco jako vlet přímo do radaru, tak to bylo tohle.

Jedna věc byla jistá – musel jsem vypadnout z Obecního domu. Při cenách z roku 1958 jsem si mohl dovolit bydlet tam třeba čtrnáct dní, ale to by mohlo vyvolat řeči. Rozhodl jsem se, že se podívám do inzerátů a najdu si pokoj, který bych si mohl na měsíc pronajmout. Obrátil jsem se zpátky k Dolnímu městu, ale pak jsem se zarazil.

Pá-dá-dá… pá-dá-da-dý-dam…

Opravdu to byl Glenn Miller. Melodie „In the Mood“, kterou jsem měl důvod dobře znát. Zvědavě jsem se vydal za hudbou.

7

Na konci chatrného plotu mezi chodníkem na Kansas Street a srázem do Pustin byl malý piknikový plácek. Stálo na něm kamenné ohniště a dva piknikové stolky a mezi nimi zrezivělý sud na odpadky. Na jednom piknikovém stolku byl zaparkovaný přenosný gramofon. Na talíři se otáčela velká černá deska na 78 otáček.

Na trávě tancoval jakýsi nohatý chlapec s brýlemi slepovanými páskou a s ním nádherná zrzka. Na lisbonské střední jsme přicházejícím prvákům říkali kůzlata, a přesně tohle ty děti byly. Jenže tančily s dospělým půvabem. Neposkakovaly jen tak, swingovaly. Byl jsem okouzlený, ale také jsem byl… co? Vyděšený? Možná trochu. Byl jsem vyděšený skoro celou dobu, kterou jsem v Derry strávil. Ale tohle bylo něco jiného, něco většího. Jakýsi posvátný úžas, jako bych zahlédl kousek z obrovského poznání. Nebo zahlédl (jako v zrcadle, jen náznakem, rozumíte) skutečné soustrojí vesmíru.

Víte, já se totiž s Christy seznámil v tanečním kurzu swingu v Lewistonu a tohle byla jedna z melodií, na které jsme se učili tancovat. Později – to byl náš nejlepší rok, šest měsíců před svatbou a šest měsíců po ní – jsme tancovali závodně a jednou získali čtvrté místo (známé též jako „první za účast“, jak říkala Christy) v Novoanglické taneční swingové soutěži. My jsme tancovali na lehce zpomalený taneční mix písně „Boogie Shoes“ od KC and the Sunshine Band.

Tohle není náhoda, pomyslel jsem si a díval se na ně. Chlapec měl džíny a tričko ke krku, dívka měla bílou halenku přes vyšisovaná červené tříčtvrteční kalhoty. Ty úžasné vlasy měla stažené do stejného drze roztomilého ohonu, jaký si Christy pokaždé uvazovala na taneční soutěže. Samozřejmě doplněno kotníčkovými ponožkami a dobovou širokou sukní pod kolena.

Tohle nemůže být náhoda.

Prováděli jakousi variaci na lindy hop, který jsem znal jako hellzapoppin. Má to být rychlý tanec – rychlý jako blesk, pokud máte dost energie a lehkosti, abyste to mohli předvést –, ale oni tančili pomalu, protože se zatím učili kroky. Rozeznal jsem každou figuru. Znal jsem všechny ty pohyby, i když jsem žádný z nich nezatančil už nejméně pět let. Přiblížit se a držet se za obě ruce. On se trochu nakloní a vykopne levé chodidlo a ona udělá totéž, a přitom se otočí v pase, takže to vypadá, že ten pohyb provádějí opačným směrem. Oddálit se, ruce se stále drží, ona se pak zatočí, nejdřív doleva a pak doprava…

Ale zpackali návratovou otočku a dívka se rozplácla do trávy jak široká, tak dlouhá. „Ježíši, Richie, tobě se to nikdy nepovede! Pchá, jsi beznadějný!“ Smála se však. Padla na záda a zahleděla se do nebe.

„Puomiňte, slečno Skaulet!“ vykřikl chlapec kvičivým hlasem malého černouška, který by v politicky korektním jedenadvacátém století neobstál ani na minutu. „Jsem kluk z venkova, co si jenom tak poskakuje, ale mám v oumyslu naučit se tancovat ešče letos, i dyby mě to mělo zabít!“

„To spíš já tě zabiju,“ řekla. „Pusť tu desku znovu, než ztratím…“ Pak mě oba uviděli.

Byl to zvláštní okamžik. V Derry byl jakýsi závoj – naučil jsem se ho rozeznávat tak dobře, že jsem ho skoro viděl. Místní byli na jedné straně toho závoje, lidé odjinud (jako Fred Toomey nebo já) byli na druhé straně. Místní někdy zpoza toho závoje vyšli, jako když knihovnice paní Starrettová projevila rozhořčení nad nesprávně uloženými záznamy ze sčítání lidu, ale když jste kladli příliš mnoho otázek – a určitě když jste ty lidi vyplašili –, zase se stáhli za něj.

Já tyhle děti sice vyplašil, ale za žádný závoj se nestáhly. Místo aby se uzavřely, jejich tváře zůstaly otevřené, plné zvědavosti a zájmu.

„Promiňte, promiňte,“ řekl jsem. „Nechtěl jsem vás takhle překvapit. Slyšel jsem hudbu a pak vás uviděl tancovat lindy.“

„Snažíme se tancovat lindy, to jste chtěl říct,“ opravil mě chlapec.

Pomohl dívce na nohy. Uklonil se. „Richie Tozier k vašim službám. Všichni přátelé říkají ‚Richie-Richie bydlí u stoky, kde to fičí‘, ale co můžou vědět?“

„Rád vás poznávám,“ řekl jsem. „George Amberson.“ A potom – prostě to ze mě vylítlo – „To zas moji přátelé všichni říkají ‚Georgie-Georgie pere prádlo v louži,‘ ale ani oni pořádně nic nevědí.“

Dívka se s hihňáním zhroutila na jeden piknikový stůl. Chlapec zvedl ruce do vzduchu a zahulákal „Cizí dospělák dostává bod! Hleďme hleďme! Nááá-dhera! Ede McMahone, copak máme pro tohoto skvělého chlapíka? Nu, Johnny, dnešní cenou v Komu věříte? je úplná sada Encyklopedie Britanniky a vysavač značky Elektrolux pro vaši pilnou hospodyň –“

„Píp píp, Richie,“ přerušila ho dívka. Utírala si koutky očí.

To bohužel způsobilo návrat ke skřípavému černouškovskému hlasu. „Puomiňte, slečno Skaulet, nemlaťte mě! Mám jelita ešče od posledně!“

„Kdo jste, slečno?“ zeptal jsem se.

„Bevvie-Bevvie, co na náplavce bydlí,“ řekla a začala se zase hihňat. „Promiňte – Richie je praštěný, ale já se nemám na co vymlouvat. Beverly Marshová. Vy nejste místní, viďte?“

Zdálo se, že tohle postřehli všichni a okamžitě. „Ne, ale vy dva mi také nepřipadáte odsud. Jste první lidé, které jsem v Derry potkal a nepřipadají mi… nerudní.“

„No jo, nerudnost, to se tu nosí,“ řekl Richie a odtáhl přenosku z desky. Cvakala v poslední drážce pořád dokola.

„Nebyli tak hrozně ustrašení, dokud nezačaly ty vraždy,“ bručel Richie. „O těch vraždách víte?“

Přikývl jsem. „Bydlím v Obecním domě. Jeden zaměstnanec mi o nich pověděl.“

„Jo, když je teď po všem, lidi se můžou přetrhnout, jakou mají o děcka starost.“ Posadil se vedle Bevvie, co na náplavce bydlí. „Ale když se to ještě dělo, nikdo ani nedutal.“

„Richie,“ ozvala se. „Píp píp.“

Tentokrát se chlapec pokusil o skutečně příšernou imitaci Humphreyho Bogarta. „Vždyť je to pravda, drahoušku. A já vím, že je to pravda.“

„Už je to pryč,“ řekla mi Bevvie. Mluvila naléhavě jako agent obchodní komory. „Prostě o tom ještě nevěděli.“

„Tím myslíš lidi na radnici, nebo dospělé všeobecně?“

Pokrčila rameny, jako by říkala jaký je v tom rozdíl.

„Ale vy to víte.“

„Vlastně to opravdu víme,“ řekl Richie. Vzpurně se na mě podíval, ale v očích za těmi slepovanými brýlemi měl stále záblesk šíleného humoru. Měl jsem dojem, že ten je nikdy docela neopustil.

Vkročil jsem na trávník. Ani jeden z nich se nerozkřičel a neutekl. Beverly se naopak posunula na lavici (dloubla loktem do Richieho, aby udělal totéž) a udělala mi místo. Byli buď velmi stateční, nebo velmi hloupí, a hloupě tedy nevypadali.

Pak ta dívka řekla něco, co mě úplně vyvedlo z míry. „Znám vás odněkud? Známe vás my oba?“

Než jsem stačil odpověděl, ozval se Richie. „Ne, tím to není. Je to… já nevím. Chcete něco, pane Ambersone? O co jde?“

„Vlastně chci. Nějakou informaci. Ale jak jste to věděli? A jak jste poznali, že nejsem nebezpečný?“

Podívali se na sebe a něco mezi nimi neslyšně proběhlo. Nebylo možné zjistit, co to bylo, ale byl jsem si jistý dvěma věcmi: Vycítili, že je na mně něco jiného v mnoha jiných ohledech než jako u cizince ve městě…, ale na rozdíl od Muže se žlutou kartou se toho nebáli. Právě naopak, fascinovalo je to. Napadlo mě, že tyhle dvě pohledné, nebojácné děti by měly co vyprávět, kdyby chtěly. Zvědavost, jaké by ty příběhy mohly být, mě nikdy neopustila.

„Prostě nejste,“ řekl Richie, a když se podíval na dívku, souhlasně přikývla.

„A víte jistě, že ty… ty zlé časy… jsou pryč?“

„Skoro ano,“ řekla Beverly. „Všechno se zlepší. Myslím, že v Derry jsou zlé časy pryč, pane Ambersone – už samo o sobě je to drsné místo.“

„Dejme tomu, že bych vám řekl – čistě hypoteticky –, že je na obzoru ještě jedna špatnost? Něco jako to, co se stalo tomu malému chlapci, jmenoval se Dorsey Corcoran.“

Škubli sebou, jako bych je štípl do místa, kde těsně pod povrchem leží nervy. Beverly se otočila k Richiemu a cosi mu zašeptala do ucha. Nejsem si jist, co říkala, vyhrkla to rychle a potichu, ale možná to bylo To nebyl ten klaun. Pak se znovu podívala na mě.

„Jaká špatnost? Jako když Dorseyho otec…“

„To vynecháme, nemusíte to vědět.“ Byl čas do toho šlápnout. Oni byli ti praví. Nevěděl jsem, jak to vím, ale byl jsem o tom přesvědčen. „Znáte nějaké děti Dunningovy?“ Odpočítával jsem je na prstech. „Troy, Arthur, Harry a Ellen. Jenže Arthurovi se také říká…“

„Tugga,“ řekla Beverly věcně. „Jistě že ho známe, chodí do naší školy. Nacvičujeme lindy pro školní přehlídku talentů, bude těsně před Díkůvzdáním…“

„Slečna Skaulet totiž věří na včasnej začátek nácviku, víme,“ poznamenal Richie.

Beverly Marshová si ho nevšímala. „Tugga se na představení taky zapsal. Bude markýrovat zpěv na ‚Splish Splash‘.“ Zakroutila očima. Uměla to moc dobře.

„Kde bydlí? Víte to?“

Věděli to, určitě, ale ani jeden z nich mi to neřekl. A jestli jim neprozradím něco víc, tak mi to ani neřeknou. Viděl jsem jim to na tvářích.

„Co kdybych vám řekl, že je velká pravděpodobnost, že Tugga se vůbec na tom představení talentů neobjeví, pokud na něj někdo nedá pozor? A na jeho bratry a sestry také? Věřili byste něčemu takovému?“

Děti se na sebe znovu podívaly a domlouvaly se očima. Tentokrát to trvalo dlouho – možná deset vteřin. Byl to takový ten dlouhý pohled, do kterého se hrouží milenci, ale tato kůzlata nemohla být milenci. Přátelé, to jistě. Blízcí přátelé, kteří společně něco prožili.

„Tugga a jeho rodina bydlí v Cossut Street,“ řekl Richie nakonec. Aspoň tak mi to znělo.

„Cossut Street?“

„Tak to zdejší lidi říkají,“ pověděla mi Beverly. „K-O-S-S-U-T-H. Cossut Street.“

„Rozumím.“ Teď už zbývala jenom otázka, jak moc budou tyhle děti povídat o naší přízračné konverzaci na okraji Pustiny.

Beverly se na mě dívala vážnýma, ustaranýma očima. „Ale, pane Ambersone, my známe Tuggova tátu. Pracuje v samoobsluze na Center Street. Je moc hodný. Pořád se usmívá. On je…“

„Ten hodný muž už doma nebydlí,“ přerušil ji Richie. „Manželka ho vykopla.“

Vykuleně se k němu otočila. „To ti řekl Tugga?“

„Ne. Ben Hanscom. A jemu to říkal Tugga.“

„Ale i tak je to hodný pán,“ trvala na svém Beverly tiše. „Pořád vtipkuje a tak, ale nikdy se nenaštve.“

„Klauni také hodně vtipkují,“ řekl jsem. Oba nadskočili, jako bych je znovu štípl do toho zranitelného uzlíku nervů. „To z nich ještě nedělá hodné lidi.“

„My víme,“ zašeptala Beverly. Dívala se na své ruce. Pak ke mně znovu zvedla oči. „Víte o Želvě?“ Vyslovila to způsobem, jako by to bylo vlastní jméno.

Už jsem chtěl vyhrknout Znám mutantské želvy Ninja, ale zarazil jsem se. Leonardo, Donatello, Rafael a Michelangelo měli ještě desítky let čas. Takže jsem jen zavrtěl hlavou.

Nejistě se podívala na Richieho. Ten se podíval na mě a pak zase na ni. „Ale on je dobrý člověk. Jsem si tím docela jistá.“ Vzala mě za zápěstí. Měla studené prsty. „Pan Dunning je opravdu hodný člověk. A že už nebydlí doma, to ještě neznamená, že takový není.“

Uhodila hřebíček na hlavičku. Mě opustila manželka, a ne proto, že bych nebyl hodný. „Já vím.“ Vstal jsem. „Nějakou dobu se v Derry zdržím a bylo by dobré nepřitahovat moc pozornost. Můžete vy dva o tomhle pomlčet? Já vím, že toho chci hodně, ale…“

Podívali se na sebe a vyprskli smíchy.

Když Beverly dokázala mluvit, řekla: „Umíme udržet tajemství.“

Přikývl jsem. „O tom nepochybuju. Vsadím se, že tohle léto jich pár máte.“

Na to neodpověděli.

Ukázal jsem palcem směrem k Pustině. „Hráli jste si tam někdy?“

„Jednou,“ řekl Richie. „Pak už ne.“ Vstal a oprášil si zadnici džín. „Rád jsem si s vámi popovídal, pane Ambersone. Dejte si pozor na dřevěné indiány.“ Zaváhal. „A v Derry buďte opatrný. Už je to lepší, ale myslím, že nikdy to nebude úplně dobré, víte.“

„Díky. Díky vám oběma. Možná vám i rodina Dunningových jednoho dne bude mít za co děkovat, ale jestli věci půjdou, jak doufám…“

„… nikdy se nic nedozvědí,“ dokončila Beverly za mě.

„Přesně tak.“ Pak jsem si vzpomněl na něco, co říkal Fred Toomey: „Trefa do klobouku. Opatrujte se, vy dva.“

„Budeme,“ řekla Beverly a pak se znovu rozhihňala. „Pořád si perte ty šaty v louži, Georgie.“

Letmo jsem přiložil prsty ke krempě svého nového letního slamáku na pozdrav a obrátil se k odchodu. Pak mě něco napadlo a znovu jsem se k nim obrátil. „Hraje ten gramofon třiatřicet a třetinu?“

„Jako na LP?“ zeptal se Richie. „Ne. Naše hi-fi doma to umí, ale tenhle Bevviin je taková hračka, která jede na baterie.“

„Dávej si pozor, co říkáš o mém gramci, Toziere,“ ohradila se Beverly.

„Našetřila jsem si na něj.“ Pak se otočila ke mně. „Hraje jenom sedmdesát osm a pětačtyřicet. Jenže jsem ztratila takové to kolečko z umělé hmoty do díry na pětačtyřicítky, takže teď hrajeme jenom osmasedmdesátky.“

„Čtyřicet pět otáček za minutu by mělo stačit,“ usoudil jsem. „Pusťte si tu desku znovu, ale hrajte ji na tuhle rychlost.“ Zpomalit tempo, když jsme se učili swingové kroky, to nám s Christy hodně pomáhalo při nácviku.

„To je praštěný, šéfíku,“ řekl Richie. Přepnul rychlostní páčku vedle talíře a pustil desku znovu. Tentokrát to znělo, jako by všichni členové orchestru Glenna Millera polkli barbituráty.

„Dobrá.“ Natáhl jsem ruce k Beverly. „Dívej se, Richie.“

Vzala mě za ruce s naprostou důvěrou a vzhlédla ke mně velkýma modrýma pobavenýma očima. Napadlo mě, kde je a kým je v roce 2011. Jestli vůbec žije. Pokud ano, vzpomene si na to, jak jakýsi cizinec, který se podivně vyptával, s ní tančil na utahanou verzi „In the Mood“ jednoho slunného zářijového odpoledne?

Řekl jsem: „Předtím jste to zkoušeli pomalu a tohle vás zpomalí ještě víc, ale můžete pořád držet rytmus. Na každý krok máte spoustu času.“

Čas. Spousta času. Pusťte desku znovu, ale zpomalte ji.

Přitáhl jsem ji k sobě za obě ruce. Popustil ji od sebe. Oba jsme se shýbli jako lidé pod vodou a vykopli vlevo, zatímco orchestr Glenna Millera hrál pááa… dááá… dááá… pááá… dááá… daaa… dýýý… dammmmmm. Stejně nízkou rychlostí jako hračka na klíček, které dochází pérko, se dívka otočila pod mýma zvednutýma rukama nalevo.

„Stop!“ řekl jsem a ona strnula zády ke mně. Ruce jsme měli stále spojené. „Teď mi stiskni pravou ruku, abys mi připomněla, co přijde potom.“

Stiskla a pak se hladce roztočila zpět až úplně napravo.

„Bezva!“ řekla. „Teď mám já jít dolů a vy mě přitáhnete zpátky. A přehodíte. Proto to děláme na trávě, takže když to zvorám, aspoň si nezlámu krk.“

„Tuhle část už nechám na vás,“ řekl jsem. „Jsem už moc starý na to, abych přehazoval něco jiného než hamburgery na pánvi.“

Richie znovu zvedl ruce ze stran k obličeji. „Hleďme, hleďme! Neznámý dospělák získává další…“

„Píp píp, Richie,“ řekl jsem. To ho rozesmálo. „Teď to zkus ty. A domluvte se na ručních signálech pro všechny další pohyby, které se liší od toho jednoduchého hopsání, které se provozuje v místní osvěžovně. Takže i když tu talentovou soutěž třeba nevyhrajete, budete vypadat dobře.“

Richie vzal Beverly za ruce a zkusili to. K sobě a od sebe, bok k boku, otočka vlevo, otočka vpravo. Perfektní. Proklouzla chodidly napřed mezi Richieho rozkročenýma nohama hbitě jako ryba a on ji pak přitáhl zpátky. Zakončila to efektním saltem a dopadla zase na nohy. Richie ji vzal za ruce a celé to zopakovali. Podruhé to bylo ještě lepší.

„Při tom podvleku ztrácíme rytmus,“ stěžoval si Richie.

„To se zlepší, až si desku pustíte normální rychlostí. Věřte mi.“

„Líbí se mi to,“ řekla Beverly. „Je to, jako když se na to dívám pod lupou.“ Provedla drobnou otočku na špičkách tenisek. „Cítím se jako Loretta Youngová na začátku své show, když prochází dveřmi a zavíří těmi sukněmi.“

„Mně říkají Arthur Murray, jsem z Miz-UUU-ri,“ zadeklamoval Richie. Také vypadal potěšeně.

„Teď tu desku zrychlím,“ řekl jsem. „Nezapomeňte na signály. A držte rytmus. Všechno je v načasování.“

Glenn Miller hrál starou líbeznou píseň a ty děti tančily. Na trávě, a jejich stíny tančily vedle nich. Ven… k sobě… shýbnout… vykopnout… otočka vlevo… otočka vpravo… dolů… vskočit… a salto. Tentokrát jim to úplně nevyšlo a kroky mockrát zkazili, než na ně přišli (pokud se jim to vůbec podařilo), ale nebyli špatní.

Ále, k čertu s tím. Byli nádherní. Poprvé od chvíle, kdy jsem vyjel na kopec na silnici číslo 7 a uviděl Derry schoulené na západním břehu Kenduskeagu, jsem byl šťastný. S tímhle pocitem už jsem mohl pokračovat, takže jsem od nich zamířil pryč a přitom jsem si dával jednu starou radu: Neohlížej se, nikdy se neohlížej. Jak často si to lidé říkají po nějakém zážitku, který je výjimečně krásný (nebo výjimečně zlý)? Řekl bych, že často. A té rady se obvykle nedrží. Lidé jsou nastaveni tak, aby se ohlíželi. Proto máme v krku ten otáčecí obratel.

Prošel jsem kolem půlky bloku a pak se otočil v domnění, že se za mnou dívají. Jenže se nedívali. Pořád ještě tancovali. A to bylo dobře.

8

O kus dál na Kansas Street byla čerpací stanice Cities Service, takže jsem zašel do kanceláře a přeptal se, kudy se dostanu na Kossuth Street, vyslovováno Cossut. Ze servisního oddělení jsem slyšel vrčení vzduchového kompresoru a tiché vyhrávání rádia, ale v kanceláři bylo prázdno. To mi vyhovovalo, protože jsem vedle pokladny uviděl něco užitečného: drátěný stojan plný map. V horní přihrádce byla jediná mapa města, která vypadala špinavá a zapomenutá. Vpředu byla fotografie neobyčejně ošklivé sochy Paula Bunyana z umělé hmoty. Paul měl na rameni sekeru a šklebil se do letního slunce. Pouze Derry by přijalo plastovou sochu mytického dřevaře jako svůj znak, pomyslel jsem si.

Hned za benzinovými stojany byl automat na noviny. Vzal jsem si jeden Deník jako rekvizitu a vhodil niklák nahoru na stoh novin, kde se připojil k dalším mincím, které tam byly poházené. Nevím, jestli byli v roce 1958 lidé poctivější, ale byli sakra důvěřivější.

Podle mapy byla Kossuth Street blíž k centru od Kansas Street a ukázalo se, že je to od benzinky příjemná čtvrthodinová procházka. Kráčel jsem pod jilmy ještě nezachvácenými snětí, která je téměř všechny do sedmdesátých let zahubí, stromy, které byly stále zelené jako v červnu. Kolem mě na kolech frčely děti nebo si na příjezdových cestách k domu hrály s kamínky. Na autobusových zastávkách na nároží, označených bílými pruhy na telefonních sloupech, stály hloučky dospělých. Derry si šlo po svých a já také – já byl prostě chlapík v nenápadném sportovním saku a s letním slamákem pošoupnutým na hlavě mírně dozadu, chlapík se složenými novinami v ruce. Možná hledal zahradní nebo garážový výprodej, možná vyhlížel nějakou elegantní nemovitost. Rozhodně vypadal, že sem patří.

Aspoň jsem doufal.

Kossuth Street byla ulice lemovaná živými ploty a staromódními novoanglickými domy se sedlovou střechou. Na trávnících se vrtěly ostřikovače. Kolem mě proběhli dva chlapci, kteří si mezi sebou přehazovali fotbalový míč. Nějaká paní s vlasy svázanými šátkem (a s nevyhnutelnou cigaretou přilepenou na dolním rtu) myla rodinné auto a občas postříkala rodinného psa, který se štěkotem uskakoval. Kossuth Street vypadala jako exteriérová kulisa pro nějaký starý tuctový sitcom.

Dvě děvčata točila švihadlem a třetí ladně poskakovalo dovnitř a ven, bez námahy stepovalo a vyzpěvovalo; „Charlie Chaplin do Francie jel! Aby dámy tančit uviděl! Kapitána pozdravte! Královničku pozdravte! A můj táta, slavný táta, ten zase jezdí v ponorce!“ Švihadlo pleskalo o chodník. Ucítil jsem na sobě pohled. Ta žena v šátku přerušila práci, hadici v jedné ruce, velkou namydlenou houbu v druhé. Pozorovala mě, jak se blížím ke skákajícím děvčatům. Vyhnul jsem se jim širokým obloukem a všiml si, že se žena zase pustila do práce.

Riskoval jsi jako blázen, když jsi mluvil s těmi dětmi na Kansas Street, pomyslel jsem si. Ale současně jsem tomu nevěřil. Kdybych šel příliš blízko k těm dívkám se švihadlem…, to bych riskoval jako blázen. Ale Richie a Bev byli správní. Věděl jsem to skoro v okamžiku, kdy mi na ně padl zrak, a oni to věděli taky. Porozuměli jsme si.

Známe vás? zeptala se ta dívka. Bevvie Bevvie, co na náplavce bydlí.

Kossuth Street byla slepá a končila velkou budovou s názvem Rekreační hala Západní strany. Byla opuštěná a na zapleveleném pozemku stála cedule MĚSTO PRODÁVÁ. Rozhodně objekt zájmu pro jakéhokoli pořádného lovce nemovitostí. O dva domy dál napravo po asfaltové příjezdové cestě jezdila na kole s cvičnými kolečky holčička s vlasy barvy mrkve a pihovatou tváří. Cestou si zpívala různé variace stejného veršíku: „Bim bam, viděla jsem celý gang, viděla jsem celý gang, bim bam, viděla jsem celý gang…“

Šel jsem k hale, jako bych netoužil na celém světě spatřit nic jiného, ale koutkem oka jsem dál sledoval Pihovatou mrkvičku. Kymácela se na sedle kola ze strany na stranu, jak se snažila zjistit, jak daleko se může naklonit, než se překotí. Podle odřených kolen to nejspíš nebylo poprvé, kdy tuhle hru zkoušela. Na poštovní schránce u jejího domu nebylo žádné jméno, jenom číslo 379.

Došel jsem k nápisu MĚSTO PRODÁVÁ a načmáral si tu informaci na noviny. Pak jsem se otočil a zamířil zpátky cestou, kterou jsem přišel. Když jsem míjel dům číslo 379 na Kossuth Street (po opačné straně ulice a ještě jsem předstíral, že jsem zabraný do novin), vyšla na zápraží nějaká paní. Byl s ní chlapec. Ukusoval něco zabaleného v ubrousku a ve volné ruce držel vzduchovku značky Daisy, s níž se zanedlouho pokusí zastrašit svého běsnícího otce.

„Ellen!“ zavolala žena. „Slez z toho, než spadneš! Pojď domů a vezmi si sušenku.“

Ellen Dunningová sesedla, nechala kolo padnout na bok na cestičce, rozběhla se k domu a z plných plic hulákala: „Bim bam, viděla jsem celý gang!“ Kudrnaté vlasy, jejichž zrzavý odstín byl mnohem pronikavější než u Beverly Marshové, se jí houpaly jako pružiny v matraci.

Po ní se vrátil do domu chlapec, který vyroste a pracně napíše slohovou práci, která mě dožene k slzám. Chlapec, který jediný přežije všechny ostatní členy rodiny.

Pokud to nezměním. A když jsem je teď viděl, skutečné lidi se skutečným životem, zdálo se, že nemám na vybranou.

Kapitola sedmá

1

Jak bych vám měl vyprávět o svých sedmi týdnech v Derry? Jak bych měl vysvětlit, že jsem začal Derry nenávidět a bát se ho? Nebylo to tím, že něco tajilo (třebaže tajilo), a nebylo to kvůli těm hrozným zločinům, které se tam staly a z nichž některé ještě nebyly vyřešeny (i když tomu tak bylo). Už je to pryč, řekla Beverly a Richie souhlasil, a já tomu také uvěřil…, ale také jsem uvěřil, že ten stín město s podivně zanořeným centrem nikdy neopustil.

Tu nenávist ve mně vzbudil pocit neodvratného neúspěchu. A pocit, že jsem v cele s pružnými stěnami. Kdybych chtěl odjet, pustila by mě (ochotně!), ale kdybych zůstal, stiskla by mě pevněji. Stiskla by mě tak, až bych nakonec nemohl dýchat. Nejhorší bylo, že odjezd nepřicházel v úvahu, protože jsem teď uviděl Harryho ještě se zdravýma nohama a bez toho důvěřivého, ale poněkud nepřítomného úsměvu. Viděl jsem ho předtím, než se z něho stal Žabák Harry, co poskakuje u-li-cííí.

Viděl jsem také jeho sestru. Teď už byla víc než jen jméno v pracně sepsané slohové práci, dívka bez tváře, která ráda trhala květiny a dávala je do vázy. Občas jsem ležel v posteli a přemýšlel o tom, jak si plánovala jít na koledu jako princezna Zimojarka Létopodzimová. Jestli něco neudělám, nic z toho se nestane. Po dlouhém a marném zápase o život na ni čekala rakev. Rakev čekala i na její matku, jejíž křestní jméno jsem stále neznal. A na Troye. A na Arthura, kterému se říká Tugga.

Nevěděl bych, jak žít sám se sebou, kdybych tohle dopustil. Takže jsem zůstal, ale nebylo to snadné. A pokaždé, když jsem si vzpomněl, že se do toho pustím znovu v Dallasu, hrozilo, že mi to ochromí mozek. Dallas aspoň nebude jako Derry, utěšoval jsem se. Protože nikde na světě to nemohlo být takové jako v Derry.

Tak jak bych vám to měl vyprávět?

Jako učitel jsem dětem vtloukal do hlavy zásadu jednoduchosti. Jak v beletrii, tak v dokumentu existuje jediná otázka a jediná odpověď. Co se stalo? ptá se čtenář. Stalo se toto, odpovídá spisovatel. Toto… a tohle… a ještě tamto. Hlavně jednoduše. To je jediný jistý způsob, jak vystihnout myšlenku.

Takže to zkusím, ale musíte mít neustále na mysli, že v Derry je realita jenom tenká skořepina ledu na hlubokém jezeře temné vody. Ale i tak:

Co se stalo?

Stalo se toto. A tohle. A ještě tamto.

2

V pátek, což byl můj druhý den, který jsem celý strávil v Derry, jsem zajel do samoobsluhy na Center Street. Počkal jsem až do pěti odpoledne, protože jsem si myslel, že v tu dobu tam bude nejvíc lidí – v pátek je přece výplata a pro spoustu lidí (tím myslím manželky; jedno z životních pravidel v roce 1958 znělo: Muži nenakupují potraviny) to znamenalo den velkého nákupu. Houfy nakupujících mi usnadní lépe zapadnout. Abych si v tomto směru pomohl, zašel jsem k W. T. Grantovi a doplnil svůj šatník plátěnými kalhotami a modrými pracovními košilemi. Vzpomněl jsem si na pana Bezkšandu a jeho kámoše před Ospalým stříbrňákem a koupil jsem si ještě pracovní boty Wolverine. Cestou do samoobsluhy jsem je okopával o obrubník, až se špičky odřely.

V obchodě bylo přesně tak rušno, jak jsem doufal, fronty u všech tří pokladen a uličky plné žen tlačících nákupní vozíky. Těch několik mužů, které jsem viděl, si neslo jen košík, takže jsem si také vzal jeden. Vložil jsem do něj sáček jablek (neuvěřitelně laciných) a sáček pomerančů (skoro stejně drahých jako pomeranče v roce 2011). Pod nohama mi vrzala naolejovaná dřevěná podlaha.

Co přesně pan Dunning v samoobsluze na Center Street dělal? Bevvie, co na náplavce bydlí, to neřekla. Vedoucím nebyl. Jediný pohled do zasklené kukaně hned za úsekem zeleniny mi ukázal bělovlasého džentlmena, který by mohl mít Ellen Dunningovou jako vnučku, ale ne dceru. A jmenovka na stole hlásala PAN CURRIE.

Když jsem procházel zadní část obchodu kolem polic s mléčnými výrobky (pobavil mě nápis UŽ JSTE ZKUSILI „JOGURT“? BUDE VÁM CHUTNAT, AŽ HO OKUSÍTE), dolehl ke mně smích. Ženský smích, v němž jsem okamžitě rozeznal odrůdu „ty rošťáku“. Zabočil jsem do poslední uličky a uviděl hejno žen oblečených ve velmi podobném stylu jako dámy v Kennebecké ovocné, shluklých u masného pultu, ŘEZNÍK, stálo na ručně vyrobené dřevěné tabulce zavěšené na ozdobných chromovaných řetízcích. DOMÁCÍ ŘÍZKY, a dole: FRANK DUNNING, HLAVNÍ ŘEZNÍK.

Život někdy naservíruje náhody, které by se žádný spisovatel neodvážil použít.

Právě Frank Dunning ty dámy rozesmával. Tolik se podobal školníkovi, který ke mně chodil na angličtinu, až to bylo přízračné. Byl to Harry v plné síle, až na to, že tyhle vlasy byly skoro černé a ne skoro šedivé, a milý, trochu zmatený úsměv tu nahrazoval vyžilý úsměv pouťového vyvolávače. Nebylo divu, že dámy jsou celé rozechvělé. Dokonce i Bevvie, co na náplavce bydlí, si myslela, že je roztomilý kocourek, a proč ne? Bevvie bylo sice teprve dvanáct nebo třináct, ale byla to ženská a Frank Dunning to s nimi uměl. A věděl to. Výkvět ženství v Derry musel mít důvod, proč utrácet výplatu manželů v samoobsluze na Center Street, a ne v trochu lacinějším A&P, a jeden z těch důvodů stál přímo tady. Pan Dunning byl fešák, pan Dunning měl na sobě čistě bílou košili jako z cukru (na manžetách trochu zakrvácenou, ale nakonec byl řezník), pan Dunning měl stylovou bílou pokrývku hlavy, která vypadala jako kříženec mezi šéfkuchařskou čepicí a malířským baretem. Visela mu těsně nad jedno obočí. Výkřik módy, pane jo.

Pan Frank Dunning se svými růžovými, hladce vyholenými tvářemi a bezchybně ostříhanými černými vlasy byl celkem vzato božím darem pro každou hospodyňku. Pomalu jsem se k němu vydal. On zatím svázal balíček masa kusem provázku odmotaného ze špulky na držáku vedle váhy a ozdobně na něj černým fixem napsal cenu. Podal balíček dámě, která měla nějakých padesát jar za sebou a na sobě domácí šaty s rozkvetlými růžemi, nylonky se švem a na tváři dívčí ruměnec.

„Tady máte, paní Levesqueová, půl kila německého boloňského, natenko nakrájeného.“ Důvěrně se naklonil přes pult, tak blízko, aby se paní Levesqueová (a další dámy) mohly nadechnout okouzlujícího aroma jeho kolínské. Byla to Aqua Velva, značka Freda Toomeyho? Nemyslel jsem si to. Podle mě takový lamač ženských srdcí jako Frank Dunning bude používat něco dražšího. „Víte, jaký je problém s německým boloňským?“

„Ne,“ řekla a trochu to slovo protáhla, takže z toho bylo Néé-éé. Ostatní dámy zašvitořily plny očekávání.

Dunningovy oči po mně krátce blýskly, ale neuviděly nic zajímavého. Když se podívaly znovu na paní Levesqueovou, okamžitě získaly svůj patentovaný lesk.

„Jakmile kousek sníte, za hodinu máte chuť si skočit.“

Nejsem si jistý, jestli to všechny dámy pochopily, ale všechny uznale vypískly. Dunning spokojeně propustil paní Levesqueovou, a když jsem odcházel z doslechu, zrovna se začal zaměřovat na nějakou paní Bowieovou. Která jeho pozornost nepochybně přijme stejně spokojeně.

Je hodný. Pořád vtipkuje a tak.

Jenže ten hodný pán měl studené oči. Když jednal se svým fascinovaným harémem, byly modré. Ale když se zaměřil na mě – třebaže jen na chviličku –, přísahal bych, že zešedly a získaly barvu vody pod nebem, z něhož brzy začne sněžit.

3

Samoobsluha zavírala v šest večer, a když jsem s několika věcmi odcházel, bylo teprve za deset minut půl šesté. Na Witcham Street bylo hned za rohem občerstvení. Objednal jsem si hamburger, točenou kolu a porci čokoládového koláče. Ten koláč byl výtečný – pravá čokoláda, pravá šlehačka. Zaplnil mi ústa stejně jako zázvorové pivo Franka Anicettiho. Loudal jsem se s tím co nejdéle, pak jsem se prošel ke kanálu, kde stálo několik laviček. Byl odsud také výhled – sice úzký, ale dostačující – na samoobsluhu na Center Street. Byl jsem najedený, ale i tak jsem si snědl jeden koupený pomeranč, kousky kůry házel přes betonové nábřeží a díval se, jak je voda odnáší.

Přesně v šest světla samoobsluhy v širokých výlohách do ulice zhasla. Během čtvrt hodiny odešly poslední dámy vláčející své ohromné kabely buď do Up-Mile Hill, nebo se shlukly u jednoho z telefonních sloupů s namalovaným bílým pruhem. Přijel autobus označený OKRUŽNÍ JEDNOTNÉ JÍZDNÉ a všechny naložil. Ve tři čtvrtě na sedm začali odcházet zaměstnanci obchodu. Jako poslední odešli vedoucí pan Currie a Dunning. Potřásli si rukama a rozdělili se, Currie zamířil úzkou uličkou mezi samoobsluhou a obchodem obuví nejspíš k autu a Dunning šel na autobusovou zastávku.

Na zastávce už stáli jenom dva lidé a já se k nim nechtěl přidávat. Díky jednosměrnému provozu v Dolním městě jsem ani nemusel. Došel jsem si k dalšímu sloupu s bílým pruhem, který stál příhodně u kina Strand (kde se momentálně promítal film Machine-Gun Kelly a Holka z věznice, markýza slibovala STRHUJÍCÍ DĚJ), a počkal jsem s několika dělníky, kteří diskutovali o možných výsledcích Světové série. O tom bych jim mohl hodně vyprávět, ale držel jsem ústa.

Přijel městský autobus a zastavil naproti samoobsluze na Center Street. Dunning nastoupil. Autobus sjel z kopce a zastavil u kina. Pustil jsem dělníky napřed, abych mohl obhlédnout, kolik peněz dávají do kasičky připevněné na sloupku u řidičova sedadla. Cítil jsem se jako mimozemšťan ve sci-fi filmu, který se snaží maskovat za pozemšťana. Bylo to hloupé – chtěl jsem se svézt městským autobusem, ne rozprášit Bílý dům paprsky smrti –, ale na tom pocitu se nic nezměnilo.

Jeden z maníků, kteří nastupovali přede mnou, mávl kanárkově žlutou autobusovou průkazkou, která mi letmo připomněla Muže se žlutou kartou. Ostatní vhazovali do pokladničky po patnácti centech a v nádobce to cvakalo a cinkalo. Udělal jsem totéž, i když mi to trvalo trochu déle, jelikož mi mince zůstala přilepená na zpocené dlani. Měl jsem pocit, že se na mě upírají zraky všech přítomných, ale když jsem zvedl hlavu, každý si buď četl noviny, nebo tupě zíral z okna. V autobuse bylo dusno modrošedým kouřem.

Frank Dunning seděl v pravé polovině, teď měl na sobě šedé kalhoty od krejčího, bílou košili a tmavě modrou kravatu. Elegantní. Zrovna si zapaloval cigaretu a nepodíval se na mě, když jsem procházel kolem něho a sedal si víc dozadu. Autobus hrčel ulicemi po okruhu Dolního města, pak vyšplhal do Up-Mile Hill na Witcham Street. Jakmile jsme se ocitli v západní obytné čtvrti, cestující začali vystupovat. Všichni to byli muži. Ženy nejspíš byly doma, kde ukládaly nákupy nebo chystaly večeři na stůl. Když se autobus vyprázdnil a Frank Dunning dál zůstával sedět tam, kde byl, a pokuřoval cigaretu, napadlo mě, jestli nakonec nezůstaneme v autobusu jako poslední.

Nemusel jsem se strachovat. Když autobus zahnul k zastávce na rohu Witcham Street a Charity Avenue (Derry mělo i ulice Víry a Naděje, jak jsem se později dozvěděl), Dunning upustil cigaretu na podlahu, zamáčkl ji botou a vstal ze sedadla. S jistotou prošel uličkou, aniž se chytal madel, a pohupoval se podle pohybů zpomalujícího vozidla. Někteří muži ztrácejí fyzickou obratnost z dospívání až v relativně pozdním věku. Dunning k nim zřejmě patřil. Byl by z něho skvělý tanečník swingu.

Poklepal řidiči autobusu na rameno a začal mu vyprávět vtip. Byl krátký a většina zanikla ve sténání brzd, ale zachytil jsem větu tři negři uvíznou ve výtahu a usoudil jsem, že tenhle nepatří k těm, které někdy vyprávěl svému hospodyňkovému harému. Řidič vybuchl smíchy, pak trhl dlouhou chromovou pákou, kterou se otvíraly přední dveře. „Nashle v pondělí, Franku,“ řekl.

„Jestli potok nestoupne,“ odpověděl Dunning, pak seběhl dva schůdky a přeskočil trávník u chodníku. Viděl jsem, jak se mu pod košilí zavlnily svaly. Jakou by proti němu měla šanci žena a čtyři děti? Velkou ne, zněla moje první myšlenka na toto téma, ale mýlil jsem se. Správná odpověď zněla žádnou.

Když se autobus rozjel, viděl jsem, jak Dunning stoupá po schodech prvního domu od rohu Charity Avenue. Na široké přední verandě sedělo osm nebo devět mužů a žen na houpacích židlích. Několik jich řezníka pozdravilo a on jim začal potřásat rukou jako politik na turné. Dům měl tři podlaží, byl novoanglického viktoriánského stylu a na okapu verandy visel nápis. Sotva jsem měl čas si ho přečíst:

EDNA PRICEOVÁ PENZION

TÝDNĚ NEBO MĚSÍČNĚ

KUCHYŇKY K DISPOZICI

ŽÁDNÁ DOMÁCÍ ZVÍŘATA!

Na této ceduli byl na hácích zavěšen menší oranžový nápis OBSAZENO.

O dvě zastávky dál jsem z autobusu vystoupil. Poděkoval jsem řidiči, který na oplátku nevrle zamručel. Zjišťoval jsem, že tohle se v Derry ve státě Maine považuje za zdvořilou odpověď. Ledaže samozřejmě náhodou neznáte několik vtipů o negrech uvázlých ve výtahu nebo třeba o polském námořnictvu.

Pomalu jsem se vracel pěšky do města, vyklusal dva bloky, abych se vyhnul penzionu Edny Priceové, kde se obyvatelé scházeli po večeři na verandě jako lidé z jedné povídky od Raye Bradburyho o malebném Greentownu v Illinois. Copak Frank Dunning nepřipomínal právě takového hodného člověka? Ano, ano, připomínal. A v Bradburyho Greentownu se také skrývaly děsivé hrůzy.

Ten hodný pán už doma nebydlí, říkal Richie od stoky, kde to fičí, a měl správnou informaci. Ten hodný pán bydlel v domě s pokoji k pronajmutí, kde ho zřejmě všichni považovali za náramného kabrňáka.

Podle mého odhadu se penzion Priceové nacházel nanejvýš pět bloků západně od domu číslo 379 na Kossuth Street, možná blíž. Jestlipak Frank Dunning, když ostatní nájemníci odešli spát, vysedával ve svém pronajatém pokoji s tváří obrácenou na východ, jako se věřící obracejí k Mekce? Jestli ano, dělal to s tím svým žoviálním úsměvem na tváři? Podle mě ne. A měl oči modré, nebo ochladly a získaly chmurný šedý odstín? Jakpak asi lidem, s nimiž na verandě Edny Priceové vysedával na čerstvém vzduchu, vysvětloval opuštění domácího krbu? Měl vymyšlený nějaký příběh, v němž byla jeho manželka trochu praštěná nebo vyložená ničemnice? Podle mě ano. A věřili tomu ti lidé? Na tohle byla snadná odpověď. A nezáleželo na tom, jestli se píše rok 1958, 1985 nebo 2011. V Americe, kde se povrch považuje za podstatu, lidé vždycky věří chlapíkům, jako je Frank Dunning.

4

Následující úterý jsem si pronajal pokoj inzerovaný v derryském Deníku jako „částečně zařízený, v dobré čtvrti“, a ve středu sedmnáctého září se pan George Amberson nastěhoval. Sbohem, derryský Obecní dome, vítej, Harris Street. Žil jsem v roce 1958 něco přes týden a začínal jsem se tam zabydlovat, i když jako domorodec jsem se necítil.

Částečné zařízení se skládalo z lůžka (na němž byla poněkud flekatá matrace, ale žádné ložní prádlo), pohovky, kuchyňského stolu, jemuž se musela jedna noha podložit, aby se neviklal. A jediné židle se žlutým umělohmotným sedákem, který vydával přízračný mlaskavý zvuk, když neochotně pouštěl ze svého sevření zadnici vašich kalhot. Byl tam také sporák a hlučná lednička. V kuchyňské spíži jsem objevil zdejší klimatizační jednotku: větrák General Electric s roztřepenou zástrčkou, která vypadala absolutně smrtící.

Měl jsem pocit, že ten pokoj, který byl přímo pod letovou zónou letadel přistávajících na derryském letišti, je za pětašedesát dolarů měsíčně trochu předražený, ale souhlasil jsem s tím, protože paní Joplinová, domácí, byla ochotná přehlédnout, že pan Amberson nemá žádná doporučení. Pomohlo, že jsem jí nabídl tříměsíční nájemné v hotovosti. Přesto trvala na tom, že si opíše údaje z mého řidičského průkazu. Pokud jí připadalo divné, že realitní agent na volné noze z Wisconsinu má maineský řidičák, neřekla to.

Byl jsem rád, že mi Al dal tolik hotových peněz. Cizincova hotovost domácí velice uklidňuje.

A to mělo v roce 1958 mnohem větší dosah. Za pouhé tři stovky dolarů jsem mohl proměnit svůj částečně zařízený byt v plně zařízený. Devadesát dolarů z těch tří set padlo na přenosnou televizi RCA z druhé ruky. Ten večer jsem se díval na Show Stevea Allena v krásném černobílém provedení, pak ji vypnul, posadil se ke kuchyňskému stolu a poslouchal, jak se za burácení motorů chystá letadlo dosednout na zem. Ze zadní kapsy jsem vylovil sešit Blue Horse, který jsem si koupil v drogerii v Dolním městě (tam, kde krádež není vzrůšo, vtip ani psina). Nalistoval jsem první stránku a cvakl svou stejně novou propiskou Parker. Seděl jsem tak možná čtvrt hodiny – dost dlouho, aby na zem začalo s randálem dosedat další letadlo. Připadalo mi to tak blízko, až jsem skoro čekal, že ucítím otřes, až nám kola škrábnou o střechu.

Stránka zůstala prázdná. Moje mysl také. Pokaždé, když jsem se snažil zařadit v mozku rychlost, jediná souvislá myšlenka, na jakou jsem se zmohl, zněla minulost se změnám vzpírá.

To mi nepomohlo.

Nakonec jsem vstal, vytáhl z police v komoře větrák a postavil ho na linku. Nebyl jsem si jistý, jestli bude fungovat, ale rozběhl se a bzučení motoru mě podivně uklidňovalo. Také přehlušovalo rozčilující rachtání lednice.

Když jsem se znovu posadil, měl jsem čistší hlavu a tentokrát se vynořilo několik slov.

MOŽNOSTI

povědět to policii

anonymně zatelefonovat řezníkovi (říci „Sleduju tě, hajzle, a jestli něco uděláš, prásknu tě“)

na řezníka narafičit nějakou past

řezníka nějak zneškodnit

Tady jsem se zastavil. Lednice cvakla a ztichla. Žádná letadla nepřistávala a po Harris Street nic nejelo. Poprvé jsem tu byl jenom já, můj větrák a můj neúplný seznam. Nakonec jsem napsal poslední položku:

řezníka zabít

Pak jsem papír zmačkal, otevřel krabičku kuchyňských zápalek, která ležela u sporáku, kde měla zapalovat hořáky a troubu, a jednou jsem škrtl. Větrák ji okamžitě zhasl a já si znovu pomyslel, jak těžké je některé věci změnit. Vypnul jsem větrák, zažehl další zápalku a přiložil ji ke kouli papíru ze sešitu. Když vzplála, upustil jsem ji do dřezu, počkal, až zhasne, a pak popel spláchl do odpadu.

Pak šel pan George Amberson spát.

Ale dlouho nemohl usnout.

5

Když v půl dvanácté škrtlo o střechu poslední dnešní letadlo, byl jsem stále vzhůru a přemýšlel o svém seznamu. Jít na policii nepřicházelo v úvahu. S Oswaldem by to možná zabralo, protože ten bude hlásat svou nehynoucí lásku k Fidelu Castrovi jak v Dallasu, tak v New Orleansu, ale Dunning, to byla jiná káva. Byl oblíbený a vážený člen komunity. Kdo jsem byl já? Nový chlápek v městečku, kde neměli cizince rádi. To odpoledne po příchodu z drogerie jsem znovu před Ospalým stříbrným dolarem zahlédl pana Bezkšandu a jeho partu. Byl jsem oblečený jako pracující muž, ale stejně mi věnovali skelný pohled, kterým říkali kdo sakra seš.

I kdybych žil v Derry osm let a ne osm dní, co bych na té policii vůbec řekl? Že jsem měl vidění, jak Frank Dunning v předvečer Všech svatých zabíjí rodinu? Z toho by byli určitě celí odvázaní.

Trochu víc se mi líbil nápad anonymně řezníkovi zavolat, ale byla to děsivá možnost. Jakmile Franku Dunningovi zavolám – buď do práce, nebo k Edně, kde ho nepochybně zavolají ke společnému telefonu v obývacím pokoji –, změním běh událostí. Takový telefonát by mu mohl zabránit v tom, aby vyvraždil rodinu, ale podle mě bylo stejně pravděpodobné, že to bude mít opačný účinek, naopak to bude poslední kapka, která ho srazí z vratkého ostří zdravého rozumu, po němž určitě kráčel s tím přívětivým úsměvem George Clooneyho. Místo abych vraždám zabránil, mohlo by se mi jenom podařit, že k nim dojde dřív. Zatím jsem věděl, kde a kdy se to má stát. Jestli ho varuji, zbavím se všech trumfů.

Narafičit na něj něco? To by možná fungovalo v románu o špionech, ale já nebyl agent CIA, byl jsem jenom učitel angličtiny, zatraceně.

Řezníka zneškodnit, stálo na dalším řádku. Dobrá, ale jak? Přejet ho sunlinerem, až bude přecházet z Charity Avenue na Kossuth Street s kladivem v ruce a vraždou v očích? Pokud bych neměl úžasné štěstí, chytili by mě a zavřeli. A byl jsem tam, kde předtím. Zneškodnění lidé se obvykle uzdraví. A pak by mohl podniknout druhý pokus. Jak jsem tak v té tmě ležel, připadal mi takový scénář víc než možný. Protože minulost nemá ráda, když ji někdo mění. Je zatvrzelá.

Jediný jistý způsob byl sledovat ho, počkat, až bude sám, a pak ho zabít. Hlavně jednoduše, pitomče.

Jenže s tímhle také byly problémy. Největší byl ten, že jsem nevěděl, jestli bych to dokázal. Snad v náhlém afektu – abych chránil sebe nebo někoho jiného –, ale chladnokrevně? I když jsem věděl, že moje potenciální oběť se chystá zabít svou manželku a děti, pokud ho nezastavím?

A potom… Co kdybych to udělal a chytili mě dřív, než stačím utéci do budoucnosti, kde jsem byl Jake Epping a žádný George Amberson? Budou mě soudit, shledají mě vinným a pošlou do věznice Shawshank. A přesně tam budu v den, kdy Johna F. Kennedyho v Dallasu zabijí.

Ale ani tady to ještě nekončilo. Vstal jsem, přešel kuchyní ke kamrlíku, který sloužil jako koupelna, došel k toaletě, posadil se na prkýnko a hlavu si opřel o hrany dlaní. Předpokládal jsem, že Harryho slohová práce je pravdivá. Al si to myslel také. Pravděpodobně to tak bylo, protože Harryho mozek jel o dva nebo tři stupně pomaleji než normál, a takoví lidé se méně často pokoušejí vydávat fantazie jako vyvraždění celé rodiny za realitu. Ale…

Pětadevadesátiprocentní pravděpodobnost není sto procent, řekl Al, a to mluvil o Oswaldovi. O jediné osobě, která tím zabijákem mohla být, jakmile jste odsunuli stranou všechny konspirační bláboly, a stejně u Ala přetrvávaly zbytky pochybností.

Ve světě roku 2011 plném počítačů by bylo snadné ověřit si Harryho příběh, jenže to jsem vůbec neudělal. A i kdyby to byla stoprocentní pravda. Harry možná některé klíčové podrobnosti pochopil špatně nebo se o nich vůbec nezmínil. A na takových věcech bych mohl pohořet. Co když, místo abych je tam přijel zachránit jako rytíř Galahad, se mi pouze podaří, že budu zabit s ostatními? To by změnilo budoucnost ve spoustě zajímavých směrů, ale já už u toho nebudu, abych to zjistil.

V hlavě se mi vynořil nový nápad. Mohl bych se o halloweenském večeru postavit naproti domu číslo 379 v Kossuth Street… a jen pozorovat. Přesvědčit se, co se skutečně stane, ano, ale také si poznamenat všechny podrobnosti, které jediný žijící svědek – traumatizované dítě – třeba opomenul. Pak bych mohl odjet zpátky do Lisbon Falls, projít králičí norou a okamžitě se vrátit do 9. září 11:58. Znovu bych si koupil sunliner a znovu odjel do Berry, tentokrát nabitý informacemi. Byla pravda, že už jsem utratil značnou část Alových peněz, ale zbylo jich dost, abych mohl pokračovat.

Ten nápad se rozvíjel velice slibně, ale zvadl dřív, než stačil pořádně vypučet. Jediným účelem této cesty bylo zjistit, jaký účinek bude mít záchrana školníkovy rodiny na budoucnost, a pokud nechám Franka Dunninga ty vraždy spáchat, nezjistím to. A už tak jsem čelil nutnosti udělat to znovu, protože dojde k resetu, až – jestli – se vrátím tou králičí dírou, abych zastavil Oswalda. Jednou to bylo zlé. Dvakrát by to bylo horší. Třikrát nemyslitelné.

A ještě jedna věc. Rodina Harryho Dunninga už jednou zemřela. Chystal jsem se je snad odsoudit k tomu, aby zemřeli podruhé? I kdyby to byl pokaždé reset a oni to nevěděli? A kdo mohl říci, že to někde na nějaké hluboké úrovni skutečně nevěděli?

Ta bolest. Krev. Malá zrzečka leží na podlaze pod houpacím křeslem. Harry se snaží zastrašit šílence vzduchovkou Daisy: „Nech mě být, tati, nebo tě zastřelím.“

Odšoural jsem se kuchyní zpátky a zastavil se, abych se podíval na židli se žlutým plastovým sedákem. „Nenávidím tě, židle,“ řekl jsem jí a pak si zase lehl.

Tentokrát jsem usnul skoro okamžitě. Když jsem se druhý den ráno probudil, bylo už devět, slunce svítilo do ložnice oknem dosud bez záclon, ptáci důležitě švitořili a já si pomyslel, že vím, co musím udělat. Hlavně jednoduše, hlupáku.

6

V poledne jsem si uvázal kravatu, nasadil slamák ve správném frajerském úhlu a vydal se do Machenova sportovního zboží, kde stále probíhal PODZIMNÍ VÝPRODEJ ZBRANÍ. Řekl jsem prodavači, že mám zájem o koupi ruční zbraně, protože dělám do realit a občas musím převážet velké částky. Ukázal mi jich několik, včetně revolveru Colt .38 Police Special. Stál 9,99 dolarů. To mi připadalo směšně málo až do chvíle, kdy jsem si vzpomněl, že podle Alových poznámek ta italská kulovnice, kterou si Oswald objednal poštou a která změnila dějiny, stála necelou dvacku.

„Tohle je pěkný kousek na sebeobranu,“ řekl prodavač a roztočil bubínek: kliklikliklik. „Naprostá přesnost do patnácti metrů je zaručena, a pokud bude někdo tak hloupý, že se vám pokusí sebrat hotovost, ocitne se mnohem blíž.“

„Beru.“

Obrnil jsem se a očekával podrobné zkoumání mých chabých dokumentů, ale znovu jsem zapomněl vzít v úvahu, jak uvolněná atmosféra beze strachu vládla v Americe, v níž jsem teď žil. Proběhlo to takto: Předal jsem peníze a odešel s pistolí. Žádné papírování, žádná čekací lhůta. Ani jsem nemusel uvádět svoji současnou adresu.

Oswald zabalil pušku do deky a schoval ji v garáži domu, kde jeho manželka bydlela u jakési Ruth Paineové. Ale když jsem vyšel já od Machena se svou zbraní v kufříku, napadlo mě, že vím, jak se musel cítit: jako muž s mocným tajemstvím. Muž, který vlastní své soukromé tornádo.

Mezi dveřmi Ospalého stříbrného dolaru stál chlapík, který měl být v práci v některé z továren, pokuřoval cigaretu a četl noviny. Aspoň se zdálo, že čte noviny. Nemohl bych přísahat, že mě pozoruje, ale také jsem nemohl přísahat, že právě tohle nedělá.

Byl to pan Bezškanda.

7

Toho večera jsem znovu zaujal pozici blízko kina Strand, kde na markýze stálo ZÍTRA OTVÍRÁME! HROMSKÁ CESTA (MITCHUM) A VIKINGOVÉ (DOUGLAS)! Další STRHUJÍCÍ DĚJ pro derryské diváky na obzoru.

Dunning znovu přešel k autobusové zastávce a nastoupil. Tentokrát jsem ho nenásledoval. Nebylo to nutné, věděl jsem, kam jede. Vrátil jsem se pěšky do svého nového bytu a každou chvíli jsem se rozhlížel, jestli neuvidím Bezkšandu. Nebylo po něm ani stopy a já si řekl, že když jsem ho zahlédl naproti obchodu se sportovními potřebami, byla to jen náhoda. Navíc nijak velká. Ospalý dolar byl přece jeho oblíbený zapadák. Protože derryské továrny jely šest dní v týdnu, dělníci si brali volno střídavě. Čtvrtek mohl připadnout na Bezkšandu. Příští týden bude možná postávat před Ospalým dolarem v pátek. Nebo v úterý.

Následující večer jsem byl znovu u Strandu a předstíral, že si pečlivě prohlížím plakát na Hromskou cestu (Robert Mitchum uhání po nejsledovanější silnici na zemi!), hlavně proto, že jsem neměl kam jinam jít. Do Halloweenu zbývalo ještě šest týdnů a zdálo se, že jsem vstoupil do fáze programu, kdy je nutno zabíjet čas. Ale Frank Dunning, místo aby přešel k autobusové zastávce, tentokrát prošel ke křižovatce Central, Kansas a Witcham Street a tam jaksi nerozhodně zůstal stát. V tmavých kalhotách, bílé košili, modré kravatě a sportovním saku vypadal v odrazu šedé výlohy opět švihácky. Klobouk měl na hlavě posunutý dozadu. Chvíli jsem si myslel, že zamíří do kina a okoukne tu nejsledovanější silnici na zemi, v kterémžto případě bych nedbalým krokem zamířil ke Canal Street. Ale on zabočil vlevo, na Witcham. Slyšel jsem, jak si píská. Pískat uměl dobře.

Nebylo zapotřebí ho sledovat, devatenáctého září se nechystal nikoho umlátit kladivem. Ale byl jsem zvědavý a neměl jsem nic lepšího na práci. Vešel do baru s grilem, který se jmenoval Lampář a nebyl tak hogo fogo jako ten v Obecním domě, ale zdaleka ne tak mizerný jako ty na Canal Street. V každém malém městečku je nějaký ten hraniční zapadák, kde se dělníci a úředníci setkávají jako rovný s rovným, a tady to vypadalo přesně na takové místo. Na jídelním lístku je obvykle nějaká místní specialita, nad kterou si přespolní zmateně drbou hlavu. Specialitou u Lampáře bylo zřejmě cosi nazvané Smažený humří výběr.

Prošel jsem kolem širokých oken vpředu, spíš jsem se poflakoval, než šel, a viděl, jak se Dunning s mnohým zdravením propracovává lokálem. Potřásal lidem rukama, plácal je po tvářích, jednomu muži vzal klobouk a mrskl ho chlapíkovi, který stál u stroje Bowl Mor, ten ho obratně chytil a vzbudil tím velké haló. Milý pán. Pořád vtipkuje. Takový ten typ, který se směje, a celý svět se směje s ním.

Viděl jsem, jak se posadil u stolu poblíž Bowl Moru, a skoro jsem šel dál. Jenže jsem měl žízeň. Pivo mi přijde vhod a bar v Lampáři byl až na druhé straně přecpaného lokálu, daleko od stolu, u kterého se bavila pánská společnost, k níž si Dunning přisedl. Neuvidí mě, ale já ho mohl pozorovat v zrcadle nad barem. Ne že bych mohl vidět něco příliš překvapivého.

Kromě toho, pokud jsem tu měl být dalších šest týdnů, byl čas začít sem patřit. Takže jsem se otočil a vešel do veselého hlaholu, přiopilého smíchu a zpěvu Deana Martina „Thatʼs Amore“. Lokálem kroužily servírky se džbány piva a horami talířů s čímsi, co musel být smažený humří výběr. A samozřejmě se tu vznášely pruhy modrého kouře.

V roce 1958 byl kouř všude.

8

„Viděl jsem, že koukáte po tamhletom stolu,“ ozval se mi čísi hlas u lokte. Byl jsem u Lampáře už tak dlouho, že jsem si objednal druhé pivo a „dětskou porci“ humřího výběru. Došlo mi, že kdybych ho aspoň neochutnal, vrtalo by mi to hlavou až do smrti.

Ohlédl jsem se a uviděl malého chlapíka s vlasy ulízanými dozadu, kulatou tváří a živýma černýma očima. Vypadal jako veselý čipmunk. Zakřenil se na mě a vystrčil ke mně ruku dětské velikosti. Na předloktí měl mořskou pannu s nahými ňadry, která zakvedlala rozeklaným ocasem a zamrkala. „Charles Frati. Ale můžete mi říkat Chaz. Všichni mi tak říkají.“

Potřásli jsme si rukama. „George Amberson, ale můžete mi říkat George. Mně taky tak všichni říkají.“

Zasmál se. Já také. Považuje se za nevychovanost smát se vlastním vtipům (zvlášť když jsou hloupoučké), ale někteří lidé jsou tak prima, že se nikdy nemusejí smát sami. Chaz Frati k takovým lidem patřil. Číšnice mu přinesla pivo a on sklenici pozvedl. „Na vás. Georgi.“

„Na to se napiju,“ řekl jsem a cinkl okrajem sklenice o jeho sklenici.

„Znáte tam někoho?“ zeptal se s pohledem upřeným na velký stůl vzadu, který jsme viděli v zrcadle nad barem.

„Ne.“ Otřel jsem si pěnu z horního rtu. „Jenom vypadají, že se baví mnohem víc než všichni ostatní, nic víc.“

Chaz se usmál. „To je stůl Tonyho Trackera. Mohl by na něm mít klidně vyrytý jméno. Tony a jeho bratr Phil mají špeditérskou firmu. Taky jim patří víc pozemků v tomhle městečku – a v okolních městečkách taky –, než má Carter jaterních pilulek. Phil se tu moc neukazuje, většinou někde jezdí, ale Tony nevynechá moc pátků nebo sobot, rád sem večer zajde. Taky má spoustu přátel. Vždycky se náramně pobaví, ale nikdo není takovej parťák jako Frankie Dunning. Ten sype vtipy z rukávu. Všichni mají starýho Tonese rádi, ale Frankieho přímo milujou.“

„Vypadá to, že je všechny znáte.“

„Už roky. Znám většinu lidí v Derry, ale vás teda ne.“

„To je tím, že jsem právě přijel. Dělám do nemovitostí.“

„Obchodujete s nemovitostma, jestli chápu.“

„Chápete to dobře.“ Servírka přede mě položila humří výběr a odchvátala. Hromada na talíři vypadala jako cosi přejetého na silnici, ale vonělo to náramně a chutnalo ještě líp. V každém soustu byla nejspíš miliarda gramů cholesterolu, ale v roce 1958 si s tím nikdo nedělal starosti, což bylo uklidňující. „Pomozte mi s tím,“ nabídl jsem mu.

„Ne, to je všecko vaše. Jste z Bostonu? New Yorku?“

Pokrčil jsem rameny a on se zasmál.

„Děláte tajnosti, co? Ani se vám nedivím, kamaráde. Mlčeti zlato. Ale dost přesně tuším, co máte v merku.“

Strnul jsem se soustem humřího výběru napíchnutým na vidličce v půli cesty k ústům. U Lampáře bylo teplo, ale najednou mi byla zima. „Opravdu?“

Naklonil se blíž. Cítil jsem z jeho ulízaných vlasů Vitalis a z dechu Sen-Sen. „Kdybych řekl ‚parcela pro nákupní středisko‘, trefil bych se?“

Zaplavila mě úleva. Nápad, že v Derry hledám místo, kde by se dalo postavit nákupní středisko, mi vůbec nepřišel na mysl, ale byl dobrý. Spiklenecky jsem na Chaze Fratiho mrkl. „To nemůžu říct.“

„Ne, ne, jasně že nemůžete. Obchod je obchod, jak vždycky říkám. Změníme téma. Ale jestli byste někdy uvažoval, že některýho místního balíka zapojíte do dobrý věci, moc rád si to poslechnu. A jenom abych vám ukázal, že mám srdce na pravým místě, dám vám maličký tip. Jestli jste se ještě nekoukl na starý Kitchenerovy železárny, měl byste. Dokonalý místo. A nákupní středisko? Víte, co to je, synku?“

„Hudba budoucnosti,“ řekl jsem.

Namířil na mě prst jako pistoli a mrkl. Znovu jsem se zasmál, prostě jsem si nemohl pomoci. Trochu za to mohla prostá úleva ze zjištění, že ne všichni dospělí v Derry zapomněli, že k cizinci se lze chovat přátelsky. „Zásah.“

„A komu patří půda, na které stojí staré Kitchenerovy železárny, Chazi? Nejspíš bratrům Trackerovým?“

„Řekl jsem, že jim patří většina půdy tady, ale ne všechna.“ Podíval se dolů na mořskou pannu. „Milly, měl bych Georgeovi říct, komu patří ten prvotřídní pozemek pro podnikání necelé tři kilometry od centra této metropole?“

Milly zamávala šupinatým ocasem a zavrtěla buclatými ňadry. Chaz Frati nezatínal ruku do pěsti, aby ty pohyby způsobil. Zdálo se, že svaly na předloktí se mu pohybují samy od sebe. Byl to dobrý trik. Napadlo mě, jestli taky netahá králíky z klobouku.

„No dobře, drahoušku.“ Znovu se na mě podíval. „Vlastně patří mé maličkosti. Já kupuju nejlepší a bratrům Trackerovým nechávám zbytek. Obchod je obchod. Mohu vám dát navštívenku. Georgi?“

„Rozhodně.“

Podal mi kartičku.

Stálo na ní jednoduše CHARLES „CHAZ“ FRATI NÁKUP PRODEJ VÝMĚNA. Zastrčil jsem si ji do kapsičky u košile.

„Když znáte všechny ty lidi a oni znají vás, proč nejste tam, místo abyste vysedával u baru s novým klukem v ulici?“ zeptal jsem se.

Vypadal překvapeně a vzápětí opět pobaveně. „Narodil jste se v kufru, který někdo vyhodil z vlaku, kamaráde?“

„Jsem tu prostě nový. Ještě ty zdejší nitky neznám. Nevyčítejte mi to.“

„To bych nikdy neudělal. Oni se mnou obchodují, protože mi patří půlka městských ubytoven pro motoristy, obě kina v centru a autokino, jedna z bank a všechny zastavárny ve východním a středním Maine. Ale nejedí se mnou ani nepijí, ani mě nezvou k sobě domů nebo do svého venkovského klubu, protože jsem členem Kmene.“

„Teď jsem se ztratil.“

„Jsem žid, kamaráde.“

Viděl můj výraz a zazubil se. „Nevěděl jste to. Ani když jsem si nechtěl vzít kus vašeho humra, nedošlo vám to. Jsem dojat.“

„Snažím se jenom zjistit, proč by to měl být problém,“ řekl jsem.

Zasmál se, jako by to byl nejlepší vtip, jaký slyšel za celý rok. „Tak to jste se narodil ze zelné hlávky, a ne v kufru.“

V zrcadle jsem viděl, že Frank Dunning něco povídá. Tony Tracker a jeho přátelé poslouchali se širokým úsměvem na tváři. Když vybuchli v burácivý smích, napadlo mě, jestli právě vyslechli vtip o třech negrech uvázlých ve výtahu nebo o něčem ještě zábavnějším a satiričtějším – třeba o třech židech na golfu.

Chaz si všiml, kam se dívám. „Frank ví, jak rozjet zábavu, jen co je pravda. Víte, kde pracuje? Ne, jste ve městě nový, zapomněl jsem. Dělá v samoobsluze na Center Street. Je tam hlavní řezník. Taky mu ten obchod napůl patří, i když to nikde nevytrubuje. Víte co? Je půlkou důvodu, proč se ten kšeft drží a vydělává. Dámy to k němu táhne jako včely na med.“

„Opravdu?“

„Jo, a chlapi ho taky mají rádi. To nebývá časté. Chlapík, na kterého ženy letí, se mužům obvykle nezamlouvá.“

To mi připomnělo posedlost Johnnym Deppem, která se projevovala u mé bývalé manželky.

„Ale už to není jako za starých časů, kdy s nimi popíjel do zavíračky a pak s nimi hrál poker v nákladním depu až do rozbřesku. Teď si dá jedno pivo – možná dvě – a pak už jde. Dívejte se.“

Bylo to typické chování, které jsem znal z první ruky u Christy, když se občas snažila kontrolovat příjem alkoholu, aniž by s ním úplně přestala. Nějakou dobu to fungovalo, ale dřív nebo později do toho vždycky zase zapadla.

„Problém s pitím?“ zeptal se.

„O tom nic nevím, ale nepochybně má problém s temperamentem.“ Podíval se na tetování na předloktí. „Milly, všimla sis někdy, kolik takových zábavných chlapíků má zároveň ošklivý škraloup?“

Milly máchla ocasem. Chaz se na mě vážně podíval. „Vidíte? Ženy to vždycky poznají.“ Pokradmu si uzmul kousek humra a komicky střelil očima doleva a doprava. Byl to velice zábavný chlapík a vůbec mě nenapadlo, že je někdo jiný, než za koho se prohlašuje. Ale jak už Chaz naznačil, byl jsem poněkud naivní. Na derryské poměry rozhodně. „Nevykládejte to rabínovi Chrápalovi.“

„Vaše tajemství je u mě v bezpečí.“

Podle toho, jak se muži u Trackerova stolu nakláněli k Frankovi, nejspíš vypouštěl další vtip. Patřil k lidem, kteří při řeči hodně mávají rukama. Měl velké ruce. Bylo snadné si představit, jak jedna z nich třímá topůrko kladiva.

„Na střední škole strašně vyváděl,“ řekl Chaz. „Díváte se na chlapa, který o tom něco ví, protože jsem s ním chodil na okresní konsolidovanou školu. Ale většinou jsem mu šel z cesty. Každou chvíli dočasné vyloučení. Vždycky kvůli rvačce. Měl jít na Maineskou univerzitu, ale přivedl nějaké děvče do jiného stavu a místo vysoké se nakonec oženil. Po roce nebo dvou to děvče sbalilo dítě a vzalo roha. Nejspíš chytrý nápad, podle toho, jaký tehdy byl. Frankie byl ten typ, kterému by nejspíš vyhovovalo, kdyby mohl bojovat s Němci nebo Japonci – aby si vybil všechen vztek, víte. Jenže ho u odvodu neuznali. Nikdy jsem se nedozvěděl proč. Ploché nohy? Šelest na srdci? Vysoký krevní tlak? Těžko říct. Ale vy nejspíš všechny tyhle staré drby nechcete poslouchat.“

„Ale chci,“ řekl jsem. „Je to zajímavé.“ To rozhodně bylo. Vešel jsem k Lampáři, abych si svlažil hrdlo, a místo toho jsem narazil na zlatý důl. „Dejte si ještě humra.“

„Právě jste mě k tomu přinutil,“ řekl a strčil si jedno sousto do úst. Při žvýkání píchl palcem směrem k zrcadlu. „A proč bych neměl? Jen se koukněte na ty chlapy tam vzadu – půlka jsou katolíci, a stejně si dávají burgery a slaninu a párky v rohlíku. V pátek! Jaký je smysl náboženství, kamaráde?“

„To jste mě dostal,“ řekl jsem. „Já jsem vlažný metodista. Předpokládám, že pan Dunning to vysokoškolské vzdělání nikdy nezískal, že?“

„Ne, když jeho první manželka provedla svůj půlnoční útěk, získával maturitu z bourání masa, a byl v tom dobrý. Dostal se do dalších potíží – no jo, podle toho, co jsem slyšel, v tom pití hrálo roli, lidi jsou hrozné drbny, víte, a člověk, kterému patří zastavárny, je všechny vyslechne – tak pan Vollander, kterému tehdy patřila ta samoobsluha, si se staroušem Frankiem vážně promluvil.“ Chaz zavrtěl hlavou a vzal si další humří sousto. „Kdyby Benny Vollander tušil, že Frankiemu Dunningovi bude patřit půlka toho kšeftu dřív, než to korejské svinstvo skončí, nejspíš by z toho dostal krvácení do mozku. Je fajn, že neznáme budoucnost, viďte?“

„Tím by se leccos zkomplikovalo, to je pravda.“

Chaz se rozehříval, a když jsem servírce řekl, aby nám oběma přinesla další pivo, nezarazil ji.

„Benny Vollander říkal, že Frankie je nejlepší řeznický učeň, jakého kdy měl, ale jestli bude mít ještě jednou oplétačky s policajtama – jinými slovy, jestli se porve, když se někdo křivě upšoukne –, bude ho muset propustit. Říká se, že moudrému stačí napovědět, a Frankie začal sekat dobrotu. Po roce nebo dvou, co od něho žena odešla, se rozvedl z důvodu opuštění domácnosti a zanedlouho se oženil znovu. To už válka zuřila naplno a on mohl mít ty nejlepší paničky – měl v sobě to správné kouzlo, víte, a většina konkurence byla stejně v zámoří –, ale on se spokojil s Doris McKinneyovou. I když to byla moc pěkná dívka.“

„A určitě stále je.“

„Nepochybně, kamaráde. Hezká jako obrázek. Mají tři nebo čtyři děti. Pěkná rodina.“ Chaz se znovu naklonil blíž. „Ale Frankie stejně tu a tam ztratí nervy a určitě je ztratil loni na jaře, protože žena se objevila v kostele s obličejem samý modrák a za týden už musel mazat pryč. Bydlí teď v penzionu co nejblíž své staré domácnosti. Nejspíš doufá, že ho vezme zpátky. A dřív nebo později to ta ženská udělá. Dokáže být okouzlující jako – a hleďme, koukněte se tam, co jsem vám říkal? Už mizí.“ Dunning vstával. Ostatní muži na něj hulákali, ať si ještě sedne, ale on vrtěl hlavou a ukazoval si na hodinky. Hodil do sebe poslední doušek z půllitru, pak se shýbl a políbil jednoho muže na pleš. To vyvolalo pochvalný řev, až se lokál otřásal, a Dunning za toho randálu odplul ke dveřím.

Cestou kolem nás plácl Chaze do zad a řekl: „Dávej si bacha na frňák, Chazzy – je moc dlouhej a lehko by sis ho mohl ušpinit.“

Pak byl pryč. Chaz se na mě podíval. Znovu se vesele zubil jako čipmunk, ale oči se neusmívaly. „Není to vtipálek?“

„To jistě je,“ přisvědčil jsem.

9

Patřím k lidem, kteří pořádně nevědí, co si myslí, dokud to nenapíšou, takže jsem skoro celý víkend věnoval psaní poznámek o tom, co jsem v Derry viděl, co jsem dělal a co mám v plánu udělat. Nějak jsem se rozepsal do vysvětlování, jak jsem se vůbec dostal do Derry, a v neděli jsem si uvědomil, že jsem začal psát něco, co je příliš velké pro kapesní notes a propisku. V pondělí jsem šel ven a koupil si přenosný psací stroj. Původně jsem měl v úmyslu jít do místního obchodu s kancelářskými potřebami, ale pak jsem uviděl na kuchyňském stole navštívenku Chaze Fratiho, a šel jsem raději tam. Bylo to na východní výpadovce, zastavárna velká jako obchodní dům. Nade dveřmi visely tři zlaté koule, jak velela tradice, ale bylo tam ještě něco: sádrová mořská panna, která máchala ocasem a mrkala. Tahle však byla na veřejnosti, takže měla podprsenku. Frati nebyl nikde v dohledu, ale dostal jsem nádhernou Smith-Coronu za dvanáct dolarů. Prodavači jsem řekl, aby panu Fratimu vyřídil, že tu byl George, ten chlápek od realit.

„S radostí to vyřídím, pane. Chtěl byste tu nechat navštívenku?“

Sakra. Budu si muset nechat nějaké natisknout…, což znamenalo přece jen zajít do kancelářských potřeb. „Nechal jsem je v druhém saku,“ řekl jsem, „ale myslím, že si mě bude pamatovat. Napili jsme se spolu u Lampáře.“

Hned odpoledne jsem začal své poznámky rozšiřovat.

10

Na letadla chystající se na přistání přímo nad mou hlavou jsem si zvykl. Zařídil jsem si donášku novin a mléka: tlustostěnné lahve mi nosili přímo ke dveřím. Stejně jako zázvorové pivo, které mi Frank Anicetti načepoval při mém prvním výletu do roku 1958, i to mléko mělo neuvěřitelně bohatou a plnou chuť. Smetana byla ještě lepší. Nevěděl jsem, jestli už byla vynalezena sušená smetana, ale neměl jsem v úmyslu to zjišťovat. Když mám po ruce tohle.

Dny plynuly. Četl jsem zápisky Ala Templetona o Oswaldovi, až jsem uměl citovat dlouhé pasáže zpaměti. Zašel jsem do knihovny a přečetl si o vraždách a pohřešovaných, které se v Derry v letech 1957 a 1958 tak rozšířily. Hledal jsem články o Franku Dunningovi a jeho nechvalně známé prchlivosti, ale nic jsem nenašel. Pokud ho někdy zatkli, do černé kroniky v novinách se to nedostalo, přestože ten sloupek byl většinu dní pořádně dlouhý a obyčejně se v pondělí roztáhl na celou stránku, protože obsahoval úplný výčet prohřešků za celý víkend (které se většinou odehrály po zavírací hodně v hospodách). Jediný článek, který jsem o školníkově otci našel, se týkal charitativní jízdy v roce 1955. Na podzim samoobsluha na Center Street přispěla deseti procenty ze zisku Červenému kříži na likvidaci následků hurikánů Connie a Diane, které udeřily na východní pobřeží, zabily dvě stě lidí a při záplavách způsobily rozsáhlé škody v Nové Anglii. Byla tam fotografie Harryho otce, jak podává rozměrný šek řediteli oblastní pobočky Červeného kříže. Dunningův zářivý úsměv připomínal filmového herce.

Do samoobsluhy na Center Street jsem už na nákup nešel, ale o dvou víkendech – poslední v září a první v říjnu – jsem sledoval derryského oblíbeného řezníka, když skončil půldenní sobotní směnu za masným pultem. Na tuto práci jsem si pronajímal nenápadné chevrolety u Hertze na letišti. Cítil jsem, že sunliner je pro sledování poněkud podezřelý.

To první sobotní odpoledne jel do Breweru na bleší trh v pontiaku, který si nechával v centru v pronajaté garáži placené měsíc od měsíce a během pracovního týdne ho málokdy používal. Následující neděli dojel ke svému domu na Kossuth Street, naložil děti a odvezl je na disneyovku do kina Aladdin. Nejstarší Troy dokonce i na dálku vypadal příšerně znuděně jak při vcházení do kina, tak při odchodu.

Dunning do domu nevstoupil ani při přebírání, ani při odevzdávání dětí. Když přijel, zatroubil na děti, a když se vrátili, nechal je vystoupit na chodník a díval se za nimi, dokud všechny čtyři nebyly uvnitř. Ani pak hned neodjel, jen seděl za volantem bonnevillu s puštěným motorem a kouřil cigaretu. Možná doufal, že milovaná Doris třeba vyjde ven a popovídá si s ním. Když se přesvědčil, že k tomu nedojde, otočil se na sousedově příjezdové cestě a vyrazil pryč, protočil při tom pneumatiky tak tvrdě, až od nich vytryskly obláčky modrého kouře.

Přikrčil jsem se na sedadle svého najatého auta, ale nemusel jsem se namáhat. Když projížděl kolem, vůbec se nepodíval mým směrem, a jakmile byl dost daleko na Witcham Street, vydal jsem se za ním. Vrátil auto do garáže, zašel si k Lampáři na jediné pivo, které vypil v téměř prázdném baru, a pak se šoural se sklopenou hlavou zpátky do penzionu Edny Priceové na Charity Avenue.

Následující sobotu, čtvrtého října, naložil děti a odvezl je na fotbal do Orona na Maineskou univerzitu, asi pětačtyřicet kilometrů daleko. Zaparkoval jsem na Stillwater Street a čekal, až zápas skončí. Na zpáteční cestě zastavili v Pětadevadesátce na večeři. Zaparkoval jsem na opačné straně parkoviště a čekal, až vyjdou, a uvažoval o tom, že život soukromého očka musí být nudný, přestože nás filmy přesvědčují o opaku.

Když Dunning vrátil děti domů, v Kossuth Street se už šeřilo. Troyovi se fotbal očividně líbil víc než Popelčina dobrodružství, vystoupil z otcova pontiaku s úsměvem a mával vlaječkou Černých medvědů. Tugga a Harry měli také vlaječky a rovněž vypadali nadšeně. Ellen už tolik ne. Tvrdě spala. Dunning ji odnesl v náručí ke dveřím domu. Tentokrát se paní Dunningová nakrátko ukázala – jen na tak dlouho, aby si vzala holčičku do náruče.

Dunning cosi Doris řekl. Její odpověď ho zřejmě nepotěšila. Byli příliš daleko na to, abych poznal, jak se tváří, ale když na ni mluvil, šermoval ukazovákem. Ona poslouchala, pak zavrtěla hlavou, otočila se a zašla dovnitř. On tam ještě chvíli zůstal stát, pak si sundal klobouk a pleskl si jím o stehno.

To všechno bylo zajímavé – a o vztahu to leccos vypovídalo –, ale jinak mi to nepomohlo. Tohle jsem nehledal.

To jsem dostal následující den. Rozhodl jsem se, že v neděli provedu jenom dvě průzkumné jízdy, protože jsem měl pocit, že i ve tmě by si někdo mohl všimnout hnědého nájemného vozu, přestože se v krajině skoro ztrácel. Poprvé jsem nic neviděl a pomyslel si, že pro zbytek dne zůstal doma, a proč ne? Počasí se pokazilo a mrholilo. Nejspíš se díval na televizi s ostatními nájemníky a všichni v salonku kouřili jako tovární komíny.

Ale mýlil jsem se. Zrovna když jsem zabočil na Witcham a chystal se podruhé projet kolem, uviděl jsem ho jít pěšky do centra. Dnes měl džíny, větrovku a nepromokavý klobouk s širokou krempou. Projel jsem kolem něho a zaparkoval na hlavní asi blok od garáže, kterou používal. Za dvacet minut jsem jel za ním ven z městečka na západ. Provoz byl řídký a já se držel hodně vzadu.

Ukázalo se, že jeho cílem je hřbitov Daleká vyhlídka. Tohle bylo riskantní, ale musel jsem to zkusit, protože to vypadalo slibně. Parkoviště bylo prázdné až na dvě dodávky naložené zahradnickým nářadím zakrytým plachtou a otřískaný náklaďák, který vypadal jako z válečných přebytků. Po Dunningově pontiaku ani stopy. Přejel jsem parkoviště ke štěrkové cestě vedoucí přímo na hřbitov. Ten byl obrovský, prostíral se na nejméně tuctu kopců.

Přímo na hřbitově se od hlavní cesty oddělovaly užší chodníky. Z prohlubní a údolí stoupala přízemní mlha a mrholení houstlo v déšť. Celkem vzato to nebyl vhodný den pro návštěvu drahých zesnulých a Dunning měl celý prostor jen pro sebe. Jeho pontiac, zaparkovaný v půli kopce na jedné vedlejší cestičce, se nedal přehlédnout. Pokládal koše s květinami na dva hroby ležící vedle sebe. Jeho rodiče, pomyslel jsem si, ale v podstatě mě to nezajímalo. Otočil jsem auto a nechal Dunninga být.

Než jsem se vrátil do svého bytu na Harrisově ulici, do města bušil první podzimní liják. V centru bude kanál jen hučet a to divné chvění, které pronikalo betonem v Dolním městě, bude mnohem zřetelnější. Zdálo se, že babí léto skončilo. Ani to mě nezajímalo. Otevřel jsem zápisník, dolistoval skoro na konec, než jsem našel prázdnou stránku, a napsal 5. října 15:45, Dunning na hřbitově Daleká vyhlídka, pokládá květiny na hroby rodičů (?). Prší.

Měl jsem, co jsem chtěl.

Kapitola osmá

1

V týdnech před Halloweenem pan George Amberson obhlédl skoro všechny objekty v komerční zóně v Berry a okolních městečkách.

Měl jsem dost rozumu na to, abych nepředpokládal, že mě za tak krátkou dobu přijmou jako místního, ale chtěl jsem, aby si občané zvykli, že vídají můj sportovní červený kabriolet Sunliner, takže se stává součástí místního koloritu. Tamhle jede ten realitní agent, už je tu skoro měsíc. Jestli ví, co dělá, možná z toho někomu něco kápne.

Když se mě lidé zeptali, co hledám, jenom jsem mrkl a pousmál se. Když se mě lidé zeptali, jak dlouho se zdržím, řekl jsem, že to těžko odhadnu. Naučil jsem se topografii městečka a začal jsem se učit slovní topografii roku 1958. Například jsem se naučil, že válka znamená druhá světová válka. Konflikt znamenal Koreu. Skončilo už obojí a zaplať pámbu za to. Lidé měli obavy z Ruska a takzvané raketové nerovnováhy, ale ne příliš. Také měli obavy z kriminality mladistvých, ale ne příliš. Došlo k hospodářskému poklesu, ale lidé zažili už horší. Když jste od někoho výhodně nakoupil, bylo naprosto v pořádku říci, že jste ho obral jako žid (nebo okradl jako cikán). Za cent se daly koupit sladkosti jako lentilky, voskové rtíky a čokoládoví černoušci. Na Jihu frčel Jim Grow. V Moskvě hulákal výhrůžky Nikita Chruščov. Ve Washingtonu prezident Eisenhower udržoval dobrou náladu.

Zanedlouho po rozhovoru s Chazem Fratim jsem okatě obhlédl zavřené Kitchenerovy železárny. Nacházely se na rozlehlé zarostlé pustině severně od města a musel jsem uznat, že by to bylo dokonalé místo pro nákupní centrum, jakmile sem dosáhne dálnice Co minuta, to míle. Ale v den, kdy jsem se tam jel podívat – vystoupil jsem z auta a šel pěšky, protože silnice se změnila v hrbolaté kamení hrozící zlomením osy – to vypadalo jako trosky starověké civilizace: Pohleďte na mé dílo, vy mocní, a zoufejte si. Z vysoké trávy vykukovaly hromady cihel a zrezivělé kusy starých strojů. Uprostřed ležel dávno povalený tovární komín z pálených cihel, uvnitř celý začerněný sazemi a s ohromným otvorem plným tmy. Kdybych sklonil hlavu a trochu se nahrbil, mohl bych do něj vkročit, a to nejsem nijak malý.

V těch týdnech před Halloweenem jsem toho viděl z Derry hodně, a také jsem Derry hodně cítil. Starousedlíci byli ke mně příjemní, ale – s jedinou výjimkou – nikdy nejevili touhu se kamarádit. Tou výjimkou byl Chaz Frati a při zpětném pohledu se domnívám, že jeho nevyžádané informace mi měly připadat zvláštní, jenže já měl plnou hlavu spousty jiných věcí a Frati mi nepřipadal tak důležitý. Myslel jsem si Někdy prostě potkáš přátelského chlapíka, to je všechno, a při tom jsem zůstal. Rozhodně jsem netušil, že Fratiho do toho navezl Bill Turcotte.

Bill Turcotte alias Bezkšanda.

2

Bevvie z náplavky říkala, že podle ní zlé časy v Derry pominuly, ale čím víc jsem z městečka viděl (a čím víc jsem cítil, to hlavně), tím víc jsem docházel k přesvědčení, že Derry není jako jiná městečka. V Derry něco nesedělo. Nejdřív jsem se snažil přesvědčit sám sebe, že je to ve mně, ne v městečku. Byl jsem anomálie, beduín na cestě a všude by mi to připadalo trochu divné, trochu vyšinuté – jako ta města v podivných románech Paula Bowlese, která vypadají jako ze zlého snu. Nejdřív to bylo docela přesvědčivé, ale jak dny míjely a já dál zkoumal své nové prostředí, přesvědčivost se ztrácela. Dokonce jsem začal pochybovat o tvrzení Beverly Marshové, že zlé časy jsou pryč, a představoval jsem si (za nocí, kdy jsem nemohl spát, a že jich pár bylo!), že o tom pochybuje i ona. Copak jsem v jejích očích nezahlédl semínko pochybnosti? Pohled někoho, kdo tak docela nevěří, i když chce? Možná dokonce potřebuje?

Něco tu bylo špatně, něco bylo zlé.

Některé prázdné domy vypadaly, že civějí jako tváře lidí se strašlivou duševní chorobou. Prázdná stodola na předměstí, dveře seníku se na zrezivělých pantech pomalu rozvírají a zase zavírají, nejdřív odhalují temnotu, potom ji schovají, pak ji znovu odhalují. Rozbitý plot na Kossuth Street jen blok od domu, kde bydlí paní Dunningová s dětmi. Mně ten plot připadal, jako by jím něco – nebo někdo – proletělo rovnou do Pustiny pod ním. Prázdné hřiště s kolotočem, který se pomalu otáčí, i když se na něm neodstrkují žádné děti a nefouká vítr, který by jím otáčel. Pohyboval se a vrzal na skrytých ložiskách. Jednoho dne jsem viděl kanálem plout nahrubo vyřezaného Ježíše, který nakonec zmizel v tunelu pod Canal Street. Řezba byla metr dlouhá. Mezi rty rozevřenými v úsměvu, který spíš připomínal zavrčení, vykukovaly zuby. Trnová koruna, šibalsky nakřivo, mu obepínala čelo. Pod přízračně bílýma očima byly namalovány krvavé slzy. Celé to vypadalo jako čarodějnický fetiš. Do takzvaného mostu Polibků v parku Bassey kdosi mezi školácké hlášky a vyznání nehynoucí lásky vyřezal slova BRZO zabiju svou matku a pod to kdosi přidal: ne dost brzo, je prožraná chorobou. Jednou odpoledne při procházce po východní straně Pustiny jsem zaslechl strašlivé zakvičení, a když jsem vzhlédl, uviděl jsem siluetu jakéhosi hubeného muže, který stál na konstrukci podpírající koleje. V ruce držel klacek, který se zvedal a dopadal. Do čehosi mlátil. Kvičení ustalo a já si pomyslel To byl pes a on ho ubil. Odvedl ho tam na provaze a mlátil ho, dokud nebyl mrtvý. Samozřejmě jsem to nemohl nijak vědět…, ale věděl jsem to. Byl jsem si jistý tehdy a jsem si jistý i dnes.

Cosi tu bylo špatně.

Cosi bylo zlé.

Mají tyto věci význam pro příběh, který vyprávím? Příběh o školníkově otci a o Lee Harveym Oswaldovi (o tom s tím samolibým úsměvem, jímž jako by říkal Znám tajemství, a s šedýma očima, které se nikdy pořádně nepodívají do jiných očí)? Nevím to jistě, ale mohu vám říci ještě něco: Uvnitř toho padlého komína v Kitchenerových železárnách cosi bylo. Nevím co a ani to vědět nechci, ale v ústí té ruiny jsem viděl hromadu ohlodaných kostí a maličký ožvýkaný obojek s rolničkou. Obojek, který určitě patřil milované kočce nějakého dítěte. A uvnitř té roury – hluboko v rozměrné díře – se cosi pohybovalo a šelestilo.

Pojď dál a podívej se, připadalo mi, že mi cosi šeptá v hlavě. Na to ostatní se vykašli. Jakeu – pojď dál a podívej se. Pojď na návštěvu. Na čase tu nezáleží. Tady čas prostě letí. Víš, že to chceš, víš, že jsi zvědavý. Možná je to dokonce další králičí nora. Další brána.

Možná byla, ale nemyslím si to. Myslím, že tam uvnitř bylo Derry – všechno, co s ním bylo špatně, všechno, co bylo vyšinuté, se schovávalo v té díře. Spalo to tam. Nechávalo to lidi věřit, že zlé časy minuly, a čekalo, až se lidé uvolní a zapomenou, že nějaké zlé časy vůbec byly.

Spěšně jsem odešel a do té části Derry jsem se už nikdy nevrátil.

3

Uprostřed druhého týdne v říjnu – to už duby a jilmy v Kossuth Street svítily zlatými a červenými barvami – jsem znovu zašel k zavřené Rekreační hale Západní strany. Žádný realitní agent na lovu s trochou sebeúcty by neopomněl prozkoumat veškeré možnosti tak skvělé parcely a několika lidí na ulici jsem se zeptal, jaké je to uvnitř (dveře byly samozřejmě na visací zámek) a kdy se to tu zavřelo.

Jeden z lidí, s nimiž jsem mluvil, byla Doris Dunningová. Hezká jako obrázek, řekl Chaz Frati. Obecně bezvýznamné klišé, ale v tomto případě to byla pravda. Roky jí přidaly jemné vrásky kolem očí a hlubší v koutcích úst, ale měla nádhernou pleť a úžasnou postavu s plnými ňadry (v roce 1958, kdy byla na vrcholu Jayne Mansfieldová, se plná ňadra považovala za atraktivní, ne trapná). Mluvili jsme na zápraží. Pozvat mě dál, když je dům prázdný a děti ve škole, by nebylo vhodné a nepochybně by to zavdalo podnět k sousedským klepům, zvlášť když její manžel „bydlí jinde“. V jedné ruce držela prachovku a v druhé cigaretu. Z kapsy zástěry jí vykukovala lahvička leštěnky na nábytek. Jako většina lidí v Derry i ona byla zdvořilá, ale zachovávala odstup.

Říkala, že když byla rekreační síň otevřená a běžela, bylo to dobré zařízení pro děti. Bylo pěkné mít něco takového tak blízko, že tam mohly chodit po vyučování a vyřádit se tam, co srdce ráčilo. Z kuchyňského okna viděla na dětské i basketbalové hřiště a bylo jí smutno, když je viděla prázdné. Prý si myslela, že to tam zavřeli kvůli škrtům v rozpočtu, ale podle toho, jak sklouzla očima stranou a zkřivila rty, mě napadlo něco jiného: že to tam zavřeli během té série vražd dětí a zmizení. Napjatý rozpočet mohl být podružný.

Poděkoval jsem jí a podal jí jednu ze svých nedávno natištěných vizitek. Vzala si ji, věnovala mi roztržitý úsměv a zavřela dveře. Zavřela je jemně, nebouchla jimi, ale zpoza dveří jsem zaslechl rachtání a věděl jsem, že nasazuje řetěz.

Pomyslel jsem si, že rekreační hala by mohla mým záměrům vyhovovat, až přijde Halloween, i když se mi tak docela nezamlouvala. Předpokládal jsem, že dovnitř se dostanu bez potíží, a z jednoho okna vpředu budu mít pěkný výhled na ulici. Dunning možná přijede spíš v autě, než by šel pěšky, ale věděl jsem, jak vypadá. Bude po setmění, aspoň tak to psal Harry ve své práci, ale na ulici budou svítit lampy.

Viditelnost byla samozřejmě dvousečná. Pokud se Dunning nebude upínat pouze na to, kvůli čemu přišel, skoro jistě si mě všimne, až k němu poběžím. Měl jsem pistoli, ale ta střílela přesně jen do patnácti metrů. Budu muset být ještě blíž, než se odvážím vypálit, protože o halloweenské noci se to bude v Kossuth Street určitě hemžit podměrečnými duchy a skřítky. Ale musel jsem se vyřítit z úkrytu dřív, než se skutečně dostane do domu, protože podle té slohové práce se odloučený manžel Doris Dunningové pustil do díla okamžitě. Než se Harry vrátil z koupelny, všichni leželi na zemi a kromě Ellen byli mrtví. Kdybych vyčkával příliš dlouho, nejspíš bych uviděl to, co Harry: mozek jeho matky vsakující se do pohovky.

Necestoval jsem víc než půlku století proto, abych zachránil jenom jednoho z nich. A co když mě uvidí přicházet? Já měl pistoli, on kladivo – nejspíš ho sebral ze zásuvky s nářadím v penzionu. Jestli se proti mně rozběhne, tím lépe. Budu jako rodeový klaun, který odvádí býkovu pozornost. Budu poskakovat a ječet, dokud se mi nedostane na dostřel, a pak mu vpálím dvě kulky do hrudi.

Tedy za předpokladu, že budu schopen tu spoušť zmáčknout.

A za předpokladu, že pistole neselže. Zkoušel jsem ji ve štěrkovém lomu na okraji města a zdála se mi dobrá…, ale minulost je zatvrzelá.

Minulost se změnám vzpírá.

4

Po dalším rozvažování mě napadlo, že pro moji noční hlídku o Halloweenu možná existuje ještě lepší místo. Potřeboval bych trochu štěstí, ale možná ne příliš. Bůh ví, že v těchhle končinách je spousta domů na prodej, říkal barman Fred Toomey o mém prvním večeru v Derry. Moje průzkumy to potvrdily. Po těch vraždách (a velké záplavě v sedmapadesátém, na to nezapomeňte) se zdálo, že je na prodej půlka městečka. V městečku s méně zapšklými obyvateli by realitní kupec jako já nejspíš dostal klíče od obce a divoký víkend s Miss Derry.

Jedna ulice, kterou jsem ještě neobhlédl, byla Wyemore Lane, o blok dál na jih od Kossuth Street. To znamenalo, že zadní dvorky na Wyemore budou přiléhat k zadním dvorkům Kossuth Street. Neškodilo by to ověřit.

Dům číslo 206 na Wyemore Lane, přímo za Dunningovými, byl sice obydlený, ale ten nalevo od něj – číslo 202 – vypadal jako odpověď na moje modlitby. Šedý nátěr byl čerstvý a šindele nové, ale okenice byly pevně zavřené. Do čerstvě uhrabaného trávníku byl zapíchnutý nápis na PRODEJ KONTAKT SPECIALISTÉ NA OBYTNÉ DOMY DERRY. Nápis mě vyzýval, abych zatelefonoval specialistovi Keithi Haneymu a prodiskutoval s ním financování. Něco takového jsem neměl v úmyslu, ale zaparkoval jsem sunliner na čerstvě vyasfaltované příjezdové cestě (někdo se hodně snažil, aby to tu prodal) a prošel do zadní zahrady s hlavou vztyčenou a s narovnanými rameny, vysoký jako Goliáš. Při zkoumání svého nového prostředí jsem zjistil mnoho věcí a jedna z nich byla, že když se chováte, jako byste tam patřili, lidé si myslí, že tam opravdu patříte.

Zadní dvorek měl pěkně posekaný trávník, listí bylo shrabané, aby byla vidět sametová zeleň. Pod převislou střechou garáže stála mechanická sekačka s kusem zelené plachtoviny úhledně zastrkané přes čepele. Vedle nástavby nad vchodem do sklepa byla psí bouda s nápisem, který ukazoval, že Keith Haney má na vás políčeno všude: sem patří váš hafan. Uvnitř byla hromada nepoužitých pytlů na listí, zahradnická lopatka a nůžky na živý plot, které na hromadě ležely jako těžítko. V roce 2011 by bylo nářadí zamknuté. V roce 1958 se někdo postaral, aby neleželo na dešti, a bohatě to stačilo. Byl jsem si jistý, že dům je zamčený, ale to bylo v pořádku. Neměl jsem zájem se tam vloupat a lézt dovnitř.

Na vzdáleném konci zahrady u domu číslo 202 ve Wyemore Lane rostl živý plot vysoký asi metr osmdesát. Jinými slovy nebyl vysoký jako já, a i když byl hustý, muž by se jím dokázal celkem snadno prodrat, pokud by mu nevadilo pár škrábanců. Nejlepší bylo, že když jsem došel do pravého rohu dvorku za garáží, dohlédl jsem po diagonále na zadní zahradu domu Dunningových. Uviděl jsem dva bicykly. Jeden byl chlapcův Schwinn, nakloněný na stojánku. Druhé kolo leželo na boku jako mrtvý poník a patřilo Ellen Duningové. Vzhledem k postranním kolečkům nebylo možné si ho splést.

Také se tu válely hračky. Jedna z nich byla vzduchovka Daisy Harryho Dunninga.

5

Pokud jste někdy amatérsky hráli divadlo – nebo režírovali studentské představení, což jsem několikrát na lisbonské střední dělal –, víte, že dny před Halloweenem byly pro mě také takové. Zpočátku jsou zkoušky brnkačka. Samá improvizace, vtipy, legrácky a spousta flirtování, protože se vymezují sexuální polarity. Pokud při těch prvních zkouškách někdo vynechá repliku nebo propásne narážku, je to důvod ke smíchu. Pokud se herec dostaví na zkoušku o čtvrt hodiny později, možná se dočká mírné výtky, ale nejspíš ničeho horšího.

Pak se premiéra začíná rýsovat jako reálná možnost, nikoli jako pošetilý sen. Improvizace jdou stranou. Stejně tak blbinky, a i když vtípky zůstanou, následný smích má v sobě nervózní podtón, který tam předtím chyběl. Vynechané repliky a propásnuté narážky začínají ostatní přivádět k zoufalství, místo aby je pobavily. Pokud někdo přijde pozdě na zkoušku, jakmile je scéna přichystaná a do premiéry zbývají jen dny, režisér ho nejspíš příšerně seřve.

Velká noc se blíží. Herci si oblékají kostýmy a líčí se. Někteří jsou skutečně vyděšení, všichni mají pocit, že nejsou dost připravení. Brzy stanou před hledištěm plným lidí, kteří se sem přišli podívat, jak se předvedou. Co vypadalo v dobách čtených zkoušek tak vzdálené, přece jen přišlo. A než půjde opona nahoru, některý Hamlet, Willy Loman nebo Blanche DuBois budou muset odběhnout na nejbližší záchod a vyzvracet se. Pokaždé je to stejné.

S tím zvracením mi můžete věřit. Vím to.

6

Nad ránem o Halloweenu jsem se ocitl nikoli v Derry, ale na moři. Rozbouřeném moři. Křečovitě jsem se držel zábradlí velikého plavidla – asi jachty –, která se užuž potápěla. Déšť hnaný vyjící vichřicí mi bičoval tvář. Mohutné vlny, dole černé a nahoře se zpěněnými zelenými chocholy, se hnaly ke mně. Jachta se zdvihla, stočila se a pak znovu padala dolů a divoce se zmítala.

Probudil jsem se z toho snu s rozbušeným srdcem a rukama stále zkroucenýma, jak jsem se snažil držet zábradlí, které si vysnil můj mozek. Ale nebyl to jenom můj mozek, protože postel se stále pohybovala nahoru a dolů. Žaludek se zřejmě odpoutal od svalů, které ho měly držet na místě.

V takových chvílích je tělo skoro vždy moudřejší než mozek. Odhodil jsem pokrývky, vyřítil se do koupelny a cestou přes kuchyň jsem odkopl nenáviděnou žlutou židli. Později mě bude bolet palec na noze, ale v té chvíli jsem to sotva cítil. Snažil jsem se sevřít hrdlo, ale podařilo se mi to jen částečně. Slyšel jsem, jak jím stoupá divný zvuk až do úst. Gl-gl-grg-gl, takhle to znělo. Můj žaludek byl jachtou, nejdřív stoupal a pak se v pádu podivně zmítal. Padl jsem před toaletní mísou na kolena a vyzvracel večeři. Pak následoval oběd a včerejší snídaně: panebože, šunka s vejci. Při pomyšlení na všechen ten lesklý tuk jsem začal dávit znovu. Pak nastala pauza, a vzápětí došlo k evakuaci snad všeho, co jsem snědl minulý týden.

Zrovna jsem začínal doufat, že to skončilo, když mi v útrobách příšerně třaslavě zarachotilo. Vyhrabal jsem se na nohy, srazil prkýnko na mísu a podařilo se mi usednout dřív, než ze mě všechna ta řidina vyšplíchla.

Ale ne. Ještě to nebylo všechno. Žaludek se skotačivě vzepjal právě ve chvíli, kdy se do práce pustila střeva. Zbývalo jen jediné a já to udělal: předklonil jsem se a vyzvracel se do umyvadla.

A tak to šlo až do haloweenského poledne. To už z mých evakuačních otvorů vycházela pouze vodnatá kaše. Při každém zvracení, při každé křeči ve střevech jsem si pomyslel totéž: Minulost se změnám vzpírá. Minulost je zatvrzelá.

Ovšem až dnes večer Frank Dunning dorazí, měl jsem v úmyslu být u toho. I kdybych pořád blil a spodem šla ze mě kalná voda, měl jsem v úmyslu tam být. I kdyby mě to mělo zabít, budu tam.

7

Pan Norbert Keene, majitel lékárny na Center Street, stál za pultem, když jsem v pátek odpoledne vešel. Dřevěný větrák nad jeho hlavou mu zvedal zbytky vlasů ve vlnivém tanci, takže vypadaly jako pavučiny v letním vánku. Už jen při té podívané se můj utýraný žaludek znovu varovně vzepjal. Pan Keene byl pod bílým bavlněným pláštěm hubený – skoro vychrtlý, a když mě viděl přicházet, jeho bledé rty se roztáhly v úsměvu.

„Vypadáte trochu zbědovaně, příteli.“

„Kaopectat,“ zachraptěl jsem hlasem, který se mi vůbec nepodobal. „Máte ho?“ Napadlo mě, jestli už ho vynalezli.

„Dostali jsme lehkou virózu?“ Stropní světlo se odráželo od čoček malých brýlí bez obrouček a klouzalo po sklech, jak pohyboval hlavou. Jako máslo po pánvi, pomyslel jsem si a žaludek okamžitě podnikl další výpad. „Je toho plné město. Bohužel vás čeká ošklivých čtyřiadvacet hodin. Nejspíš je to bakteriální, ale možná jste použil veřejné hygienické zařízení a zapomněl si umýt ruce. Tolik lidí je příliš líných, aby…“

„Máte ten kaopectat, nebo ne?“

„Samozřejmě. V druhé uličce.“

„Spodky pro inkontinentní – máte něco takového?“

Úsměv tenkých rtů se ještě rozšířil. Inkontinentní spodky pro dospělé jsou legrační, jak jinak. Samozřejmě kromě případů, kdy je potřebujete vy. „Pátá ulička. Ale když se budete držet doma, nebudete je potřebovat. Podle toho, jak jste bledý, pane…, a jak se potíte… Možná by to bylo rozumnější.“

„Díky,“ řekl jsem a představoval si, jak mu jednu vrazím rovnou do obličeje, až mu zuby vletí do krku. Vychutnej si svou zubní pastu, kámo.

Nakupoval jsem pomalu, nechtěl jsem roztřást své tekuté vnitřnosti víc, než bylo nutné. Našel jsem kaopectat (velké ekonomické balení? Jasně), pak spodky pro inkontinentní (dospělá velikost? Jasně). Ty spodky byly mezi potřebami při kolostomii, soupravami na klystýr a zlověstnými žlutými kotouči plastové hadičky, o jejíž funkci jsem nechtěl nic vědět. Také tam byly plíny pro dospělé, ale těmi jsem pohrdl. Kdyby to bylo nutné, vycpu si spodky papírovými utěrkami. To mi připadlo legrační, a přestože mi bylo mizerně, musel jsem se ovládnout, abych se nerozesmál. Smích by v mém delikátním stavu mohl přivodit katastrofu.

Hubený lékárník snad moje utrpení vycítil, protože mi nákup počítal velice pomalu. Při placení jsem mu podal pětidolarovou bankovku rukou, která se viditelně třásla.

„Ještě něco?“

„Jenom jednu věc. Je mi mizerně, sám vidíte, že je mi mizerně, tak proč se na mě sakra šklebíte?“

Pan Keene o krok couvl a úsměv mu zmizel ze rtů. „Ujišťuji vás, že se nešklebím. Samozřejmě doufám, že vám bude lépe.“

Střeva se mi křečovitě sevřela. Trochu jsem se zapotácel, popadl papírový pytlík s nákupem a volnou rukou se chytil pultu. „Máte tu toaletu?“

Úsměv se objevil znovu. „Pro zákazníky nikoliv, bohužel. Nechcete zkusit jedno z těch… zařízení naproti přes ulici?“

„Jste fakticky parchant, co? Dokonalá ukázka občana Derry, sakra.“

Ztuhl, pak se otočil a odkradl se zpátky do podsvětí, kde uchovával ty svoje pilulky, prášky a sirupy.

Pomalu jsem prošel kolem nádržky na sodu a pak ven ze dveří. Měl jsem pocit, jako bych byl ze skla. Venku bylo chladno, nejvýš sedm stupňů, ale slunce mě na kůži pálilo. A bylo lepkavé. V útrobách mi znovu zahučelo. Chvilku jsem zůstal stát jako socha se sklopenou hlavou, s jednou nohou na chodníku a druhou ve strouze. Křeč pominula. Bez rozhlížení jsem přešel ulici a kdosi na mě zatroubil. Ovládl jsem se, abych na houkajícího řidiče nevystrčil prostředník, ale jen proto, že jsem už tak měl dost potíží. Nemohl jsem riskovat, že se dostanu do rvačky. Jednu jsem se právě snažil vybojovat.

Křeč znovu udeřila jako dvoubřitý nůž do podbřišku. Rozběhl jsem se. Ospalý stříbrný dolar byl nejblíž, takže tam jsem rozrazil dveře a všoupl svoje nešťastné tělo do polotmy a kvasnicového pachu piva. Z jukeboxu kvílel Conway Twitty, že to byl jenom sen. Přál jsem si, aby měl pravdu.

V lokále bylo prázdno až na jednoho štamgasta, který seděl u prázdného stolu a díval se na mě polekanýma očima, a barmana, který neměl co dělat a luštil křížovku v novinách. Zvedl ke mně oči.

„Záchod,“ řekl jsem. „Rychle.“

Ukázal dozadu a já se vyřítil ke dveřím označeným KUCÍ a děvčata a rozrazil je jako fotbalista houf protivníků před brankou. Smrdělo to tam lejny, cigaretovým kouřem a chlorem, až štípaly oči. Jediná kabinka neměla dveře, což bylo vlastně dobře. Strhl jsem si kalhoty jako Superman, který dorazil k bankovní loupeži pozdě, otočil jsem se a dopadl.

Právě včas.

Když přešla poslední křeč, vytáhl jsem z papírového pytlíku obrovskou láhev kaopectatu a spolkl tři pořádné doušky. Žaludek se zdvihl. Donutil jsem ho zůstat na místě. Když jsem si byl jistý, že první dávka zůstane dole, zhltl jsem druhou, říhl a pomalu zašrouboval víčko na místo. Na stěnu nalevo kdosi nakreslil penis a varlata. Varlata byla rozříznutá a crčela z nich krev. Pod tento okouzlující obrázek malíř napsal: HENRY CASTONGUAYI, AŽ PŘÍŠTĚ OŠUKÁŠ MOJI ŽENU, TOHLE DOSTANEŠ.

Zavřel jsem oči, a když jsem to udělal, v duchu jsem spatřil polekaného štamgasta, který sledoval můj úprk na záchod. Ale byl to host? Na stole před sebou nic neměl, prostě tam seděl. Se zavřenýma očima jsem ten obličej jasně viděl. Určitě jsem ho znal.

Když jsem se vrátil do lokálu, Conwaye Twittyho v jukeboxu vystřídal Ferlin Husky a Bezkšanda byl pryč. Zašel jsem k barmanovi a řekl: „Když jsem přišel, tamhle seděl nějaký chlápek. Kdo to byl?“

Vzhlédl od své křížovky. „Nikoho jsem neviděl.“

Vytáhl jsem peněženku, našel pětidolarovku a položil ji na bar vedle narrangansettského parníku. „Jméno.“

Chvilku se mlčky radil sám se sebou, podíval se na sklenici na dýška vedle láhve s naloženými vejci, uvnitř uviděl pouze jeden osamělý desetník, a pětidolarovka zmizela. „Byl to Bill Turcotte.“

To jméno mi nic neříkalo. Ten prázdný stůl také nemusel nic znamenat, ale na druhé straně…

Položil jsem na bar dvojče Poctivého Abea. „Přišel sem, aby mě pozoroval?“ Pokud odpověď zněla ano, znamenalo to, že mě sleduje. A možná nejen dneska. Ale proč?

Barman bankovku odšoupl. „Vím jenom, že obyčejně sem chodí na pivo a dává si ho spoustu.“

„Tak proč odešel a žádné si nedal?“

„Možná kouknul do šrajtofle a zjistil, že tam má akorát průvan. Krucinál, vypadám snad jako Bridey Murphyová? Když už jste mi zasmradil záchody, tak si něco objednejte, nebo jděte po svejch.“

„Smrděly až hanba, ještě než jsem přišel, příteli.“

Nebyla to kdovíjaká pecka na závěr, ale na lepší jsem se za daných okolností nezmohl. Vyšel jsem ven, zůstal stát na chodníku a rozhlížel se po Turcottovi. Nebylo po něm ani vidu, ani slechu, ale za oknem lékárny stál Norbert Keene s rukama založenýma za zády a pozoroval mě. Jeho úsměv byl pryč.

8

V sedmnáct dvacet jsem zaparkoval sunliner na parkovišti u baptistického kostela na Witcham Street. Měl tam velkou společnost, protože podle vývěsky se v pět hodin v tomto konkrétním kostele konalo setkání Anonymních alkoholiků. V kufru fordu jsem měl všechen majetek, který jsem nashromáždil během sedmi týdnů pobytu v místě, kterému jsem v duchu začal říkat Divné maloměsto. Nepostradatelné věci jsem měl v kufříku Buxton, který mi dal Al: jeho poznámky, moje poznámky a zbývající hotovost. Díky bohu, že jsem si většinu nechal v přenosné formě.

Na sedadle vedle sebe jsem měl položený papírový sáček s lahví kaopectatu – už ze tří čtvrtin prázdnou – a nepropustné spodky. Naštěstí jsem měl pocit, že je nebudu potřebovat. Žaludek i střeva se zřejmě uklidnily a třas z rukou vymizel. V přihrádce na rukavice jsem měl půl tuctu sladkých tyčinek Payday a pod nimi revolver Police Special. Tyto věci jsem také přidal do sáčku. Později, až se ocitnu na stanovišti mezi garáží a živým plotem za domem číslo 202 ve Wyemore Lane, revolver nabiji a zastrčím za opasek. Jako laciný kriminálník v béčkovém filmu, které dávali ve Strandu.

V přihrádce byla ještě jedna věc: Televizní programy s Fredem Astairem a Barrie Chaseovou na obálce. Od chvíle, kdy jsem si ten časopis koupil ve stánku na Hlavní ulici, jsem si nejméně podesáté nalistoval páteční přehled.

20 h, kanál 2: Nová dobrodružství Elleryho Queena, George Nader, Les Tremayne. „Tak bohatá, tak krásná, tak mrtvá.“

Zákeřný burzovní makléř (Whit Bissell) pronásleduje bohatou dědičku (Eva Gabor), zatímco Ellery a jeho otec vedou vyšetřování.

Zastrčil jsem ho do sáčku k ostatním věcem – hlavně pro štěstí –, pak jsem vystoupil, zamkl auto a vydal se do Wyemore Lane. Minul jsem několik maminek a tatínků, kteří chodili koledovat s dětmi, jež byly na samostatné pochůzky příliš malé. Na spoustě zápraží se vesele zubily vyřezané dýně a tupě na mě civělo několik vycpaných panáků se slamákem.

Šel jsem po Wyemore Lane prostředkem chodníku, jako bych tam patřil. Když se přiblížil jeden otec, který držel za ruku holčičku s visacími cikánskými náušnicemi, maminčinou rtěnkou na puse a velkýma černýma umělýma ušima připlácnutýma na kudrnatou paruku, pozvedl jsem klobouk na pozdrav tatínkovi a sklonil se k dítěti, které si také neslo papírový pytlík.

„Kdopak jsi, zlatíčko?“

„Annette Fůniželová,“ odpověděla. „Ona je ta nejhezčí myšketýrka.“

„A ty jsi stejně hezká jako ona,“ řekl jsem jí. „A copak řekneš?“

Vypadala zmateně, tak se k ní otec sklonil a zašeptal jí cosi do ucha. Celá se rozzářila. „Dej mi koledu, nebo něco provedu!“

„Správně,“ pochválil jsem ji. „Ale dnes večer nic neprováděj.“ To jsem měl dnes večer v úmyslu pouze já.

Vytáhl jsem ze sáčku sladkou tyčinku (musel jsem ji dolovat zpod revolveru) a podal ji holčičce. Otevřela svůj sáček a já do něj tyčinku vhodil. Byl jsem chlapík z ulice, úplný cizinec v městečku, které nedávno sužovaly strašné zločiny, ale ve tváři otce i dcery jsem viděl stejnou dětskou důvěřivost. Časy cukroví ochuceného LSD čekaly ve vzdálené budoucnosti – stejně jako varování nepoužívejte, pokud je obal porušen.

Otec jí cosi znovu zašeptal.

„Děkuji vám, pane,“ řekla Annette Fůniželová.

„Není vůbec zač.“ Mrkl jsem na tatínka. „Přeji vám oběma krásný večer.“

„Nejspíš ji zítra bude bolet břicho,“ zabručel tatínek, ale usmíval se. „Pojď, dýničko.“

„Já jsem Annette!“ ohradila se.

„Promiň, promiň. Tak pojď, Annette.“ Usmál se na mě, také pozvedl klobouk a znovu se vydali za kořistí.

Pokračoval jsem k domu číslo 202, ne moc rychle. Pískal bych si, kdybych neměl tak suché rty. Na příjezdové cestě jsem to riskl a rychle se rozhlédl. Uviděl jsem několik koledníků na druhé straně ulice, ale nikdo mi nevěnoval nejmenší pozornost. Výtečně. Rázně jsem vyšel po cestičce. Jakmile jsem byl za domem, oddechl jsem si úlevou tak hluboce, jako bych ten výdech tahal až z paty. Zaujal jsem pozici v pravém rohu na konci dvorku, bezpečně schovaný mezi garáží a plotem. Aspoň jsem si to myslel.

Vykoukl jsem na dvůr Dunningových. Kola byla pryč. Většina hraček tam zůstala – dětský luk a několik šípů s přísavkami místo špičky, baseballová pálka s rukojetí omotanou izolační páskou, zelená obruč Hula Hoop –, ale chyběla vzduchovka Daisy. Harry si ji odnesl dovnitř. Chtěl si ji vzít s sebou, až půjde na koledu převlečený za Buffalo Boba.

Už mu Tugga kvůli tomu vynadal? Už mu matka řekla Vezmi si ji, jestli chceš, není to opravdová puška? Jestli ne, brzy to udělají. Jejich věty už byly napsány. Žaludek se mi křečovitě sevřel, tentokrát ne kvůli čtyřiadvacetihodinové viróze, která tu řádila, ale kvůli tomu, že mi to naplno a v plné kráse došlo – až to člověk ucítí v břiše. Tohle se opravdu stane. Vlastně se to už dělo. Představení začalo.

Pohlédl jsem na hodinky. Zdálo se mi, že jsem nechal auto na parkovišti u kostela před hodinou, ale bylo teprve tři čtvrtě na šest. V domě u Dunningových všichni právě usedali ke stolu, aby se navečeřeli…, i když jak jsem znal děti, ty mladší budou příliš natěšené, než aby jedly, a Ellen už bude mít na sobě kostým princezny Zimojarky Létopodzimové. Nejspíš se do něj navlékla hned po příchodu ze školy a matku od té chvíle dohání k šílenství věčnými žádostmi, aby jí pomohla natřít na obličej válečné barvy.

Posadil jsem se, zády se opřel o zadní zeď garáže, prohrabal se sáčkem a vytáhl sladkou tyčinku Payday. Zvedl jsem ji výš a zamyslel se nad ubohým starým J. Alfredem Prufrockem. Nebyl jsem na tom o moc líp, ačkoli já tu dumal, jestli se odvážím nebo neodvážím to cukroví sníst. Na druhou stranu mě v příštích třech hodinách čekala spousta práce a v prázdném žaludku mi kručelo.

Kašlu na to, pomyslel jsem si a tyčinku rozbalil. Byla skvělá – sladká, slaná a šťavnatá. Skoro celou jsem ji zhltl nadvakrát. Už jsem se chystal strčit do úst i zbytek (a při tom uvažoval, proč mě proboha nenapadlo zabalit si obložený chleba a láhev koly), když jsem koutkem levého oka zahlédl pohyb. Užuž jsem se otočil a současně hmatal do sáčku pro zbraň, ale byl jsem pomalý. Do prohlubně na levém spánku se mi opřelo cosi studeného a ostrého.

„Vytáhni tu ruku ze sáčku.“

Ten hlas jsem poznal okamžitě. Tos teda trefil kozla, řekl mi jeho majitel, když jsem se zeptal, jestli on nebo některý jeho kamarád nezná nějakého Dunniga. Odpověděl, že Berry je plné Dunningů, a já si to zanedlouho ověřil, ale on věděl v tu ránu, kterého mám na mysli, že? A teď mi to dokázal.

Špička čepele se zabořila trochu hlouběji a já ucítil, jak mi po straně obličeje stéká čůrek krve. Hřál mě na chladné kůži. Skoro pálil.

„Vytáhni ji, okamžitě. Myslím, že vím, co tam máš, a jestli se tvoje ruka neobjeví prázdná, vykoleduješ si o tomhle Halloweenu půl metru japonský oceli. Je pořádně ostrá. Hladce ti vyleze přímo na druhý straně hlavy.“

Vytáhl jsem ruku ze sáčku – prázdnou – a otočil se, abych se na Bezkšandu podíval. Vlasy mu padaly přes uši a lepily se mu na čelo v umaštěných vlnách. Tmavé oči mu plavaly v bledém, zarostlém obličeji. Cítil jsem tak velký úděs, až to bylo skoro zoufalství. Skoro…, ale ne tak docela. I když mě to zabije, pomyslel jsem si znovu. I tak.

„V tom sáčku jsou jenom sladké tyčinky,“ řekl jsem mírně. „Jestli jednu chcete, pane Turcotte, stačí říct. Klidně vám ji dám.“

Chňapl po sáčku dřív, než jsem stačil hmátnout dovnitř. Udělal to rukou, v níž nedržel zbraň, z níž se vyklubal bajonet. Nevím, jestli byl japonský nebo ne, ale podle toho, jak v houstnoucím šeru svítil, byl jsem ochoten souhlasit s tím, že je velmi ostrý.

Prohrabal se obsahem a vytáhl můj policejní speciál. „Jenom sladký tyčinky, jo? Tohle mi jako cukroví nepřipadá, pane Ambersone.“

„Potřebuji ji.“

„Jo, a lidi v pekle potřebujou vychlazenou vodu, ale taky ji nedostanou.“

„Nemluvte tak nahlas,“ požádal jsem ho.

Zastrčil si můj revolver za opasek – přesně na místo, kam bych si ho dal já, jakmile bych se prodral plotem na dvorek Dunningových – a pak píchl bajonetem proti mým očím. Musel jsem se ovládnout, abych neucukl. „Nevykládej mi, co mám…“ Zapotácel se. Chytil se nejdřív za břicho, potom si promnul hrudník a pak zarostlé hrdlo, jako by mu něco zaskočilo. Slyšel jsem, jak mu v krku cvaklo, když polkl.

„Pane Turcotte? Není vám něco?“

„Kde ses dozvěděl, jak se jmenuju?“ A aniž počkal na odpověď, pokračoval. „Od Petea, že jo? Barmana u Ospalýho dolaru. Ten ti to pověděl.“

„Ano. Já mám na vás taky otázku. Jak dlouho mě sledujete? A proč?“

Nevesele se usmál a ukázal tak mezery v chrupu. „To jsou dvě otázky.“

„Jenom mi na ně odpovězte.“

„Chováš se jako…,“ znovu sebou trhl, polkl a opřel se o zadní stěnu garáže, „… jako bys měl něco za lubem.“

Pozoroval jsem, jak je Turcotte bledý a nervózní. Pan Keene byl možná parchant líznutý sadistou, ale jako diagnostik podle mě nebyl tak špatný. Nakonec, kdo by měl vědět líp, co se kolem děje, než místní lékárník? Byl jsem si celkem jistý, že já už zbytek kaopectatu nebudu potřebovat, ale Billu Turcottovi by se mohl hodit. Nemluvě o neprosákavých kalhotkách, jakmile se vir pustí do práce naplno.

Tohle by mohlo být hodně dobré, nebo hodně špatné, pomyslel jsem si. Ale to byla pitomost. Na tomhle nebylo dobrého vůbec nic.

Nevadí. Jenom ať mluví dál. A jakmile začne zvracet – za předpokladu, že k tomu dojde dřív, než mi podřízne krk nebo mě zastřelí mou vlastní zbraní – vrhnu se na něj.

„Tak povídejte,“ řekl jsem. „Myslím, že mám právo to vědět, protože jsem vám nic neudělal.“

„Ty chceš udělat něco jemu, to si myslím. Celá ta kouřová clona s nemovitostma, co ji vypouštíš po městě – samý kecy. Ty jsi sem přijel hledat jeho.“ Kývl směrem k domu na druhé straně živého plotu. „Věděl jsem to ve chvíli, kdys jeho jméno vypustil z huby.“

„Jak to? Vždyť tohle městečko je plné Dunningů, sám jste to říkal.“

„Jo, ale mě zajímá jenom jeden.“ Zvedl ruku třímající bajonet a do rukávu si otřel pot z čela. Myslím, že jsem ho v tu chvíli mohl sejmout, ale bál jsem se, že by hluk potyčky přivábil pozornost. A kdyby spustil revolver, kulku bych nejspíš chytil já.

A navíc jsem byl zvědavý.

„Musel vám v životě prokázat ohromnou laskavost, když mu oplátkou děláte anděla strážného,“ poznamenal jsem.

Uchechtl se, ale nijak vesele. „To se ti fakt povedlo, chlape, ale svým způsobem je to pravda. Nejspíš jsem fakt něco jako jeho anděl strážnej. Aspoň prozatím.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že je můj, Ambersone. Ten parchant mi zabil mladší sestru, a pokud má do něho někdo vpravit kulku… nebo kudlu,“ potřásl si bajonetem před bledým, zachmuřeným obličejem, „tak to budu já.“

9

Zíral jsem na něho s ústy dokořán. Někde v dálce zarachotila série ran, jak nějací halloweenští ničemové odpálili řádku dělbuchů. Po celé Witcham Street pokřikovaly děti. Ale tady jsme byli jen my dva. Christy a její spolualkoholici si říkali Billovi přátelé; my jsme byli Frankovi nepřátelé. Člověk by řekl, že jsme dokonalý tým…, jenže Bill Turcotte „Bezkšanda“ na týmového hráče moc nevypadal.

„Vy…,“ zarazil jsem se a zavrtěl hlavou. „Povídejte.“

„Jestli máš aspoň z půlky fištronu, na kolik vypadáš, měl by sis to dát dohromady sám. Nebo ti toho Chazzy neřekl dost?“

Nejdřív mi to nedocvaklo. Pak ano. Ten maličký chlapík s mořskou pannou na předloktí a veselou čipmunkovskou tváří. Jenže jeho obličej nevypadal tak vesele, když ho po zádech popleskal Frank Dunning a řekl mu, aby si dával bacha na frňák, protože ho má moc dlouhý a lehko by si ho mohl ušpinit. Když Frank stále vykládal vtipy u kecacího stolu bratrů Trackerových v zadní části lokálu u Lampáře, Chaz Frati mi hodně prozradil o Dunningově prchlivosti… i když pro mě to díky školníkově slohové práci nebylo žádné překvapení. Přivedl nějaké děvče do jiného stavu. Po roce nebo dvou sebrala dítě a vzala roha.

„Chytáš něco na těch dlouhejch vlnách, komandére Cody? Vypadá to, že zřejmě jo.“

„První žena Franka Dunninga byla vaše sestra.“

„Výborně. Pán uhodl hádanku a vyhrává stovku dolarů.“

„Pan Frati říkal, že vzala dítě a utekla od něho. Protože už nemohla snášet, jaký je z něho násilník, když se opije.“

„Jo, tohle ti řekl a přesně tomu většina lidí v městečku věří – pokud vím, tak tomu věří i Chazzy –, ale já vím svoje. My jsme si s Clarou byli vždycky blízcí. Když jsme vyrůstali, byl jsem tu já pro ni a ona pro mě. Nejspíš nic takovýho neznáš, připadáš mi jako hodně studená ryba, ale takhle to bylo.“

Přemýšlel jsem o tom jediném dobrém roce, který jsme s Christy prožili – půl roku před svatbou a půl roku po ní. „Ne zas tak studená. Vím, o čem mluvíte.“

Znovu si třel trup, i když si to zřejmě neuvědomoval: od břicha k hrudi, od hrudi ke krku, a zase zpátky k hrudi. V obličeji byl stále bledší. Uvažoval jsem, co měl asi k obědu, ale zřejmě mě nebude zvědavost trápit dlouho: brzy to uvidím na vlastní oči.

„Jo? Tak vám možná přijde trochu divný, že mi nikdy nenapsala, když se s malým Mikeym někde usadila. Ani pohlednici neposlala. Já si teda myslím, že je to hodně divný. Protože ona by mi napsala. Ona věděla, jakou mám o ni starost. A věděla, jak moc mám rád toho malýho. Bylo jí dvacet a Mikeymu bylo šestnáct měsíců, když ten rádobyvtipnej kundomil ohlásil její zmizení. To bylo v létě osmatřicátýho roku. Teď by jí bylo čtyřicet a synovci jedenadvacet. Dost starej, aby mohl volit, sakra. A ty mi chceš namluvit, že by nikdy nenapsala ani řádku bratrovi, kterej se staral, aby jí Nosatej Royce nestrkal do zadku to svoje svrasklý starý maso, když jsme byli malí? Nebo aby si mi řekla o trochu peněz do začátku, pokud se usadila v Bostonu nebo New Havenu nebo někde jinde? Pane, já bych…“

Škubl sebou a ozvalo se tiché krknutí, které jsem velmi dobře znal, a odpotácel se znovu ke garážové stěně.

„Musíte se posadit,“ řekl jsem. „Jste nemocný.“

„Nikdy nejsem nemocnej. Od šestý třídy jsem neměl ani rýmu.“

Jestli to tak bylo, virus ho smete jako Němci Varšavu.

„Je to střevní chřipka, Turcotte. Já kvůli ní nespal celou noc. Pan Keene z lékárny mi říkal, že tu teď ta chřipka řádí.“

„Ten hubenej třasořitka nic neví. Je mi dobře.“ Pohodil mastnými chomáči vlasů, aby mi ukázal, jak moc je mu dobře. Byl bledý jako stěna. Ruka svírající japonský bajonet se klepala stejně jako ta moje ještě dnes dopoledne. „Chcete to slyšet, nebo ne?“

„Jistěže chci.“ Kradmo jsem se podíval na hodinky. Bylo šest hodin deset minut. Čas, který se předtím tak pomalu vlekl, najednou pořádně zrychlil. Kde byl Frank Dunning v tuhle chvíli? Stále v samoobsluze? To jsem si nemyslel. Podle mě dnes odešel dřív, vedoucímu třeba řekl, že děti vezme na koledu. Jenomže tohle v plánu neměl. Seděl někde v hospodě, a u Lampáře to nebylo. Tam chodil na jedno pivo, nejvýš dvě. Což zvládal, i když – pokud byla moje manželka jasný příklad, a podle mě byla přímo ukázková – vždycky odcházel žíznivý a s rozběsněným mozkem, který chtěl víc.

Ne, když pocítil potřebu se skutečně pořádně nalít, chtěl to udělat v některé derryské špinavé a podřadné knajpě: u Paprsku, v Ospalém dolaru, Kýblu. Možná dokonce v některém z nejhorších pajzlů na břehu znečištěné Kenduskeagy – u Wallyho nebo v oplzlém Salonu Paramount, kde stále vysedávaly na většině stoliček u baru prastaré kurvy s tlustou vrstvou líčidla na obličeji. A vyprávěl tam vtipy, které rozesmály celý lokál? Přisedl si k němu někdo vůbec, když si přiléval tvrdý alkohol na vrstvu žhavého uhlí vzadu v mozku? To určitě ne, pokud si nekoledovali o akutní návštěvu u zubaře.

„V době, kdy moje sestra a synovec zmizeli, bydleli s Dunningem v malém pronajatém domku na hranici města Cashman. On hodně pil, a když ten hodně pije, musí si procvičit ty svoje zasraný pěsti. Viděl jsem na ní modřiny a jednou měl Mikey pravou ruku od zápěstí až po loket celou modrou až do černa. Já říkám ‚Sestřičko, on tě mlátí, i to dítě? Protože jestli jo, zmlátím já jeho.‘ Ona prý ne, ale nepodívala se na mě, když to říkala. Prý ‚Drž se od něho dál. Billy. Je silný. To ty jsi taky, já vím, ale jsi hubený. Trochu prudší vítr by tě odfoukl. Něco by ti udělal.‘ To bylo půl roku předtím, než zmizela. Utekla, to tvrdí on. Ale na tý straně městečka jsou hluboký lesy. Sakra, jakmile dojedete do Cashmanu, je to tam samej les. Lesy a bažiny. Víte, co se ve skutečnosti stalo, že?“

Věděl jsem. Jiní by tomu možná nevěřili, protože z Dunninga byl vážený občan, který měl pití očividně dávno pod kontrolou. Také proto, že přímo sršel šarmem. Jenže já měl interní informace, víme?

„Myslím, že mu ruply nervy. Myslím, že se vrátil domů opilý a ona řekla něco, co se mu nelíbilo, možná něco celkem indiferentního…“

„Infide– cože?“

Znovu jsem nakoukl plotem do zahrady. V kuchyňském okně za ní se objevila žena a zase zmizela. U Dunningových se podávala večeře. Budou mít i dezert? Želé se šlehačkou? Křupavý koláč? Neřekl bych. Kdo má chuť na dezert o halloweenském večeru? „Já prostě říkám, že je zabil. Vy si to přece také myslíte?“

„Jo…“ Vypadal zaraženě a zároveň podezíravě. Myslím, že lidé, kteří jsou něčím posedlí, takhle vždycky vypadají, když uslyší, že to, kvůli čemu nemohou spát, někdo nejenže vysloví nahlas, ale dokonce potvrdí. To musí být nějaký trik, pomyslí si. Jenže tohle nebyl žádný trik. I když jsme měli Halloween.

Pokračoval jsem. „Dunningovi bylo kolik, dvaadvacet? Měl celý život před sebou. Určitě si myslel ‚No, udělal jsem něco hrozného, ale můžu to vyžehlit. Jsme tady v lesích, nejbližší sousedi jsou dva kilometry daleko…‘ Byli dva kilometry daleko, Turcotte?“

„Nejmíň.“ Vypravil to ze sebe namáhavě. Jednou rukou si třel bázi krku. Bajonet poklesl. Pravou rukou bych mu ho snadno sebral a vytrhnout mu druhou rukou revolver zpoza opasku by nemuselo být vyloučené, ale nechtělo se mi. Byl jsem toho názoru, že virus se o pana Billa Turcotta postará dostatečně. Opravdu jsem si myslel, že to bude takhle prosté. Vidíte, jak snadné je zapomenout na to, jak je minulost zatvrzelá?

„Takže odnesl těla do lesa, zahrabal je a rozhlásil, že utekli. Možná se to ani nevyšetřovalo.“

Turcotte otočil hlavu a odplivl si. „Pochází z dobrý starý rodiny v Derry. Ta moje přijela ze Saint John Valley v rezavým starým náklaďáku, když mi bylo deset a Claře osm. Prostě francouzská špína. Co myslíš ty?“

Podle mě to byla další ukázka, jak to v Derry chodí – tohle jsem si myslel. A i když jsem chápal Turcottovu lásku k sestře a bylo mi ho líto, mluvil o starém zločinu. Mě zajímal jiný, který se měl stát za necelé dvě hodiny.

„Domluvili jste se na mě s Fratim, že?“ To teď bylo očividné, ale přece jen to bylo zklamání. Myslel jsem si, že ten chlapík byl prostě přátelský, že se u piva a humřích kousků chtěl podělit o místní drby. Spletl jsem se. „Je to váš kamarád?“

Turcotte se usmál, ale vypadalo to spíš jako škleb. „Já že bych se přátelil s bohatým židáckým vetešníkem? K smíchu. Chceš si poslechnout krátkou historku?“

Znovu jsem se kradmo podíval na hodinky a viděl, že mám stále trochu času. Zatímco Turcotte mluvil, střevní virus pilně pracoval. Chtěl jsem udeřit, jakmile se poprvé předkloní, aby zvracel.

„Proč ne?“

„Já, Dunning a Chaz Frati jsme stejně staří – dvaačtyřicet. Věříte tomu?“

„Jistě.“ Ale Turcotte, který měl těžký život (a teď začínal být nemocný, i když to nechtěl připustit), vypadal o deset let starší než ti druzí dva.

„Když jsme chodili do posledního ročníku na střední konsolidované, byl jsem asistentem manažera fotbalovýho týmu. Tygr Bill, tak mi říkali – že je to roztomilý? Snažil jsem se do týmu dostat v prváku a pak zase v druháku, ale vždycky mě vyrazili. Moc hubenej pro útok, moc pomalej na obranu. Můj zasranej život v kostce, pane. Ale měl jsem tu hru moc rád a nemohl jsem si dovolit zaplatit desetník za lístek – moje rodina neměla vůbec nic –, takže jsem se stal tím asistentem. Pěkně to zní, ale víte, co to znamená?“

Jistěže jsem to věděl. V životě Jakea Eppinga jsem nebyl pan Realitní agent, ale pan Střední škola, a některé věci se nemění. „Nosil jste jim vodu.“

„Jo, nosil jsem jim vodu. A držel kýbl, když někdo začal po dvanáctým kolečku ve vedru kolem hřiště blít nebo když to schytal přilbou do koulí. A taky jsem byl ten, kdo tam zůstával dlouho, aby po nich uklidil všechno svinstvo z hřiště a posbíral z podlahy ve sprchách jejich trenky hnědý od hoven.“

Zašklebil se. Představil jsem si, že se jeho žaludek proměňuje v jachtu na rozbouřeném moři. Vzhůru stoupá, námořníci… a do hlubin se vrhá.

„Takže jednou v září nebo říjnu v třicátým čtvrtým jsem tam zůstal po tréninku úplně sám, sbíral jsem vytroušený vycpávky a pružný bandáže a všechno ostatní, co po sobě nechali, a všechno to strkal do koše na kolečkách, a najednou, co to vidím, Chaz Frati se žene přes hřiště a odhazuje učebnice. A honí ho banda kluků – kristepane, co to bylo?“

Rozhlédl se a poulil oči z bledého obličeje. Znovu jsem měl příležitost sebrat mu možná revolver a určitě bajonet, ale neudělal jsem to. Opět si rukou třel hrudník. Žaludek už ne, ale hrudník. To mi pravděpodobně mělo něco napovědět, ale měl jsem plnou hlavu něčeho jiného. Jeho příběh nebyl to nejmenší. To je prokletí učitele literatury. Dobrý příběh nás může svést i v tom nejméně vhodném okamžiku.

„Uklidněte se, Turcotte. To jenom děti odpalují rachejtle. Máme Halloween, víte?“

„Není mi moc dobře. Možná jsi měl s tou virózou pravdu.“

Kdyby ho napadlo, že by se mu mohlo udělat natolik zle, že nebude schopen akce, mohl by se dopustit něčeho unáhleného. „Teď se na virózu vykašlete. Povídejte o Fratim.“

Usmál se. Na tom bledém, zpoceném, zarostlém obličeji to vypadalo znepokojivě. „Chazzy se hnal jako ďábel, ale dohnali ho. Asi dvacet metrů za brankou na jižním konci hřiště je roklina a oni ho do ní shodili. Překvapilo by tě, kdyby ses dozvěděl, že jedním z nich byl Frankie Dunning?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Slezli tam za ním a stáhli mu kalhoty. Pak ho začali různě postrkovat a fackovat ho. Řval jsem na ně, aby toho nechali, a jeden z nich se podíval nahoru a zařval ‚Pojď dolů a přinuť nás, hajzle. Užiješ si dvakrát víc než on.‘ Takže jsem běžel do šaten a řekl několika hráčům, že parta lupičů mlátí jednoho kluka, a jestli by to nechtěli zarazit. No, jim bylo fuk, kdo koho mlátí a kdo to schytal, ti kluci byli vždycky ochotní se porvat. Vyběhli ven, někteří jenom v prádle. A chceš vědět něco fakt legračního, Ambersone?“

„Jistě.“ Znovu jsem se rychle podíval na hodinky. Už bylo skoro tři čtvrtě na sedm. Doris v domě Dunningových myje nádobí a možná poslouchá v televizi večerní zprávy.

„Někam spěcháš?“ zeptal se Turcotte. „Musíš chytit vlak, krucinál?“

„Chtěl jste mi vyprávět něco legračního.“

„Nojo. Oni zpívali školní hymnu! Jak se ti to líbí?“

V duchu jsem viděl osm nebo deset mohutných napůl oblečených kluků, kteří se ženou přes hřiště, celí dychtiví si po tréninku ještě do něčeho praštit, a zpívají Sláva Tygrům z Derry, praporec vysoko pozdvihneme. Opravdu to bylo svým způsobem legrační.

Turcotte viděl, jak se usmívám, a na jeho tváři se také objevil úsměv. Sice napjatý, ale upřímný. „Fotbalisti pár těch kluků pořádně zmasili. Ne tak Frankieho Dunninga, když ten sráč viděl, že se na ně žene přesila, utekl do lesa. Chazzy ležel na zemi a držel si ruku. Měl ji zlomenou. Ale mohlo to být mnohem horší. Mohl taky skončit v nemocnici. Jeden fotbalista se na něho koukl, jak tam leží, a trochu do něho šťouchl nohou – jako když šťouchneš do kravince, do kterýho jsi málem šlápl – a řekl: „Ženeme se sem takovou dálku, abysme zachránili židovskýho špeka?“ A celá parta vybuchla smíchy, protože to byl takový vtip, víš. Žid? A špek?“ Hleděl na mě skrz prameny napomádovaných lesklých vlasů.

„Chápu,“ řekl jsem.

„‚Ále, kašlu na to,‘ řekl jiný. ‚Potřeboval jsem někoho nakopat do zadku a tohle mi stačilo.ʻ Vrátili se a já pomohl Chazovi z rokliny. Dokonce jsem ho doprovodil domů, protože jsem si myslel, že by mohl třeba omdlít. Bál jsem se, že Frankie a jeho kamarádi by se mohli vrátit – on se taky bál –, ale vydržel jsem s ním. Ať se poseru, jestli vím proč. Měl bys vidět ten barák, co v něm bydlel – přímo palác, doprdele. To vetešnictví jim muselo fakt vynášet. Když jsme tam dorazili, poděkoval mi. Myslel to upřímně. Skoro bulel. Já na to ‚Nemluv o tom, prostě nemám rád, když jde šest proti jednomu.‘ Což byla pravda. Ale víš, co se říká o židech: Nikdy nezapomenou na dluh ani laskavost.“

„Proto jste sem zaskočil, abyste zjistil, co dělám.“

„Měl jsem docela jasnou představu, co děláš, chlape. Jenom jsem se chtěl ujistit. Chaz mi říkal, abych to nechal být – prý seš podle něho docela milej chlap jenže když jde o Frankieho Dunninga, tak to být nenechám. Nikdo nezkřiví Frankiemu Dunningovi ani vlas. Je můj.“

Trhl sebou a znovu si třel hrudník. A tentokrát mi to došlo.

„Turcotte – bolí vás břicho?“

„Ne, hrudník. Mám ho nějak sevřenej.“

To nevypadalo dobře a myšlenka, která mi prolétla hlavou, zněla takže on se teď také ocitl v nylonové punčoše.

„Sedněte si, než upadnete.“ Zamířil jsem k němu. Vytáhl revolver. Kůže mezi mými bradavkami – kam mě zasáhne kulka – mě začala příšerně svědit. Mohl jsem ho odzbrojit, pomyslel jsem si. Opravdu jsem mohl. Ale to ne, já musel poslouchat historku. Měl jsem mít rozum.

„To ty si sedni, brácho. Pohov si, jak píšou v komiksech.“

„Jestli máte infarkt…“

„Nemám žádnej pitomej infarkt. Koukej si sednout.“

Sedl jsem si a díval se na něj, jak se opírá o garáž. Jeho rty získaly namodralý nádech, který jsem si nespojoval se zdravím.

„Co s ním chcete dělat?“ zeptal se Turcotte. „To chci vědět. To musím vědět, než se rozhodnu, co udělám s váma.“

Pečlivě jsem se rozmýšlel, co na to odpovím. Jako by na tom záležel můj život. Možná záležel. Nemyslel jsem si, že Turcotte je schopen vraždy, i když si to třeba myslel, jinak by Frank Dunning dávno ležel v hlíně vedle svých rodičů. Ale Turcotte měl moji zbraň a byl nemocný. Mohl by spoušť zmáčknout náhodou. Ta síla, která usilovala o to, aby věci zůstaly, jak jsou, by mu v tom mohla dokonce pomoci.

Kdybych mu to pověděl přiměřeným způsobem – to jest vynechal bych šíleně znějící věci – možná by mi uvěřil. Díky tomu, čemu věřil už z dřívějška. Co v hloubi duše věděl.

„Chystá se to udělat zas.“

Už se chtěl zeptat, co mám na mysli, ale pak nemusel. Vytřeštil oči. „Ty myslíš… ji?“ Podíval se k plotu. Až do té chvíle jsem ani nevěděl, jestli ví, co za plotem je.

„Nejen ji.“

„Některé dítě taky?“

„Ne jedno, všechny. Zrovna v tuhle chvíli někde chlastá, Turcotte. Propracovává se k dalšímu záchvatu zuřivosti. Vy je přece znáte, že? Jenže tentokrát už žádné zakrývání stop nebude. Navíc je mu to jedno. Tohle se v něm podebíralo od posledního záchvatu, kdy si Doris konečně řekla, že už se mlátit nenechá. Vykázala ho ze dveří, věděl jste to?“

„Všichni to vědí. On teď bydlí v penzionu.“

„Snaží se na ni hrát slušňáka, aby se mohl vrátit, ale to jeho kouzlo už na ni nezabírá. Chce se s ním rozvést, a jelikož Dunning konečně pochopil, že jí to nevymluví, hodlá jí dát jednu kladivem. Pak se stejným způsobem rozvede s dětmi.“

Zamračil se na mě. Bajonet v jedné ruce, revolver v druhé. Trochu prudší vítr by tě odfoukl, řekla mu sestra před spoustou let, ale podle mě by dnes večer na to stačil jen vánek. „Jak to můžeš vědět?“

„Nemám čas to vysvětlovat, ale vím to. Jsem tady, abych to zastavil. Takže mi vraťte bouchačku a nechte mě to udělat. Kvůli vaší sestře. Kvůli synovci. A protože si v hloubi duše myslím, že jste moc milej chlap.“ To byl kec, ale když už něco přikrášlujete, tak pořádně, říkával můj otec.

„Proč byste jinak bránil Dunningovi a jeho kamarádům, aby Chaze Fratiho umlátili?“

Přemýšlel. Skoro jsem slyšel, jak se mu v hlavě otáčejí kolečka a cvakají pastorky. Pak mu v očích zasvítilo. Možná to byly jenom poslední zbytky západu slunce, ale mně to připomnělo svíčky, které touhle dobou budou blikat v dýních po celém městečku. Začal se usmívat. To, co řekl vzápětí, mohlo vzejít z úst člověka, který byl duševně chorý… nebo který příliš dlouho žil v Derry… nebo obojí.

„Jde po nich, jo? Dobrá, necháme ho.“

„Cože?“

Zamířil na mě osmatřicítkou. „Sedni si, Ambersone. Pohov si.“

Neochotně jsem se posadil. Už bylo sedm pryč a Turcotte vypadal spíš jako stín. „Pane Turcotte – Bille – já vím, že vám není dobře, takže možná tak úplně nechápete situaci. Tam uvnitř je žena a čtyři malé děti. Té holčičce je teprve sedm, panebože.“

„Můj synovec byl mnohem mladší.“ Turcotte mluvil s důrazem jako člověk, který sděluje velikou pravdu, jež všechno vysvětluje. A také ospravedlňuje. „Mně je moc zle na to, abych ho sejmul, a ty na to nemáš kuráž. Vidím to na tobě na první pohled.“

Napadlo mě, že v tomhle se mýlí. Možná by měl pravdu, kdyby tu byl Jake Epping z Lisbon Falls, ale tenhle chlapík se změnil. „Nechcete mě to nechat zkusit? Co vám to udělá?“

„Protože i kdybys ho odpráskl, nestačilo by to. Na to jsem právě přišel. Uvědomil jsem si to…“ Luskl prsty. „Zčistajasna.“

„To nedává smysl.“

„To proto, že ses dvacet roků nedíval, jak lidi jako Tony a Phil Trackerovi s ním jednají jako se zlatým hovnem. Dvacet roků jsem se díval, jak po něm ženské házejí očima, jako by byl Frank Sinatra. Jezdí v pontiaku a já makám jako blbec asi v šesti různejch továrnách za minimální mzdu a cucám nitě, až mi lezou krkem a ráno sotva vstanu.“ Ruka mu zabloudila k hrudi. Mnula a mnula. Jeho tvář vypadala v šeru zahrady domu číslo 202 na Wyemore Lane jako bledá šmouha. „Zabít ho je pro toho kundomila až moc dobrý. On potřebuje aspoň čtyřicet roků v base, protože když tam ve sprše upustí mejdlo, neodváží se kurva ohnout a sebrat ho. Kde jedinej chlast, kterej dostane, bude švestkovej džus.“ Klesl hlasem. „A víš co?“

„Copak?“ Byla mi zima po celém těle.

„Až vystřízliví, bude se mu po nich stýskat. Bude litovat, že to udělal. Bude si přát, aby to mohl vzít zpátky.“ Teď už skoro šeptal – chraptivě a zdušeně. Takhle určitě mluví sami se sebou nevyléčitelní šílenci v blázincích jako Jalovcový vrch, když jim pozdě v noci přestávají působit léky. „Možná mu tý manželky nebude tak líto, ale děcek určitě jo.“ Zasmál se a pak se zašklebil, jako by ho to zabolelo. „Ty seš nejspíš podělanej strachy, ale víš co? Doufám, že nejseš. Počkáme a uvidíme.“

„Turcotte, ty děti jsou nevinné.“

„To byla Clara taky. A malej Mikey.“ Jeho ramena jako stín se lhostejně pozvedla a klesla. „Kašlu na ně.“

„To nemyslíte váž –“

„Drž hubu. Počkáme.“

10

Hodinky, které mi dal Al, měly svítící ručičky a já zděšeně a rezignovaně pozoroval, jak se dlouhá ručička posunuje po ciferníku dolů a pak se pouští do dalšího kola. Dvacet pět minut, než začnou Nová dobrodružství Elleryho Queena. Pak dvacet. Potom patnáct. Snažil jsem se s ním mluvit, ale on mi řekl, ať sklapnu. Pořád si mnul hrudník a přestal s tím jen na tak dlouho, aby si z náprsní kapsy vytáhl cigarety.

„Jo, to je dobrý nápad,“ řekl jsem. „To vašemu srdci hodně pomůže.“

„Strč si to někam.“

Zapíchl bajonet do štěrku za garáží a zapálil si cigaretu otlučeným zapalovačem Zippo. Ve chvilkovém záblesku plamene jsem viděl, jak se mu po tvářích řine pot, i když noc byla hodně studená. Připadalo mi, že oči mu zapadly hluboko do důlků, takže jeho tvář připomínala lebku. Nasál kouř, vykašlal ho. Jeho hubené tělo se otřáslo, ale osmatřicítka se nezachvěla. Mířila mi na hrudník. Na nebi vyšly hvězdy. Bylo za deset minut osm. Jak dlouho už Ellery Queen běžel, když dorazil Dunning? Zítra není škola, ale Doris Dunningová určitě nebude chtít, aby sedmiletá Ellen šla spát později než v deset, i když bude s Tuggou a Harrym.

Za pět minut osm.

A najednou mě něco napadlo. Bylo to zářivě jasné jako neoddiskutovatelná pravda a já spustil, dokud mi to tak jasně svítilo v hlavě.

„Ty zbabělče.“

„Co?“ Narovnal se, jako bych do něho dloubl.

„Slyšel jsi.“ Napodobil jsem ho.

„‚Nikdo nesmí Frankiemu Dunningovi zkřivit vlas, jenom já. Je můj.‘ Tohle si říkáš dvacet let, že? A zatím jsi mu fakticky nezkřivil ani vlas.“

„Říkal jsem ti, aby sklapl.“

„Sakra, dvaadvacet! Ty ses do něho nepustil, když šel po Chazi Fratim, že? Utekls jako malá holka a zavolal ty fotbalisty.“

„Bylo jich šest!“

„Jasně, ale Dunning byl od té doby mockrát sám, a tys mu stejně nepoložil ani slupku od banánu na chodník v naději, že po ní uklouzne. Seš zbabělec a posránek, Turcotte. Schováváš se tu jako králík v noře.“

„Drž hubu!“

„Namlouváš si blbosti o tom, že když se dostane do basy, bude to nejlepší pomsta, takže nemusíš čelit faktu…“

„Drž tu hubu!“

„… že seš chudáček bez koulí, co nechává vraha své sestry volně chodit víc než dvacet let.“

„Já tě varuju!“ Natáhl kohoutek.

Bouchl jsem se doprostřed hrudi. „Do toho. Udělej to. Všichni tu ránu uslyší, přijede policie, Dunning uvidí ten rozruch a uteče, a v base se octneš ty. Vsadím se, že tam taky mají přádelnu. Můžeš v ní dělat za niklák na hodinu místo dolaru dvacet. Jenomže tobě se to bude líbit, protože se nebudeš muset vymlouvat, proč jsi tu celé ty roky trčel jako tvrdé Y. Kdyby byla tvoje sestra živá, plivla by ti…“

Prudce trhl rukou s revolverem vpřed, aby mi ústí opřel o hrudník, ale zakopl o ten svůj vlastní pitomý bajonet. Odrazil jsem zbraň stranou hřbetem ruky a ozval se výstřel. Kulka musela zajet do země ani ne dva centimetry od mé nohy, protože mi kalhoty ometla sprška kamínků. Popadl jsem ji a zamířil na něj připravený střílet, pokud podnikne sebemenší pokus znovu se zmocnit upadlého bajonetu.

Jenže on se zhrouceně opřel o stěnu garáže. Teď už si obě ruce tiskl na levou stranu hrudníku a vydával tichý dávivý zvuk.

Někde poblíž – na Kossuth Street, ne Wyemore Lane – zařval jakýsi muž: „Legrace je legrace, kluci, ale ještě jednu petardu, a volám policajty! Radím vám dobře!“

Vydechl jsem. Turcotte také, ale jaksi škytavě. Ty dávivé zvuky pokračovaly, zatímco on se pomalu svezl po stěně garáže až na zem, kde zůstal sedět s roztaženýma nohama. Vzal jsem bajonet a uvažoval, jestli si ho mám zastrčit za opasek, ale pak jsem si řekl, že bych si jím jenom rozřízl nohu, až se budu prodírat plotem: Minulost se bude snažit ze všech sil, aby mě zastavila. Takže jsem ho raději mrskl někam do temné zahrady a uslyšel tiché zařinčení, jak do něčeho narazil. Možná do boudy s nápisem sem patří váš hafan.

„Sanitku,“ zakrákal Turcotte. Oči se mu leskly snad slzami. „Prosím, Ambersone. Hrozně to bolí.“

Sanitka. Dobrý nápad. A teď přijde něco k popukání. Byl jsem v Derry – v roce 1958 – už skoro dva měsíce, ale stejně mi ruka zajela do pravé přední kapsy kalhot, kde jsem vždycky nosil mobil, pokud jsem na sobě neměl bundu. Moje prsty nic nenašly, jen pár drobných a klíče od sunlineru.

„Je mi líto, Turcotte. Narodil jste se ve špatné době na to, abych vás okamžitě zachraňoval.“

„Co?“

Podle hodinek Bulova právě začínali vysílat pro čekající Ameriku Nová dobrodružství Elleryho Queena. „Vydržte to,“ řekl jsem a prodral se plotem. Rukou, v níž jsem nedržel pistoli, jsem si chránil oči před tvrdými švihajícími větvičkami.

11

Uprostřed zahrady Dunningových jsem zakopl o pískoviště, natáhl se jak dlouhý, tak široký a ocitl se tváří v tvář panence s prázdným pohledem v očích a oblečené pouze do tiáry. Revolver mi vyletěl z ruky. Pustil jsem se do hledání na všech čtyřech a bál se, že ho nikdy nenajdu, to by byl poslední trik vzpurné minulosti. Sice drobný, ve srovnání se střevní chřipkou a Billem Turcottem, ale dobrý. Pak jsem ho zahlédl ležet na okraji lichoběžníku světla, které padalo ven kuchyňským oknem, a na Kossuth Street jsem zaslechl přijíždět auto. Jelo rychleji, než by se rozumný řidič odvažoval jet ulicí, která je nepochybně plná dětí v maskách a s pytlíky na koledu. Věděl jsem, kdo to je, ještě než auto se skřípěním zastavilo.

Uvnitř domu číslo 379 seděla Doris Dunningová na pohovce s Troyem a Ellen poskakovala kolem v kostýmu indiánské princezny a nemohla se dočkat, až půjdou. Troy jí právě řekl, že jí pomůže sníst cukroví, až se Ellen, Tugga a Harry vrátí. Elen odpovídala „To teda ne, oblíkni se a jdi si sám.“ Všichni se tomu zasmějí, dokonce i Harry, který byl v koupelně a na poslední chvíli si ulevoval. Protože Ellen byla pravá Lucille Ballová, která dokázala každého rozesmát.

Popadl jsem zbraň. Proklouzla mi zpocenými prsty a znovu přistála v trávě. Holeň mě v místě, kde jsem si ji narazil o postranici pískoviště, bolela jako čert. Bylo slyšet, jak na druhé straně domu bouchla dvířka od auta, a pak rychlé kroky po betonu. Pamatuji si, že jsem si pomyslel Zavři dveře na závoru, mami, to není jenom tvůj rozzlobený manžel, to k vám po chodníku přichází samotné Derry.

Popadl jsem zbraň, s potácením se zvedl, zakopl o vlastní pitomé nohy a znovu skoro upadl, ale udržel jsem rovnováhu a rozběhl se k zadním dveřím. V cestě jsem měl sklepní nástavbu. Vybral jsem kolem ní zatáčku, protože jsem byl přesvědčený, že kdybych na ni šlápl, pod mou váhou by se propadla. Připadalo mi, že i samotný vzduch zhoustl jako sirup, jako by se mě také snažil zpomalit.

I když mě to zabije, pomyslel jsem si. I když mě to zabije a Oswaldovi to projde a miliony lidí zemřou. I tak. Protože tohle je teď. Tohle jsou oni.

Zadní dveře budou zavřené. Byl jsem si tím tak jistý, že jsem skoro spadl z prahu, když se knoflík otočil a dveře se rozlétly ven. Ocitl jsem se v kuchyni, kde to stále vonělo po dušeném masu, které paní Dunningová uvařila na svém sporáku Hotpoint. Dřez byl plný nádobí. Na lince stál omáčník, vedle něj talíř se studenými nudlemi. Z televize se linul zvuk rozechvělých smyčců – tomu Christy říkávala „vražedná hudba“. Jak příhodné. Na lince ležela gumová maska Frankensteina, kterou si chtěl Tugga vzít, až půjde na koledu. Vedle ní byl papírový pytel, který měl po straně černou pastelkou napsáno tuggovo cukroví nešahat.

Harry ve své slohové práci citoval matku, která prý řekla: „Běž s tím krámem pryč vocaď, ty tady nemáš bejt.“ Jenže když jsem se hnal po linoleu k obloukovému průchodu mezi kuchyní a obývacím pokojem, zaslechl jsem: „Franku? Co tu děláš?“ Začala zvyšovat hlas. „Co je to? Proč jsi… Vypadni odsud!“

Pak zaječela.

12

Když jsem proběhl průchodem, nějaké dítě se zeptalo: „Kdo jsi? Proč máma křičí? Je tu můj tatínek?“

Otočil jsem hlavu a uviděl desetiletého Harryho Dunninga, který stál ve dveřích malého záchodu v opačném koutě kuchyně. Měl na sobě jelenici a v jedné ruce držel vzduchovku. Druhou si zapínal poklopec. Pak Doris Dunningová zaječela znovu. Druzí dva chlapci křičeli. Ozvalo se zadunění – hutný, nechutný zvuk – a pak jekot ustal.

„Ne, tatínku, ne, vždyť jí něco UDĚLÁŠ!“ křičela Ellen.

Proběhl jsem tam a zůstal stát s ústy dokořán. Podle toho, co Harry napsal, jsem vždycky předpokládal že budu muset zastavit muže ohánějícího se kladivem, jaký chlapi mívají v bedně s nářadím. Jenže tohle on neměl. On měl perlík s desetikilovou hlavou a zacházel s ním jako s hračkou. Měl vyhrnuté rukávy, takže jsem viděl vyboulené svaly, které se budovaly dvacet let při porcování masa a bourání mrtvých krav. Doris byla na koberci v obývacím pokoji. Už jí zlomil paži – kost trčela ven roztrženým rukávem šatů – a také jí vykloubil rameno, aspoň to tak vypadalo. Byla bledá a vypadala jako omámená. Plazila se po koberci před televizí, vlasy jí visely do tváře. Dunning se rozmáchl perlíkem. Tentokrát dopadne na její hlavu, roztříští jí lebku a rozprskne mozek po polštářích na pohovce.

Ellen byla jako malý derviš, snažila se ho vytlačit ze dveří ven. „Přestaň, tati, přestaň!“

Popadl ji za vlasy a odhodil ji. Odpotácela se a pírka z čelenky se rozletěla všemi směry. Narazila do houpací židle a převrátila ji.

„Dunningu!“ zařval jsem. „Přestaň!“

Pohlédl na mě zrudlýma, uslzenýma očima. Byl opilý. Brečel. Z nosu mu visel hlen a na bradě se leskly sliny. Obličej měl zkřivený vztekem, utrpením a zmatkem.

„Kdo sakra seš?“ zeptal se, ale nečekal na odpověď a vrhl se na mě.

Zmáčkl jsem spoušť revolveru a pomyslel si Tentokrát nevystřelí, je to pistole z Derry a nevystřelí.

Jenže vystřelila. Kulka ho zasáhla do ramene. Na bílé košili mu vykvetla rudá růže. Náraz ho stočil stranou, ale nezastavil. Znovu zdvihl perlík. Květina na košili se šířila, ale on zřejmě nic necítil.

Znovu jsem zmáčkl spoušť, ale kdosi do mě při tom vrazil a kulka letěla kamsi do výšky. Byl to Harry. „Přestaň, tati!“ ječel pronikavě. „Přestaň, nebo tě zastřelím!“

Arthur „Tugga“ Dunning se ke mně plazil, mířil ke kuchyni. Zrovna když Harry vystřelil ze vzduchovky – ka-ču! Dunning nechal dopadnout perlík na Tuggovu hlavu. Chlapcovu tvář zalila krev. Úlomky kostí a chuchvalce vlasů vyletěly vysoko do vzduchu. Kapičky krve pošplíchaly lustr na stropě. Ellen a paní Dunningová ječely a ječely.

Chytil jsem rovnováhu a vystřelil potřetí. Tentokrát mu kulka utrhla pravou tvář až k uchu, ale ani to ho nezastavilo. On není člověk, pomyslel jsem si v tu chvíli a myslím si to i teď. Viděl jsem jenom jeho uslzené oči a rozšklebená ústa – jako by vzduch spíš žvýkal a ne dýchal – vypadala jako blábolící dutina.

„Kdo sakra seš?“ opakoval a dodal: „Vlezls do cizího domu.“

Rozmáchl se perlíkem a švihl jím ve vodorovném oblouku, jen to zasvištělo. Poklesl jsem v kolenou a shýbl se, a i když mi připadalo, že mě desetikilová hlava úplně minula – žádnou bolest jsem necítil, aspoň ne v té chvíli – temenem mi projela vlna horka. Zbraň mi vyletěla z ruky, narazila do stěny a skončila v rohu. Po straně obličeje mi teklo cosi horkého. Pochopil jsem, že mě ťukl natolik, aby mi na hlavě způsobil patnácticentimetrovou tržnou ránu? Že se mu nepodařilo poslat mě do bezvědomí nebo mě rovnou zabít díky tomu, že mě minul možná jen o tři milimetry? Na to nedokážu odpovědět. Celé se to stalo za necelou minutu, možná to bylo jenom třicet vteřin. Život se někdy otočí na pětníku, a když to udělá, otočí se rychle.

„Běž pryč!“ zakřičel jsem na Troye. „Vezmi sestru a utečte! Křič o pomoc! Křičte z plných…“

Dunning se ohnal kladivem. Uskočil jsem zpět a hlava kladiva se zabořila do stěny, roztříštila lišty a rozlétlo se mračno sádrového prachu, který se smísil s kouřem z pistole. Televize stále hrála. Stále smyčce, stále vražedná hudba.

Zatímco se Dunning snažil vyprostit perlík ze stěny, cosi kolem mě prolétlo. Byla to vzduchovka Daisy. Harry ji po něm hodil. Hlaveň zasáhla Franka Dunninga do roztržené tváře a on zařval bolestí.

„Ty hajzle mrňavej! Za to tě zabiju!“

Troy nesl Ellen ke dveřím. Takže tohle je v pořádku, pomyslel jsem si. Aspoň něco jsem změnil…

Ale než se s ní stačil dostat ven, dveře zatarasil někdo jiný. Vpotácel se dovnitř a při tom srazil Troye Dunninga a holčičku na podlahu. Sotva jsem měl čas si toho všimnout, protože Frank už perlík vysvobodil a hnal se na mě. Couval jsem a jednou rukou strkal Harryho do kuchyně.

„Ven zadními dveřmi, chlapče. Rychle. Zdržím ho, dokud…“

Frank Dunning zavřeštěl a ztuhl. Najednou mu z hrudi cosi trčelo. Vypadalo to jako nějaké kouzlo. Ta věc byla celá od krve, takže mi chvilku trvalo, než jsem si uvědomil, co to je: špička bajonetu.

„To máš za moji sestru, hajzle,“ zachraptěl Bill Turcotte. „To máš za Claru.“

13

Dunning šel k zemi a dopadl s nohama v obýváku, hlavou v průchodu mezi pokojem a kuchyní. Ale ještě neskončil.

Špička čepele se zapíchla do podlahy a udržela ho tak ve vzduchu. Jedna jeho noha ještě jednou kopla, a pak znehybněl. Vypadal, jako by umřel při pokusu o provedení kliku.

Všichni křičeli. Ve vzduchu to čpělo kouřem z revolveru, sádrou a krví. Doris s vlasy visícími do tváře se zchromle vlekla k mrtvému synovi. Nechtěl jsem, aby to viděla – Tugga měl hlavu rozštípnutou až k čelisti –, ale nemohl jsem tomu nijak zabránit.

„Příště se mi to povede líp, paní Dunningová,“ zachraptěl jsem. „Slibuju.“

Celý obličej jsem měl od krve. Z levého oka jsem si ji musel vytřít, abych na tu stranu vůbec viděl. Jelikož jsem byl stále při vědomí, měl jsem za to, že moje zranění není nijak vážné, a věděl jsem, že rány na hlavě vždycky strašně krvácejí. Ale vypadal jsem příšerně, a pokud má ještě nějaké příště být, musel jsem se odsud tentokrát dostat, aniž by mě někdo viděl, a fofrem.

Jenže před odchodem jsem musel mluvit s Turcottem. Nebo se o to aspoň pokusit. Zhroutil se u stěny u Dunningových roztažených nohou. Držel se za hrudník a lapal po dechu. Ve tváři byl křídově bílý kromě rtů, které teď byly fialové, jak je mívají děti, jež se namlsaly borůvek. Vzal jsem ho za ruku. Sevřel mi ji pevně jako v panice, ale v očích měl jiskřičku humoru.

„Tak kdo je tady srab, Ambersone?“

„Vy ne,“ řekl jsem. „Jste hrdina.“

„Jo,“ zasípal. „Tu zatracenou medaili mi prostě přihoďte do rakve.“

Doris držela mrtvého syna v náručí. Za ní chodil Troy v kruzích a hlavu Ellen si tiskl k hrudi. Nedíval se k nám, zdálo se, že si ani neuvědomuje, že tam jsme. Holčička naříkala.

„Budete v pořádku,“ řekl jsem. Jako bych to věděl. „Teď poslouchejte, protože tohle je důležité: Zapomeňte moje jméno.“

„Jaký jméno? Nikdy ses mi nepředstavil.“

„Správně. A… znáte moje auto?“

„Ford.“ Hlas se mu ztrácel, ale oči stále upíral na mě. „Pěknej. Kabriolet. Motor s Y-blokem. Model ze čtyřia– nebo pětapadesátýho.“

„Nikdy jste ho neviděl. To je úplně nejdůležitější, Turcotte. Potřebuji se ještě dnes v noci dostat na druhou stranu státu a většinou budu muset jet po dálnici, protože jinou cestu neznám. Jestli se dostanu do středního Maine, budu za vodou. Rozumíte tomu, co vám říkám?“

„Nikdy jsem tvoje auto neviděl,“ řekl a škubl sebou. „Krucifix, ať to tak nebolí.“

Přiložil jsem prsty na jeho zarostlý krk a nahmatal pulz. Byl rychlý a strašně nerovnoměrný. Z dálky jsem zaslechl kvílení sirén. „Udělal jste správnou věc.“

Zakoulel očima. „Skoro neudělal. Nevím, na co jsem myslel. Musel jsem se zbláznit. Poslouchej, kámo. Jestli tě seberou, neříkej jim, co jsem… však víš, že jsem…“

„Určitě. Postaral jste se o něho, Turcotte. Byl to vzteklý pes a vy jste ho odpravil. Vaše sestra by byla pyšná.“

Usmál se a zavřel oči.

14

Odešel jsem do koupelny, popadl ručník, namočil ho v umyvadle a umyl si zakrvácený obličej. Ručník jsem odhodil do vany, vzal si další dva a vyšel do kuchyně.

Chlapec, který mě sem přivedl, stál na vybledlém linoleu u sporáku a pozoroval mě. I když si naposledy cucal palec někdy před šesti lety, v tuhle chvíli si ho cucal zas. Oči měl vykulené a vážné, plné slz. Tváře a čelo mu tečkovaly krvavé pihy. Byl to chlapec, který právě prožil něco, co ho nepochybně traumatizuje, ale také to byl chlapec, ze kterého nevyroste Žabák Harry. Ani nenapíše slohovou práci, která mě rozbrečí.

„Kdo jste, pane?“ zeptal se.

„Nikdo.“ Prošel jsem kolem něho ke dveřím. Ale zasloužil si něco víc. Sirény už byly blízko, ale přece jenom jsem se ještě otočil. „Tvůj strážný anděl,“ řekl jsem. Pak jsem vyklouzl zadními dveřmi ven do halloweenské noci roku 1958.

15

Prošel jsem po Wyemore Lane k Witcham Street, uviděl tam modrá světla, která mířila ke Kossuth Street, ale nezastavoval jsem se. O dva bloky dál v obytné čtvrti jsem zabočil doprava na Gerard Avenue. Lidé tam postávali na chodnících a otáčeli se po zvuku sirén.

„Pane, nevíte, co se stalo?“ zeptal se mě nějaký muž. Držel za ruku Sněhurku, která měla na nohou kecky.

„Slyšel jsem, jak nějaké děti odpálily petardy,“ řekl jsem. „Možná způsobily požár.“ Šel jsem dál a hlavně se staral, abych mu neukazoval levou půlku tváře, protože nedaleko stála pouliční lampa a z temene mi pořád stékala krev.

O čtyři bloky dál jsem zabočil znovu na Witcham. Takhle daleko od Kossuth Street bylo ve Witcham Street tma a ticho. Všechna policejní auta byla nejspíš na místě činu. Dobře. Skoro jsem došel na roh Grove a Witcham, když mi povolila kolena. Rozhlédl jsem se, neuviděl žádné koledníky a posadil jsem se na obrubník. Nemohl jsem si zastávku dovolit, ale musel jsem. Předtím jsem vyzvracel všechno, co jsem měl v žaludku, celý den jsem nic nejedl až na jednu mizernou tyčinku (a nemohl jsem si vzpomenout, jestli jsem ji vůbec stačil sníst celou, než mě zaskočil Turcotte) a právě jsem prožil výbuch násilí, při němž jsem utržil zranění – jak vážné, to jsem stále ještě nevěděl. Musel jsem se buď na chvilku zastavit a dovolit tělu, aby se dalo dohromady, nebo na chodníku omdlít.

Strčil jsem si hlavu mezi kolena a několikrát jsem se pomalu, zhluboka nadechl, jak jsem se naučil na kurzu Červeného kříže, který jsem absolvoval na vysoké, abych získal certifikát plavčíka. Nejdřív jsem měl před očima neustále výjev, jak hlava Tuggy Dunninga exploduje pod drtivým úderem kladiva, a udělalo se mi ještě víc slabo. Pak jsem si vzpomněl na Harryho, kterého pocákala bratrova krev, ale jinak vyvázl nezraněný. A na Ellen, která nebyla v hlubokém kómatu, z něhož se už nikdy neprobere. A na Troye. A Doris. Zpřelámané paže ji možná bude bolet až do konce života, ale aspoň bude ten život mít.

„Udělal jsem to, Ale,“ zašeptal jsem.

Ale co jsem dělal v roce 2011? Co jsem provedl roku 2011? To byly otázky, které stále čekaly na odpověď. Jestli se kvůli motýlímu efektu stalo něco hrozného, vždycky jsem se mohl vrátit a vymazat to…, ledaže bych změnou života rodiny Dunningových nějak změnil i život Ala Templetona. Co když už ta jídelna není tam, kde jsem z ní vyšel? Co když to dopadne tak, že se vůbec z Auburnu neodstěhuje? Nebo jídelnu vůbec neotevře? Nezdálo se to pravděpodobné, jenže já seděl na obrubníku v roce 1958 s krví crčící z účesu z roku 1958, a jak bylo pravděpodobné tohle?

Vstal jsem, zapotácel se, ale pak jsem vykročil. Napravo, ve Witcham Street, jsem viděl záblesky a míhání modrých světel. Na rohu Kossuth Street se shromáždil hlouček lidí, ale stáli zády ke mně. Kostel, kde jsem nechal auto, byl na druhé straně ulice. Sunliner už stál na parkovišti sám, ale vypadal v pořádku. Žádní halloweenští vtipálci mi nevypustili pneumatiky. Pak jsem pod jedním čelním stěračem zahlédl žlutý čtvereček. Myšlenky mi zalétly k Muži se žlutou kartou a útroby se mi sevřely. Chňapl jsem po papírku a pak si oddechl, když jsem si přečetl, co tam bylo napsáno: PŘIPOJTE SE K PŘÁTELŮM A SOUSEDŮM PŘI BOHOSLUŽBĚ TUTO NEDĚLI v 9 H. NOVÁČCI JSOU VŽDY VÍTÁNI! NEZAPOMEŇ: „ŽIVOT JE OTÁZKA, JEŽÍŠ JE ODPOVĚĎ.“

„Myslel jsem, že odpověď jsou tvrdé drogy, a v tuhle chvíli by se mi nějaké hodily,“ zamumlal jsem a odemkl dvířka u řidiče. Vzpomněl jsem si na papírový sáček, který jsem nechal za garáží domu na Wyemore Lane. Policisté, kteří budou prohledávat okolí, ho nejspíš objeví. Uvnitř najdou několik sladkých tyčinek, skoro prázdnou lahvičku kaopectatu… a balíček, v němž objeví pleny pro dospělé.

Uvažoval jsem, co si z toho asi vyberou.

Nejspíš nic moc.

16

Než jsem dojel k dálnici, hlava mě bolela jako střep, ale i kdybych se neocitl v době, kdy ještě nebyly večerky s nepřetržitým provozem, zřejmě bych se neodvážil zastavit. Košile mi na levé straně ztvrdla zasychající krví. Aspoň že jsem pamatoval na doplnění nádrže.

Jednou jsem se pokusil prozkoumat ránu na hlavě špičkami prstů a odměnou mi byl takový zášleh bolesti, že mě to přesvědčilo, abych to podruhé nezkoušel.

Nakonec jsem zastavil na odpočívadle za Augustou. To už bylo po desáté hodině a bylo tam prázdno. Rozsvítil jsem vnitřní světlo a ve zpětném zrcátku si prozkoumal zornice. Vypadaly, že jsou stejně velké, takže se mi ulevilo. Před pánskými záchody stál prodejní automat na sladkosti, kde jsem si za deset centů koupil čokoládový dezert plněný krémem. Zhltl jsem ho za jízdy a bolest hlavy trochu polevila.

Bylo po půlnoci, když jsem se dostal do Lisbon Falls. Na hlavní vládla tma, ale továrny Worumbo i sádrovny jely na plný výkon, funěly a duněly, chrlily smrady do vzduchu a pouštěly kyselý odpad do řeky. S věnci svítících žárovek vypadaly jako kosmické lodě. Zaparkoval jsem sunliner před Kennebeckou ovocnou, kde zůstane, dokud někdo nenahlédne dovnitř a neuvidí na sedadle, dvířkách a volantu krvavé skvrny. Pak zavolají policii. Předpokládal jsem, že sejmou z fordu otisky prstů. Bylo možné, že stejné otisky najdou na jistém policejním speciálu ráže .38 na místě vraždy v Derry. Tamtéž se možná vynoří jméno George Amberson a pak tady ve Falls. Ale jestli byla králičí nora stále na místě, kde jsem z ní vylezl, George nenechá po sobě žádnou stopu, a otisky prstů patřily muži, který se narodí až za dalších osmnáct let.

Otevřel jsem kufr auta, vytáhl kufřík a všechno ostatní jsem se rozhodl tam nechat. Pokud jsem věděl, nakonec to skončí všechno ve výprodeji u Veselého bílého slona, secondhandu nedaleko od Tita Chevrona. Přešel jsem ulici tam, odkud vanul dračí dech z továrny, šat-HÚÚÚŠ, šat-HÚÚÚŠ, který bude funět čtyřiadvacet hodin denně až do Reaganovy éry, kdy volný obchod odstaví drahý americký textil na druhou kolej.

Sušárnu osvětlovalo bílé světlo zářivek linoucí se ze špinavých oken barvírny. Zahlédl jsem řetěz oddělující sušárnu od zbytku dvora. Byla tam příliš velká tma, než abych dokázal přečíst nápis, který na něm visel, a už to byly dva měsíce, co jsem ho viděl naposledy, ale pamatoval jsem si, co hlásal: ZÁKAZ VSTUPU AŽ DO UKONČENÍ OPRAVY ODPADNÍHO POTRUBÍ. Po Muži se žlutou kartou nebylo ani stopy – nebo Muži s oranžovou kartou, pokud se tak teď jmenoval.

Dvůr zaplavilo světlo z reflektorů automobilu a osvětlilo mě jako mravence na talíři. Můj stín se přede mnou rázem protáhl a pohubl. Strnul jsem, zatímco velký náklaďák rachotil blíž. Čekal jsem, že řidič zastaví, vykloní se a zeptá se mě, co tu sakra dělám. Zpomalil, ale nezastavil. Zvedl ruku na pozdrav. Já mu gesto oplatil a on odhrkotal k nákladovým rampám, na korbě mu rachotil tucet prázdných sudů. Zamířil jsem k řetězu, rychle se rozhlédl a podlezl ho.

Prošel jsem kolem stěny sušárny a srdce mi v hrudi prudce bušilo. V ráně na hlavě mi škubalo ve stejném rytmu. Tentokrát tu nebyl žádný kus betonu, který by mi označoval správné místo. Pomalu, napomínal jsem se. Pomalu. Ten schod je přímo… tady.

Jenže nebyl. Pod zkoumavým poklepávajícím střevícem byla jenom dlažba.

Popošel jsem o kousek dál, a stále nic. Bylo tak chladno, že jsem při výdechu viděl řídkou páru, ale mně na pažích a krku vyrazila vrstvička mastného potu. Šel jsem ještě dál, ale teď jsem si byl skoro jistý, že jsem už moc daleko. Buď králičí nora zmizela, nebo tam vůbec nikdy nebyla, což znamenalo, že celý můj život, který jsem žil jako Jake Epping – všechno od získání ceny Malého zahrádkáře na základní škole až po můj rozepsaný román na vysoké a manželství s jednou v podstatě milou ženou, která skoro utopila moji lásku v alkoholu –, to všechno byla bláznivá halucinace. Celou dobu jsem byl George Amberson.

Šel jsem ještě kousek, pak jsem se zastavil a prudce oddychoval. Někde – možná v barvírně, možná v některé tkalcovně – kdosi zakřičel „Di do prdele pruhovaný!“ Nadskočil jsem a pak jsem nadskočil znovu, protože po tomto prohlášení následoval výbuch smíchu.

Tady ne.

Je pryč.

Nebo tu nikdy nebyla.

Jestlipak jsem cítil zklamání? Děs? Nepokrytou paniku? Vlastně nic takového. Cítil jsem spíš, jak se ve mně rozlévá úleva. Pomyslel jsem si Tady bych mohl žít. A docela snadno. Dokonce spokojeně.

Byla to pravda? Ano. Ano.

Poblíž továren to smrdělo, stejně jako ve veřejných dopravních prostředcích, kde všichni hulili jako tovární komín, ale jinde vzduch většinou voněl neuvěřitelně sladce. Neuvěřitelně čerstvě. Jídlo chutnalo jako jídlo. Mléko vám dováželi přímo ke dveřím. Po určitém absťáku bez počítače jsem získal dostatečný nadhled, abych si uvědomil, jak závislým jsem se na tom hloupém krámu stal, protože jsem celé hodiny četl pitomé přílohy e-mailů a chodil na webové stránky ze stejného důvodu, proč horolezci chtějí vylézt na Mount Everest: protože tam je. Mobil mi vůbec nezvonil, protože jsem žádný mobil neměl, a to byla ohromná úleva. Mimo velká města se většina lidí stále hlásila k politickým stranám, a jestlipak většina zamykala na noc dveře? Houby zamykala. Dělali si starosti kvůli jaderné válce, ale já bezpečně věděl, že lidé v roce 1958 zestárnou a umřou, aniž by se doslechli, že někde vybuchla atomová bomba, leda při pokusu. Nikdo si nedělal starosti kvůli globálnímu oteplování nebo sebevražedným atentátníkům, kteří unesené letadlo napálí do mrakodrapu.

A pokud můj život z roku 2011 nebyl halucinace (a v hloubi duše jsem to věděl), mohl bych stále zastavit Oswalda. Akorát se nedozvím konečný výsledek. Napadlo mě, že s tím bych se uměl vyrovnat.

Dobrá. Tak především se vrátím k sunlineru a vypadnu z Lisbon Falls. Odjedu do Lewistonu, najdu autobusovou stanici a koupím si lístek do New Yorku. Odtamtud nasednu na vlak do Dallasu…, ale proč bych vlastně nemohl letět, krucinál? Pořád jsem měl spoustu hotovosti a žádný úředník na přepážce letecké společnosti nebude požadovat průkaz s fotografií. Bude stačit, když vypláznu cenu letenky a Trans World Airlines mě uvítají na palubě.

Úleva, která po tomto rozhodnutí následovala, byla tak ohromná, že mi nohy znovu podklesly. Slabost nebyla tak hrozná jako v Derry, kdy jsem si musel sednout, ale opřel jsem se o sušárnu. Narazil jsem do ní loktem, až to potichu zadunělo. A odněkud ze vzduchu mě oslovil hlas. Chraptěl. Skoro vrčel. Hlas jaksi z budoucnosti.

„Jakeu? Jste to vy?“ Následovala kanonáda suchého, štěkavého kašle.

Skoro jsem zůstal zticha. Mohl jsem zůstat zticha. Pak jsem si vzpomněl, kolik svého života Al investoval do toho plánu a že já jsem jeho jediná zbývající naděje.

Otočil jsem se po zvuku kašle a potichu se ozval. „Ale? Mluvte na mě. Počítejte.“ Mohl jsem dodat Nebo prostě kašlete dál.

Začal počítat. Šel jsem po zvuku číslovek a opatrně našlapoval. Po deseti krocích – daleko za místem, kde jsem se vzdal – špička mé boty udělala krok vpřed a současně narazila do čehosi, co ji okamžitě zarazilo.

Znovu jsem se rozhlédl. Znovu jsem se nadechl vzduchu čpícího chemikáliemi. Pak jsem zavřel oči a začal počítat schody, které jsem neviděl. Na čtvrtém chladný noční vzduch nahradilo dusné teplo a vůně kávy a koření. To platilo aspoň pro horní půlku mého těla. Pod pasem jsem stále cítil studený noční vzduch.

Stál jsem tam možná tři vteřiny, napůl v současnosti a napůl v minulosti. Pak jsem otevřel oči, uviděl Alův ztrhaný, úzkostný, příliš vyhublý obličej a vkročil zpět do roku 2011.

ČÁST 3

Život v minulosti

Kapitola devátá

1

Byl bych řekl, že v tu chvíli mě už nic nemohlo překvapit, ale z toho, co jsem uviděl po Alově levici, mi spadla brada: cigareta kouřící v popelníku. Natáhl jsem se kolem něho a zamáčkl ji. „Chcete si vykašlat i to, co vám z plicní tkáně zbývá?“

Na to neodpověděl. Myslím, že mě ani neslyšel. Civěl na mě vytřeštěnýma očima. „Ježíšikriste, Jakeu – kdo vás skalpoval?“

„Nikdo. Pojďme odsud, než se pasivně udusím tím vaším dýmem.“ Ale bylo to prázdné peskování. Během těch týdnů, které jsem strávil v Derry, jsem si na aroma hořících cigaret zvykl. Brzy bych tomu zlozvyku také propadl, kdybych si nedával pozor.

„Jenže vy jste fakt skalpovanej,“ řekl. „Jenom to nevíte. Za uchem vám visí kus vlasů a… Kolik krve jste vlastně ztratil? Litr? A kdo vám to udělal?“

„Za á méně než litr, za bé Frank Dunning. Pokud to jako odpověď stačí, mám teď jednu otázku já. Říkal jste, že se budete modlit. Proč jste místo toho kouřil?“

„Protože jsem byl nervózní. A protože teď už je to jedno. Koně utekli z maštale.“

V tomto ohledu jsem mohl stěží něco namítat.

2

Al se pomalu šinul za pult, kde otevřel skříňku a vytáhl umělohmotnou krabici s červeným křížem na víku. Posadil jsem se na jednu stoličku a podíval se na hodiny. Když mi Al odemykal a vedl nás do jídelny, bylo tři čtvrtě na osm. Pravděpodobně za pět osm, když jsem procházel králičí norou a vynořil se v Zemi divů roku 1958. Al tvrdil, že každá cesta trvá přesně dvě minuty, a zdálo se, že hodiny na zdi to potvrzují. Strávil jsem v roce 1958 dvaapadesát dní, ale tady bylo za minutu osm ráno.

Al hledal obvaz, náplast, dezinfekci. „Shýbněte se sem, abych na to viděl,“ řekl. „Opřete se bradou o pult.“

„Ten peroxid vodíku můžete vynechat. Stalo se to před čtyřmi hodinami, takže se to zatáhlo. Vidíte?“

„Pro jistotu tam kápnem,“ řekl a vzápětí se mi temeno ocitlo v ohni.

„Ááááá!“

„Bolí, co? Protože je to pořád otevřený. Chcete, aby vám infekci na hlavě léčil nějakej řezník z roku 1958, než zamíříte do Dallasu? Věřte mi, kamaráde, nelíbilo by se vám to. Pěkně držte. Musím ustřihnout kus vlasů, jinak nebude náplast držet. Díky bohu je máte nakrátko.“

Cvak-cvak-cvak. Pak mi zase způsobil bolest – přilil olej do ohně, jak se říká – tím, že přimáčkl obvaz na živou ránu a přelepil ji.

„Za nějakej den si můžete obvaz sundat, ale radím vám, abyste do tý doby na tom nosil klobouk. Nějakou dobu tam nahoře budete vypadat trochu opelichanej, ale kdyby vám to už nezarostlo, vždycky si přes to můžete česat vlasy. Chcete nějakej aspirin?“

„Ano. A hrnek kafe. Schrastíte to?“ I když káva pomůže jenom na chvíli. Potřeboval jsem se spíš vyspat.

„Ale jo.“ Cvakl vypínačem kávovaru a začal se znovu přehrabovat v lékárničce. „Vypadáte, že jste trochu zhubl.“

Od vás to sedí, pomyslel jsem si. „Byl jsem nemocný. Chytil jsem čtyřiadvacetihodinovou…“ V tu chvíli jsem se zarazil.

„Jakeu, co se stalo?“

Díval jsem se na Alovy zarámované fotografie. Když jsem procházel králičí norou tam, visela zde fotografie Harryho Dunninga a mě. Usmívali jsme se a ukazovali na objektiv Harryho maturitní diplom.

Fotografie byla pryč.

3

„Jakeu? Kamaráde? Co je?“

Vzal jsem si aspiriny, které položil na pult, zastrčil je do úst a nasucho polkl. Pak jsem vstal a pomalu došel ke Stěně slávy. Měl jsem pocit, jako bych byl vyrobený ze skla. Tam, kde poslední dva roky visela Harryho a moje fotografie, byla jiná, na níž si Al potřásal rukou s Mikem Michaudem, poslancem z druhého maineského okrsku. Michaud musel kandidovat na znovuzvolení, protože Al měl na své kuchařské zástěře dva knoflíky. Na jednom stálo michaud do kongresu. Druhý hlásal lisbon MILUJE MIKEA. Ctihodný poslanec měl na sobě zářivě oranžové triko Moxie a fotografovi kynul šťavnatým macatým burgerem.

Sundal jsem obrázek z háčku. „Jak dlouho tu je?“

Zamračeně se na něj podíval. „V životě jsem tu fotku neviděl. Bůh ví, že jsem Michauda při jeho posledních dvou kandidaturách podporoval – sakra, podporuju každýho demokrata, kterýho nenačapali, jak šuká stážistky – a setkal jsem se s ním v roce 2008 na mítinku, ale to bylo v Castle Rocku. V jídelně nikdy nebyl.“

„Očividně byl. Tohle je váš pult, ne?“

Vzal si fotografii do rukou, které byly tak vyhublé, že se podobaly spíš pařátům, a podržel si ji těsně u obličeje. „Jo,“ přisvědčil. „Je to tady.“

„Takže motýlí efekt existuje. Tahle fotka je důkaz.“

Upřeně se na ni zadíval a trochu se usmíval. Úžasem, řekl bych. Nebo snad posvátnou bázní. Pak mi ji zase podal a vrátil se za pult, aby nalil kávu.

„Ale? Pamatujete se ještě na Harryho, viďte? Harryho Dunninga?“

„Jasně že pamatuju. Kvůli němu jste přece jel do Derry a skoro si nechal urazit palici, ne?“

„Kvůli němu a zbytku jeho rodiny, ano.“

„A zachránil jste je?“

„Všechny kromě jednoho. Jeho otec dostal Tuggu, než jsme ho stačili zastavit.“

„Kdo my?“

„Všechno vám povím, ale nejdřív se pojedu domů vyspat.“

„Kamaráde, nemám bůhvíkolik času.“

„To přece vím,“ řekl jsem a pomyslel si Stačí mi podívat se na tebe, Ale. „Jenže já jsem polomrtvý, jak jsem nevyspalý. Pro mě je půl druhé ráno a mám za sebou…“ mohutně jsem zívl, „… dost rušnou noc.“

„Tak dobře.“ Přinesl kávu – pro mě plný šálek, černou, pro sebe půl šálku štědře naředěného smetanou. „Povězte mi, co můžete, než si to vypijete.“

„Především mi vysvětlete, jak si můžete pamatovat Harryho, když nikdy nedělal školníka na lisbonské střední a za celý svůj život si u vás nekoupil macatý burger. Za druhé mi vysvětlete, proč si naopak nepamatujete, že k vám do jídelny zašel Mike Michaud, když to ta fotka přece dokazuje.“

„Nevíte jistě, jestli Harry Dunning není pořád v městečku,“ řekl Al. „Vlastně nemáte jistotu, jestli je nebo není pořád školníkem na lisbonský střední.“

„To by byla sakra náhoda, kdyby byl. Změnil jsem minulost pořádně. Ale – trochu mi pomohl nějaký Bill Turcotte. Harry nebude muset odjet k tetě a strýci do Havenu, protože jeho matka nezemřela. Nezemřel ani jeho bratr Troy, ani sestra Ellen. A Dunning se k Harrymu s tím kladivem vůbec nepřiblížil. Jestli Harry po všech těch změnách stále žije ve Falls, překvapenějšího člověka byste nenašel.“

„Je způsob, jak to ověřit,“ řekl Al. „V kanceláři mám laptop. Vraťme se tam.“ Šel první, kašlal a přidržoval se nábytku. Nesl jsem si kávu s sebou, on ji nechal na stolku.

Kancelář bylo příliš honosné jméno pro kamrlík velký jako skříň u kuchyně. Stěží jsme se tam oba vešli. Stěny byly polepené úředními sděleními, povoleními a hygienickými směrnicemi jak od maineských úřadů, tak od federálních. Kdyby lidé, kteří roztrušovali pomluvy a klepy o slavném kočburgeru, viděli všechnu tu byrokracii – včetně hygienického certifikátu třídy A po poslední inspekci, kterou tu provedla Komise pro restaurace státu Maine –, možná by byli nuceni přehodnotit svoje stanovisko.

Alův MacBook ležel na jakémsi stolku, jaký – jak si vzpomínám – jsem měl ve třetí třídě. Al se sesunul na židličku stejné velikosti, jen bolestí a úlevou zamručel. „Střední škola má webovky, ne?“

„Jistě.“

Zatímco jsme čekali, až laptop naskočí, uvažoval jsem, kolik e-mailů se mi nahromadilo během mé dvaapadesátidenní nepřítomnosti. Pak jsem si vzpomněl, že ve skutečnosti jsem byl pryč jenom dvě minuty. Já hlupák. „Myslím, že se v tom ztrácím, Ale,“ řekl jsem.

„Znám ten pocit. Jenom vydržte, kamaráde, budete – počkat, už to tu máme. Tak se podíváme. Kurzy… letní program… učitelský sbor… kancelář… pomocný personál.“

„To bude ono,“ řekl jsem.

Přejel prstem po touchpadu, zamumlal, přikývl, na něco klikl a pak zíral na počítačovou obrazovku jako věštkyně do křišťálové koule.

„Tak co? Nenapínejte mě.“

Otočil laptop tak, abych na něj viděl, pomocný personál lisbonské STŘEDNÍ ŠKOLY, stálo tam. NEJLEPŠÍ V MAINE! Byla tam fotografie dvou mužů a ženy, kteří stáli na centrálním hřišti v tělocvičně. Všichni se usmívali. Všichni na sobě měli trika s Lisbonskými chrty. Žádný z nich nebyl Harry Dunning.

4

„Pamatujete si, že tu žil jako školník a váš student, protože to vy jste prošel tou králičí dírou,“ řekl Al. Znovu jsme seděli v jídelně, tentokrát v jednom z boxů. „Já si ho taky pamatuju, protože sám jsem do tý králičí nory lezl, nebo prostě jen proto, že jsem blízko u ní.“ Zamyslel se. „To bude nejspíš ono. Nějaký záření. Muž se žlutou kartou je taky blízko u ní, jenže na opačným konci, a taky to cítí. Viděl jste ho, takže to víte.“

„Teď je to Muž s oranžovou kartou.“

„O čem to mluvíte?“

Znovu jsem zívl. „Kdybych se to snažil vyprávět hned, udělal bych z toho naprostý guláš. Chci vás odvézt domů, pak odjedu taky domů. Seženu si něco k jídlu, protože mám hlad jako vlk…“

„Umíchám vám pár vajíček,“ nabídl se. Už se chtěl zvednout, ale pak prudce dosedl zpátky a začal kašlat. Každý nádech provázelo trhané zasípání, které otřáslo celým tělem. V hrdle mu cosi rachotilo jako karta zastrčená do špic bicyklu.

Položil jsem mu ruku na paži. „Vy pěkně pojedete domů, něco si šlehnete a odpočinete si. Vyspěte se, jestli můžete. Já teda můžu. Osm hodin. Nastavím si budík.“

Přestal kašlat, ale pořád jsem slyšel rachtat tu kartu v krku. „Spát. Pořádně se vyspat. Na to se pamatuju. Závidím vám, kamaráde.“

„Vrátím se k vám v sedm večer. Ne, řekněme v osm. Tak budu mít možnost ověřit pár věcí na internetu.“

„A pokud bude všechno vypadat v cajku, Jakeu?“ Pousmál se té hříčce, kterou jsem samozřejmě slyšel už nejméně tisíckrát.

„Tak se tam zítra vrátím znovu a připravím se ten čin provést.“

„Ne,“ řekl. „Vy ten čin odčiníte.“ Stiskl mi ruku. Prsty měl tenké, ale sevřely mě pořádně. „O to hlavně jde. Najít Oswalda, napravit to, co zmršil, a vymazat mu ten spokojenej škleb z ksichtu.“

5

Když jsem nastartoval auto, jako první jsem hmátl po pahýlu řadicí páky, která u fordu trčela ze sloupku volantu, a levým chodidlem hledal pružnou spojku. Když moje prsty chňaply do vzduchu a střevíc dupl do podlážky, zasmál jsem se. Nemohl jsem si pomoci.

„Co se děje?“ zeptal se Al z místa spolujezdce.

Stýskalo se mi po mém skvělém Fordu Sunliner, to se dělo, ale nijak to nevadilo, brzy si ho koupím znovu. Ovšem když budu mít příště méně peněz, aspoň zpočátku (můj vklad u Domácí záložny bude pryč, při dalším resetu se ztratí), mohl bych s Billem Titem trochu víc smlouvat.

Pomyslel jsem si, že bych to zvládl.

Byl jsem teď jiný.

„Jakeu? Něco je k smíchu?“

„O nic nejde.“

Hledal jsem změny na Hlavní ulici, ale všechny obvyklé budovy tu stály a byly v provozu, včetně Kennebecké ovocné, která vypadala – jako obvykle –, jako by ji od finančního zhroucení dělily dvě nesplacené faktury. V městském parku se stále tyčila socha náčelníka Worumba a poutač ve výloze Cabellova nábytku dosud svět ujišťoval, že nenakoupíme POD CENOU.

„Ale, pamatujete si ten řetěz, který musí člověk podlézt, aby se dostal zpátky ke králičí noře, viďte?“

„Jistě.“

„A ten nápis, který na něm visí?“

„Že se opravuje stoka.“ Seděl jako voják, který si myslí, že silnice vpředu může být zaminovaná, a při každém zhoupnutí sebou škubl.

„Když jste se vracel z Dallasu – když jste si uvědomil, že jste moc nemocný, než abyste to zvládl –, ten nápis tam pořád byl?“

„Jo,“ řekl po chvíli přemýšlení. „Byl. Je to trochu divný, že? Komu trvá čtyři roky spravit prasklou odpadní rouru?“

„Nikomu. Určitě ne na továrním dvoře, kudy ve dne v noci jezdí náklaďáky. Tak proč si toho nikdo nevšiml?“

Zavrtěl hlavou. „Nemám tušení.“

„Možná tam je, aby lidi náhodou nezabloudili do králičí nory. Ale jestli je to tak, kdo ho tam dal?“

„To nevím. Ani nevím, jestli to, co říkáte, je pravda.“

Zabočil jsem do jeho ulice a doufal, že ho bezpečně dovedu dovnitř a pak se mi podaří urazit deset nebo dvanáct kilometrů do Sabattusu, aniž bych usnul za volantem. Ale měl jsem na mysli ještě jednu věc a potřeboval jsem ji říci. Jen aby si nedělal příliš velké naděje.

„Minulost je zatvrzelá, Ale. Nechce, aby ji někdo měnil.“

„Já vím. To jsem říkal já vám.“

„Pravda. Ale teď si myslím, že odpor ke změně je úměrný tomu, nakolik by ten čin mohl změnit budoucnost.“

Podíval se na mě. Skvrny pod očima byly ještě tmavší než dřív a oči svítily bolestí. „Můžete mi to říct po lopatě?“

„Změnit budoucnost rodiny Dunningových bylo těžší než změnit budoucnost Carolyn Poulinové, částečně proto, že v tom bylo zapleteno mnohem víc lidí, ale hlavně proto, že malá Poulinová by žila i tak. Doris Duningová a její děti by všechny zemřely… A jedno z nich stejně zemřelo, i když to mám v úmyslu napravit.“

Rty mu zvlnil náznak úsměvu. „To vás šlechtí. Jenom si dejte pozor a příště se shýbněte trochu níž. Ušetříte si otravování s trapnou jizvou, pokud vám vlasy znovu nenarostou.“

Už jsem měl několik nápadů, ale nenamáhal jsem se o nich vykládat. Zajel jsem autem na příjezdovou cestu k jeho domu. „Já jenom říkám, že možná nebudu schopen Oswalda zastavit. Aspoň ne napoprvé.“ Zasmál jsem se. „Ale co, sakra, poprvé jsem zvoral i zkoušky v autoškole.“

„Já taky, ale na opravný termín mě nenechali čekat pět roků.“

Na tom něco bylo.

„Kolik vám je, Jakeu, třicet? Dvaatřicet?“

„Třicet pět.“ A měl jsem o dva měsíce blíž k šestatřiceti než dnes ráno, ale co znamená pár měsíců mezi přáteli?

„Když to s tím parchantem zvoráte a budete muset začít znovu, bude vám pětačtyřicet, než se ten kolotoč podruhé vrátí k mosaznému zvonci.

Za deset let se toho může stát spousta, zvlášť když je minulost proti vám.“

„Já vím,“ vzdychl jsem. „Podívejte se, co se stalo vám.“

„Rakovinu plic mám z kouření, to je všechno.“ Zakašlal, jako by to chtěl dokázat, ale v očích jsem mu viděl nejen bolest, ale i pochybnost.

„Pravděpodobně v tom nic jiného nebude. Tedy doufám, že v tom není něco víc. Ale ještě jednu věc neví –“

Dveře u domu se rozletěly dokořán. Po cestičce přibíhala statná mladá žena v citronově zeleném plášti a ošetřovatelských střevících. Uviděla Ala schouleného na vedlejším sedadle mé toyoty a trhla dveřmi. „Pane Templetone, kde jste byl? Přišla jsem vám dát léky, a když jsem našla dům prázdný, myslela jsem si…“

Podařilo se mu usmát se. „Já vím, co jste si myslela, ale jsem v pohodě. Ne zrovna jako fík, ale je to dobrý.“

Podívala se na mě. „A vy. Co to provádíte, že ho vozíte kdovíkde? Nevidíte, jak je křehký?“

Samozřejmě jsem to viděl. Jelikož jsem jí stěží mohl povědět, co jsme dělali, zůstal jsem zticha a připravil se přijmout vynadání jako muž. „Museli jsme probrat něco důležitýho,“ řekl Al. „Jasný? Rozumíte?“

„Ale stejně…“

Otevřel dveře dokořán. „Pomozte mi dovnitř, Doris. Jake musí jet domů.“

Doris.

Jako Doris Dunningová.

Nevšiml si té shody – a určitě to nic jiného nebylo, je to docela běžné jméno –, ale v hlavě mi stejně zazvonilo.

6

Dojel jsem domů a tentokrát jsem se přistihl, jak šátrám po ruční brzdě sunlineru. Když jsem zhasl motor, přemýšlel jsem o tom, jak těsný, nuzný, v podstatně nepříjemný krám z umělé hmoty a laminátu je ta moje toyota ve srovnání s vozem, který jsem dostal v bazaru v Derry. Odemkl jsem si dům, začal chystat krmení kočce a všiml si, že žrádlo v její misce je stále čerstvé a vlhké. A proč by také ne? Byl rok 2011, leželo v té misce jen hodinu a půl.

„Sněz to, Elmore,“ řekl jsem. „Pomysli na miliony hladovějících koček v Číně, které by si s chutí daly šťavnaté Friskies.“

Elmore mi věnoval významný pohled a pak se protáhl kočičími dvířky ven. Zhltl jsem několik Stoufferových zmražených večeří (moje myšlenky se podobaly duševním pochodům Frankensteinovy příšery, když se učila mluvit: mikrovlnka dobrá, moderní auta špatná). Všechno jsem snědl, obaly vyhodil a šel do ložnice. Svlékl jsem si svoji obyčejnou bílou košili z roku 1958 (díky bohu, že Alova Doris tolik zuřila, že si nevšimla těch krvavých skvrn), sedl si na pelest, abych si rozvázal svoje rozumné střevíce z roku 1958, a pak jsem pozadu padl do postele. Jsem si docela jistý, že jsem usnul ještě ve vzduchu.

7

Úplně jsem zapomněl nastavit budík a možná bych spal ještě dlouho po páté odpolední, ale Elmore mi ve čtvrt na pět skočil na hrudník a začal mi očichávat obličej. To znamenalo, že má prázdnou misku a žádá přídavek. Poskytl jsem kocourovi další potravu, opláchl si obličej studenou vodou a pak snědl misku cereálií Special K. Napadlo mě při tom, že bude trvat pár dní, než si zavedu v jídlech zase pořádek.

Když jsem si naplnil břicho, odešel jsem do pracovny a zapnul počítač. Mou první kyberzastávkou byla městská knihovna. Al měl pravdu – v databázi měli všechna vydání Lisbonského hospodářského týdeníku. Musel jsem se stát Přítelem knihovny, než jsem k takovým lahůdkám získal přístup, což mě stálo deset dolarů, ale vzhledem k okolnostem mi to připadalo jako nízká cena.

Číslo Týdeníku, které jsem hledal, vyšlo 7. listopadu. Na straně 2, vmáčknutý mezi zprávami o smrtelné autonehodě a o podezření ze žhářství, se nacházel článek s titulkem místní policie hledá tajemného muže. Ten tajemný muž jsem byl já…, nebo spíš moje alter ego z Eisenhowerovy éry. Našli kabriolet Sunliner, řádně zaznamenali krvavé skvrny. Bill Titus ve fordu poznal auto, které prodal nějakému panu Georgi Ambersonovi. Tón článku mě dojal: upřímná starost o to, co se s nezvěstným (a zřejmě zraněným) mužem stalo. Gregory Dusen, můj bankéř z Domácí záložny, mě popsal jako „zdvořilého a uhlazeného pána“. Eddie Baumer, majitel Baumerova holičství, řekl v podstatě totéž. Ani závan podezření, které by Ambersonovo jméno vzbuzovalo. Všechno mohlo být jinak, kdyby mě spojili s jistým choulostivým případem v Derry, ale to se nestalo.

Vydání z následujícího týdne nepřineslo nic nového, jen mě zredukovali na pouhou zmínku v Černé kronice: pátrání po pohřešovaném muži z WISCONSINU pokračuje. V dalším čísle se Týdeník rozepsal o blížících se vánočních svátcích a George Amberson zmizel z novin docela. Ale já tam byl. Al vyřezal své jméno do kmene stromu. Já našel své jméno na stránkách starých novin. Čekal jsem to, ale pohled na skutečný důkaz ve mně stále vzbuzoval posvátnou bázeň.

Pak jsem si našel webové stránky derryského Deníku. Přístup do jejich archivu mě stál výrazně víc – 34,50 dolarů –, ale během několika minut jsem se už díval na titulní stránku vydání z prvního listopadu 1958.

U místních novin byste na první stránce čekali senzační titulek o zločinu, ke kterému v městečku došlo, jenže v Derry – tom Podivném maloměstě – se o místních ohavnostech snažili pokud možno nezmiňovat. Hlavní článek toho dne se věnoval setkání Ruska, Velké Británie a Spojených států v Ženevě, kde se diskutovalo o možnostech mezinárodní úmluvy o zákazu zkoušek jaderných zbraní. Pod tím byl článek o čtrnáctiletém šachovém géniovi Bobbym Fischerovi. Úplně dole na první stránce a navíc vlevo (kam se lidé obvykle podívají naposledy, pokud vůbec, jak vám řeknou mediální experti) byl článek s titulkem vražedné běsnění skončilo 2 mrtvými. Psali, že Frank Dunning, „význačný člen obchodní komunity, který se aktivně zapojoval do dobročinných akcí“, v pátek krátce po osmé večer přijel „ve stavu opilosti“ do domu své ženy, s níž byli odloučeni. Po hádce s manželkou (kterou jsem určitě neslyšel, a to jsem tam byl) ji Dunning udeřil kladivem, zlomil jí paži a pak zabil svého dvanáctiletého syna Arthura Dunninga, který se pokoušel matku bránit.

Článek pokračoval na stránce 12. Když jsem ji nalistoval, vykoukl na mě snímek mého starého ne/přítele Billa Turcotta. Podle článku „pan Turcotte projížděl kolem, když z domu Dunningových zaslechl křik a ječení“. Přiběhl po chodníku, otevřenými dveřmi uviděl, co se děje, a řekl panu Franku Dunningovi, aby „se přestal ohánět tím kladivem“. Dunning odmítl. Pan Turcotte zahlédl za Dunningovým opaskem zastrčený lovecký nůž a vytáhl ho. Dunning se otočil proti panu Turcottovi, který se s ním utkal. Během následujícího zápasu pan Dunning utržil smrtelnou bodnou ránu. Za několik okamžiků statečný pan Turcotte dostal infarkt.

Seděl jsem a díval se na ten starý snímek – Turcotte stojí s jednou nohou hrdě opřenou o nárazník sedanu z konce čtyřicátých let, v koutku úst má cigaretu – a bubnoval si prsty o stehno. Dunning byl bodnutý zezadu, ne zepředu, a bajonetem, ne loveckým nožem. Dunning ani lovecký nůž neměl. Jedinou jeho zbraní byl perlík – který v článku takhle neoznačili. Mohly by policii uniknout tyto do očí bijící podrobnosti? To jsem nepovažoval za možné, ledaže by byla slepá jako Ray Charles. Jenže v Derry, tak jsem ho poznal, to dávalo dokonalý smysl.

Myslím, že jsem se usmíval. Ten příběh byl tak bláznivý, až byl obdivuhodný. Všechny skřípající dílky do sebe pěkně zapadly. Byl tu šílený opilý manžel, ustrašená a vyděšená rodina a kolemjdoucí hrdina (ani zmínka o tom, kam měl vůbec namířeno). Co dalšího jste potřebovali? A o jistém Tajemném cizinci na místě činu nebylo ani zmínky. Bylo to typicky derryovské.

Prohrabal jsem ledničku, našel zbytek čokoládového pudinku, ve stoje u linky ho zhltl a při tom se díval dozadu na zahradu. Zvedl jsem Elmora a mazlil se s ním, až se začal kroutit a chtěl zase na zem. Vrátil jsem se k počítači, klepl na klávesu, aby zmizel spořič obrazovky, a znovu se podíval na fotografii Billa Turcotta. Hrdinu, který svým zásahem zachránil rodinu a odměnou za jeho úsilí byl infarkt.

Nakonec jsem se odebral k telefonu a vytočil informace.

8

V Derry neměli v seznamu žádnou Doris, Troye ani Harolda Dunninga. Jako poslední možnost jsem zkusil Ellen, ale nic jsem si od toho nesliboval. I kdyby v městečku stále žila, nejspíš bude mít příjmení po manželovi. Ale někdy tyhle výstřely na velkou vzdálenost trefí do černého (v tomto ohledu napáchal zvlášť velkou škodu Lee Harvey Oswald). Když automat odrecitoval číslo, zaskočilo mě to natolik, že jsem ani neměl po ruce tužku. Místo abych informace vytočil znovu, zmáčkl jsem jedničku a tím žádané číslo rovnou zavolal. Kdybych měl čas o tom přemýšlet, možná bych to neudělal. Někdy nechceme vědět, viďte? Někdy se bojíme vědět. Dojdeme těsně před cíl a pak se otočíme. Ale já statečně držel sluchátko a poslouchal, jak telefon v Derry zvoní, jednou, dvakrát, třikrát. Po dalším zazvonění nejspíš naskočí záznamník a já se rozhodl, že žádný vzkaz nebudu nechávat. Netušil jsem, co bych řekl.

Ale v půlce čtvrtého zvonění se ozvala nějaká žena: „Haló?“

„To je Ellen Dunningová?“

„No, to asi záleží na tom, kdo volá.“ Mluvila opatrně, ale pobaveně. Hlas měla zastřený a trochu slibný. Kdybych neměl svoje informace, představoval bych si třicátníci, ne ženu, které je šedesát nebo se k té hranici hodně blíží. To je hlas, pomyslel jsem si, který patří někomu, kdo ho profesionálně používá. Zpěvačka? Herečka? Možná přece jen komik (nebo komička)? Ani jedno mi s Derry neladilo.

„Jmenuji se George Amberson. Znal jsem kdysi dávno vašeho bratra Harryho. Byl jsem v Maine a napadlo mě, že bych se ho mohl pokusit vyhledat.“

„Harryho?“ Polekala se. „Panebože! Znáte se z armády?“

Sloužil jsem? Rychle jsem přemýšlel a řekl si, že tohle by mi nesedlo. Příliš mnoho hrozících pastí.

„Ne, ne, ještě z Derry. Když jsme byli malí.“ Záblesk inspirace. „Hrávali jsme si v Rekreační hale. Ve stejném týmu. Hodně jsme se tam poflakovali.“

„No, říkám to nerada, pane Ambersone, ale Harry je mrtvý.“

Chvíli jsem zůstal jako omráčený. Jenže telefon za to nemohl, že? Podařilo se mi ze sebe vypravit: „Panebože, to je mi líto.“

„Stalo se to dávno. Ve Vietnamu. Během ofenzívy Tet.“

Posadil jsem se, žaludek jsem měl jako na vodě. Zachránil jsem ho před kulháním a duševní opožděností, jenom abych mu zkrátil život o nějakých čtyřicet let? Strašné. Operace se podařila, ale pacient zemřel.

Show mezitím pokračovala dál.

„A co Troy? A vy, jak se máte vy? Tehdy jste byla docela malá holčička, jezdila jste na kole s cvičnými kolečky. A zpívala jste. Pořád jste si zpívala.“ Podařilo se mi vyloudit chabý smích. „Páni, strašně jste nás tím rozčilovala.“

„Dnes už zpívám jedině při večerech s karaoke v Benniganově hospodě, ale klapačka mi pořád jede jako po másle. Jsem dýdžejka v rádiu WKIT v Bangoru. Prostě diskžokejka, víte?“

„Aha. A Troy?“

„Ten si žije la vida loca v Palm Springs. Je z něho nejbohatší člen rodiny. V počítačích vydělal balík. Naskočil na ten vlak, když se v sedmdesátých letech teprve rozjížděl. Chodí na oběd se Stevem Jobsem a podobně.“ Zasmála se. Byl to nádherný smích. Vsadím se, že lidé po celém východním Maine si tu stanici ladili, jenom aby ho slyšeli. Ale když znovu promluvila, klesla hlasem a všechen humor z něj vyprchal. Jako když slunce vystřídá stín. „Kdo jste doopravdy, pane Ambersone?“

„Jak to myslíte?“

„O víkendech dělám pořady, kam telefonují posluchači. O sobotách pořady se zahradním výprodejem – ‚Mám traktor s pluhem, Ellen, zánovní, ale nemám na splátky a vezmu nejlepší nabídku nad padesát babek.‘ A tak podobně. V neděli je to politika. Lidi volají, aby si smlsli na Kushi Limbaughovi, nebo vykládají o tom, že Glenn Beck by měl kandidovat na prezidenta. Vyznám se v hlasech. Pokud jste se s Harrym kamarádili v době, kdy stála Rekreační hala, mělo by vám být přes šedesát, ale to vám není. Podle hlasu je vám nanejvýš pětatřicet.“

Šmarjá, rovnou do černého. „Lidé mi říkají, že by mi podle hlasu vůbec nehádali takový věk. Vám určitě říkají totéž.“

„Hezký pokus,“ řekla věcně a zčistajasna skutečně zněla jako mnohem starší člověk. „Mám za sebou léta tréninku, abych dokázala do hlasu dostat rozjásané sluníčko. A vy?“

Nedokázal jsem vymyslet odpověď, takže jsem zůstal zticha.

„Navíc nikdo nevolá, aby se poptal na někoho, s kým se kamarádil na základní škole. Po padesáti letech rozhodně ne.“

Mohl bych klidně zavěsit, pomyslel jsem si. Zjistil jsem to, kvůli čemu jsem volal, a ještě něco návdavkem. Prostě zavěsím. Ale telefon se mi přilepil k uchu. Nejsem si jistý, jestli bych ho dokázal pustit, i kdybych viděl, že mi v obývacím pokoji vzplály záclony.

Když promluvila znovu, trochu se jí zadrhl hlas. „Jste to vy?“

„Nevím, o čem…“

„Ten večer tam někdo byl. Harry ho viděl a já také. Jste to vy?“

„Jaký večer?“ Jenže to zaznělo jako haýeč, protože mi ochrnuly rty. Měl jsem pocit, jako by mi někdo na obličej nasadil masku. Zevnitř vyloženou sněhem.

„Harry říkal, že to byl jeho anděl strážný. Myslím, že jste to vy. Tak kde jste byl?“

Teď nebylo pořádně rozumět zase jí, protože se rozplakala.

„Paní… Ellen… vůbec nechápu…“

„Vezla jsem ho na letiště, když dostal povolávací rozkaz a dovolená mu skončila. Jel do Vietnamu a já mu říkala, aby si dával pozor. Odpověděl: ‚Neboj se, sestřičko, mám strážného anděla, který na mě dohlídne, pamatuješ?‘ Tak kde jste byl šestého února 1968, pane Anděli? Kde jste byl, když můj bratr u Khe Sanhu umřel? Kde jste tehdy byl, vy parchante?“

Řekla ještě něco, ale už nevím co. To už strašně brečela. Zavěsil jsem. Odešel jsem do koupelny. Vlezl jsem si do vany, zatáhl závěs a položil si hlavu mezi kolena, takže jsem hleděl na gumovou podložku se žlutými sedmikráskami. Pak jsem zakřičel. Jednou. Dvakrát. Třikrát. A nejhorší je tohle: nejenže jsem si přál, aby Al se mnou o té králičí noře nikdy nemluvil. Zašel jsem dál. Přál jsem si, aby byl mrtvý.

9

Bylo mi mizerně, když jsem zajel k jeho domu a uviděl, že v domě je úplná tma. A bylo mi ještě hůř, když jsem vzal za kliku a zjistil, že je odemčeno.

„Ale?“

Nic.

Našel jsem vypínač a rozsvítil. Hlavní obytná místnost působila sterilně a uklizeně jako prostory, kde se pravidelně uklízí, ale už se tam moc nebydlí. Stěny byly pokryté zarámovanými fotografiemi. Skoro na všech byli lidé, které jsem neznal – zřejmě Alovi příbuzní –, ale poznal jsem pár na fotografii zavěšené nad pohovkou: John a Jacqueline Kennedyovi. Byli u moře, nejspíš v Hyannis Portu, a navzájem se drželi. Ve vzduchu se vznášela vůně Gladeu, ale nedokázala přebít nemocniční pach vycházející odněkud z hloubi domu. Někde velmi potichu zpívali Temptations „My Girl“. Slunce za pochmurného dne a tak dál.

„Ale? Jste tu?“

Kde jinde? Ve Studiu devět v Portlandu, kde tancuje disko a snaží se balit vysokoškolačky? Já to věděl. Měl jsem přání a ta se někdy plní.

Zašátral jsem po vypínačích v kuchyni, našel je a nechal místnost zaplavit světlem z tolika zářivek, že by se při něm mohl vyoperovat apendix. Na stole stála plastová krabička na léky, velká tak, aby se do ní vešla týdenní dávka pilulek. Většina podobných krabiček je tak malá, že se vejde do kapsy nebo kabelky, ale tahle byla velká skoro jako encyklopedie. Vedle ní ležel vzkaz naškrábaný na kusu papíru: Jestli zapomenete na léky v 8 hodin, ZABIJU VÁS!!!! Doris.

„My Girl“ skončila a začala „Just My Imagination“. Šel jsem za hudbou do oblaku nemocničního pachu. Al ležel v posteli. Vypadal poměrně klidně. Nakonec mu z vnějšího koutku zavřených očí vyteklo po jediné slze. Jejich stopy byly stále dost vlhké, takže se leskly. Na nočním stolku po jeho levici stál multidiskový přehrávač. Na stolku ležel také dopis, zatížený lékovkou. Jako těžítko by moc neposloužila ani v lehkém průvanu, protože byla prázdná. Podíval jsem se na etiketu: OxyContin, dvacet miligramů. Zvedl jsem dopis.

Promiňte, kamaráde, nemohl jsem čekat. Ty bolesti jsou už příliš velký. Máte klíč od jídelny a víte, co dělat. Ale nenamlouvejte si, že to můžete zkusit znovu, protože se toho může hodně stát. Udělejte to správně napoprvý. Možná máte na mě vztek, že jsem vás do toho zatáhl. Být na vašem místě, vztek bych teda měl. Ale necouvněte. Prosím vás, tohle nedělejte. Pod postelí je plechová krabice. Je v ní nějakých 500 dolarů, který jsem si ušetřil.

Je to na vás, kamaráde. Asi dvě hodiny poté, co mě Doris ráno najde, majitel pozemku nejspíš zavře jídelnu na petlici, takže to musí být dnes v noci. Zachraňte ho, jo? Zachraňte Kennedyho a všechno se změní.

Prosím.

Al

Ty parchante, pomyslel jsem si. Tys věděl, že bych si to mohl rozmyslet, a takhle sis mě pěkně pojistil, co?

Jistěže mě leccos napadalo. Ale myšlenky ještě nejsou rozhodnutí. Jestli měl pocit, že bych mohl vycouvat, spletl se. Zastavit Oswalda? Jasně. Ale Oswald byl v tuhle chvíli naprosto druhořadý, součást mlhavé budoucnosti. Takhle vyjádřeno to působí divně, když přemýšlíte o roku 1963, ale je to naprosto výstižné. Já měl v hlavě rodinu Dunningových.

Arthura zvaného též Tugga: stále jsem ho mohl zachránit. Také Harryho.

Kennedy by si to možná rozmyslel, říkal Al. Mluvil o Vietnamu.

I kdyby si to Kennedy nerozmyslel a pustil se do toho, byl by Harry 6. února 1968 na přesně stejném místě v přesně stejnou dobu? Podle mě ne.

„Tak jo,“ řekl jsem. „Tak jo.“ Sklonil jsem se nad Alem a políbil ho na tvář. Chutnalo to trochu slaně po té poslední slze. „Spi klidně, kamaráde.“

10

Když jsem se vrátil domů, udělal jsem inventuru obsahu kufříku Buxton a nóbl pštrosí peněženky. Měl jsem Alovy vyčerpávající poznámky o Oswaldově pohybu od chvíle, kdy byl 11. září 1959 propuštěn od mariňáků. Můj osobní průkaz byl stále na místě, připraven ke službě. Situace s finanční hotovostí byla lepší, než jsem čekal. S penězi navíc, které ušetřil Al, jsem stále dokázat dát dohromady přes pět tisíc dolarů.

V lednici jsem měl v zásuvce maso na hamburger. Kus z něho jsem opekl a dal ho Elmorovi do misky. Hladil jsem ho, zatímco žral. „Jestli se nevrátím, jdi vedle k Ritterovým,“ řekl jsem. „Oni se o tebe postarají.“

Elmore si toho samozřejmě nevšímal, ale já věděl, že to udělá, pokud tu nebudu, abych ho nakrmil. Kočky jsou mistři přežití. Zvedl jsem kufřík, přešel ke dveřím a vzepřel se krátkému, ale silnému nutkání utéci do ložnice a schovat se pod deku. Bude tu můj kocour a dům, až se vrátím, pokud se mi podaří to, k čemu jsem se chystal? A jestli ano, budou mi stále patřit? To se nedalo nijak odhadnout. Chcete vědět něco legračního? Ani lidé, kteří dokážou žít v minulosti, pořádně nevědí, co jim minulost chystá.

„Hej, Oswaldíku,“ řekl jsem potichu. „Jdu si pro tebe, hajzle.“

Zavřel jsem dveře a vyšel ven.

11

V jídelně to bez Ala působilo strašidelně, protože jsem měl pocit, jako by tam Al pořád byl – myslím jako duch. Připadalo mi, že tváře na Zdi slávy na mě civějí a ptají se, co tu dělám, napomínají mě, že sem nepatřím, a vyzývají mě, abych toho nechal dřív, než přetrhnu hlavní strunu, která drží vesmír pohromadě. Na fotografii Ala a Mikea Michauda bylo něco zvlášť tísnivého, protože visela tam, kam patřila fotka Harryho a mě.

Šel jsem do spíže a začal se šourat drobnými krůčky vpřed. Jako byste se snažil najít začátek schodiště, když je zhasnuto, říkal Al. Zavři oči, kamaráde, tak je to lehčí.

Poslechl jsem. O dva schody níž jsem zaslechl hluboko v uších lupnutí, jímž se vyrovnával tlak. Kůži mi zalilo teplo, zavřená víčka mi prosvěcovalo slunce. Slyšel jsem šat-HÚÚŠ, šat-HÚÚŠ tkalcovských stavů. Bylo 9. září 1958, dvě minuty před polednem. Tugga Dunning byl znovu naživu a paže paní Dunningové ještě nebyla zlomena. Nedaleko odsud, u stanice Titus Chevron, na mě čekal šikovný Ford Sunliner se stahovací střechou.

Ale nejdřív jsem se musel vypořádat s bývalým Mužem se žlutou kartou. Tentokrát dostane dolar, o který si řekne, protože jsem si zapomněl dát do kapsy padesátník. Podlezl jsem řetěz a zastavil se, jen abych si do pravé přední kapsy u kalhot zastrčil dolarovou bankovku.

Tam také zůstala, protože když jsem obešel roh sušárny, zjistil jsem, že Muž se žlutou kartou leží na betonu s očima dokořán a v kaluži krve, která se rozlévala kolem jeho hlavy. Hrdlo měl podříznuté od ucha k uchu. V jedné ruce držel zubatý střep zelené lahve od vína, kterým tu práci provedl. V druhé držel svoji kartu, tu, která měla něco společného se zdvojnásobením peněz v zeleňáku. Karta, která kdysi byla žlutá a pak oranžová, byla teď úplně černá.

Kapitola desátá

1

Potřetí jsem přešel parkoviště pro zaměstnance, ne že bych přímo běžel. Znovu jsem poklepal na kufr bíločerveného Plymouthu Fury, když jsem kolem něj procházel. Asi pro štěstí. V následujících týdnech, měsících a letech budu mít štěstí sakra zapotřebí.

Tentokrát jsem do Kennebecké ovocné nezašel a neměl jsem v úmyslu kupovat ani šaty nebo auto. To můžu udělat zítra nebo pozítří, ale dnešek by mohl být pro cizince ve Falls nezdravý. Velmi rychle někdo najde mrtvolu na továrním dvoře a cizince by mohli vyslýchat. Průkaz George Ambersona by neobstál, zvlášť když v jeho řidičském průkazu byla adresa domu na Bluebird Lane, která ještě nebyla postavena.

Podařilo se mi dostat k dělnické zastávce autobusu před parkovištěm, zrovna když přihrčel autobus s cílovou stanicí LEWISTON EXPRESS. Nastoupil jsem a podal řidiči dolarovou bankovku, kterou jsem měl v úmyslu dát Muži se žlutou kartou. Řidič vycvakal hrst stříbrňáků z chromované kasičky na drobné, kterou nosil na opasku. Do krabičky na jízdné jsem vhodil patnáct centů a propracoval se pohupující se uličkou k sedadlu skoro vzadu, mezi dvěma uhrovatými námořníky – nejspíš ze základny námořního letectva v Brunswicku. Povídali si o děvčatech, na která se těšili v nějakém striptýzovém baru zvaném Holly. Jejich rozhovor zpestřovala série chlapáckých řachanců do ramen a spousta chrchlavého smíchu.

Díval jsem se, jak ubíhá krajina kolem silnice číslo 196, ale skoro jsem ji neviděl. Neustále jsem přemýšlel o tom mrtvém muži. A kartě, která teď byla úplně černá. Chtěl jsem být od té znepokojivé mrtvoly co nejrychleji co nejdál, ale stejně jsem se u ní na chvilku zastavil, abych si na tu kartu sáhl. Nebyla lepenková, jak jsem se zprvu domníval. Ani z plastu. Možná z celuloidu…, jenže ani to nebylo přesně ono. Na omak mi to nejvíc připomínalo odumřelou kůži – takovou, jakou si odstřihnete třeba z puchýře. Nebyl na ní žádný nápis, aspoň jsem žádný neviděl.

Al se domníval, že Muž se žlutou kartou je jenom ochlasta, který se zbláznil díky nešťastné kombinaci alkoholu a blízkosti králičí nory. Nezamýšlel jsem se nad tím do chvíle, kdy karta zoranžověla. Teď jsem o tom nejen pochyboval, já tomu prostě nevěřil. Kdo to vůbec byl?

Mrtvola, tak je to. A nic jiného už není. Takže to nech být. Máš i tak dost co dělat.

Když jsme projížděli kolem lisbonského autokina, škubl jsem za šňůru, kterou se řidiči dávalo znamení pro zastavení. Řidič zajel k příštímu telefonnímu sloupu s bílým pruhem.

„Přeji pěkný den,“ řekl jsem mu, když zatáhl za páku, která rozrazila dveře.

„Na týhle štrece není nic pěknýho, leda to studený pivo, když mám konečně padla,“ řekl a zapálil si cigaretu.

Za několik vteřin jsem stál na štěrkové krajnici hlavní silnice, v levé ruce se mi houpal kufřík, a díval jsem se, jak se autobus šine k Lewistonu a nechává za sebou mračno zplodin. Vzadu měl reklamu s hospodyňkou, která držela v jedné ruce naleštěný hrnec a v druhé zázračnou drátěnku S.O.S. Obrovské modré oči a zubatý úsměv rámovaný rudou rtěnkou připomínaly ženu, kterou možná jen minuty dělí od definitivního duševního zhroucení.

Nebe bylo bez mráčku. Ve vysoké trávě zpívali cvrčci. Někde zabučela kráva. Když naftový puch autobusu odvál mírný vánek, vzduch voněl sladce, svěže a čerstvě. Vyrazil jsem na zhruba půlkilometrovou trasu k ubytovně pro motoristy Tamarack. Byl to jen kousek, ale než jsem se tam dostal, zastavili mi dva lidé a ptali se, jestli nechci svézt. Poděkoval jsem jim a řekl, že mi to tak vyhovuje. A byla to pravda. Než jsem došel k Tamaracku, pískal jsem si.

Září roku 1958, Spojené státy americké.

Bez ohledu na Muže se žlutou kartou bylo dobré být zpátky.

2

Zbytek dne jsem strávil ve svém pokoji, kde jsem si po ixté procházel Alovy poznámky o Oswaldovi, a tentokrát jsem se zvlášť zaměřoval na dvě stránky na konci označené ZÁVĚRY O DALŠÍM POSTUPU. Snažit se dívat na televizi, na kterou se dal v zásadě chytit jenom jeden kanál, byl ryze absurdní zážitek, takže když se zešeřilo, odloudal jsem se do autokina a zaplatil si speciální cenu pro pěší, která činila třicet centů. Před snackbarem byly postavené skládací židličky. Koupil jsem si pytlík popcornu a chutný nealko nápoj ochucený skořicí, který se jmenoval Pepsol, a díval se na Dlouhé horké léto ještě s několika pěšáky, většinou postaršími lidmi, kteří se navzájem znali a přátelsky klábosili. Vzduch se ochladil, než začalo Vertigo, a já neměl kabát. Vrátil jsem se do ubytovny a tvrdě usnul.

Druhý den ráno jsem odjel autobusem zpátky do Lisbon Falls (žádný taxík, rozhodl jsem se trochu šetřit, aspoň prozatím) a mou první zastávkou byl Veselý bílý slon. Bylo brzo a stále chladno, takže beatnik byl uvnitř, kde seděl na odrbané pohovce a četl si rodokaps.

„Zdravím, sousede,“ řekl.

„Zdravím i vás. Určitě prodáváte i kufry?“

„Jo, mám jich pár na skladě. Určitě ne víc než dvě tři stovky. Jděte až úplně dozadu…“

„A mám se dívat vpravo,“ dořekl jsem.

„Správně. Už jste tady byl?“

„Všichni jsme tu už někdy byli,“ řekl jsem. „Tenhle kšeft je slavnější než profesionální fotbal.“

Zasmál se. „Prima, Jacksone. Běž si vybrat vítěze.“

Vybral jsem si stejné kožené zavazadlo. Pak jsem přešel ulici a znovu si koupil sunliner. Tentokrát jsem smlouval tvrději a dostal ho za tři stovky. Když handrkování skončilo. Bill Titus mě poslal za svou dcerou.

„Nevypadáte, že jste ze zdejších končin,“ poznamenala.

„Jsem původně z Wisconsinu, ale už nějakou dobu jsem v Maine. Obchodně.“

„Včera jste asi nebyl poblíž Falls, co?“ Když jsem odpověděl, že nebyl, práskla žvýkačkou a řekla: „To jste přišel o vzrůšo. Před sušárnou u továrny našli mrtvolu starého opilce.“ Ztišila hlas. „Sebevražda. Podřezal si krk skleněným střepem. Umíte si to představit?“

„To je hrozné,“ řekl jsem a zastrčil si účtenku od sunlineru do peněženky. Klepl jsem klíčky od auta o dlaň. „Byl místní?“

„Ne, a neměl žádný průkaz. Nejspíš sem přijel z okresního města v nákladním vagoně, to aspoň říká můj taťka. Možná jel sbírat jabka do Castle Rocku. Pan Cady – to je prodavač v zeleňáku – taťkovi říkal, že ten chlápek přišel včera ráno a chtěl si koupit láhev, ale byl opilý a smrděl, tak ho pan Cady vyrazil. Pak ten opilec nejspíš šel na tovární dvůr a tam si dopil zbytky, a když mu došly, rozbil láhev a podřízl si střepem krk.“ Opakovala: „Umíte si to představit?“

Vynechal jsem stříhání a vynechal jsem i banku, ale znovu jsem si koupil šaty v Masonových pánských oděvech.

„Tenhle odstín modré musí být váš oblíbený,“ poznamenal prodavač a zvedl košili z hromádky zboží. „Má stejnou barvu jako ta, co máte na sobě.“

Ve skutečnosti to byla přesně stejná košile, ale to jsem mu neříkal. Jenom by nás to oba uvedlo do rozpaků.

3

Byl čtvrtek odpoledne a já jel po dálnici Co minuta, to míle. Tentokrát jsem si nemusel kupovat klobouk, když jsem přijel do Derry, protože jsem si nezapomněl přidat k nákupům u Masona pěkný letní slamák. Ubytoval jsem se v derryském Obecním domě, dal si v jídelně večeři, pak šel do baru a poručil si u Freda Toomeyho pivo. Při tomhle kole jsem se nepokoušel zapříst s ním rozhovor.

Druhý den jsem si najal svůj starý byt na Harris Street a zvuk přistávajících letadel mě rozhodně nebudil, ve skutečnosti mě ukolébal do spánku. Následující den jsem zašel do Machenova sportovního zboží a prodavači řekl, že bych rád koupil pistoli, protože pracuji v realitách a bla bla bla. Prodavač vytáhl můj policejní speciál ráže .38 a znovu mi vysvětlil, že je to pěkná zbraň na obranu. Koupil jsem ji a vložil do kufříku. Přemýšlel jsem o tom, že se projdu po Kansas Street k piknikovému odpočívadlu, abych se mohl podívat, jak Richie od stoky, kde to fičí, a Bevvie, co na náplavce bydlí, nacvičují taneční kroky, a uvědomil jsem si, že se mi po nich stýská. Zalitoval jsem, že jsem se při svém krátkém návratu do roku 2011 nepodíval do listopadového Deníku. Mohl jsem zjistit, jestli svou talentovou show vyhráli.

Stalo se mým zvykem zaskočit časně zvečera k Lampáři na jedno pivo, dřív, než se lokál začne plnit. Někdy jsem si poručil humří výběr. Nikdy jsem tam Franka Dunninga neviděl a ani nechtěl. Měl jsem jiný důvod, proč si udělat z Lampáře pravidelnou zastávku. Pokud všechno půjde dobře, brzy zamířím do Texasu, a před odjezdem jsem si chtěl naplnit osobní pokladničku. Spřátelil jsem se s barmanem Jeffem a jednou večer ke konci září nanesl téma, které jsem měl v plánu nakousnout také.

„Kdo se vám líbí v sérii, Georgi?“

„Samozřejmě Yankees,“ odpověděl jsem.

„Co to povídáte? Chlap z Wisconsinu?“

„Hrdost na domovský stát s tím nemá co dělat. Yankees jsou letos osudový tým.“

„To ani náhodou. Jejich chytači jsou staří. Jejich obrana je děravá. Mantlovi to už neběhá. Dynastie Bombarďáků z Bronxu už má nejlepší časy za sebou. S těmi může zamést i Milwaukee.“

Zasmál jsem se. „Pár postřehů docela sedí. Jeffe, vidím, že se v oboru opravdu vyznáte, ale přiznejme si to – nenávidíte Yankees stejně jako všichni ostatní v Nové Anglii, takže se na to nedokážete podívat ze správné perspektivy.“

„Vsadil byste na ty svoje řeči i peníze?“

„Jasně. Rozhodně. Ze zásady neberu od námezdních pracujících víc než pět dolarů. Dohodnuto?“

„Dohodnuto.“ A potřásli jsme si na to rukama.

„Dobrá,“ řekl jsem, „když jsme tohle úspěšně vyřídili, a jelikož jsme u baseballu a sázek – dvou velkých amerických kratochvílí –, napadlo mě, jestlipak byste mi mohl říct, kde to v tomhle městečku fičí trochu ve větším. Smím-li se vyjádřit poeticky, chci vsadit značnou částku. Přineste mi další pivo a taky si jedno načepujte.“

Řekl jsem značnou částku po mainsku – znučnou čústku – a barman se smál, zatímco čepoval dva narragansetty (kterému jsem se naučil říkat nasran ganset – když je člověk v Římě, měl by pokud možno mluvit jako Římané).

Přiťukli jsme si a Jeff se mě zeptal, co myslím tím ve větším. Dělal jsem, že uvažuju, a pak mu to pověděl.

„Pět stováků? Na Yankees? Když Brave mají Spahna a Burdettea? Nemluvě o Hanku Aaronovi a Steady Eddiem Mathewovi? Jste cvok.“

„Možná ano, možná ne. Uvidíme prvního října, jak to začne, ne? Je v Derry vůbec někdo, kdo tak velkou sázku přijme?“

Věděl jsem, co mi na to odpoví? Ne. Takový jasnovidec nejsem. Byl jsem překvapený? Ani to ne. Protože minulost není pouze zatvrzelá, ale je také v harmonii sama se sebou i s budoucností. Ten vícehlas jsem zažíval zas a znova.

„Chaz Frati. Nejspíš jste ho tady už viděl. Patří mu pár zastaváren. Neřekl bych o něm, že je přímo bookmaker, ale když se hraje Světová série a rozjede se fotbalová a basketbalová sezóna středních škol, má hodně napilno.“

„A vy si myslíte, že u něho uspěju.“

„Jistě. Dejte mu svůj kurz a všechno ostatní. Jenom…“ Rozhlédl se, uviděl, že stále máme bar sami pro sebe, ale stejně ztlumil hlas do šepotu. „Hlavně ho nepodfoukněte. Georgi. Zná lidi. Mocné lidi.“

„Rozumím,“ řekl jsem. „Díky za tip. Dokonce vám prokážu laskavost a nebudu po vás chtít vyplatit sázku, až Yankees sérii vyhrají.“

4

Druhý den jsem vešel do zastavárny U Mořské panny, která patřila Chazi Fratimu a kde jsem se ocitl před rozložitou dámou s kamennou tváří a nejméně sto třiceti kily živé váhy. Měla na sobě fialové šaty, indiánské korálky a na oteklých nohou mokasíny. Pověděl jsem jí, že bych s panem Fratim rád prodiskutoval trochu větší obchod orientovaný na sport.

„To má být v normální řeči sázka?“ zeptala se.

„Jste policistka?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděla, vytáhla z kapsy u šatů doutník Tiparillo a zapálila si ho zapalovačem Zippo. „Jsem J. Edgar Hoover, chlapče.“

„Dobrá, pane Hoovere, dostal jste mě. Mluvím o sázce.“

„Světová série, nebo fotbal a Tygři?“

„Nejsem z města a nerozeznal bych Derryského tygra od Bangorského paviána. Jde o baseball.“

Žena strčila hlavu za závěs ve dveřích, které byly vzadu, a poskytla mi tak vyhlídku na nepochybně jednu z největších zadnic ve středním Maine. Zahulákala: „Hej, Chazzy, pojď sem. Máš tu zákazníka.“

Frati vyšel a políbil mohutnou dámu na tvář. „Děkuji ti, lásko.“ Rukávy měl vyhrnuté, takže jsem viděl mořskou pannu. „Mohu vám pomoci?“

„To doufám. Jmenuji se George Amberson.“ Podal jsem mu ruku.

„Jsem z Wisconsinu, a i když moje srdce patří domácímu mužstvu, tak moje peněženka patří Yankees, jakmile dojde na Světovou sérii.“

Otočil se k polici za sebou, ale mohutná dáma už měla, co hledal – odřenou zelenou knihu s nápisem OSOBNÍ PŮJČKY na obálce. Otevřel ji a nalistoval prázdnou stránku, přičemž si pravidelně slinil špičku prstu. „O jaké části vaší peněženky mluvíme, bratranče?“

„Jaký kurz dostanu při pěti stech na vítězství?“

Tlustá žena se zasmála a vyfoukla dým.

„Na Bombarďáky? Vyrovnaný, kamaráde. Naprosto vyrovnaný.“

„Jaký kurz bych dostal při pěti stech na to, že se Yankees dostanou do sedmého?“

Zamyslel se, pak se otočil k mohutné dámě. Zavrtěla hlavou, stále vypadala pobaveně. „To nepůjde,“ řekla. „Jestli mi nevěříte, pošlete telegram a ověřte si to v New Yorku.“

Vzdychl jsem a zabubnoval prsty na skleněnou desku, pod kterou byly hodinky a prsteny. „Dobrá, co tohle – pět set a Yankees to stáhnou ze tří her na jednu.“

Zasmál se. „To je fantasmagorie, bratranče. Musím se poradit se šéfem.“

Radili se s mohutnou dámou šeptem (Frati vedle ní vypadal jako Tolkienův trpaslík), pak se vrátil k pultu. „Jestli to myslíte tak, jak si myslím, vezmu vaši sázku v kurzu čtyři ku jedné. Ale jestli to Yankees nestáhnou ze tří na jednu a pak se zase vyhoupnou zpátky, ztrácíte celý balík. Jenom chci, abychom měli v pravidlech sázky jasno.“

„Jasno jako za slunného dne,“ souhlasil jsem. „A – nechci urazit vás ani vaši přítelkyni…“

„Jsme manželé,“ ozvala se mohutná dáma, „takže nám neříkejte přátelé.“ A znovu se zasmála.

„Nechci vás urazit, ani vaši manželku, ale čtyři ku jedné je k ničemu. Takových osm ku jedné…, to už je pěkné pro obě strany.“

„Dám vám pět ku jedné, ale tam to končí,“ řekl Frati. „Pro mě je to prostě hranice. Chcete Vegas, jeďte do Vegas.“

„Sedm,“ řekl jsem. „No tak, pane Frati, spolupracujte se mnou trochu.“

Znovu se s rozložitou dámou poradili. Pak se vrátil a nabídl mi šest ku jedné, což jsem přijal. Stále to byl nízký kurz na tak bláznivou sázku, ale nechtěl jsem Fratiho příliš vykrvácet. Byla sice pravda, že na mě nasadil Billa Turcotta, ale měl k tomu svoje důvody.

Kromě toho se to stalo v jiném životě.

5

Tehdy se baseball hrál tak, jak se hrát měl – za jasného slunečného odpoledne a ve dnech na začátku podzimu, kdy počasí stále připomínalo léto. Lidé se shromažďovali před Bentonovými domácími spotřebiči v Dolním městě, aby sledovali zápasy na třech zenithech s jedenáctipalcovou obrazovkou, posazených na podstavce do výkladní skříně. Nad nimi nápis vybízel: PROČ SE DÍVAT NA ULICI, KDYŽ SE MŮŽETE DÍVAT DOMA? VÝHODNÉ SPLÁTKY!

Aha, ano. Výhodné splátky. To už se víc podobalo Americe, v níž jsem vyrůstal.

Prvního října Milwaukee díky Warrenu Spahnovi porazilo Yankees jedna nula. Druhého října Milwaukee pohřbilo Bombarďáky pětatřicet ku pěti. Čtvrtého října, kdy se série vrátila do Bronxu, utřel Don Larsen Milwaukee čtyři nula díky podpůrnému nadhazovači Ryneu Durenovi, který netušil, kam ten míček poletí, jakmile ho vypustí z ruky, a tudíž k smrti děsil pálkaře, kteří mu museli čelit. Jinými slovy, dokonalý zavírák.

První část toho zápasu jsem poslouchal v rádiu u sebe v bytě a posledních pár směn jsem sledoval se zástupem lidí před Bentonovým obchodem. Když skončil, zašel jsem do lékárny a koupil si kaopectat (nejspíš stejné obrovské ekonomické balení jako při své minulé cestě). Pan Keene se mě znovu zeptal, jestli mě nepostihla chřipka. Když jsem mu řekl, že je mi dobře, zatvářil se ten starý parchant zklamaně. Mně opravdu bylo dobře a nečekal jsem, že po mně minulost bude metat stejné dělovky jako Ryne Duren, ale lépe je být připraven.

Cestou z lékárny mi zrak padl na pultík, kde nápis hlásal: VEZMĚTE SI DOMŮ KOUSEK MAINE! Byly tam pohlednice, nafukovací humři, líbezně vonící pytlíčky s měkkou drtí borové kůry, repliky sochy Paula Bunyana, která stála ve městě, a dekorativní polštářky s obrázkem derryského vodojemu – vodojem byl kulatá věž, jež sloužila jako rezervoár pitné vody pro městečko. Polštářek jsem si koupil.

„Pro synovce v Oklahomě,“ řekl jsem panu Keeneovi.

Yankees vyhráli třetí zápas série v době, kdy jsem zajížděl k pumpě Texaco na Harris Street. Před stojany byl nápis MECHANIK MÁ SLUŽBU 7 DNÍ V TÝDNU – SVĚŘTE SVÉ AUTO MUŽI, KTERÝ NOSÍ HVĚZDU!

Zatímco mi obsluha plnila nádrž a umývala čelní sklo sunlineru, zašel jsem do garáže, našel mechanika, který měl službu a jmenoval se Randy Baker, a trochu jsem se s ním dohadoval. Baker se divil, ale s mým návrhem souhlasil. Dvacet dolarů změnilo majitele. Dal mi číslo jak na benzinku, tak k sobě domů. Odjel jsem s plnou nádrží, čistým čelním sklem a spokojenou myslí. No… relativně spokojenou. Nebylo možné počítat s každou nahodilostí.

Kvůli přípravám, jimž jsem se věnoval následujícího dne, jsem zaskočil k Lampáři na večerní pivo později než obvykle, ale riziko setkání s Frankem Dunningem nehrozilo. Toho dne bral děti na fotbal do Orona a na zpáteční cestě se zastaví v restauraci na smažené škeble a mléčný koktejl.

Chaz Frati byl v baru a upíjel režnou a vodu. „Měl byste doufat, že Braves zítra vyhrají, jinak přijdete o pět stovek,“ řekl.

Oni skutečně vyhrají, ale mě zaměstnávaly důležitější věci. Zůstanu v Derry tak dlouho, abych si od pana Fratiho vyzvedl své tři tisíce, jenže já měl v úmyslu dokončit svůj pravý úkol hned následující den. Jestli všechno půjde, jak jsem doufal, budu v Derry hotový dřív, než Milwaukee získá bod, ze kterého se vyklube ten, který potřebovali pro šestou směnu jako rozhodující.

„No,“ protáhl jsem a poručil si pivo a humří výběr, „prostě si budeme muset počkat, viďte?“

„Správně, kamaráde. V tom je ta radost ze sázení. Nevadilo by, kdybych se na něco zeptal?“

„Ne. Pokud vás neurazí, když neodpovím.“

„Tohle se mi na vás líbí, kamaráde – ten smysl pro humor. To máte z toho Wisconsinu. Jsem zvědavý, proč jste se v našem krásném městě objevil.“

„Dělám do nemovitostí. Myslel jsem, že už jsem vám to řekl.“ Naklonil se blíž. Cítil jsem na jeho vlasech ulíznutých dozadu Vitalis a v dechu Sen-Sen. „A kdybych řekl ‚případná parcela pro obchodní středisko‘, trefil bych se?“

Takže jsme si chvíli povídali, ale tuhle část už znáte.

6

Řekl jsem, že jsem se držel od Lampáře dál, když jsem si myslel, že by tam mohl být Frank Dunning, protože už jsem o něm věděl všechno, co jsem potřeboval. Je to pravda, ale ne celá. Tohle musím vyjasnit. Jestli to neudělám, nikdy nepochopíte, proč jsem se v Texasu tak choval.

Představte si, že vejdete do pokoje a uvidíte na stole složitý mnohapatrový domek z karet. Vaším úkolem je ho zbořit. Kdyby to bylo všechno, bylo by to snadné, viďte? Pořádné dupnutí nebo prudký závan vzduchu – takový, jaký je zapotřebí při sfukování svíček na narozeninovém dortu – by stačily. Jenže to není všechno. Jde o to, že musíte ten domeček z karet strhnout v určitou konkrétní chvíli. Do té doby musí stát.

Věděl jsem, kde Dunning bude v neděli odpoledne 5. října 1958, a nechtěl jsem riskovat, že jeho kroky změním byť jenom o chlup. To by mohlo způsobit i to, že u Lampáře o sebe zavadíme pohledem. Můžete si pohrdavě odfrknout a tvrdit, že jsem přehnaně opatrný. Můžete říci, že taková drobnost by s největší pravděpodobností nemohla vychýlit události z daného běhu. Jenže minulost je křehká jako motýlí křídlo. Nebo domek z karet.

Přišel jsem do Derry, abych zbořil domek z karet Franka Dunninga, ale do té doby jsem ho musel chránit.

7

Popřál jsem Chazi Fratimu dobrou noc a vrátil se do bytu. Láhev kaopectatu stála v lékárničce v koupelně a na stole v kuchyni ležel můj nový suvenýr, polštářek s vodojemem vyšitým zlatou nití. Ze zásuvky na příbory jsem si vzal nůž a opatrně polštářek napříč rozřízl. Dovnitř jsem vložil revolver a zastrčil ho hluboko do vycpávky.

Nebyl jsem si jistý, jestli usnu, ale spal jsem docela tvrdě. Udělej, co můžeš, a Bůh se postará o zbytek, tak znělo jedno z mnoha rčení, které Christy přitáhla domů ze schůzí Anonymních alkoholiků. Nevím, jestli Bůh existuje nebo ne – u Jakea Eppinga porota tenhle bod stále projednává –, ale když jsem ten večer šel spát, byl jsem přesvědčen, že jsem udělal, co jsem mohl. Teď už jsem mohl udělat jen to, že se pořádně vyspím, a doufat, že moje snaha bude stačit.

8

Žádnou střevní chřipku jsem nedostal. Tentokrát jsem se probudil za rozbřesku s nejhorší bolestí hlavy, jakou jsem v životě zažil, přímo mě ochromovala. Nejspíš migréna. Nevěděl jsem to jistě, protože tohle byla moje první. Při pohledu do světla, třeba i hodně ztlumeného, mi ze zátylku až po dutiny stoupala odporná vlna bolesti, ze které se mi zvedal žaludek. Z očí se mi hrnuly samy od sebe slzy.

Vstal jsem (i to bolelo), nasadil si laciné sluneční brýle, které jsem si koupil cestou na sever do Derry, a vzal si pět aspirinů. Pomohly mi jen tolik, že jsem se dokázal obléci a vzít si plášť. Ten budu potřebovat, ráno bylo studené a šedivé, hrozilo deštěm. Svým způsobem to byla výhoda. Nevím, jestli bych na slunečním světle přežil.

Potřeboval jsem se oholit, ale to jsem vynechal. Měl jsem pocit, že kdybych stál v jasném světle v koupelně – zdvojnásobeném v zrcadle –, mohl by mi explodovat mozek. Neuměl jsem si představit, jak ten den přežiji, tak jsem to ani nezkoušel. Jeden krůček po druhém, říkal jsem si, když jsem šel pomalu ze schodů. Jednou rukou jsem svíral zábradlí a druhou polštářek. Musel jsem vypadat jako přerostlé dítě s medvídkem. Jeden krůček po…

Zábradlí prasklo.

Chvilku jsem se nakláněl dopředu, v hlavě mi dunělo a rukama jsem divoce máchal ve vzduchu. Polštář jsem upustil (zbraň uvnitř zařinčela) a hrábl prsty o zeď nad hlavou. V poslední vteřině, kdy už můj náklon přecházel v nekontrolovatelný pád, při kterém bych si zlámal kosti, se moje prsty sevřely kolem jednoho staromódního svícnu zašroubovaného do omítky. Vytrhl se, ale elektrický drát vydržel dost dlouho, abych znovu získal rovnováhu.

Posadil jsem se na schody a dunící hlavu opřel o kolena. Slzící oči mi připadaly tak velké, že se nemohly vejít do důlků. Mohl bych vám říci, že jsem se chtěl odplížit zpátky do bytu a celé to vzdát, ale to by nebyla pravda. Já totiž chtěl umřít rovnou na těch schodech a tudíž to mít za sebou. Existují lidé, kteří netrpí takovými bolestmi hlavy občas, ale často? Jestli ano, Bůh jim pomoz.

Existovala jenom jedna věc, která mě mohla dostat zase na nohy, a já donutil rozbolavělý mozek nejen na to myslet, ale také si to představit: Tugga Dunning se ke mně plazí a jeho obličej najednou zmizí. Vlasy a mozek se rozletí do vzduchu.

„Tak jo,“ řekl jsem. „Jo, jo, dobře.“

Zvedl jsem z podlahy polštářek a pomalu se šinul po zbývajících schodech dolů. Vynořil jsem se do podmračeného dne, který mi připadal jasný jako odpoledne na Sahaře. Hmatal jsem po klíčích. Nebyly na svém místě. Tam, kde měly být, tedy v pravé přední kapse kalhot, jsem našel pořádnou díru. Včera večer tam nebyla, tím jsem si byl skoro jistý. Otočil jsem se drobnými, trhanými krůčky. Klíče ležely na zápraží a kolem nich hrst vysypaných drobných. Shýbl jsem se a škubl sebou, protože olověné závaží uvnitř hlavy se posunulo dopředu. Sebral jsem klíče a propracovával se k sunlineru. A když jsem zkusil nastartovat, můj dosud spolehlivý ford odmítl. Ze startéru se ozvalo jen cvaknutí. To bylo vše.

Na tuto eventualitu jsem se připravil. Ovšem nepřipravil jsem se na to, že budu muset vléci svou ochromenou hlavu zase do schodů. Nikdy v životě jsem tak horečně netoužil po své nokii. S ní bych mohl telefonovat přímo od volantu a pak klidně sedět se zavřenýma očima, dokud by Randy Baker nedorazil.

Nějak jsem se dostal po schodech nahoru, kolem zlomeného zábradlí a svítidla, které viselo z vysypané omítky jako mrtvá hlava na zlomeném krku. V servisu to nikdo nebral – bylo brzy a byla neděle –, takže jsem to zkusil k Bakerovi domů.

Nejspíš je mrtvý, napadlo mě. Uprostřed noci ho skolil infarkt. Zabila ho tvrdošíjná minulost, jejímž utajeným spolupachatelem je Jake Epping.

Můj mechanik nebyl mrtvý. Vzal to při druhém zazvonění, měl ospalý hlas, a když jsem mu řekl, že mi nechce nastartovat auto, položil mi logickou otázku: „Jak jste to včera věděl?“

„Umím dobře hádat,“ řekl jsem. „Přijeďte sem co nejdřív, ano? Dostanete další dvacku, jestli to auto zprovozníte.“

9

Když Baker vyměnil kabel od baterie, který se během noci záhadně uvolnil (možná ve stejné chvíli, kdy se mi v kapse kalhot objevila ta díra), a motor sunlineru stále nechtěl chytit, zkontroloval svorky a našel dvě, které byly strašně zrezivělé. Ve velkém zeleném kufříku s nářadím měl náhradní, a když je vyměnil, můj kočár zaburácel a ožil.

„Nejspíš mi do toho nic není, ale jediný místo, kam byste měl zamířit, je postel. Nebo k doktorovi. Jste bledej jako duch.“

„Je to jenom migréna. Budu v pořádku. Podíváme se ještě do kufru. Chci si zkontrolovat rezervu.“

Zkontrolovali jsme rezervu. Splasklá.

Jel jsem za ním k pumpě Texaco a to už drobně, vytrvale mrholilo.

Auta, která jsme míjeli, měla rozsvícená světla, a i když jsem měl sluneční brýle, připadalo mi, že každá dvojice reflektorů mi vypaluje do mozku díry. Baker odemkl garáž a pokusil se rezervní pneumatiku nafouknout. Nešlo to. Vzduch unikal snad z půl tuctu prasklin drobných jako póry v lidské kůži.

„Hm,“ zahučel. „Něco takovýho jsem ještě nikdy neviděl. Ta guma musela být defektní.“

„Nasaďte na ráfek jinou,“ požádal jsem ho.

Než to udělal, odebral jsem se o kus dál za stanici. Nesnesl jsem drnčení kompresoru. Opřel jsem se o škvárobetonovou zeď, obrátil obličej vzhůru a nechal si na rozpálenou kůži dopadat chladivou mlhu. Jeden krůček po druhém, řekl jsem si. Jeden krůček po druhém.

Když jsem se pokusil Randymu Bakerovi za pneumatiku zaplatit, jenom zavrtěl hlavou. „Už jste mi dal půlku týdenní výplaty. Byl bych svině, kdybych si vzal víc. Jenom mám obavu, abyste nesjel ze silnice nebo něco takovýho. Je to fakt tak důležitý?“

„Nemocný příbuzný.“

„To vy jste nemocnej, člověče.“

To jsem nemohl popřít.

10

Vyjel jsem z městečka po silnici číslo 7 a na každé křižovatce jsem zpomalil a rozhlédl se, i když jsem měl přednost. Ukázalo se, že to byl výtečný nápad, protože na křižovatce sedmičky a Staré derryské cesty se rozjel na červenou náklaďák plně naložený štěrkem. Kdybych tam téměř nezastavil, třebaže jsem měl zelenou, můj ford by byl zdemolovaný. A ze mě by byla sekaná. Nalehl jsem na klakson, přestože mi třeštila hlava, ale řidič si mě vůbec nevšímal. Vypadal za volantem jako zombie.

Tohle nikdy nedokážu, pomyslel jsem si. Ale jestli nedokážu zastavit Franka Dunninga, jak mohu vůbec doufat, že zastavím Oswalda? K čemu by pak bylo jezdit do Texasu?

To mě však v chodu neudrželo. To zařídilo pomyšlení na Tuggu. Nemluvě o ostatních třech dětech. Jednou jsem je zachránil. Jestli je nezachráním znovu, jak bych unikl před jistotou, že jsem se podílel na jejich vraždě už jen tím, že jsem spustil další reset?

Dojel jsem k derryskému autokinu a zajel na štěrkovou cestičku, která vedla k zabedněné pokladně. Cestičku lemovaly ozdobné jedle. Zaparkoval jsem za nimi, vypnul motor a pokusil se vystoupit z auta. Nemohl jsem. Nešly otevřít dveře. Několikrát jsem do nich vrazil ramenem, a když ani pak nepovolily, všiml jsem si, že mají zaklapnutý zámek, přestože doba samozamykacích aut byla ještě daleko a já ten knoflík nezamáčkl. Zatáhl jsem za něj. Nechtěl vyjet nahoru. Zaviklal jsem s ním. Nechtěl vyjet. Stáhl jsem okno, vyklonil se ven a podařilo se mi zastrčit klíček zvenčí do zámku dveří na chromové rukojeti. Tentokrát zámek vyskočil. Vystoupil jsem a pak hmátl po polštářku.

Odpor vůči změně je úměrný tomu, nakolik se tím činem může změnit budoucnost, říkal jsem Alovi svým nejlepším učitelským hlasem, a byla to pravda. Ale neměl jsem tušení o osobních obětech. Teď ano.

Pomalu jsem šel po silnici číslo 7, límec jsem měl vyhrnutý, aby mi nepršelo za krk, a klobouk stažený až přes uši. Když přijížděla auta – nebylo jich mnoho –, schoval jsem se mezi stromy, které lemovaly tuhle stranu cesty. Myslím, že jednou nebo dvakrát jsem si ohmatal spánky, abych se ujistil, že mi nenatéká hlava. Rozhodně jsem měl takový pocit.

Nakonec stromy ustoupily. Nahradila je kamenná zeď. Za zdí se prostíraly zvlněné zastřižené trávníky poseté náhrobky a památníky. Došel jsem ke hřbitovu Daleká vyhlídka. Zdolal jsem kopeček a na druhé straně silnice se objevil květinový stánek. Byl zavřený, uvnitř byla tma. O víkendech se to tu většinou hemží příbuznými, kteří navštěvují své zesnulé, ale v takovémhle počasí by obchody vázly a stará paní, která krámek vedla, si nejspíš trochu přispala. Později však otevře. Sám jsem to viděl.

Vylezl jsem na zeď a celou dobu čekal, že se pode mnou zřítí, ale to se nestalo. A jakmile jsem se ocitl skutečně přímo na hřbitově, stala se báječná věc: bolest začala ustupovat. Posadil jsem se na náhrobek pod převislým jilmem, zavřel oči a ověřil si úroveň bolesti. Ječivá desítka – možná vytočená skoro na jedenáctku jako na pořádném zesilovači – se snížila na osmičku.

„Myslím, že jsem prorazil, Ale,“ řekl jsem. „Myslím, že bych už mohl být na druhé straně.“

Přesto jsem se pohyboval opatrně a dával pozor na další triky – padající stromy, vylupovače hrobů, možná i planoucí meteor. Ale nic se nedělo. Když jsem došel k dvojici hrobů označených ALTHEA PIERCE DUNNINGOVÁ a JAMES ALLEN DUNNING, bolest v hlavě povolila na pětku.

Rozhlédl jsem se a uviděl hrobku z růžové žuly, do níž bylo vyryto povědomé jméno: TRACKER. Přešel jsem k ní a zkusil železnou bránu. V roce 2011 by byla zamčená, ale tohle byl rok 1958 a brána se snadno otevřela, i když s hororovým zavrzáním pantů.

Vešel jsem dovnitř a probrodil se závějí uschlého křehkého listí. Středem hrobky se táhla kamenná meditační lavice a po stranách byly kamenné úložné přihrádky pro Trackery, kteří tam byli ukládáni už od roku 1831. Podle měděné tabulky na té nejnovější ležely uvnitř kosti monsieura Jeana Paula Traichea.

Zavřel jsem oči.

Položil jsem se na meditační lavici a zdříml si.

Usnul jsem.

Když jsem se probudil, bylo skoro poledne. Přešel jsem ke dveřím Trackerovy hrobky, abych si počíhal na Dunninga… Stejně jako Oswald bude za pět let nepochybně čekat ve svém úkrytu v šestém podlaží texaského skladu učebnic na Kennedyho kolonu.

Bolest hlavy byla dočista pryč.

11

Dunningův pontiac se objevil zhruba ve stejné době, kdy Red Schoendienst skóroval, čímž zajistil vítěznou směnu pro Milwaukee Braves. Dunning zaparkoval na nejbližší cestičce, vystoupil, vyhrnul si límec a pak se shýbl pro květinové koše. Scházel z kopce k hrobům rodičů a v každé ruce nesl jeden koš.

Když teď ta chvíle přišla, byl jsem docela v pořádku. Dostal jsem se na druhou stranu toho, co se mě snažilo zadržet. Polštářek jsem měl pod kabátem. Ruku jsem měl uvnitř. Mokrá tráva ztlumila moje kroky. Nesvítilo slunce, takže jsem nevrhal stín. Nevěděl, že jsem za ním, dokud jsem ho neoslovil jménem. Pak se otočil.

„Když chodím za rodiči, nemám rád společnost,“ řekl. „Kdo sakra vůbec jste? A co je tohle?“ Díval se na polštářek, který jsem už vytáhl. Měl jsem ho nasazený jako rukavici.

Rozhodl jsem se, že odpovím jenom na první otázku. „Jmenuji se Jake Epping. Přišel jsem se vás na něco zeptat.“

„Tak se ptejte a pak mě nechte na pokoji.“ Ze střechy klobouku mu kapala voda. Mně taky.

„Co je v životě nejdůležitější, Dunningu?“

„Cože?“

„Myslím pro muže.“

„Jste praštěnej, nebo co? Na co vlastně máte ten polštář?“

„Vyhovte mi. Odpovězte na otázku.“

Pokrčil rameny. „Nejspíš rodina.“

„Já si to taky myslím,“ řekl jsem a dvakrát stiskl spoušť. První výstřel zazněl jako tlumený úder, jako když se praklem udeří do koberce. Druhý byl trochu hlasitější. Napadlo mě, že by polštář mohl vzplát – viděl jsem to v Kmotrovi 2 –, ale jen trochu doutnal. Dunning se zhroutil a rozdrtil koš květin, který položil na otcův hrob. Klekl jsem si vedle něho, kolenem jsem vymáčkl z mokré půdy trochu vody, přiložil mu ke spánku roztrhaný cíp polštáře a znovu vystřelil. Jen tak pro jistotu.

12

Odtáhl jsem ho do hrobky Trackerových a ožehlý polštářek mu hodil na obličej. Když jsem odcházel, hřbitovem pomalu projíždělo několik aut a u hrobů postávalo pár lidí s deštníky, ale nikdo mi nevěnoval pozornost. Beze spěchu jsem přešel ke kamenné zdi a cestou jsem se občas zastavil, abych si prohlédl hrob nebo pomník. Jakmile mě zastínily stromy, rozběhl jsem se ke svému fordu. Když jsem slyšel přijíždět auta, vklouzl jsem do lesa. Při jednom takovém ústupu jsem zahrabal revolver třicet centimetrů pod zem a listí. Sunliner čekal neporušený tam, kde jsem ho nechal, a nastartoval na první ťuknutí. Odjel jsem ke svému bytu a vyslechl si konec zápasu. Myslím, že jsem trochu brečel. Byly to slzy úlevy, ne výčitek. Bez ohledu na to, co se stane se mnou, rodina Dunningových byla v bezpečí.

Té noci jsem spal jako mimino.

13

V pondělním derryském Deníku se hodně psalo o Světové sérii a byla tam také pěkná fotka, na níž Schoendienst dobíhá vítěznou směnu po chybě Tonyho Kubeka. Podle sloupku Reda Barbera tím Bombarďáci z Bronxu skončili. „Zapíchněte do nich vidle,“ vyjádřil se. „Yankees jsou mrtví, ať žijí Yankees.“

O Franku Dunningovi nic, čím by derryský pracovní týden začínal, ale v úterních novinách zabral celou titulní stranu. Byla tam i fotografie, na které se svůdnicky křenil. Jeho ďábelská clooneyovská jiskra se spolehlivě nedala přehlédnout.

NA MÍSTNÍM HŘBITOVĚ NAŠLI ZAVRAŽDĚNÉHO OBCHODNÍKA

Dunning se významně podílel

na mnoha dobročinných akcích

Náčelník derryské policie se vyjádřil, že jejich oddělení prověřuje všemožné stopy, a očekávalo se, že brzy zatknou podezřelého. Doris Dunningová na telefonický dotaz prohlásila, že je „v šoku a celá zničená“. Ani zmínka o faktu, že se zesnulým žili odděleně. Různí přátelé a spolupracovníci ze samoobsluhy na Center Street vyjádřili podobné pocity. Zdálo se, že se všichni shodnou na tom, že Frank Dunning byl skvělý chlap, a nikdo nemohl pochopit, proč ho někdo chtěl zastřelit.

Tony Tracker obzvlášť zuřil (možná proto, že se mrtvola našla v jeho rodinném úložišti zesnulých). „Kvůli tomu vrahovi by měli znovu zavést trest smrti,“ řekl.

Ve středu, osmého října, Yankees na okresním stadionu vyhráli s odřenýma ušima dva jedna nad Braves. Ve čtvrtek v osmé směně rozbili sérii dva dva, uhráli čtyři směny a tím uzavřeli sérii. V pátek jsem se vrátil do zastavárny U Mořské panny v očekávání, že se sejdu s panem Mrzutým a paní Zachmuřenou. Mohutná dáma moje očekávání vrchovatě naplnila – když mě uviděla, ohrnula ret a zařvala: „Chazzy! Přišel pan Pytel peněz!“ Pak se prodrala mezi závěsy ve dveřích a zmizela mi ze života.

Frati se objevil se stejným čipmunkovským úšklebkem, kterého jsem si všiml už při prvním setkání u Lampáře při svém předchozím výletu do barvité minulosti městečka Derry. V jedné ruce držel naditou obálku označenou nápisem G. AMBERSON.

„Tady jste, kamaráde,“ řekl, „velký jako život a dvojnásob pohledný. A zde je vaše kořist. Račte si ji přepočítat.“

„Věřím vám,“ řekl jsem a zastrčil obálku do kapsy. „Jste nějak veselý na někoho, kdo právě přišel o tři tácy.“

„Nebudu zapírat, že jste udělal do letošní podzimní sezóny pořádný zářez,“ řekl. „Opravdu hluboký zářez, i když i tak jsem pár babek vydělal.

Vždycky něco vydělám. Ale já to dělám hlavně proto, že to je služba veřejnosti, jak se říká. Lidi budou sázet, lidi vždycky budou sázet, a já je promptně vyplatím, když vyhrají. Taky rád sázky přijímám. Pro mě je to jakýsi koníček. A víte, kdy se mi to líbí nejvíc?“

„Ne.“

„Když se tu staví někdo jako vy, co do toho jde po hlavě, vsadí na něco nemožnýho a ono mu to vyjde. To obnovuje moji víru v náhodu, která vládne vesmíru.“

Napadlo mě, za jak velkou náhodu by to považoval, kdyby viděl tahák od Ala Templetona.

„Vaše manželka na to zřejmě nemá tak, hm, katolický názor.“

Zasmál se a jeho černá očka zajiskřila. Ať už vyhrál, prohrál nebo to skončilo remízou, ten drobný chlapík s mořskou pannou na paži si jednoduše užíval života. Obdivoval jsem to. „No jo, Marjorie. Když sem přijde nějakej nešťastník s manželčiným snubákem a uslzenou historkou, žena úplně roztaje. Ale pokud jde o sportovní sázky, to je úplně jiná ženská. To si bere osobně.“

„Máte ji moc rád, viďte, pane Frati?“

„Jako měsíc a hvězdy, kamaráde. Jako měsíc a hvězdy.“

Marjorie předtím četla dnešní noviny a ty stále ležely na proskleném pultu plném prstenů a dalších věcí. Na titulku stálo HON NA TAJEMNÉHO VRAHA POKRAČUJE, FRANK DUNNING JE ULOŽEN K ODPOČINKU.

„Co myslíte, o co v tomhle šlo?“ zeptal jsem se.

„To nevím, ale něco vám povím.“ Předklonil se a úsměv zmizel. „Nebyl tak svatej, jakýho z něho chce udělat tenhle plátek. Já bych vám mohl vyprávět, kamaráde.“

„Do toho. Mám volno celý den.“

Úsměv se znovu objevil. „Ne. V Derry si svoje necháváme pro sebe.“

„To už jsem si všiml,“ poznamenal jsem.

14

Chtěl jsem se vrátit na Kossuth Street. Věděl jsem, že policisté asi hlídají dům Dunningových, aby zjistili, jestli o rodinu někdo neprojevuje nezvyklý zájem, ale ta touha byla i tak velmi silná. Nešlo mi ani tak o Harryho, spíš o jeho sestřičku. Chtěl jsem jí povědět pár věcí.

Že by měla jít ven na halloweenskou koledu, i když je kvůli tatínkovi kdovíjak smutná.

Že z ní bude nejhezčí a nejkouzelnější indiánská princezna, jakou kdy člověk viděl, a vrátí se domů s hromadou cukroví.

Že má před sebou nejméně třiapadesát dlouhých a nabitých let, a nejspíš mnohem víc.

A především že jednoho dne její bratr Harry bude chtít obléknout uniformu a stát se vojákem, a ona že musí udělat, co bude v jejích silách, aby mu to vymluvila.

Jenže děti zapomínají. To ví každý učitel.

A ony si myslí, že budou žít navěky.

15

Byl čas Derry opustit, ale před odjezdem jsem se musel postarat ještě o jednu drobnost. Počkal jsem do pondělí. Toho dne odpoledne, třináctého října, jsem hodil zavazadlo do kufru sunlineru a pak poseděl za volantem, abych napsal krátký vzkaz. Zastrčil jsem ho do obálky, zalepil ji a dopředu napsal tiskacími písmeny adresátovo jméno.

Zajel jsem do Dolního města, zaparkoval a vešel do hospody U Ospalého stříbrného dolaru. Bylo tam prázdno, až na barmana Petea, přesně jak jsem očekával. Umýval sklenice a díval se na bednu, kde dávali Životní lásku. Neochotně se ke mně obrátil, ale Johna a Marshu, nebo jak se jmenovali, nespouštěl z očí.

„Co vám můžu nalít?“

„Nic, ale můžete mi prokázat laskavost. Což vám vynahradím až pěti americkými dolary.“

Nevypadal, že to na něj udělalo dojem. „Opravdu? Co je to za laskavost?“

Položil jsem obálku na bar. „Předejte to, až přijde příslušný pán.“ Podíval se na jméno na obálce. „Co chcete Billymu Turcottovi? A proč mu to nedáte sám?“

„Je to zcela prostý úkon. Pete. Chcete těch pět dolarů, nebo ne?“

„Jistě. Pokud mu to neublíží. Billy je docela slušňák.“

Položil jsem na obálku bankovku. Pete ji nechal zmizet a pak se vrátil k seriálu. Odešel jsem. Turcotte tu obálku pravděpodobně obdrží. Jestli po přečtení něco udělá nebo neudělá, to byla jiná otázka, jedna z mnoha, na něž se nikdy nedozvím odpověď. Napsal jsem mu toto:

Milý Bille,

s Vaším srdcem není něco v pořádku. Musíte jít brzy k lékaři, jinak bude pozdě. Možná si myslíte, že je to vtip, ale není. Možná si myslíte, že něco takového nemůžu vědět, ale vím. Vím to stejně jistě, jako vy víte, že Frank Dunning zavraždil vaši sestru Claru a synovce Mikeyho. PROSÍM. VĚŘTE MI A BĚŽTE K DOKTOROVI!

Přítel

16

Nasedl jsem do sunlineru, a když jsem vycouval ze šikmého parkoviště, uviděl jsem, jak na mě z lékárny vykukuje úzký a podezíravý obličej pana Keena. Stáhl jsem okénko, vysunul paži a vystrčil na něj prostředník. Pak jsem vyjel po Up-Mile Hill nahoru a nechal Derry nadobro za sebou.

Kapitola jedenáctá

Když jsem jel na jih po dálnici Co minuta, to míle, snažil jsem se přesvědčit sám sebe, že si s Carolyn Poulinovou nemusím lámat hlavu. Říkal jsem si, že ona je experiment Ala Templetona, ne můj, a jeho experiment, stejně jako život, skončil. Připomněl jsem si, že případ malé Poulinové se hodně liší od případu Doris, Troye, Tuggy a Ellen. Ano, Carolyn bude ochrnutá od pasu dolů, a ano, byla to hrozná věc. Ale být zmrzačený kulkou není totéž jako být umlácený perlíkem. Ať už na vozíku, nebo bez něj, Carolyn Poulinová bude žít plný a užitečný život. Říkal jsem si, že by bylo šílené ohrožovat svou pravou misi tím, že budu znovu dráždit tvrdošíjnou minulost, která by po mně mohla hmátnout, chytit mě a sežvýkat.

Nic z toho však nezabralo.

Měl jsem v úmyslu strávit svou první noc na cestě v Bostonu, ale neustále se mi vybavoval obraz Dunninga na hrobě jeho otce s rozdrceným květinovým košem pod tělem. Zasloužil si zemřít – sakra, musel zemřít – jenže 5. října své rodině ještě nic neprovedl. Tedy své druhé rodině. Mohl jsem si říkat (a taky říkal!), že už byl stejně dvojnásobný vrah, přičemž jedna z jeho obětí bylo teprve dítě, ale na to jsem měl jen slovo Billa Turcotta.

Myslím, že nakonec jsem chtěl vyvážit to, z čeho jsem měl špatný pocit, bez ohledu na oprávněnost onoho aktu, něčím, z čeho bych mohl mít dobrý pocit. Takže místo abych jel do Bostonu, sjel jsem u Auburnu z dálnice a zamířil na západ do oblasti Maine, kde jsou jezera. Těsně před setměním jsem se ubytoval v chatovém kempu, kde bydlel Al. Dostal jsem největší ze čtyř chat u vody za směšnou, mimosezonní cenu.

Lepších pět týdnů jsem snad v životě nezažil. Neviděl jsem nikoho, jenom manžele, kteří vedli místní obchod, kde jsem dvakrát týdně kupoval několik základních potravin, a pana Winchella, kterému patřily chaty. Zastavoval se vždycky v neděli, aby se ujistil, že jsem v pořádku a mám se dobře. Pokaždé, když se zeptal, jsem mu odpověděl, že je mi fajn, a rozhodně jsem nelhal. Dal mi klíč od kůlny s nářadím a já si každé ráno a večer, když byla klidná voda, vytáhl kánoi. Pamatuji si, jak jsem jednou večer pozoroval úplněk, který tiše stoupal nad stromy a dláždil stříbrnou cestu po hladině, a odraz mé kánoe visel pode mnou jako ponořené dvojče. Kdesi zakřičela potáplice a kamarád nebo druh jí odpověděl. Vzápětí se do konverzace zapojily další. Zvedl jsem pádlo do lodi a jen tam seděl tři sta metrů od břehu, pozoroval měsíc a poslouchal rozhovor potáplic. Pamatuji si, že jsem si myslel, že pokud někde existuje nebe a nepodobá se tomuhle, tak do nebe nechci.

Začaly rozkvétat podzimní barvy – nejdřív stydlivá žluť. Pak oranžová, potom hořící, křiklavá červeň, když podzim začal spalovat další mainské léto. U obchodu stály kartonové krabice plné paperbacků bez obálek a já jich přečetl určitě aspoň třicet nebo víc: detektivky od Eda McBaina, Johna D. MacDonalda, Chestera Himese a Richarda S. Prathera. Dusná melodramata jako Peyton Place a Kámen pro Dannyho Fishera. Hromady kovbojek. A jeden sci-fi román, který se jmenoval Lincolnovi lovci a pojednával o cestovatelích v čase, kteří se snažili nahrát „zapomenutý“ proslov Abrahama Lincolna.

Když jsem nečetl nebo nejezdil v kánoi, chodil jsem po lese. Dlouhá podzimní odpoledne, většinou zamlžená a teplá. Prachové pozlacené světlo šikmo padající mezi stromy. V noci bylo ticho tak nesmírné, až se mi zdálo, že zní ozvěnou. Po silnici číslo 114 projelo několik aut a po desáté hodině nejezdilo už vůbec žádné. V deset hodin tahle část světa, kam jsem si přišel odpočinout, patřila jen potáplicím a větru v korunách jedlí. Kousek po kousku ten obraz Franka Dunninga ležícího na hrobě svého otce začal blednout a já zjistil, že už mě méně často zaskočí výjev, kdy jsem ten polštář, z něhož se stále kouřilo, pohodil v hrobce Trackerových na jeho zírající oči.

Koncem října, když poslední listy padaly ve spirálách ze stromů a noční teploty začaly klesat pod nulu, jsem se vydal na cestu do Durhamu a při tom poznával krajinu kolem Bowie Hillu, kde se za čtrnáct dní bude střílet. Dům přátelského setkávání, o němž se zmiňoval Al, mi sloužil jako dobrý orientační bod. Nedaleko za ním se nad silnicí nakláněl uschlý strom, nejspíš ten, s nímž se potýkal Al, když jel kolem Andrew Cullum, už oblečený do oranžové lovecké vesty. Také jsem si našel bydliště toho náhodného střelce a trasu, kterou pravděpodobně pojede z domu na Bowie Hill.

Můj plán vlastně nebyl žádný plán. Prostě budu sledovat stopu, kterou už vyšlapal Al. Brzy ráno odjedu do Durhamu, zaparkuji poblíž padlého stromu, budu se ho snažit odtáhnout, a až přijede Cullum a zapojí se, budu předstírat, že mám infarkt. Ale když jsem našel Cullumův dům, náhodou jsem se zastavil o necelý kilometr dál u Brownieho na něco studeného k pití a za výlohou uviděl plakát, který mi vnukl nápad. Byl bláznivý, ale docela zajímavý.

Plakát hlásal v záhlaví VÝSLEDKY TURNAJE V CRIBBAGE ANDROSCOGGINSKÉHO OKRESU. Pak následoval seznam asi padesáti jmen. Vítěz turnaje ze Západní Minoty získal deset tisíc „kolíků“, ať už to bylo cokoliv. Člověk na druhém místě získal devět a půl tisíce. Jako třetí s 8722 kolíky – a to jméno bylo červeně zakroužkované, což původně upoutalo moji pozornost – se umístil Andy Cullum.

Náhody se dějí, ale dospěl jsem k přesvědčení, že jsou velice vzácné. Něco působí, jasné? Někde ve vesmíru (nebo ještě dál) tiká velká mašina a roztáčí své bájné soukolí.

Druhý den těsně po páté odpoledne jsem znovu zajel ke Cullumovu domu. Zaparkoval jsem za jeho stejšnem Ford s překližkovou karosérií a šel ke dveřím.

Na zaklepání mi otevřela žena s příjemnou tváří, nařasenou zástěrou a s dítětem na ohbí paže a já věděl už od pohledu, že dělám správnou věc. Protože Carolyn Poulinová nebude patnáctého listopadu jedinou obětí, nepůjde jen o ni, byť skončí na vozíku.

„Ano?“

„Jmenuji se George Amberson, paní.“ Pozvedl jsem klobouk na pozdrav. „Myslíte, že bych mohl mluvit s vaším manželem?“

Jistěže jsem mohl. Už se jí objevil za zády a vzal ji kolem ramen. Mladý chlap, ještě mu nebylo ani třicet, a tvářil se příjemně a zvědavě. Dítě natáhlo ruce po jeho tváři, a když mu Cullum políbil prsty, holčička se zasmála. Cullum mi podal ruku a já s ní potřásl.

„Co pro vás můžu udělat, pane Ambersone?“

Zvedl jsem desku pro cribbage. „U Brownieho jsem si všiml, že jste slušný hráč. Takže mám pro vás návrh.“

Paní Cullumová vypadala polekaně. „Manžel a já jsme metodisté, pane Ambersone. Turnaje jsou jen pro zábavu. Vyhrál trofej a já ji budu kvůli němu ráda leštit, aby dělala na krbové římse parádu, ale jestli chcete hrát karty o peníze, přišel jste do nesprávné domácnosti.“ Usmála se. Všiml jsem si, že ji to stojí určité úsilí, ale úsměv to byl i tak hezký. Oba se mi líbili.

„Má pravdu.“ Cullum mluvil omluvně, ale pevně. „Hrával jsem o desetníky, když jsem dělal v lese, ale to bylo předtím, než jsem potkal Marnie.“

„Byl bych blázen, kdybych s vámi chtěl hrát o peníze,“ řekl jsem, „protože já nehraji vůbec. Ale chci se to naučit.“

„V tom případě pojďte dál,“ vybídl mě. „S radostí vás budu učit. Zabere to nanejvýš čtvrt hodiny a do večeře zbývá ještě hodina. Je to hračka, a jestli umíte sčítat do patnácti a počítat do jedenatřiceti, umíte to hrát.“

„Určitě v tom bude něco víc než trocha počítání a sčítání, jinak byste se neumístil jako třetí v androscogginském turnaji,“ řekl jsem. „A vlastně chci trochu víc než se jenom naučit pravidla. Chci si koupit den vašeho času. Přesněji řečeno patnáctý listopad. Řekněme od deseti ráno do čtyř odpoledne.“

Teď už jeho manželka začala vypadat vyděšeně. Přivinula si děcko blíž k hrudi.

„Za těch šest hodin vašeho času vám zaplatím dvě stovky dolarů.“

Cullum se zamračil. „O co vám jde, pane?“

„Doufám, že se naučím cribbage.“ Jenže to nebude stačit. Viděl jsem jim to na obličeji. „Podívejte se, nebudu se vám snažit namlouvat, že v tom není něco víc, ale kdybych se to pokoušel vysvětlit, mysleli byste si, že jsem blázen.“

„Já už si to myslím,“ prohlásila Marnie Cullumová. „Pošli ho zase po svých, Andy.“

Obrátil jsem se k ní. „Není to nic špatného, není to nic nezákonného, není to podvod a není to nebezpečné. Přísahal jsem na to.“ Ale začínal jsem si myslet, že tohle nevyjde, přísaha nepřísaha. Tohle byl špatný nápad. Cullum bude dvojnásob podezíravý, až mě patnáctého listopadu odpoledne potká poblíž Domu přátelských setkání.

Ale nevzdával jsem se. Tohle jsem se naučil v Derry.

„Je to jenom cribbage,“ řekl jsem. „Vy mě to budete učit, pár hodin budeme hrát a já vám dám dvě stovky, a rozejdeme se jako přátelé. Co říkáte?“

„Odkud jste, pane Ambersone?“

„Poslední dobou jsem pobýval v Derry. Dělám do obchodních nemovitostí. Právě teď trávím dovolenou u jezera Sebago a pak se budu vracet na jih. Chcete nějaká jména? Takříkajíc reference?“ Usmál jsem se. „Někoho, kdo vám potvrdí, že nejsem cvok?“

„On během lovecké sezóny chodí v sobotu do lesa,“ ozval se paní Cullumová. „Jindy nemůže, protože pracuje celý týden, a když přijde domů, už je skoro tma, takže se ani nevyplatí nabíjet pušku.“

Stále vypadala nedůvěřivě, ale teď jsem zahlédl v její tváři něco, co mi dalo naději. Když jste mladí a máte dítě, když manžel má manuální zaměstnání – což prozrazovaly jeho rozpraskané, mozolnaté ruce –, dvě stě babek může znamenat spoustu potravin. Nebo dvě a půl splátky na dům, tedy v roce 1958.

„Jedno odpoledne v lese bych mohl oželet,“ usoudil Cullum. „Kolem městečka je to stejně hodně vystřílené. Jediné místo, kde člověk ještě může střelit aspoň jednoho zatraceného jelena, je Bowie Hill.“

„Pozor na jazyk před tím dítětem, pane Cullume,“ napomenula ho. Mluvila ostře, ale usmála se, když ji políbil na tvář.

„Pane Ambersone, potřebuji si promluvit s manželkou,“ řekl Cullum. „Nevadilo by vám, kdybyste chvilku počkal na zápraží?“

„Udělám něco lepšího,“ řekl jsem. „Zajedu k Browniemu a dám si šumák.“ Tak většina obyvatel Derry říkala sodovce. „Můžu někomu z vás přivézt něco studeného k pití?“

S díky odmítli a pak mi Marnie Cullumová zavřela dveře před nosem. Odjel jsem k Browniemu, kde jsem si pro sebe koupil drcený pomeranč a pro dítě lékořicového hada, který by se podle mě mohl holčičce líbit, pokud už je dost velká na takové věci. Uvažoval jsem o tom, že Cullumovi mě nejspíš odmítnou. Zdvořile, ale pevně. Byl jsem cizinec s divným návrhem. Doufal jsem, že změnit minulost bude tentokrát lehčí, protože Al ji změnil už dvakrát. Tohle však zřejmě nebude ten případ.

Ale čekalo mě překvapení. Cullum souhlasil a jeho manželka mi dovolila, abych lékořici dcerce dal, a ta ji přijala s blaženým řehotem, začala ji cumlat a pak si s ní prohrabovala vlasy jako hřebenem. Dokonce mě pozvali, abych u nich zůstal na večeři, což jsem odmítl. Nabídl jsem Andymu Cullumovi padesát dolarů jako zálohu, což zase odmítl on… Nakonec ho manželka přesvědčila, aby si je vzal.

Vrátil jsem se k Sebagu celý rozjásaný, ale když jsem ráno patnáctého listopadu jel znovu do Durhamu (pole zbělala vrstvou jinovatky tak tlustou, že lovci v oranžových vestách, kterých už byla venku celá hejna, zanechávali stopy), nálada se mi změnila. Zavolal státní policii nebo místního konstábla, pomyslel jsem si. A zatímco mě budou vyslýchat na nejbližší policejní stanici a snažit se ze mě vypáčit, co jsem za cvoka, Cullum odejde lovit do lesa na Bowie Hill.

Ale na příjezdové cestě nestálo žádné policejní auto, jenom překližkový ford Andyho Culluma. Vzal jsem svoji novou desku na cribbage a šel ke dveřím. Otevřel mi a řekl: „Připravený na výuku, pane Ambersone?“

Usmál jsem se. „Ano, pane, to jsem.“

Zavedl mě na zadní verandu. Myslím, že paní nechtěla, abych byl s ní a dítětem uvnitř domu. Pravidla byla jednoduchá. Kolíky znamenaly body a hrála se dvě kola kolem desky. Naučil jsem se, co znamená správný kluk, dvojice, uvíznout v bahnisku a to, čemu Andy říkal „tajemná devatenáctka“ – takzvaně nemožná postupka. Pak jsme hráli. Pro začátek jsem si počítal skóre, ale přestal jsem s tím, jakmile Cullum vedl o čtyři sta bodů. Každou chvíli některý lovec v dálce vystřelil a Cullum pohlédl k lesu za malou zahradou.

„Příští sobotu,“ řekl jsem, když to znovu udělal. „Příští sobotu tam určitě budete.“

„Nejspíš bude pršet,“ řekl a pak se zasmál. „Mám si co stěžovat, co? Bavím se a vydělávám peníze. A vy se lepšíte, Georgi.“

Marnie nám v poledne dala oběd – velké sendviče s tuňákem a misky domácí rajské polévky. Jedli jsme v kuchyni, a když jsme dojedli, navrhla, abychom si hru přenesli dovnitř. Došla k závěru, že přece jen nejsem nebezpečný. To mě potěšilo. Byli to milí lidé, tihle Cullumovi. Milí manželé s milým děckem. Někdy jsem si na ně vzpomněl, když jsem slyšel, jak Lee a Marina Oswaldovi na sebe v těch nuzných bytech křičí… nebo když jsem je viděl, přinejmenším jednou, jak svoji nevraživost projevují i na ulici. Minulost zní souzvukem, navíc se snaží o rovnováhu a většinou se jí to podaří. Cullumovi byli na jednom konci houpačky, Oswaldovi na druhém.

A Jake Epping, známý rovněž pod jménem George Amberson? Ten vytvářel bod zlomu.

Ke konci našeho maratonu jsem vyhrál první hru. O tři hry později, to bylo několik minut po čtvrté hodině, jsem ho vyloženě deklasoval a blaženě jsem se smál. Malá Jenna se smála se mnou, pak se na své vysoké židličce předklonila a přátelsky mě zatahala za vlasy.

„A je to!“ vykřikl jsem se smíchem. Všichni tři Cullumové se smáli se mnou. „V nejlepším se má přestat!“ Vytáhl jsem peněženku a položil na červenobíle kostkovaný voskovaný ubrus na kuchyňském stole tři padesátidolarovky. „A zasloužíte si každý cent!“

Andy je odsunul zpátky ke mně. „Vraťte je zase do peněženky, kam patří, Georgi. Na to jsem se moc dobře bavil, než abych si bral vaše peníze.“

Přikývl jsem, jako bych souhlasil, a pak bankovky přistrčil k Marnie, která je shrábla. „Děkuji vám, pane Ambersone.“ Vyčítavě se podívala na manžela a pak zase na mě. „Budou se nám opravdu hodit.“

„Dobře.“ Vstal jsem, protáhl se a poslechl si, jak mi praská v kříži. Někde – sedm nebo deset kilometrů odsud – Carolyn Poulinová a její otec nastupovali do náklaďáku, který měl na dveřích nápis STAVAŘ A TESAŘ POULIN. Možná dostali jelena, možná ne. Každopádně si užili pěkné odpoledne v lese a mluvili o všem možném, o čem si otec s dcerou povídají, a já jim to přál.

„Zůstaňte na večeři. Georgi,“ zvala mě Marnie. „Mám fazole a párky.“

Tak jsem zůstal a pak jsme se dívali na zprávy v malé přenosné televizi. V New Hampshiru došlo k nehodě při lovu, ale ne v Maine. Nechal jsem se přemluvit k druhé porci Marniina jablečného koláče, i když jsem byl najedený k prasknutí, pak jsem vstal a srdečně jim poděkoval za pohostinství.

Andy Cullum mi podal ruku. „Příště si zahrajeme zadarmo, jasné?“

„Určitě.“ Žádné příště nebude. Myslím, že to také věděl.

Jeho manželka rovněž, jak se ukázalo. Dohnala mě těsně předtím, než jsem nasedl do auta. Holčičku měla zabalenou do deky a na hlavičku jí posadila klobouček, ale Marnie byla bez kabátu. Viděl jsem obláčky páry u jejích úst, a že se třese.

„Paní Cullumová, měla byste jít dovnitř, než si uženete…“

„Před čím jste ho zachraňoval?“

„Prosím?“

„Vím, že proto jste přišel. Modlila jsem se kvůli tomu, když jste s Andym byli venku na verandě. Bůh mi seslal odpověď, ale ne celou. Před čím jste ho zachránil?“

Položil jsem ruce na její třesoucí se ramena a podíval se jí do očí. „Marnie, kdyby Bůh chtěl, abyste věděla i tohle, určitě by vám to řekl.“

Najednou mě popadla do náručí a přitiskla se ke mně. Překvapeně jsem jí objetí oplatil. Malá Jenna, která uvízla mezi námi, k nám užasle zvedala oči.

„Ať to bylo, co chce, děkuji vám,“ zašeptala mi Marnie do ucha. Z jejího teplého dechu mi naskočila husí kůže.

„Jděte dovnitř, drahoušku. Než zmrznete.“

Otevřely se přední dveře. Stál v nich Andy s plechovkou piva v ruce. „Marnie? Marnie?“

Couvla ode mě. Oči měla veliké a tmavé. „Bůh nám přivedl strážného anděla,“ řekla. „Nebudu o tom mluvit, ale zapamatuji si to. A rozjímat o tom ve svém srdci.“ Pak odspěchala po chodníku k čekajícímu manželovi.

Anděl. To jsem uslyšel podruhé a také jsem o tom rozjímal ve svém srdci, a to jak v noci, když jsem ležel v chatě a čekal na spánek, tak druhý den, kdy jsem plul v kánoi po klidné nedělní hladině pod chladným modrým nebem, z něhož už byla cítit zima.

Strážný anděl.

V pondělí sedmnáctého listopadu jsem zahlédl první vířivé vločky sněhu a vzal je jako znamení. Sbalil jsem se, zajel do Sebago Village a našel pana Winchella. Popíjel kávu a jedl koblihy v Jezerní restauraci (v roce 1958 lidé jedli spoustu koblih). Vrátil jsem mu klíče a pověděl mu, že jsem se měl báječně a ohromně jsem si odpočinul. Rozzářila se mu tvář.

„To je dobře, pane Ambersone. Přesně tak to má bejt. Zaplatil jste si až do konce měsíce. Dejte mi adresu, kam vám můžu poslat vratku za ty poslední dva týdny, a pošlu vám poštou šek.“

„Nevím úplně jistě, kam pojedu, dokud vrchnost v naší kanceláři nedojde ke kolektivnímu rozhodnutí,“ řekl jsem, „ale určitě vám napíšu.“ Cestovatelé v čase hodně lžou.

Podal mi ruku. „Bylo mi potěšením vás tu mít.“

Ruku jsem přijal. „Potěšení bylo na mé straně.“

Nasedl jsem do auta a zamířil na jih. Večer jsem se ubytoval v bostonském Parker House a prošel si neblaze proslulou Combat Zone. Po klidných týdnech u Sebaga mi neony vypalovaly oči a z valících se nočních davů – většinou mladých a většinou mužů, z nichž mnoho nosilo uniformu – jsem dostal agorafobii a zastesklo se mi po klidných nocích v západním Maine, kde pár obchůdků zavíralo v šest a provoz ustával v deset.

Následující noc jsem strávil v hotelu Harrington, v D. C. Za tři dny jsem byl na západním pobřeží Floridy.

Kapitola dvanáctá

1

Jel jsem po mezistátní silnici číslo 1 na jih. Jedl jsem ve spoustě restaurací u silnice, kde inzerovali Jídlo jako od maminky a kde podávali Speciální modrý talíř včetně ovocného poháru na začátek a s koláčem à la mode jako dezert, to celé za osmdesát centů. Neviděl jsem jedinou fastfoodovou frančízu, pokud nepočítáte Howarda Johnsona s jeho logem 28 příchutí a Prostým Simonem. Viděl jsem partu malých skautů, kteří se se svým vedoucím starali o oheň ze spadaného listí. Viděl jsem ženy v pláštích a galoších, které vcházely do prádelny za šedivého odpoledne, jež hrozilo deštěm. Viděl jsem dlouhé osobní vlaky, které se jmenovaly Jižní letka nebo Hvězda Tampy a uháněly do končin Ameriky, kde zima není povolena. Viděl jsem staré muže kouřit dýmku na lavičkách na náměstí. Viděl jsem snad milion kostelů a jeden hřbitov, kde v kruhu kolem otevřeného hrobu stála nejméně stovka lidí a zpívala „Starý odřený kříž“. Viděl jsem muže, kteří stavěli chlévy. Viděl jsem lidi pomáhající lidem. Dva z nich v náklaďáčku mi pomohli, když chladič sunlineru vyrazil zátku a já zůstal trčet na krajnici. To bylo ve Virginii kolem čtvrté odpoledne a jeden z nich se mě zeptal, jestli nepotřebuji někde přespat. Snad si umím představit, že by se něco takového stalo v roce 2011, ale je to hodně málo pravděpodobné.

A ještě jedna věc. V Severní Karolíně jsem zastavil u pumpy Humble Oil, abych doplnil benzin, a pak zašel za roh na toaletu. Byly tam dvoje dveře a tři nápisy. Na jedněch byl úhledně nastříkaný nápis PÁNI, na druhých DÁMY. Třetí značka byla šipka na klacku. Ukazovala ke křovinatému svahu za stanicí. Na šipce stálo BAREVNÍ. Zvědavě jsem šel po chodníku a pečlivě se vyhnul několika místům, kde nepochybně rostly lesklé, zelenohnědé listy jedovaté škumpy. Doufal jsem, že tátové a mámy, kteří vedli svoje děti k nějakému zařízení, jež tam dole čekalo, dokážou rozeznat, co je to za nebezpečné keře, protože koncem padesátých let většina dětí nosila krátké kalhoty.

Žádné zařízení tam nebylo. Na konci chodníčku jsem našel úzký potok s prknem položeným napříč na dvou drolících se betonových sloupcích. Muž, který se potřeboval vymočit, se mohl prostě postavit na břeh, rozepnout si kalhoty a konat. Žena se mohla přidržet keře (za předpokladu, že to nebude jedovatá škumpa nebo jedovatý dub) a dřepnout si. Prkno sloužilo k tomu, abyste se na něj posadili, pokud jste museli na velkou. Třeba i v lijáku.

Pokud jsem snad ve vás vzbudil dojem, že rok 1958 byl zalitý sluncem, vzpomeňte si na ten chodníček, ano? Chodníček lemovaný jedovatou škumpou. A to prkno přes potok.

2

Usadil jsem se devadesát kilometrů na jih od Tampy, v městečku Sunset Point. Za osmdesát dolarů měsíčně jsem si pronajal chatku na nejkrásnější (a skoro pusté) pláži, jakou jsem kdy viděl. Na témže pruhu písku stály ještě čtyři podobné chatky, všechny stejně skromné jako ta moje. Z nových ošklivých procovských sídel, která budou později v této části státu rašit jako betonové prašivky, jsem tu neviděl ani jedno. Patnáct kilometrů jižně, v Nokomisu, byl supermarket a ve Venice ospalá obchodní čtvrť. Silnice 41 neboli Tamiami Trail byla obyčejná venkovská cesta. Museli jste na ní zpomalit, zvlášť když se začínalo šeřit, protože právě tehdy ji rádi přecházeli aligátoři a pásovci. Mezi Sarasotou a Venice stály u cesty stánky s ovocem, různé obchůdky, několik barů a tančírna, která se jmenovala U Blackie. A za Venice, bratře, jsi zůstal odkázaný sám na sebe, aspoň dokud ses nedostal do Fort Myers.

Osobu realitního agenta George Ambersona jsem nechal za sebou. Na jaře 1959 došlo v Americe k hospodářskému poklesu. Na floridském pobřeží Zálivu všichni prodávali a nikdo nekupoval, takže George Amberson se stal přesně tím, co Al předpokládal: rádoby spisovatelem, jemuž umírněně bohatý strýc zanechal dostatek prostředků na živobytí, aspoň na nějakou dobu.

Skutečně jsem psal, a nejednu věc, ale dvě. Dopoledne, kdy jsem byl nejsvěžejší, jsem začal pracovat na rukopisu, který teď čtete (pokud v nějaké podobě vůbec existujete). Večer jsem pracoval na románu, který jsem zkušebně nazval Adresa: Vražda. Dotyčná adresa byla samozřejmě Derry, i když v knížce jsem městečko nazval Dawson. Začal jsem s tím čistě kvůli kamufláži, abych měl co ukázat, kdybych si tu našel přátele a některý by se chtěl podívat, na čem pracuji (svůj „dopolední rukopis“ jsem schovával v ocelové uzamykatelné skříňce pod postelí). Nakonec se z Adresy: Vražda stalo něco víc než rekvizita. Začal jsem si myslet, že je to docela dobré, a snít, že jednoho dne by to dokonce mohlo vyjít tiskem.

Dopoledne jsem trávil hodinu prací na memoárech a večer hodinu na románu, takže mi stále zbývala spousta času. Zkoušel jsem rybařit a v moři bylo hodně ryb, ale nenašel jsem v tom zálibu a vzdal to. Procházky byly příjemné za svítání a západu slunce, ale ne za denního vedra. Stal jsem se pravidelným návštěvníkem jediného knihkupectví v Sarasotě a trávil jsem dlouhé (a většinou šťastné) hodiny v malých knihovnách v Nokomisu a Osprey.

Pořád dokola jsem četl také Alovy materiály k Oswaldovi. Nakonec jsem si uvědomil, že podléhám obsesi, a zápisník založil do uzamykatelné krabice ke svému „dopolednímu rukopisu“. Nazval jsem ty zápisky vyčerpávajícími a tehdy mi takové připadaly, ale jak mě čas – ten pásový dopravník, na němž se všichni musíme vézt – přivážel stále blíž k bodu, kde se má můj život propojit se životem mladého budoucího vraha, už mi tak vyčerpávající nepřipadaly. Byly v nich mezery.

Někdy jsem Ala proklínal za to, že mě do téhle mise zatáhl, ale když se mi pročistily myšlenky, uvědomil jsem si, že žádný čas navíc by mi nepomohl. Možná by všechno zhoršil, a Al to nejspíš věděl. I kdyby nespáchal sebevraždu, strávil bych s ním už jenom týden nebo dva, a kolik knih bylo napsáno o řetězu událostí, které vedly k onomu dni v Dallasu? Stovka? Tři stovky? Pravděpodobně spíš tisícovka. Některé se shodovaly s Alovým přesvědčením, že Oswald jednal sám, jiné tvrdily, že byl součástí rafinovaného spiknutí, další prohlašovaly s naprostou jistotou, že vůbec nezmáčkl spoušť a že byl přesně tím, za co se po zatčení prohlašoval, bačkorou. Tím, že spáchal sebevraždu, mi Al znemožnil to, co je největší slabinou učenců: otálet a bádat.

3

Občas jsem zajel do Tampy, kde mě diskrétní dotazy dovedly k bookmakerovi Eduardu Gutierrezovi. Jakmile se přesvědčil, že nejsem policista, s radostí moji sázku přijal. Nejdřív jsem vsadil na to, že v šampionátu roku 1958 minneapoliští Lakers porazí Celtics, čímž jsem se etabloval jako zelenáč. Lakers nevyhráli jediný zápas. Také jsem vsadil čtyři stovky na vítězství Kanaďanů nad Maple Leafs ve Stanley Cupu, a vyhrál jsem…, ale tím jsem jenom zhojil ztrátu. I hloupé kuře zrnko najde, řekl by můj kamarád Chaz Frati.

Moje jediná pořádná rána přišla na jaře 1960, kdy jsem vsadil na vítězství Venetian Way nad Bally Ache, těžkým favoritem Kentuckého derby. Gutierrez řekl, že za tác mi dá kurz čtyři ku jedné, za dva tácy pět ku jedné. Šel jsem na dvojnásobek po patřičné sérii váhavých zvuků a vyšel jsem z toho o deset tisíc bohatší. Zaplatil mi s fratiovským furiantstvím, ale v očích měl ocelový lesk, který jsem nechal bez povšimnutí.

Gutierrez byl Kubánec, který nejspíš vážil šedesát kilo i s postelí, ale byl to také bývalý člen neworleanské mafie, kterou v těch dobách vedl zlý hoch Carlos Marcello. Tohle se mi doneslo v biliárové herně vedle holičství, kde Gutierrez přijímal sázky (a zřejmě vedl stále otevřenou pokoutní hernu pokeru pod fotografií spoře oděné Diany Dorsové). Chlápek, se kterým jsem hrál biliár, se naklonil blíž, rozhlédl se, aby se ujistil, že máme rohový stůl pro sebe, a pak zamumlal: „Víte, co se o mafii říká, Georgi – jednou člen, navždy člen.“

Moc rád bych si s Gutierrezem promluvil o letech, která strávil v New Orleansu, ale nebylo by moudré projevovat přílišnou zvědavost, zvlášť po mé velké výhře v derby. Kdybych se přece jen odvážil – a kdybych dokázal vymyslet přijatelný způsob, jak tohle téma nakousnout – byl bych se Gutierreze zeptal, jestli se někdy neseznámil s jiným známým členem Marcellovy organizace, bývalým boxerem Charlesem Murretem zvaným „Dutz“. Kdoví proč jsem si myslel, že odpověď by zněla ano, protože minulost do sebe zapadá. Manželka Dutze Murreta byla sestrou Marguerity Oswaldové. Což znamenalo, že Dutz je strýcem Leea Harveyho Oswalda.

4

Jednoho dne na jaře roku 1959 (na Floridě mají opravdu jaro, místní mi říkali, že někdy trvá i týden) jsem otevřel poštovní schránku a objevil pozvánku z veřejné knihovny v Nokomisu. Měl jsem u nich rezervovanou knihu Rozčarování od Budda Schulberga a právě ji dostali. Skočil jsem do sunlineru – není lepší auto pro oblast, které se začínalo říkat Slunečné pobřeží – a odjel si pro ni.

Cestou z knihovny jsem si všiml nového plakátku na přeplněné nástěnce v hale. Těžko bych ho přehlédl. Byl křiklavě modrý a byl na něm kreslený mužík s královskou korunou na hlavě, která mu ale nějak padala. MÁTE PROBLÉM S TITULEM? vyzvídal plakát. MOŽNÁ MÁTE PRÁVO NA CERTIFIKÁT ZE SPOJENÉ UNIVERZITY OKLAHOMA ZASÍLANÝ POŠTOU! INFORMACE NA VYŽÁDÁNÍ!

Spojená univerzita Oklahoma vypadala podezřeleji než makrelový guláš, ale vnukla mi nápad. Hlavně proto, že jsem se nudil. Oswald byl stále u námořnictva, odkud ho propustí až v září, a to zamíří do Ruska. Ze všeho nejdřív se pokusí vzdát amerického občanství. Nepodaří se mu to, ale po okázalém – a pravděpodobně jen demonstrativním – pokusu o sebevraždu v moskevském hotelu mu Rusové dovolí zůstat v jejich zemi. Takříkajíc „na zkoušku“. Bude tam asi třicet měsíců, pracovat bude v továrně na rádia v Minsku. A na jednom večírku se seznámí s dívkou Marinou Prusakovou. Červené šaty, bílé sandály, zapsal si Al. Hezká. Oblečená k tanci.

Budiž mu přáno, ale co budu mezitím dělat? Spojená univerzita nabízela jednu možnost. Napsal jsem si o informace a dostal jsem ihned odpověď. Katalog nabízel úplnou záplavu titulů. Užasl jsem, když jsem zjistil, že za tři sta dolarů (hotově nebo platebním příkazem) jsem mohl získat bakaláře v oboru angličtina. Stačilo složit zkoušku skládající se z padesáti otázek s výběrem odpovědí.

Podal jsem platební příkaz, v duchu políbil svých tři sta dolarů na rozloučenou a poslal si žádost. Za čtrnáct dní jsem dostal tenkou úřední obálku ze Spojené univerzity. Uvnitř byly dva listy cyklostylu mizerné kvality. Otázky byly báječné. Tohle jsou moje nejoblíbenější:

22. Jaké měl „Moby“ příjmení?

A. Tom

B. Dick

C. Harry

D. John

37. Kdo napsal „Dům se sedmi šípy?“

A. Charles Dickens

B. Henry James

C. Ann Bradstreetová

D. Nathaniel Hawthorne

E. Nikdo z uvedených

Když jsem se přestal nad testem královsky bavit, zaškrtal jsem odpovědi (s občasným výkřikem „To si snad děláte srandu!“) a poslal ho zpátky do Enidu v Oklahomě. Obratem jsem poštou dostal lístek s gratulací, že jsem zkoušku složil. Poté, co jsem zaplatil dalších padesát dolarů jako „administrativní poplatek“, jsem byl informován, že mi můj titul zašlou. Tak mi to řekli – a hle, skutečně se tak i stalo. Diplom vypadal mnohem líp než test a byl opatřen impozantní zlatou pečetí. Když jsem ho ukázal jednomu zástupci okresní školní rady v Sarasotě, ctihodný muž ho přijal bez jakýchkoli otázek a napsal mě do seznamu suplentů.

Takže jsem nakonec ve školním roce 1959-1960 znovu učil jeden až dva dny v týdnu. Bylo dobré být zpátky. Studenti se mi líbili – chlapci s krátkými zástřihy, dívky s ohony a nadýchanými sukněmi do půli lýtek –, ale bolestně jsem si uvědomoval, že tváře, které vidím v různých třídách, v nichž jsem učil, jsou všechny na jedno brdo. Ty suplentské časy mi připomněly základní fakt týkající se mé osobnosti: Rád jsem psal a zjistil jsem, že mi to jde, ale pokud jsem něco miloval, tak to bylo učení. To mě naplňovalo způsobem, který nedokážu vysvětlit. Nebo nechci. Vysvětlení jsou hrozně laciná poezie.

Můj nejlepší suplentský den přišel na střední v západní Sarasotě, když jsem na hodině americké literatury vyprávěl, o čem pojednává Kdo chytá v žitě (kniha samozřejmě nesměla být ve školní knihovně a byla by zabavena, kdyby ji do těchto posvátných síní přinesl nějaký student), a pak je vybídl, aby mluvili o hlavní stížnosti Holdena Caulfielda: že škola, dospělí a americký život jsou úplně falešné. Děti se rozpovídaly pomalu, ale když začalo zvonit, všechny se snažily mluvit najednou a půl tuctu jich riskovalo pozdní příchod na další hodinu, jen aby mohly sdělit svůj názor na to, co je špatné na společnosti, kterou vidí kolem sebe, a na životě, který jim naplánovali rodiče. Oči jim zářily, tváře měly zrudlé vzrušením. Nepochyboval jsem, že v knihkupectví se po jistém tmavě červeném paperbacku jen zapráší. Jako poslední odcházel svalnatý kluk ve fotbalovém svetru. Připomínal mi Moose Masona z komiksu od Archieho.

„Škoda že nás neučíte pořád, pane Ambersone,“ řekl měkkým jižanským přízvukem. „Vás fakt žeru.“

Nejenže mě žral, on mě fakt žral. Nic se nevyrovná tomu, když něco podobného uslyšíte od sedmnáctiletého kluka, který vypadá, že se možná poprvé za celou svou akademickou kariéru naplno probudil.

Později, ale stejného měsíce, si mě zavolal ředitel k sobě do kanceláře a po úvodních zdvořilostech a Coca-Cole se zeptal: „Chlapče, jste podvratník?“ Ujistil jsem ho, že nejsem. Pověděl jsem mu, že jsem volil Ikea. Zdálo se, že ho to uspokojilo, ale navrhl mi, abych se do budoucna více držel „obecně schvalovaného seznamu četby“. Účesy se mění, stejně jako délka sukní a slang, ale byrokracie na střední škole? Nikdy.

5

Na jedné přednášce na vysoké (to byla Maineská univerzita, opravdová, na níž jsem získal opravdový bakalářský titul) jsem slyšel názor profesora psychologie, že lidé skutečně disponují šestým smyslem. Říkal tomu „tušivý mozek“ a tvrdil, že je nejlépe vyvinutý u mystiků a psanců. Já mystik nebyl, ale nepochybně jsem se vystěhoval ze své doby a byl jsem vrah (mohl jsem považovat zastřelení Franka Dunninga za oprávněné, ale policie by to tak rozhodně neviděla). Pokud ze mě tyhle věci nedělaly psance, pak už nevím.

„Moje rada zní, abyste se v situacích, kdy vám zřejmě hrozí nebezpečí, řídili svým tušením.“

Přesně k tomu jsem se rozhodl v červenci 1960. Začal jsem mít z Eduarda Gutierreze stále horší pocit. Byl to drobný chlapík, ale musel jsem vzít v úvahu ty jeho údajné mafiánské konexe… a ten záblesk v očích, když mi vyplácel sázku na derby, kterou jsem teď považoval za hloupě velkou. Proč jsem sázel, když jsem ještě zdaleka nebyl švorc? Nebylo to chtivostí, spíš to bylo něčím, co cítí dobrý hráč, když na něj míří míč s falší. Někdy si člověk prostě nemůže pomoci a míč odpálí vší silou. Já jsem také odpálil, jak to Leo Durocher zvaný „Huba“ vyjadřoval při svém barvitém rozhlasovém vysílání, ale teď jsem toho litoval.

Schválně jsem prohrál poslední dvě sázky, které jsem si u Gutierreze sjednal, abych co nejvíc vypadal jako hlupák, prostě jako neškodný prosťáček, jemuž se náhodou povedla velká rána a teď to všechno zase prosází, ale můj tušivý mozek mi napovídal, že to moc nezabírá. Mému tušivému mozku se nelíbilo, když mě Gutierrez začal zdravit „Ale to se podívejme! Přišel můj Yanqui z Yankeelandu.“ Ne ten Yanqui, ale můj Yanqui.

Co když některého svého kamarádíčka z pokeru pověřil, aby mě sledoval z Tampy do Sunset Pointu? Bylo možné, že by jiné kamarádíčky z pokeru – nebo párek svalnatců dychtících zbavit se břemena lichvářské půjčky, díky níž je Gutierrez držel v hrsti – poslal, aby provedli drobnou záchrannou operaci a dostali zpátky všechno, co z těch deseti tisíc zbývá? Můj logický mozek si myslel, že je to poněkud krkolomná zápletka, která se vyskytuje v detektivních seriálech jako 77 Sunset Strip, ale tušení mi říkalo něco jiného. Tušení mi říkalo, že ten mužíček s řídnoucími vlasy je klidně schopný zčistajasna mi vpadnout do domácnosti a svým bouchačům nařídit, aby ze mě vymlátili duši, jestli budu něco namítat. Nechtěl jsem, aby mě někdo zmlátil, a nechtěl jsem, aby mě někdo oloupil. A hlavně jsem nechtěl riskovat, že moje papíry padnou do rukou bookmakera spojeného s mafií. Nelíbila se mi představa, že uteču s ocasem staženým mezi nohy, ale sakra, musel jsem se v každém případě dřív nebo později přesunout do Texasu, tak proč ne dřív? Kromě toho, moudřejší ustoupí. To mi odmalička vštěpovala matka.

Takže po jedné červencové noci, kterou jsem skoro celou probděl, protože ťukání tušivého sonaru bylo obzvlášť silné, jsem si sbalil svůj světský majetek (krabici s memoáry a hotovostí, kterou jsem schoval pod rezervu v sunlineru), nechal na stole vzkaz a poslední nájemné pro domácího a zamířil na sever po mezistátní silnici číslo 19. První noc jsem strávil u silnice v rozpadající se ubytovně DeFuniak Springs. V okenicích byly díry, a než jsem stačil v pokoji zhasnout (na elektrickém drátu visela ze stropu holá žárovka), byl jsem posetý komáry velkými jako stíhačky.

Ale i tak jsem spal jako mimino. Žádné noční můry a ťukání vnitřního radaru utichlo. To mi stačilo.

První srpen jsem strávil v Gulfportu, třebaže první podnik na předměstí, u kterého jsem zastavil, mě odmítl ubytovat. Recepční hospody U Červené trávy mi vysvětlil, že je to pouze pro negry, a poslal mě do Jižanského pohostinství, o němž se vyjádřil jako o „nejfajnovějším v Gafpótu“. Možná měl pravdu, ale celkem vzato bych byl dal přednost Červené trávě. Klouzavé tóny kytary zaznívající z vedlejšího baru s grilem zněly nádherně.

6

New Orleans se nenacházel přesně na mé trase do Dallasu, ale když mi tušivý sonar dával pokoj, ocitl jsem se v turistickém rozpoložení, třebaže jsem nemínil navštěvovat Francouzskou čtvrť, molo pro parníky v Bienville Street ani Vieux Carré.

Od pouličního prodavače jsem si koupil plánek města a našel si cestu k jedinému místu, které mě opravdu zajímalo. Zaparkoval jsem a po pěti minutách chůze jsem se ocitl před domem číslo 4905 na Magazine Street, kde o posledním jaru a létě života Johna Kennedyho budou žít Lee a Marina Oswaldovi. Byl to dům skoro na spadnutí a kolem zarostlé zahrádky byl železný plot vysoký do pasu. Nátěr na přízemním podlaží, kdysi bílý, měl dnes nažloutlý odstín moči a loupal se. První patro nebylo natřené vůbec a bylo šedé jako prkna stodoly. Rozbité okno bylo zakryté kusem kartonu s nápisem K PRONÁJMU VOLEJTE MU3-4192. Zrezivělé sítě proti hmyzu chránily verandu, na níž bude v září 1963 sedět po setmění Lee Oswald v prádle a šeptat si Prásk! Prásk! Prásk! a při tom na procházející chodce zkušebně mířit kulovnicí, která se stane nejslavnější zbraní v americké historii.

Přemýšlel jsem o tom, když mi někdo poklepal na rameno. Málem jsem zaječel. Myslím, že jsem doopravdy nadskočil, protože mladý černoch, který mě oslovil, uctivě o krok ucouvl a zvedl rozevřené dlaně.

„Promiňte, pane. Promiňte, šmarjá, nechtěl jsem vás vylekat.“

„To nic,“ řekl jsem. „To byla čistě moje chyba.“

Zdálo se, že ho moje prohlášení znepokojilo, ale kvůli něčemu přišel a chtěl to dokončit, i když se musel znovu přiblížit, protože ta záležitost si vynucovala tišší hlas než při běžném hovoru. Chtěl vědět, jestli bych si nechtěl koupit pár joysticků. Myslel jsem, že vím, o čem mluví, ale jistotu jsem měl, až když dodal: „Fakticky kvalitka, mokřinová tráva, pane.“

Řekl jsem mu, že nabídku nevyužiji, ale snad by mi mohl v Jižní Paříži doporučit nějaký dobrý hotel: klidně mu dám půl babky. Pak už najednou mluvil bez protahovaného přízvuku a mnohem srozumitelněji. „Názory se různí, ale řekl bych, že hotel Monteleone.“ A dal mi jasné instrukce.

„Díky,“ řekl jsem a podal mu minci. Zmizela v jedné z jeho mnoha kapes.

„Hele, proč si tady ten barák vlastně okukujete?“ kývl k bortícímu se domu. „Přemýšlíte, že ho koupíte?“

Vynořil se záblesk starého George Ambersona. „Vy určitě žijete poblíž. Myslíte, že by to byl dobrý obchod?“

„Některý baráky na týhle ulici asi jo, ale tenhle teda ne. Podle mě tam straší.“

„Zatím ne,“ řekl jsem, zamířil k autu a nechal jsem ho tam stát se zmateným pohledem v očích.

7

Vytáhl jsem z kufru sunlineru uzamykatelnou krabici a položil ji na sedadlo vedle sebe. Chtěl jsem ji vlastnoručně odnést do svého pokoje v Monteleone, a zrovna jsem se k tomu chystal. Vrátný odnášel zbytek mých zavazadel a já najednou zahlédl na podlážce pod zadním sedadlem věc, kvůli které jsem zrudl hanbou, i když taková reakce byla nepřiměřená. Ale co se člověk naučí v dětství, nikdy nezapomene, a další věc, kterou jsem se naučil jako malý od matky, bylo, že knihy z knihovny se vždycky vracejí včas.

„Pane vrátný, podal byste mi tu knihu, prosím?“ požádal jsem ho.

„Ano, pane! S radostí!“

Byla to Chapmanova zpráva, kterou jsem si půjčil ve veřejné knihovně v Nokomisu asi týden před rozhodnutím, že je čas obout si toulavé boty. Nálepka v rohu na průhledném ochranném obalu mi vyčetla: POUZE 7 DNÍ, BUĎTE OHLEDUPLNÍ K DALŠÍMU ČTENÁŘI.

Když jsem se dostal do svého pokoje, podíval jsem se na hodinky a viděl, že je teprve šest večer. V létě knihovna otevírala až v poledne, ale nechávala otevřeno až do osmi. Meziměstské hovory byly jednou z mála věcí, které byly v roce 1960 dražší než v roce 2011, ale ten dětinský pocit provinění mě neopouštěl. Zavolal jsem hotelové operátorce a dal jí telefonní číslo nokomiské knihovny, které jsem přečetl z kartonové kapsy přilepené k zadní předsádce knihy. Zrak mi padl na krátký vzkaz pod ní Laskavě telefonujte, pokud se s vrácením opozdíte déle než 3 dny a cítil jsem se pod psa.

Spojovatelka mluvila s jinou spojovatelkou. V pozadí jsem slyšel slabé štěbetání hlasů. Uvědomil jsem si, že v době, z níž jsem přišel, bude většina těch meziměstsky hovořících lidí po smrti. Pak na druhém konci drátu začal zvonit telefon.

„Haló, nokomiská veřejná knihovna.“ Byl to hlas Hattie Wilkersonové, ale ta milá stará paní mluvila, jako by seděla v ohromném železném sudu.

„Haló, paní Wilkersonová…“

„Haló? Haló? Slyšíte mě? Zatracené meziměsto!“

„Hattie!“ zakřičel jsem. „Tady je George Amberson!“

„George Amberson? Ale božínku! Odkud voláte. Georgi?“

Málem jsem jí řekl pravdu, ale tušivý radar pinkl velice hlasitě a já zahulákal: „Z Baton Rouge!“

„V Louisianě?“

„Ano! Mám jednu vaši knížku! Zrovna jsem na to přišel! Pošlu vám ji…“

„Nemusíte křičet. Georgi, spojení je už mnohem lepší. Spojovatelka určitě zastrčila náš kolíček do dírky až na doraz. Jsem strašně ráda, že vás slyším. Jenom božím řízením jste tam nebyl. Měli jsme velké obavy, i když velitel hasičů říkal, že dům byl prázdný.“

„O čem to mluvíte, Hattie? O mém domku na pláži?“

No jistě, o čem jiném?

„Ano! Někdo tam oknem vhodil dovnitř zápalnou láhev s benzinem. Celé to tam během pár minut vzplálo. Vehtel Durand si myslí, že to byla nějaká mládež, která na pláži popíjela a řádila. V dnešní době je mezi mladými tolik shnilých jablíček. To je tím, že se bojí bomby, manžel to říká.“

Aha.

„Georgi? Jste tam ještě?“

„Ano,“ řekl jsem.

„Kterou knížku máte?“

„Cože?“

„Kterou knížku máte? Nenuťte mě hledat kartotéční lístek.“

„Aha. Chapmanovu zprávu.“

„Pošlete ji zpátky co nejdřív, ano? Čeká na ni docela dost lidí. Irving Wallace je velice populární.“

„Ano,“ řekl jsem. „Určitě se o to postarám.“

„A vašeho domku je mi velice líto. Přišel jste o nějaké věci?“

„Všechno důležité mám s sebou.“

„Díky bohu za to. Budete se vracet br –“

Cvaklo to tak hlasitě, až mě zabrnělo v uchu, a pak už jsem slyšel jenom bzučení volné linky. Vrátil jsem sluchátko do vidlice. Budu se brzy vracet? Podle mě nebylo nutné volat tam ještě jednou a na otázku odpovídat. Ale budu si dávat pozor na minulost, protože hybatele změn vycítí a má zuby.

Poslal jsem Chapmanovu zprávu do nokomiské knihovny hned ráno.

Pak jsem odjel do Dallasu.

8

Za tři dny jsem seděl na lavičce na Dealey Plaza a díval se na hranatou cihlovou budovu texaského skladu učebnic. Bylo pokročilé odpoledne a strašlivé vedro. Povolil jsem si kravatu (když v roce 1960 žádnou nemáte, i když je horko, přitahujete nežádoucí pozornost) a rozepnul si horní knoflíček bílé košile, ale moc to nepomohlo. Stejně jako nepomohl chabý stín jilmu za mou lavičkou.

Když jsem se ubytovával v hotelu Adolphus na Commerce Street, dostal jsem na vybranou: s klimatizací, nebo bez. Zaplatil jsem pět babek navíc za pokoj, kde okenní klimatizační jednotka snížila teplotu až na pětadvacet, a kdybych měl v hlavě mozek, hned bych se tam vrátil, než mě sklátí infarkt. Až padne noc, možná se ochladí. Aspoň trochu.

Jenže ta cihlová krychle mě uhranula a připadalo mi, že její okna – zvlášť jedno rohové napravo v šestém podlaží – si mě prohlížejí. Měl jsem z té budovy hmatatelný pocit, že je něco špatně. Vy – pokud něco takového jako vy existuje – se tomu možná budete pošklebovat a řeknete, že je to jenom důsledek toho, že jsem něco věděl předem, ale tohle mě na té lavičce v ubíjejícím žáru nedrželo. To působil pocit, že jsem tu budovu už někde viděl.

Připomínala mi Kitchenerovy železárny v Derry.

Skladiště učebnic nebyla žádná ruina, ale vyzařovalo stejný pocit vědomé hrozby. Vzpomněl jsem si, jak jsem došel k tomu zabořenému továrnímu komínu černému od sazí, který ležel v trávě jako obří prehistorický had dřímající na slunci. Vzpomněl jsem si, jak jsem nahlédl do jeho temného otvoru, který byl tak velký, že bych do něj mohl vejít. A vzpomněl jsem si na pocit, že tam uvnitř něco je. Něco živého. Něco, co chce, abych tam vstoupil. Abych přišel na návštěvu. Možná hodně, hodně dlouhou návštěvu.

Pojď dál, šeptalo okno v šestém podlaží. Rozhlédni se. Je tu teď prázdno, nezbytný personál, který tu v létě pracuje, odešel domů, ale můžeš podle kolejí dojít k nákladní rampě, kde najdeš otevřené dveře, o tom není pochyb. Nakonec, co je tu za cennosti? Nic, jenom školní učebnice, a ani studenti, jimž jsou určeny, je vlastně nechtějí. Jak dobře víš, Jakeu. Takže pojď dál. Vystoupej do šestého podlaží. Ve tvé době je tam muzeum, lidé sem přijíždějí z celého světa a někteří budou stále plakat pro muže, který byl zabit, a pro všechno, co mohl dokázat, ale tohle je rok 1960, Kennedy je stále senátorem a Jake Epping neexistuje. Existuje pouze George Amberson, muž s krátkým účesem, propocenou košilí a povolenou vázankou. Muž své doby, takříkajíc. Takže pojď sem. Bojíš se duchů? Jak bys mohl, když se ten zločin ještě nestal?

Jenže tam nahoře určitě duchové byli. Možná nebyli v domě na Magazine Street v New Orleansu, ale tamhle? Určitě. Jenže já se s nimi nikdy nebudu muset setkat, protože nikdy do skladu učebnic nevstoupím, stejně jako jsem se neodvážil do toho padlého komína v Derry. Oswald dostane ve skladišti učebnic práci skladníka asi měsíc před atentátem, a čekat tak dlouho by znamenalo jít příliš na doraz. Ne, měl jsem v úmyslu řídit se plánem, který Al zhruba načrtl v závěrečné části svých poznámek nazvané ZÁVĚRY O DALŠÍM POSTUPU.

Přestože se Al držel teorie o osamělém střelci, nevynechal malou, ale statisticky významnou možnost, že se mýlí. Ve svých poznámkách to nazýval „okno nejistoty“.

Jako to okno v šestém podlaží.

Chtěl to okno nadobro zavřít 10. dubna 1963, asi půl roku před Kennedyho cestou do Dallasu, a podle mě byl jeho nápad dobrý. Možná později v dubnu, spíš v noci desátého – proč čekat – zabiji manžela Mariny a otce June, stejně jako jsem zabil Franka Dunninga. A už bez výčitek svědomí. Kdybyste viděl pavouka běžícího po podlaze k postýlce dítěte, možná byste zaváhali. Možná by vás dokonce napadlo, že ho lapíte do sklenice a vyhodíte na zahradu, aby si mohl dál žít svůj malý život. Ale kdybyste si byli jistí, že je ten pavouk jedovatý? Černá vdova? V tom případě byste neváhali. Pokud byste měli zdravý rozum.

Dupli byste na něj a rozmáčkli ho.

9

Pro roky mezi srpnem 1960 a dubnem 1963 jsem měl svůj plán. Nebudu spouštět z Oswalda oči, až se vrátí z Ruska, ale nebudu zasahovat. Kvůli motýlímu efektu jsem si to nemohl dovolit. Pokud v anglickém jazyce existuje hloupější metafora než řetěz událostí, pak ji neznám. Řetězy (tedy kromě těch, které jsme se ve školce učili slepovat z proužků barevného papíru) jsou silné. Používáme je na vytahování bloků motoru z náklaďáků a ke svazování paží a nohou nebezpečných vězňů. To už nebyla skutečnost, jak jsem ji chápal. Události jsou křehké, to vám povím, jsou to domečky z karet, pokud bych se k Oswaldovi přiblížil – natož se ho snažil odradit od zločinu, o kterém ještě ani nezačal přemýšlet –, vzdával bych se své jediné šance. Motýl by roztáhl křídla a Oswald by změnil směr.

Zpočátku by to možná byly jen drobné změny, ale jak nám Bruce Springsteen zpívá ve své písni, z drobností jednoho dne vzejdou velký věci, bejby. Mohly by to být dobré změny, takové, které by zachránily muže, který byl teď mladším senátorem za Massachusetts. Ale nevěřil jsem tomu. Protože minulost byla tvrdošíjná. Podle jedné okrajové poznámky, kterou si Al naškrábal, bude Kennedy v Houstonu, na Riceově univerzitě, kde bude mít proslov o letu na Měsíc. Otevřené auditorium, žádné neprůstřelné pódium, napsal Al. Houston byl necelých čtyři sta padesát kilometrů od Dallasu. Co když se Oswald rozhodne zastřelit prezidenta tam?

Nebo co když byl Oswald přesně takový, za jakého se prohlašoval, prostě bačkora? Co když ho z Dallasu vyženu zpátky do New Orleansu, a Kennedy přesto zemře, protože se stane obětí nějakého šíleného spiknutí mafie nebo CIA? Měl bych dost odvahy se sem králičí norou znovu vrátit a začít všechno nanovo? Znovu zachraňovat rodinu Dunningových? Znovu zachraňovat Carolyn Poulinovou? Téhle misi jsem už věnoval skoro dva roky. Byl bych ochoten investovat dalších pět, a to se stejně nejistým výsledkem?

Lepší bude, když to nebudu muset zjišťovat.

Lepší bude mít jistotu.

Cestou z New Orleansu do Texasu jsem se rozhodl, že nejlepší způsob, jak Oswalda monitorovat a přitom mu nezkřížil cestu, bude nastěhovat se do Dallasu a žít tam, dokud on bude ve vedlejším městě Fort Worth, a pak se odstěhovat do Fort Worthu, až se Oswald s rodinou přesune do Dallasu. Ten nápad měl tu přednost, že byl jednoduchý, jenže by nefungoval. Uvědomil jsem si to během týdnů poté, co jsem si poprvé prohlédl texaské skladiště učebnic a velice silně cítil, že mi můj pohled vrací – jako Nietzscheho propast.

Strávil jsem srpen a září roku prezidentských voleb cestováním v sunlineru po Dallasu a hledal bydlení (i když se mi celou dobu trpce stýskalo po GPS a často jsem musel zastavovat a ptát se na cestu). Nic mi nepřipadalo vhodné. Nejdřív jsem si myslel, že je to těmi byty. Potom, když se mi město začalo dostávat pod kůži, jsem si uvědomil, že je to ve mně.

Prostá pravda zněla, že se mi Dallas nelíbil, a osm týdnů usilovného studia mě stačilo přesvědčit, že tu není moc toho, co by si člověk mohl oblíbit. Times Herald (kterému mnoho Dallasanů běžně říkalo Slizký Herald) byl nudný moloch orientovaný na vydělávání peněz. Morning News možná básnil, když psal o tom, jak Dallas a Houston „sahají k nebi“, ale mrakodrapy, o nichž psal úvodník, tvořily ostrůvek architektonické impotence obklopený prstenci toho, co jsem si navykl nazývat Velký americký kult placatosti. Noviny ignorovaly rozlehlé slumy, kde se hranice stanovené podle ras právě začínaly trochu rozvolňovat. Ještě dál se táhly nekonečné řady obytných domků střední třídy, které většinou patřily veteránům z druhé světové a z Koreje. Veteráni měli manželky, které celé dny trávily s leštěnkou na nábytek v jedné ruce a žehličkou v druhé. Většina měla 2,5 dítěte. Dospívající mládež sekala trávníky, na kolech rozvážela Slizký Herald, voskovala rodinné auto a poslouchala (potají) Chucka Berryho v tranzistorovém rádiu. Ustaraným rodičům možná říkala, že je to běloch.

Za domy na předměstí s vířícími rozstřikovači na trávnících byly rozlehlé prázdné pláně. Tu a tam pojízdné zavlažovače stále zalévaly bavlníky, ale Král Bavlna už byl téměř mrtvý, a nahradily ho nekonečné akry kukuřice a sóji. Hlavními plodinami dallaského okresu byla elektronika, textil, kecy a nezdaněné petrodolary. V téhle oblasti nebylo mnoho vrtných věží, ale když zafoukal vítr od západu, kde se nachází permská pánev, obě sousedící města čpěla naftou a zemním plynem.

Obchodní čtvrť v centru se hemžila pilnými pracovníky, kteří tam pobíhali v úboru, jemuž jsem začal říkat velký dallaský: kostkované sportovní sako, úzká kravata přidržovaná přehnanou sponou (ty spony, dobová verze pozdější bižuterie, měly uprostřed obvykle diamant nebo přijatelně blýskavou náhražku), kalhoty Sansabelt a nápadné boty se složitým prošíváním. Pracovali v bankách a investičních společnostech.

Prodávali budoucí úrodu sójových bobů a naftové pronájmy a nemovitosti západně od města, půdu, kde by nerostlo nic než jedovatá tráva a pouštní plevel. Vzájemně se poplácávali po ramenou rukama obtíženými prsteny a oslovovali se synu. Na opasku, kde obchodníci v roce 2011 nosí mobilní telefon, jich spousta v této době nosila pistoli v ručně šitých pouzdrech.

Visely tam billboardy hájící impeachment předsedy nejvyššího soudu Earla Warrena. Billboardy s rozšklebeným Nikitou Chruščovem (NĚT, SOUDRUHU CHRUŠČOVE, stálo na billboardu, MY POHŘBÍME VÁS). Na jednom billboardu na West Commerce Street stálo AMERICKÁ KOMUNISTICKÁ STRANA JE PRO INTEGRACI. PŘEMÝŠLEJTE O TOM! Zaplatilo ho cosi, co se jmenovalo Společnost čajového dýchánku. Dvakrát, vždy na firmě, která podle jména patřila židům, jsem viděl načmárané svastiky.

V Dallasu se mi nelíbilo. Ne, pane, ne, madam, vůbec se mi tam nelíbilo. Nelíbilo se mi tam od chvíle, kdy jsem se ubytoval v Adolphu a viděl, jak majitel restaurace cloumá za paži mladého číšníka a řve mu do obličeje. Jenže já tu měl něco vyřídit, a tak tu zůstanu. To jsem si tehdy myslel.

10

Dvacátého prvního září jsem konečně našel místo, kde to vypadalo k žití. Bylo to na Blackwell Street v severním Dallasu, a sice detašovaná garáž přestavěná na docela pěkný dvojpodlažní byt. Největší výhoda: klimatizace. Největší nevýhoda: majitel a domácí Ray Mack Johnson byl rasista, který se mi svěřil, že pokud si to místo pronajmu, udělám dobře, když se budu držet dál od nedaleké Greenville Avenue, kde je spousta smíšených levných hospod s jukeboxem a maníky s jakýmisi noži, jimž říkal „vystřelovací“.

„Já proti negrům vůbec nic nemám,“ vyprávěl mi. „Fakticky ne. Ne já, ale Bůh je proklel, aby byli v tomhle postavení. To přece víte, ne?“

„Myslím, že tahle část bible mi unikla.“

Podezíravě přimhouřil oči. „Co jste zač, metodista?“

„Ano,“ řekl jsem. Připadalo mi to mnohem bezpečnější než vysvětlovat, že ve věcech vyznání nejsem vlastně nic.

„Musíte se dát k baptistům, synu. Naši vítají nováčky. Usaďte se tady a některou neděli byste mohl jít se mnou a mou manželkou do kostela.“

„Možná,“ souhlasil jsem a v duchu si poznamenal, že v onu neděli musím být v kómatu. Možná mrtvý.

Pan Johnson se zatím vrátil k Písmu svatému.

„Víte, Noe se jednou na Arše opil a ležel v posteli nahej jako Adam. Dva jeho synové se na něj nepodívali, prostě se otočili na druhou stranu a přikryli ho dekou. Já nevím, možná to bylo prostěradlo. Ale Ham – to byl negr tý rodiny – se podíval na svýho nahýho otce a Bůh ho proklel a celou jeho rasu, a přikázal mu, že musí sekat dřevo a nosit vodu. Tady to máte. Tohle za tím je. Genesis, kapitola devět. Klidně si to najděte, pane Ambersone.“

„Aha.“ V duchu jsem uvažoval, že někam musím odjet, nemohu si dovolit zůstat v Adolphu donekonečna. Namlouval jsem si, že trochu rasismu vydržím, že mě to nezabije. Říkal jsem si, že taková je prostě nálada doby a nejspíš je to všude stejné. Ale tak úplně jsem tomu nevěřil. „Promyslím si to a dám vám za pár dní vědět, pane Johnsone.“

„Nečekejte ale moc dlouho, synu. Tohle bydlení udám rychle. Přeju vám požehnanej den.“

11

Ten požehnaný den se proměnil v další výheň a hledání bytu byla žíznivá práce. Když jsem opustil poučnou společnost pana Raye Macka Johnsona, musel jsem si dát pivo. Rozhodl jsem se, že zajdu na Greenville Avenue. Když už mě pan Johnson před tou čtvrtí varoval, měl bych ji obhlédnout.

Ve dvou ohledech měl pravdu: ulice byla integrovaná (více méně) a byla drsná. Bylo tu také živo. Zaparkoval jsem a procházel se, vychutnával si pouťovou atmosféru. Minul jsem skoro dva tucty barů, několik reprízových kin (POJĎTE DÁL, UVNITŘ JE CHLÁDEK, hlásaly transparenty třepetající se na markýzách v horkém texaském větru čpícím naftou), a jeden striptýzový zapadák, kde pouliční vyvolávač ječel: „Děvčata, děvčata, děvčata, nejlepší podívaná na celým světě! Nejlepší podívaná, jakou jste kdy viděli! Tyhle dámy se holí, jestli víte, jak to myslím!“ Také jsem prošel kolem tří nebo čtyř firmiček nabízejících šeky-hotovost-rychlé půjčky. Před jednou – Důvěryhodná finanční, kde Jistota je naším heslem – suverénně stála tabule, která měla nahoře nápis TIP DNE a dole POUZE PRO POBAVENÍ. Muži ve slamácích a se šlemi (vzhled, který perfektně sedí jedině skalním spekulantům) stáli kolem tabule a diskutovali o vypsaných kurzech. Některé vypadaly na závody, jiné vypadaly jako ze sportovní rubriky Morning News.

Pouze pro pobavení, pomyslel jsem si. Jo, to určitě. Vzpomněl jsem si na svůj domek na pláži, který v noci lehl popelem, na plameny, které vítr od Zálivu strhával vysoko do hvězdnaté tmy. Zábava má svoje stinné stránky, zvlášť když dojde na sázky.

Z otevřených dveří doléhala ven hudba a vanul pach piva. Z jednoho jukeboxu jsem zaslechl Jerryho Leea Lewise zpívat „Whola Lotta Shakinʼ Goinʼ On“ a z vedlejších dveří Perlina Huskyho lkajícího „Wings of a Dove“. Dostal jsem nabídku od čtyř šlapek a pouličního prodavače, který prodával poklice ke kolům aut, břitvy posázené třpytivými kamínky a vlajky Státu Osamělé hvězdy opatřené slovy NENAVÁŽEJTE SE DO TEXASU. Pokuste se to přeložit do latiny.

Ten znepokojivý pocit déjà vu byl velmi silný, ten pocit, že je tu něco špatně od začátku. Což bylo šílené – na Greenville Avenue jsem v životě nebyl –, ale nemohl jsem ho popřít, byla to věc spíš srdce než rozumu. Najednou jsem se rozhodl, že žádné pivo nechci. A nechci si ani pronajmout přestavěnou garáž pana Johnsona, přestože je dobře klimatizovaná.

Právě jsem procházel kolem zavlažovny zvané Pouštní růže, kde jukebox vyřvával Mudyho Waterse. Zrovna když jsem to chtěl otočit znovu k autu, ze dveří vyletěl jakýsi chlap. Zakopl a rozplácl se na chodník. Z temných útrob baru zazněl výbuch smíchu. Nějaká žena zaječela: „A nevracej se, ty impotentní zázraku!“ To vyvolalo další (a srdečnější) salvu smíchu.

Vyhozený host krvácel z nosu – který byl zřetelně vychýlený na jednu stranu – a také ze škrábance, který se mu táhl po levé straně obličeje od spánku po hranu čelisti. Šokovaně třeštil oči. Košile vykasaná z kalhot se mu plácala skoro u kolen, když se chytil kandelábru a vytáhl se na nohy. Jakmile se postavil, začal zírat na všechno kolem sebe, ale nic neviděl.

Udělal jsem k němu jeden nebo dva kroky, ale než jsem se k němu dostal, jedna z žen, která se mě předtím zeptala, jestli bych nestál o schůzku, se k němu přihoupala na jehlových podpatcích. Jenže to nebyla žena, ne tak docela. Nemohlo jí být víc než šestnáct, měla velké tmavé oči a hladkou pleť barvy kávy. Usmívala se, ale nijak zlomyslně, a když se muž se zakrváceným obličejem zapotácel, vzala ho za paži. „Pomalu, drahoušku,“ řekla. „Potřebujete si odpočinout, než…“

Hrábl pod vlající cípy košile. Na bledém tuku visícím přes okraj gabardénových kalhot bez opasku spočívala perletí vykládaná pažba pistole – mnohem menší než ta, kterou jsem si v Machenových sportovních potřebách koupil já, tohle byla spíše hračka. Poklopec měl rozepnutý, takže jsem zahlédl boxerky s červenými závodními autíčky. Pamatuji si to. Vytáhl pistoli, přimáčkl ústí na břicho šlapky a stiskl spoušť. Ozvalo se hloupé lupnutí, jako když v plechovce práskne minipetarda, hlasitější to nebylo. Žena zaječela a dosedla na chodník s rukama přimáčknutýma na břicho.

„Tys mě střelil!“ křičela spíš rozčileně než bolestně, ale mezi prsty jí začala prosakovat krev. „Tys mě střelil, ty šmejde smradlavá, proč jsi mě střelil?“

Nevšímal si jí, jenom rozrazil dveře do Pouštní růže. Pořád jsem stál na místě, když tu hezkou mladou šlapku postřelil, částečně proto, že jsem strnul šokem, ale hlavně proto, že se to všechno semlelo během několika vteřin. Možná déle, než za jak dlouho bude Oswaldovi trvat zabít prezidenta Spojených států, ale ne o moc.

„Tohle chceš, Lindo?“ zakřičel. „Jestli tohle chceš, tak ti teda dám, co chceš!“

Přiložil si ústí pistole k uchu a stiskl spoušť.

12

Přeložil jsem kapesník a opatrně ho přitiskl na díru v červených šatech mladé dívky. Nevěděl jsem, jak vážně je zraněná, ale byla dost živá, aby chrlila neutuchající proud barvitých nadávek, které se nejspíš nenaučila od matky (ačkoli…). A jakmile se jeden muž ze shromážděných čumilů přiblížil na její vkus až moc, zavrčela: „Přestaň mi okukovat šaty, parchante zvědavá. Za tohle se platí.“

„Ten starej blbec tady je mrtvej, jak zákon káže,“ poznamenal kdosi. Klečel vedle muže, kterého vyhodili z Pouštní růže. Nějaká žena se rozječela.

Blížily se sirény, ty také ječely. Všiml jsem si jedné z dam, které mě oslovily během procházky po Greenville Avenue, zrzky v tříčtvrtečních kalhotách. Kývl jsem na ni. Sáhla si na hrudník v gestu, kterým říkala Kdo, já? a já přikývl. Ano, vy. „Podržte jí ten kapesník na ráně,“ řekl jsem jí. „Snažte se zastavit krvácení. Musím odejít.“

Vědoucně se na mě pousmála. „Nechce se vám čekat na poldy?“

„V tom to ani není. Ale nikoho tady z těch lidí neznám. Jenom jsem šel kolem.“

Zrzka si klekla ke krvácející, nadávající dívce na chodníku a přimáčkla jí na břicho promáčený kapesník. „Zlato,“ řekla ještě, „to přece my všichni.“

13

V noci jsem nemohl spát. Už jsem dřímal, pak jsem uviděl zpocený, samolibý obličej Raye Macka Johnsona, jak svádí dva tisíce let otroctví, vraždění a vykořisťování na nějakého puberťáka, který valí oči na otcovo nádobíčko. S trhnutím jsem se probudil, znovu se uklidnil, zdříml… a uviděl drobného chlapíka s rozepnutým poklopcem, jak si strká ústí schované pistole do ucha. Tohle chceš, Lindo? Poslední vzepětí uražené pýchy před hlubokým spánkem. A znovu jsem se prudce probral. Příště to byli muži v černém sedanu, kteří házeli benzinové bomby oknem do mého bytu na Sunset Pointu: Eduardo Gutierrez se pokouší vypudit svého Yanquiho z Yankeelandu. Proč? Protože nerad příliš prohrával, nic víc. Pro něj to byl dostatečný důvod.

Nakonec jsem to vzdal a sedl si k oknu, na němž energicky rachotila hotelová klimatizace. V Maine by byla noc tak mrazivá, že by začala zabarvovat listí stromů, ale tady v Dallasu bude v půl třetí ráno ještě pětadvacet. A vlhko.

„Dallas, Derry,“ řekl jsem, když jsem se podíval do ztichlého kaňonu Commerce Street. Cihlová kostka skladiště učebnic nebyla vidět, ale byla poblíž. V docházkové vzdálenosti.

„Derry, Dallas.“

Každé město se skládalo ze dvou slabik, které se dělily na zdvojené hlásce, jako tříska lámaná přes koleno. Nemohl jsem tu zůstat. Dalších třicet měsíců ve Velkém D by mě poslalo do blázince. Jak dlouho by trvalo, než bych začal vidět graffiti jako BRZO ZABIJU MATKU? Nebo zahlédnu vyřezávaného Ježíše plujícího po řece Trinity? Forth Worth by mohl být lepší, ale i ten byl stále příliš blízko.

Proč musím v jednom nebo druhém městě bydlet?

Tahle myšlenka mě napadla chvilku po třetí hodině ráno a byla úderná jako zjevení. Měl jsem pěkné auto – po pravdě řečeno jsem se do něj trochu zamiloval – a ve středním Texasu byl dostatek dobrých rychlých silnic, z nichž spousta byla dostavěna nedávno. Do začátku jedenadvacátého století budou nejspíš přecpané auty, ale v roce 1960 byly většinou nezvykle prázdné. Měli tu omezenou rychlost, ale nikdo ji nevynucoval. V Texasu byla dokonce i státní policie zastáncem pedálu na doraz, ať holka pěkně burácí.

Mohl jsem se odstěhovat z toho dusivého stínu, který jsem nad městem cítil. Mohl jsem si najít město, které je menší a ne tak děsivé, kde by mi to nepřipadalo tak přeplněné nenávistí a násilím. Za jasného denního světla jsem si mohl namlouvat, že je to všechno jenom dílo mé fantazie, ale ne v té mrtvé ranní hodině. V Dallasu určitě žili i dobří lidé, byly jich tisíce a tisíce, velká většina, ale ten spodní tón tu zněl a občas vyvřel na povrch. Jako se to stalo před Pouštní růží.

Bevvie, co na náplavce bydlí, říkala, že v Derry už jsou zlé časy snad pryč. V Derry jsem o tom nebyl přesvědčený a stejný pocit jsem měl z Dallasu, kde se měl za tři roky odehrát nejhorší den v jeho dějinách.

„Budu dojíždět,“ řekl jsem si. „George chce příjemné malé městečko, kde bude pracovat na knížce, ale protože je ta knížka o městě – strašidelném městě – opravdu musí dojíždět, je to tak? Aby získal materiál.“

Nebylo divu, že mi trvalo skoro dva měsíce, než jsem na tohle přišel. Nejprostší životní odpovědi často snadno přehlédneme. Vrátil jsem se do postele a skoro okamžitě usnul.

14

Druhý den jsem vyjel z Dallasu po silnici číslo 77. Za hodinu a půl jsem se ocitl v Denholmském okrese. Zabočil jsem na západ na státní silnici 109, hlavně proto, že se mi líbil billboard označující křižovatku. Byl na něm hrdinský mladý fotbalista se zlatou helmou, v černém svetru a zlatých legínách. DENHOLMŠTÍ LVI, hlásal billboard. TROJNÁSOBNÍ MISTŘI KRAJE! V ROCE 1960 JE ČEKÁ CELOSTÁTNÍ MISTROVSTVÍ! „MÁME JIMOVU SÍLU!“

Co to asi je, pomyslel jsem si. Ale každá střední škola má svou tajnou řeč a signály. Právě díky tomu mají děti více pocit, že ke škole patří.

Po sedmi kilometrech po stodevítce jsem přijel k městečku Jodie.

POČET OBYVATEL 1280, stálo na ceduli. VÍTEJ, CIZINČE! V půli široké Hlavní ulice lemované stromy jsem uviděl malou restauraci, která měla za oknem nápis NEJLEPŠÍ KOKTEJLY, HRANOLKY A BURGERY Z CELÉHO TEXASU! Jmenovalo se to tam Alova jídelna.

Jak jinak.

Zaparkoval jsem na šikmém parkovacím místě vpředu, vešel dovnitř a objednal si specialitu z vidloroha, z čehož se vyklubal dvojitý cheeseburger s grilovací omáčkou. K tomu mesquitové hranolky a rodeový hustý koktejl – na výběr byl vanilkový, čokoládový nebo jahodový. Vidloroh nebyl tak dobrý jako macatý burger, ale nebyl špatný a hranolky byly přesně takové, jak je mám rád: křupavé, slané a trochu připečené.

Ukázalo se, že Al se jmenuje Al Stevens a je to hubený chlapík středního věku, který se vůbec nepodobá Alu Templetonovi. Měl beatnický účes, prošedivělý banditský knír, silný texaský přízvuk a papírovou čepici šibalsky staženou šikmo do čela. Když jsem se ho zeptal, jestli je v městečku Jodie něco k pronajmutí, zasmál se a řekl: „Co hrdlo ráčí. Ale pokud jde o práci, není to tu zrovna centrum obchodu. V okolí jsou hlavně ranče a snad se neurazíte, ale na kovboje moc nevypadáte.“

„To nejsem,“ ujistil jsem ho. „Vlastně spíš píšu knihy.“

„Ale jděte! Četl jsem od vás něco?“

„Ještě ne,“ řekl jsem. „Pořád to ještě zkouším. Mám napsanou asi půlku románu a několik vydavatelů projevilo jistý zájem. Hledám klidné místo, kde bych to mohl dopsat.“

„No, v Jodie je klidu habaděj.“ Al zakroutil očima. „Pokud jde o klid, nejspíš bysme si ho mohli patentovat. Akorát v pátek večer je tu hlučno.“

„Fotbal?“

„Jo, na ten chodí celý městečko. Když přijde poločas, všichni řvou jako lvi a pak vyrazí jimovský pokřik. Ten je slyšet na tři kilometry daleko. Je to dost legrační.“

„Kdo je Jim?“

„LaDue, obránce. Měli jsme už pár dobrých týmů, ale nikdy jsme neměli v denholmském týmu obránce jako LaDue. A to je teprve junior. Lidi už mluví o celostátním mistrovství. To mi připadá trochu moc optimistický, když tam hrajou velký školy z Dallasu, ale počítám, že trocha naděje ještě nikomu neuškodila.“

„Kromě fotbalu, jaká je ta škola?“

„Je opravdu dobrá. Ze začátku spousta lidí na tu konsolidaci docela zahlížela – já teda taky – ale ukázalo se, že je to dobrá věc. Letos má přes sedm stovek žáků. Někteří sice musejí dojíždět autobusem hodinu nebo i víc, ale nezdá se, že by jim to vadilo. Nejspíš se tím vyhnou práci doma. Je vaše knížka o dětech na střední? Něco jako Džungle před tabulí? Protože tady nejsou žádné gangy nebo tak. Tady se děti pořád umějí chovat slušně.“

„Nic takového. Mám nějaké úspory, ale rád bych si přivydělal trochou suplování. Nemůžu učit na plný úvazek a přitom psát.“

„Jasně že ne,“ souhlasil uctivě.

„Diplom mám z Oklahomy, ale…“ Pokrčil jsem rameny, abych naznačil, že Oklahoma není ve stejné lize jako Texas, ale že člověk může doufat.

„No, měl byste si promluvit s Dekem Simmonsem. To je ředitel. Většinou sem chodí na večeři. Před pár lety mu umřela manželka.“

„To je mi líto,“ řekl jsem.

„Nám všem je to líto. Je to milej chlap, jako většina lidí v tomhle kraji, pane…?“

„Amberson. George Amberson.“

„No, Georgi, je to tu pěkně ospalé, až na páteční večery, ale mohl byste dopadnout hůř. Dokonce byste se mohl naučit řvát v poločase jako lev.“

„To bych mohl,“ přisvědčil jsem.

„Vraťte se kolem šesté. To je obvyklá doba, kdy sem Deke chodí.“ Opřel se rukama o pult a naklonil se blíž. „Chcete tip?“

„Jistě.“

„Nejspíš bude mít s sebou přítelkyni. Slečnu Corcoranovou, kromě učení dělá taky knihovnici. Pokukuje po ní už od loňských Vánoc. Slyšel jsem, že ve skutečnosti řídí Denholmskou konsolidovanou Mimi Corcoranová, protože řídí jeho. Jestli na ni uděláte dobrý dojem, počítám, že to máte v kapse.“

„Budu na to pamatovat,“ slíbil jsem.

15

Výsledkem několikatýdenního hledání bytu v Dallasu byl pouze jediný, a ten patřil muži, od něhož jsem si nic pronajímat nechtěl. V Jodie mi trvalo tři hodiny, než jsem našel místo, které vypadalo příjemně. Nebyl to byt, ale úhledný domek s pěti propojenými místnostmi. Byl na prodej, jak mi řekl realitní agent, ale manželé, jimž patří, budou ochotní ho vhodnému nájemníkovi pronajmout. Vzadu byla zahrada stíněná jilmem, garáž pro sunliner… a centrální klimatizace. Nájemné bylo rozumné, vzhledem ke kvalitě.

Agent se jmenoval Freddy Quinlan. Byl na mě zvědavý – myslím, že mu maineská poznávací značka připadala exotická –, ale nebyl nijak vlezlý. Nejlepší bylo, že jsem měl pocit, že jsem se vymanil z toho stínu, který nade mnou visel v Dallasu, v Berry a Sunset Pointu, kde můj poslední, dlouhodobě pronajatý domek lehl popelem.

„Tak co?“ zeptal se pan Quinlan. „Co na to říkáte?“

„Chci ho, ale rozhodné slovo vám nemůžu říct už dnes odpoledne. Nejdřív se musím s někým sejít. Zítra asi nebudete mít otevřeno, že?“

„Ale budu, pane. O sobotách mám otevřeno až do dvanácti. Pak jedu domů a dívám se v televizi na zápas týdne. Vypadá to, že letos by se série mohla fakticky povést.“

„Ano,“ řekl jsem. „Rozhodně to tak vypadá.“

Quinlan mi podal ruku. „Rád jsem vás poznal, pane Ambersone. Vsadím se, že se vám v Jodie bude líbit. Tady jsou dobří lidi. Doufám, že vám to s bydlením dopadne.“

Potřásl jsem mu rukou. „Já také.“

Jak říkal ten chlapík, trocha naděje ještě nikomu neuškodila.

16

Večer jsem se vrátil do Alovy jídelny a představil se řediteli Denholmské konsolidované střední školy a jeho přítelkyni knihovnici. Pozvali mě, abych si k nim přisedl.

Deke Simmons byl vysoký, plešatý a bylo mu přes šedesát. Mimi Corcoranová byla obrýlená a opálená. Modré oči za bifokály byly pronikavé a pátravě si mě prohlížely od hlavy k patě. Při chůzi se opírala o hůl, s níž zacházela s bezstarostnou (skoro pohrdavou) obratností dlouhodobého uživatele. Pobaveně jsem si všiml, že oba si nesou denholmské vlajky a mají zlaté odznaky, na nichž stálo MÁME JIMOVU SÍLU! Byl páteční večer v Texasu.

Simmons se mě zeptal, jak se mi líbí v Jodie (velice), jak dlouho jsem byl v Dallasu (od srpna) a jestli mám rád středoškolský fotbal (jistěže). K suplování se dostal nejblíž otázkou, jestli se cítím na to, aby mě děti „braly“. Protože, jak se vyjádřil, spousta suplentů s tím má problém.

„Tihle mladí učitelé nám je posílají do ředitelny, jako bychom neměli nic lepšího na práci,“ řekl a pak se zakousl do svého burgeru.

„Omáčka, Dekeu,“ upozornila ho Mimi a on si poslušně utřel koutek úst papírovým ubrouskem z krabice.

Mimi mezitím pokračovala v inventuře mého zevnějšku: sportovní sako, kravata, sestřih. Na boty se mi důkladně podívala také, když jsem mířil k jejich boxu. „Máte doporučení, pane Ambersone?“

„Ano, madam, v sarasotském okrese jsem hodně suploval.“

„A v Maine?“

„Tam moc ne, i když ve Wisconsinu jsem učil tři roky pravidelně, než jsem dal výpověď a začal pracovat na plný úvazek na knize. Nebo nakolik by mi ten plný úvazek finance dovolily.“ Měl jsem však doporučení ze střední školy svatého Vincenta v Madisonu. Bylo to dobré doporučení, psal jsem si ho sám. Samozřejmě že kdyby si ho někdo ověřoval, byl by malér. Deke Simmons by to nedělal, ale bystrozraká Mimi s ošlehanou kovbojskou pletí by mohla.

„A o čem je ten váš román?“

Z toho bych také mohl mít malér, ale rozhodl jsem se, že budu upřímný. Aspoň natolik upřímný, nakolik mi to mé zvláštní životní okolnosti umožňují. „O sérii vražd a jejich účinku na komunitu, kde k nim dojde.“

„Panebože,“ hekl Deke.

Poklepala ho po zápěstí. „Ššš. Pokračujte, pane Ambersone.“

„Původně jsem děj zasadil do fiktivního města v Maine – nazval jsem ho Dawson –, ale pak jsem si uvědomil, že by to mohlo být realističtější, kdybych ho zasadil do skutečného města. Většího. Nejdřív mě napadla Tampa, ale to jaksi nefungovalo…“

Mávla nad Tampou rukou. „Příliš nasládlé. Příliš mnoho turistů. Zřejmě jste hledal něco trochu izolovanějšího.“

Velice bystrá dáma. Věděla o mé knížce víc než já.

„Správně. Takže jsem se rozhodl zkusit Dallas. Myslím, že je to to pravé místo, ale…“

„Ale žít byste tam nechtěl?“

„Přesně tak.“

„Chápu.“ Nimrala se ve své smažené rybě. Deke se na ni díval téměř zkamenělý úžasem. Ať už chtěl cokoli při svém sešupu z druhého svahu života, ona to zřejmě měla. Není to tak divné. Každý někdy někoho miluje, jak nás velice moudře upozorní Dean Martin. Ale to bude až za pár let. „Když nepíšete, co rád čtete, pane Ambersone?“

„No, v podstatě všechno.“

„Četl jste Kdo chytá v žitě?“

A jejda, pomyslel jsem si.

„Ano, madam.“

Zatvářila se netrpělivě. „Říkejte mi Mimi. I děti mi říkají Mimi, i když trvám na tom, aby tam ze slušnosti přidávaly paní. Co si myslíte o vášnivém protestu pana Salingera?“

Lhát, nebo říci pravdu? Ale tohle ani nebyla otázka. Ta žena dokázala přečíst lež stejně snadno, jako jsem já dokázal přečíst… no… billboard s Earlem Warrenem.

„Myslím, že hodně vypovídá o tom, jak mizerná byla padesátá léta, a taky o tom, jak dobrá můžou být léta šedesátá. Tedy pokud americké Holdeny Caulfieldy ten vztek nepřejde. A taky kuráž.“

„Aha. Hm.“ Hodně se v rybě rýpala, ale vlastně jsem neviděl, že by něco snědla. Nebylo divu, že vypadala, že byste jí mohli dozadu na šaty přiheftnout provázek a pouštět si ji jako draka. „Myslíte, že by ta knížka mohla být ve školní knihovně?“

Vzdychl jsem a pomyslel si, jak moc by se mi líbilo bydlet a učit na částečný úvazek v městečku Jodie v Texasu. „Vlastně si to myslím, madam – Mimi. I když by to mělo být zpřístupněno pouze určitým studentům a podle úvahy knihovníka.“

„Knihovníka? Ne rodičů?“

„Ne, madam. To je ošidné.“

Mimi Corcoranová se široce usmála a otočila se ke svému milému. „Dekeu, tenhle chlapík nepatří na seznam suplentů. Měl by pracovat na plný úvazek.“

„Mimi…“

„Já vím, angličtinářů máš dost. Ale jestli tu vydrží, možná by mohl nastoupit po tom idiotovi Philu Batemanovi, až odejde do důchodu.“

„Mimi, to je velice indiskrétní.“

„Ano,“ řekla a doopravdy na mě mrkla. „Také velice pravdivé. Pošlete Dekeovi své doporučení z Floridy, pane Ambersone. Mělo by docela stačit. Ještě líp uděláte, když je příští týden přinesete osobně. Školní rok už začal. Nemá smysl ztrácet čas.“

„Říkejte mi Georgi,“ požádal jsem ji.

„Ano, jistě.“ Odstrčila talíř. „Dekeu, tohle je hrozné. Proč chodíme jíst sem?“

„Protože mám rád burgery a ty máš ráda Alův lehký jahodový koláč.“

„No ano,“ souhlasila. „Jahodový koláč. Přines ho. Pane Ambersone, můžete zůstat na fotbal?“

„Dnes večer ne,“ řekl jsem. „Musím se vrátit do Dallasu. Možná příští týden. Jestli si myslíte, že vám budu k užitku.“

„Jestli se líbíte Mimi, líbíte se i mně,“ prohlásil Deke Simmons. „Nemůžu vám zaručit jeden den každý týden, ale některé týdny to budou dva nebo i tři dny. Takže se to zprůměruje.“

„Nepochybuji o tom.“

„Plat pro suplenta není bohužel moc velký…“

„To vím, pane. Hledám jenom možnost, jak doplnit svůj příjem.“

„Ta knížka Kdo chytá v žitě nikdy v naší knihovně nebude,“ řekl Deke s lítostivým pohledem na svou milou, která našpulila ústa. „Školní rada to nedovolí. Mimi to ví.“ Další pořádné sousto hamburgeru.

„Časy se mění,“ podotkla Mimi Corcoranová a ukázala nejdřív na krabici ubrousků a pak na koutek jeho úst. „Dekeu, omáčka.“

17

Následujícího týdne jsem udělal chybu. Měl jsem mít víc rozumu, podávat další velkou sázku by mělo být to poslední, nač jsem měl po tom všem myslet. Řeknete, že jsem se měl mít víc na pozoru.

Rizika jsem si byl vědom, ale dělaly mi starosti peníze. Přijel jsem do Texasu s necelými šestnácti tisíci dolary. Něco byl zbytek Alových výher, ale většina byl výnos dvou velmi velkých sázek, z nichž jednu jsem podával v Derry a druhou v Tampě. Ale sedmitýdenní pobyt v hotelu Adolphus mě stál víc než tisícovku. Usadit se v novém městečku mi snadno ukrojí další čtyři nebo pět stovek. Jídlo, nájem a energie, a kromě toho budu potřebovat spoustu nového oblečení – a mnohem lepšího – pokud mám ve třídě vypadat úctyhodně. Zůstanu v Jodie dva a půl roku, než budu moci svoji záležitost s Leem Harveym Oswaldem uzavřít. Nějakých čtrnáct tisíc dolarů to nezachrání. Plat suplenta? Patnáct dolarů a patnáct centů denně. Juchú.

No dobře, možná bych to s těmi čtrnácti tisícovkami nějak přečkal, plus těch třicet a někdy i padesát babek týdně za suplování. Jenže to bych musel zůstat zdravý a nemít žádnou nehodu, na což jsem nemohl spoléhat. Protože minulost je nejen tvrdošíjná, ale také potměšilá. Brání se. A též v tom mohlo být trochu chtivosti, ano. Jestli to tak bylo, vyvěrala spíš z lásky k penězům než z omamného vědomí, že mohu rozbít obvykle nerozbitný bank, kdykoli se mi zachce.

Teď si myslím: Kdyby Al prozkoumal burzu tak důkladně jako výherní listiny všech baseballových a fotbalových zápasů a koňských dostihů…

Jenže neprozkoumal.

Teď si myslím: Kdyby se Fred Quinlan nezmínil, že Světová série se vyvíjí značně neobvykle…

Jenže se zmínil.

A já se vrátil do Greenville Avenue.

Říkal jsem si, že všichni ti sázkaři ve slamácích, které jsem viděl postávat před Důvěryhodnou finanční (kde Jistota je naším heslem), budou sázet na sérii a někteří určitě značné částky. Říkal jsem si, že budu jeden z mnoha a průměrná sázka od pana George Ambersona – který bude tvrdit, že bydlí v pěkném dvoupodlažním bytě přestavěném z garáže na Blackwell Street přímo tady v Dallasu, kdyby se náhodou někdo ptal – nebude ničím nápadná. Sakra, říkal jsem si, že chlapi řídící Důvěryhodnou finanční určitě nemají ani tušení, kdo je seňor Eduardo Gutierrez z Tampy.

No, říkal jsem si toho spoustu a všechno se nakonec smrsklo na dvě stejné věci: že je to naprosto bezpečné a že je naprosto rozumné chtít víc peněz, i když na živobytí mám momentálně dost. Blbec. Ale hloupost je jedna ze dvou věcí, které vidíme nejjasněji až při zpětném pohledu. Tou druhou je propásnutá šance.

18

Dvacátého osmého září, týden předtím, než měly začít zápasy série, jsem vešel do Důvěryhodné finanční a – po troše okolkování – jsem vsadil šest set dolarů na vítězství Pittsburských pirátů nad Yankees v sedmém zápase. Přijal jsem kurz dva ku jedné, což bylo skandální vzhledem k tomu, jak těžce favorizovaní byli Yankees. Den poté, co Bill Mazeroski předvedl svůj neuvěřitelný homerun v deváté směně, čímž zpečetil osud Buckos, jsem odjel do Dallasu na Greenville Avenue. Myslím, že kdyby v Důvěryhodné finanční nikdo nebyl, otočil bych to a vrátil se rovnou do Jodie…, nebo si to možná namlouvám až teď. Nevím jistě.

Vím však, že tam stála fronta sázkařů čekajících na výplatu, tak jsem si do ní stoupl. Ta skupinka byla uskutečněným snem Martina Luthera Kinga: padesát procent černých, padesát procent bílých, sto procent spokojených. Většina chlapů si vybrala jen pár pětidolarovek nebo i nějakou desetidolarovku, ale viděl jsem i několik, kteří počítali stovky. Ozbrojený lupič, který by se právě ten den rozhodl přepadnout Důvěryhodnou finanční, by si opravdu polepšil.

Pokladník byl podsaditý chlapík se zeleným stínítkem na čele. Nejdřív mi položil standardní otázku („Jste policajt? Jestli ano, tak mi musíte ukázat průkaz“) a když jsem odpověděl záporně, zeptal se mě na jméno a podíval se mi na řidičák. Byl zbrusu nový, dostal jsem ho doporučenou poštou minulý týden. Konečně nějaký texaský průkaz do mé sbírky. A dal jsem si záležet, abych ho držel tak, že palcem zakryji adresu bydliště.

Vyplatil mi dvanáct set. Nacpal jsem je do kapsy a rychle odešel k autu. Když jsem byl znovu na dálnici číslo 77 s Dallasem stále dál za sebou a s Jodie rýsujícím se před sebou, konečně jsem se uvolnil.

Já hlupák.

19

Provedeme další skok v čase vpřed (příběhy také obsahují králičí nory, když se nad tím na chvíli zamyslíte), ale musím nejdřív vyprávět ještě o jedné věci z roku 1960.

Fort Worth. Šestnáctého listopadu 1960. Kennedy bude za necelý týden zvolen prezidentem. Roh ulic Ballinger a West Seventh. Toho dne byla chladno a zataženo. Auta vypouštěla bílé výfukové plyny. Hlasatel počasí na KLIF („Všechny hity, neustále“) věštil, že déšť může do půlnoci zhoustnout v plískanice, takže buďte na silnici opatrní, vy rockeři a rolleři.

Byl jsem zabalený do rančerského kabátu z hověziny a přes uši jsem si narazil plstěný klobouk s klapkami na uši. Seděl jsem na lavičce před Společností texaských chovatelů dobytka a díval se na West Seventh. Byl jsem tam skoro hodinu a myslel si, že ten mladík nebude na návštěvě u své matky už moc dlouho. Podle poznámek Ala Templetona všichni tři její synové od ní prchali, co nejdříve mohli. Doufal jsem, že možná vyjde z bytu před dům i se synem. Nedávno se sem vrátila po několika měsících ve Waco, kde pracovala jako domácí pečovatelka.

Moje trpělivost přinesla růže. Dveře bytového domu se otevřely a hubený muž, který se přízračně podobal Leemu Harveymu Oswaldovi, vyšel ven. Podržel dveře ženě v károvaném tříčtvrtečním kabátě a důkladných bílých ošetřovatelských střevících. Sahala mu jen po ramena, ale stavěná byla pevně. Prošedivělé vlasy měla sčesané dozadu a obličej předčasně vrásčitý. Měla červený šátek. Rtěnka stejného odstínu zvýrazňovala malá ústa, která vypadala nespokojeně a útočně – byla to ústa ženy, která je přesvědčena, že celý svět stojí proti ní, o čemž během let nashromáždila spoustu důkazů. Starší bratr Leea Oswalde rychle kráčel po betonovém chodníku. Žena za ním docupitala a chytila ho za záda svrchníku. Otočil se k ní. Zdálo se, že se hádají, ale mluvila hlavně ona. Šermovala mu ukazovákem před obličejem. Nedalo se poznat, kvůli čemu ho plísní. Byl jsem opatrný a stál od nich blok a půl daleko. On pak zamířil k rohu West Seventh a Summit Avenue, jak jsem čekal. Přijel autobusem a nejbližší zastávka byla tam.

Žena chvíli stála na místě, jako by se nemohla rozhodnout. No tak, mámo, pomyslel jsem si, nenecháš ho vyváznout tak lacino, co? Je od tebe jenom půl bloku daleko. Lee musel odjet až do Ruska, aby tomu kmitajícímu ukazováku unikl.

Vydala se za ním, a jak se blížili k rohu, zvýšila hlas a já ji jasně uslyšel. „Stůj, Roberte, nechoď tak rychle, ještě jsem s tebou neskončila!“

Ohlédl se, ale nezastavil. Dohnala ho u zastávky a tahala ho za rukáv tak dlouho, až se na ni podíval. Ukazovák se znovu rozkmital. Zachytil jsem jednotlivé fráze: slíbils a dala jsem ti všechno a také – aspoň mám ten dojem – kdo jsi, abys mě soudil. Neviděl jsem Oswaldovi do obličeje, protože stál zády ke mně, ale jeho svěšená ramena byla dostatečně výmluvná. Pochyboval jsem, že ho máma takhle pronásledovala po ulici poprvé. Celou dobu nezavřela pusu a nevšímala si diváků. Nakonec rozevřela dlaň nad římsou svých ňader v nadčasovém mateřském gestu, které říká Pohleď na mě, ty nevděčné děcko.

Oswald zalovil v zadní kapse, vytáhl peněženku a dal jí bankovku. Ani se na ni nepodívala, rovnou si ji nacpala do kabelky a zamířila zpátky ke svému domu. Pak si vzpomněla ještě na něco a znovu se k němu otočila. Zřetelně jsem ji slyšel. Křičela tak, aby ji slyšel na těch patnáct nebo dvacet metrů, které se mezi nimi teď prostíraly, její řezavý hlas zněl jako nehty drápající po břidlicové tabulce.

„A zavolej mi, jestli se ti Lee zase ozve, slyšíš? Pořád mám společnou linku, víc si nemůžu dovolit, dokud neseženu lepší práci, a ta Sykesová zdola na tom telefonu věčně visí, už jsem s ní mluvila, už jsem jí řekla od plic, co si o ní myslím. ‚Paní Sykesová,‘ řekla jsem jí…“

Kolem ní prošel nějaký muž. Teatrálně si zastrčil prst do ucha a zašklebil se. Pokud to máma viděla, nevšímala si ho. Rozhodně si nevšímala rozpačitého úsměvu svého syna.

„‚Paní Sykesová,‘ řekla jsem jí, ‚nejste jediná, kdo ten telefon potřebuje, takže bych vám byla vděčná, kdybyste svoje hovory zkrátila. A jestli to neuděláte sama, možná zavolám zástupce telefonní společnosti, aby to udělal za vás.‘ Tohle jsem jí řekla. Takže mi zavolej, Robe. Však víš, že potřebuju o Leeovi vědět.“

Už přijížděl autobus. Když zastavoval, Robert zvýšil hlas, aby ho slyšela i přes kvílení brzd. „Je to zatracenej komouš, mami, a domů se nevrátí. Zvykni si na to.“

„Zavoláš mi!“ zaječela. Její zlověstná tvářička vypadala tvrdě. Stála tam rozkročená jako boxer připravený přijmout ránu. Jakoukoli ránu. Každou ránu. Oči jí za protaženými brýlemi s černou obroučkou jen svítily. Šátek měla zavázaný pod bradou na dva uzly. Začalo pršet, ale ona tomu nevěnovala pozornost. Nadechla se a zesílila hlas do té míry, že téměř řičela. „Musím mít zprávy od svého hodného chlapečka, slyšíš?“ Robert Oswald neodpověděl a vyběhl po schůdcích do autobusu. Ten odjel v oblaku modrého dýmu. A v tu chvíli její tvář rozzářil úsměv. Dokázal něco, co bych u úsměvu považoval za nemožné: Její tvář omládla a zároveň zošklivěla.

Minul ji nějaký dělník. Nevrazil do ní, a dokonce se o ni ani neotřel, aspoň pokud jsem viděl, ale ona vyštěkla: „Dávej si pozor, kam šlapeš! Nepatří ti celý chodník!“

Marguerite Oswaldová zamířila zpět domů. Když se ode mě odvracela, stále se usmívala.

To odpoledne jsem jel do Jodie otřesený a zamyšlený. Leea Oswalda uvidím až někdy za rok a půl a moje odhodlání ho zastavit neochabovalo, ale už teď jsem s ním měl soucit, který jsem vůči Franku Dunningovi nikdy necítil.

Kapitola třináctá

1

Bylo 18. května 1961, tři čtvrtě na osm večer. Na dvorek dopadalo šikmé světlo dlouhých texaských podvečerů. Okno bylo otevřené a záclony povívaly v mírném větříku. V rádiu zpíval Troy Shondell „This Time“. Seděl jsem v pokoji, který býval v tomto domečku druhou ložnicí a nyní z něj byla moje pracovna. Stůl byl vyhozený ze střední školy. Měl jednu nohu kratší, takže jsem ji podložil. Psací stroj byl přenosný Webster. Revidoval jsem prvních sto padesát stran svého románu Adresa: Vražda, hlavně proto, že Mimi Corcoranová mi nechtěla dát pokoj, dokud si ho nepřečte, a Mimi, jak jsem zjistil, patřila k lidem, které nedokážete odbývat výmluvami moc dlouho. Práce mi šla vlastně dobře. V první verzi jsem bez potíží z Derry učinil fiktivní městečko Dawson, a udělat z Dawsonu Dallas bylo ještě lehčí. Zpočátku jsem ty změny dělal proto, aby rozpracovaný text neodporoval mému krycímu příběhu, až nakonec Mimi dovolím si jej přečíst, ale teď mi ty změny připadaly nutné a nevyhnutelné. Zdálo se, že kniha chce od začátku pojednávat o Dallasu.

Zazvonil zvonek u dveří. Položil jsem na rukopis těžítko, aby se mi papíry nerozletěly, a šel se podívat, kdo za mnou přišel na návštěvu. Pamatuji si to velice jasně: rozevláté záclony, ohlazený kámen z řeky jako těžítko, v rádiu hraje „This Time“, texaský večer se šikmým světlem, které jsem si zamiloval. Měl bych si to zapamatovat. Právě v té chvíli jsem přestal žít v minulosti a začal prostě žít.

Otevřel jsem dveře a za nimi stál Michael Coslaw. Brečel. „Já nemůžu, pane Ambersone,“ řekl. „Prostě nemůžu.“

„Tak pojď dál, Mikeu,“ řekl jsem. „Popovídáme si o tom.“

2

Nepřekvapilo mě, že ho vidím. Na lisbonské střední jsem měl na starosti dramatický kroužek pět let, než jsem utekl do éry všeobecného kouření, a za ty roky jsem viděl spoustu záchvatů trémy. Režírovat mladičké herce je jako žonglovat s lahvemi nitroglycerinu: Je to osvěžující a nebezpečné. Viděl jsem dívky, které se rychle učily a při generálce byly krásně přirozené, ale na jevišti naprosto zamrzly. Viděl jsem zakřiknuté kluky, kteří rozkvetli a snad vyrostli o půl metru, jakmile poprvé vyslovili repliku, jež vyvolala u obecenstva smích. Režíroval jsem věčné dříče a občas dítě, které prokázalo jiskru talentu. Ale nikdy jsem v kroužku neměl kluka jako Mikea Coslawa. Skoro bych řekl, že některé střední školy a fakulty, jež se věnují divadlu, takového kluka neučily za celou svou existenci.

Mimi Corcoranová skutečně vedla Denholmskou konsolidovanou střední školu a právě ona mě přemluvila, abych převzal režírování po Alfiem Nortonovi, matikáři, který to dělal řadu let, ale teď mu diagnostikovali akutní myeloidní leukemii a kvůli léčbě se přestěhoval do Houstonu. Snažil jsem se odmítnout s odůvodněním, že stále jezdím do Dallasu dělat rešerše, ale v zimě a počátkem jara 1961 jsem tam mockrát nezamířil. Mimi to věděla, protože kdykoli Deke potřeboval během tohoto pololetí suplenta, byl jsem obvykle k dispozici. Když došlo na Dallas, v podstatě jsem jenom přešlapoval. Lee byl stále v Minsku a brzy se měl oženit s Marinou Prusakovou, dívkou v červených šatech a bílých střevících.

„Máte spoustu volného času,“ naléhala Mimi. Ruce měla založené na neexistujících bocích. Ten den měla náladu, kdy nebrala zajatce. „A je to placené.“

„No jo,“ řekl jsem. „To jsem si už s Dekem vyjasnil. Padesát babek. Budu si žít jako narkobaron.“

„Jako co?“

„To je jedno. Mimi. Prozatím mi hotovost nechybí. Můžeme při tom zůstat?“

Ne, to tedy nemůžeme. Slečna Mimi byla lidský buldozer, a když narazila na zdánlivě nehybný objekt, prostě spustila radlici a zařadila vyšší rychlost. Řekla, že beze mě letos poprvé v historii střední školy nebude žádné divadelní představení. Rodiče budou zklamaní. Školní rada bude zklamaná. „A já,“ dodala a svraštila obočí, „pro mě to bude vyložená rána.“

„Bůh chraň, aby vás postihla taková rána, slečno Mimi,“ řekl jsem. „Něco vám povím. Jestli mi dovolíte, abych vybral hru – slibuji, že to nebude nic příliš kontroverzního –, vezmu to.“

Mrak na čele zmizel a rozpustil se v zářivém corcoranovském úsměvu, který Dekea Simmonse pokaždé proměnil v huspeninu (což nebyla velká proměna, mluvíme-li o jeho povaze). „Výtečně! Kdo ví, třeba najdete v našich třídách dřímajícího geniálního zasvěcence Thálie.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „A prasata možná budou pískat.“

Jenže – život je opravdu vtip – jsem toho geniálního zasvěcence Thálie našel. Teď večer seděl u mě v obýváku a zítra se mělo konat naše první představení ze čtyř. Zabral skoro celý gauč (který se pod jeho sto dvaceti kily pokorně prohnul) a brečel jako protržený. Mike Coslaw. Známý též jako Lennie Small v Ambersonově adaptaci hry O myších a lidech od Johna Steinbecka, samozřejmě upravené pro střední školu.

Tedy pokud ho dokážu přemluvit, aby zítra vyšel na jeviště.

3

Přemýšlel jsem, jestli mu mám podat papírový kapesník, ale došel jsem k závěru, že by nestačil. Místo toho jsem vytáhl ze zásuvky v kuchyni utěrku na nádobí. Odrhnul si s ní obličej, jakžtakž se ovládl a pak se na mě sklíčeně podíval. Oči měl zarudlé a krhavé. Nezačal brečet, až když přišel k mým dveřím, tohle vypadalo, že probrečel celé odpoledne.

„Tak jo. Mikeu. Pomoz mi to pochopit.“

„Všichni v týmu si ze mě utahujou, pane Ambersone. Trenér mi začal říkat Clark Gable – to bylo na Jarním pikniku Lví pýchy – a teď to po něm dělají úplně všichni. Dokonce i Jimmy to dělá.“ Myslel tím Jima LaDue, hvězdného obránce týmu a Mikeova nejlepšího kamaráda.

Trenér Borman mě nepřekvapil. Byl to tupec, který uznával jenom slepé nadšení pro tým a nesnášel, když mu někdo lezl do zelí, ať už v sezóně, nebo mimo ni. A na Mikea pořvával mnohem hůř. Při dozoru na chodbě jsem ho zaslechl, jak mu říká Tupoun Mike, George z džungle a Godzilla. Mike se těm přezdívkám jenom zasmál. Tahle pobavená, skoro roztržitá reakce na osočování a žerty je možná největší dar, který mohutným klukům propůjčuje výška a rozložitost, a Mike mi při svých sto dvaceti kilech a skoro dvou metrech připomínal Mickeyho Rooneyho.

Lvi měli ve svém fotbalovém týmu jenom jednu hvězdu a tou byl Jim LaDue – copak neměl na křižovatce silnic číslo 77 a 109 svůj vlastní billboard? Ale pokud nějaký hráč Jimovi vůbec umožnil, aby tou hvězdou byl, tak to byl Mike Coslaw, který měl v plánu zapsat se na Texaskou univerzitu, jakmile mu skončí středoškolská sezóna. LaDue to bude válet za Alabamský karmínový příliv (jak by vám i s otcem radostně zvěstovali), ale kdyby po mně někdo chtěl, abych vybral toho, kdo se pravděpodobně stane profesionálem, vsadil bych peníze na Mikea. Jim se mi líbil, ale podle mě vypadal, že ho čeká zranění kolena nebo vyhození ramene. Naproti tomu Mike mi připadal stavěný na delší trať.

„Co říká Bobbi Jill?“ Mike a Bobbi Jill Allnutová byli v podstatě siamská dvojčata. Nádherná dívka? Splňuje. Blond? Splňuje. Roztleskávačka? Zbytečná otázka.

Zašklebil se. „Bobbi Jill za mnou stojí na tisíc procent. Mám se vzmužit a nenechat se těma klukama rozhodit.“

„Připadá mi, že je to rozumná mladá dáma.“

„Jo, je absolutně nejlepší.“

„Ovšem mám podezření, že pár nadávek ti na srdci zase tolik neleží.“ A když neodpověděl, trochu jsem přitlačil: „Mikeu? Pověz mi to.“

„Postavím se tam před všechny ty lidi a budu ze sebe dělat blbce. Jimmy mi to říkal.“

„Jimmy je skvělý obránce a vím, že vy dva jste kamarádi, ale pokud jde o divadlo, ví o něm hovno.“ Mike zamžikal. V roce 1961 nebylo obvyklé slyšet slovo hovno od učitele, i když nadával. Ale já byl samozřejmě jen suplent, což mi dávalo trochu svobody. „Myslím, že to víš. Jak se v tomto kraji říká, možná jsi trochu nejistý, ale nejsi hlupák.“

„Lidi si ale myslí, že jsem,“ řekl potichu. „A nedostávám lepší známky než trojky. Možná to nevíte, možná že suplenti se nedostanou ke známkám, ale je to tak.“

„Speciálně na tvoje známky jsem se podíval po čtrnácti dnech zkoušek, když jsem viděl, že bys to na jevišti zvládl. Dostáváš trojky, protože jako od fotbalisty se od tebe ty trojky čekají. Patří to k jejich étosu.“

„K čemu?“

„Přijď na to sám podle kontextu a dělej hlupáka před svými kamarády, ale mě toho ušetři. Nemluvě o trenérovi Bormanovi, který si nejspíš musí vázat uzlík na píšťalce, aby si zapamatoval, kterým koncem se do ní píská.“

Mike se tomu uchechtl, i když měl červené oči a mokrý nos.

„Poslouchej mě. Lidé si automaticky myslí, že někdo tak velký jako ty je hloupý. Můžeš mi to vymlouvat, jestli chceš, ale podle toho, co jsem slyšel, chodíš v tomhle těle už od dvanácti let, takže bys o tom měl něco vědět.“

Nevymlouval mi to. Naopak mi řekl: „Všichni v týmu zkoušeli dostat roli Lennieho. Byl to takový vtip. Pitomina.“ Spěšně dodal: „Nic proti vám, pane Ambersone. Kluci z týmu vás mají rádi. Dokonce i trenér.“

Na konkurz se skutečně přihrnula parta hráčů a zastrašila sofistikovanější aspiranty tak, že zmlkli, a všichni hráči tvrdili, že chtějí číst roli velkého hloupého přítele George Miltona. Samozřejmě to byl vtip, jenže když Mike předčítal text Lennieho, vtip to zdaleka nepřipomínalo. Bylo to úplné zjevení. Nejradši bych použil elektrický bejkovec, abych ho ve zkušebně udržel, ale tak extrémní opatření samozřejmě nebylo nutné. Chcete vědět, co je na učitelství nejlepší? Vidět tu chvíli, kdy dítě objeví, v čem tkví jeho nadání. Na světě neexistuje srovnatelný pocit. Mike věděl, že si z něho spoluhráči budou utahovat, ale stejně tu roli vzal.

A trenéru Bormanovi se to samozřejmě nelíbilo. Trenérům Bormanům celého světa se to nikdy nelíbí. V tomto případě s tím však nemohl celkem nic dělat, zvlášť když byla na mé straně Mimi Corcoranová. Určitě nemohl v dubnu nebo květnu tvrdit, že potřebuje Mikea na fotbalovém tréninku. Takže se omezil na to, že říkal svému nejlepšímu útočníkovi Clark Gable. Jsou chlapíci, kteří se nemohou zbavit představy, že hraní je pro holky a podivíny, kteří si jaksi přejí být dívkami. K takovým chlapíkům patřil i Gavin Borman. Na chlapském pivním večírku u Dona Haggartyho, který se konal každý rok v dubnu, si mi stěžoval, že „tomu kolohnátovi nasazuju do hlavy divný brouky“.

Odpověděl jsem mu, že samozřejmě vítám jeho názor; ten má každý, stejně jako díru do zadku. Pak jsem odešel a nechal ho tam stát s papírovým kelímkem v ruce a zmateným výrazem v obličeji. Trenéři Bormanové celého světa jsou také zvyklí prosazovat si svou jakýmsi žertovným zastrašováním, a ten náš nemohl pochopit, proč to nezabírá na ubohého suplenta, který v poslední chvíli nahradil v režírování Alfieho Nortona. Stěží jsem mohl Bormanovi vykládat, že zastřelit chlapa, aby nemohl zabít manželku a děti, člověka trochu změní.

Trenér v zásadě neměl šanci. Angažoval jsem ještě několik dalších hráčů do rolí občanů městečka, ale měl jsem v úmyslu nechat Mikea hrát Lennieho od chvíle, kdy otevřel pusu a řekl: „Pamatuju se na ty králíky, Georgi!“

Z něho se přímo stal Lennie. Zmocnil se nejen vašeho zraku – protože byl tak zatraceně obrovský –, ale také srdce ve vaší hrudi. Zapomněli jste na všechno ostatní, jako lidé zapomínali na každodenní starosti, když se Jim LaDue vytratil dozadu a hodil přihrávku. Mike byl možná stavěný na to, aby rozdrtil protivníkův útok v pokorném ústraní, ale byl stvořen – Bohem, pokud takové božstvo existuje, nebo vrhem genetických kostek, pokud Bůh neexistuje – k tomu, aby stál na jevišti a proměnil se v někoho jiného.

„Byl to vtip pro všechny kromě tebe,“ řekl jsem.

„Pro mě taky. Ze začátku.“

„Protože ze začátku jsi nevěděl.“

„Ne. Nevěděl.“ Mluvil zdušeně. Skoro šeptal. Sklonil hlavu, protože se mu z očí zase začaly řinout slzy a on nechtěl, abych je viděl. Trenér mu říkal Clark Gable, a kdybych mu to vytkl, tvrdil by, že je to jenom vtip. Žert. Blbina. Jako by nevěděl, že zbytek týmu se toho chytí a ještě něco přidá. Jako by nevěděl, že to svinstvo Mikeovi ublíží víc, než kdyby mu jenom říkal Kolohnát Mike. Proč to lidé nadaným jedincům vůbec dělají? Ze žárlivosti? Strachu? Možná jde o obojí. Ale tenhle kluk měl výhodu v tom, že věděl, jak je dobrý. A oba jsme věděli, že trenér Borman není hlavní problém. Jediná osoba, která mohla Mikeovi zabránit, aby zítra večer vyšel na jeviště, byl sám Mike.

„Hrál jsi fotbal před desetkrát větším obecenstvem, než bude sedět v sále. Krucinál, když jste loni v listopadu jeli do Dallasu na krajský přebor, hrál jsi před deseti nebo dvanácti tisíci lidmi. A ti rozhodně nebyli přátelsky naladění.“

„Fotbal je jinej. Když vyběhneme na hřiště, máme všichni stejnej dres a helmu. Lidi nás nerozeznají, leda podle čísel. Všichni jsou na stejný straně…“

„V tom představení je s tebou devět dalších lidí. Mikeu, a to nepočítám občany městečka, které jsem tam připsal, abych tam dostal tvoje spoluhráče. Ti jsou taky v týmu.“

„To není totéž.“

„Možná ne tak docela. Ale jedno je stejné – jestli je necháš v bryndě, celé se to rozpadne a všichni prohrají. Herci, technici, děvčata z Pep klubu, která dělala reklamu, a všichni ti lidé, kteří mají v plánu na představení přijet, a někteří přijedou z rančů sedmdesát kilometrů vzdálených. O sobě ani nemluvím. Já taky prohraju.“

„Asi to tak je,“ řekl. Hleděl si na chodidla, a že to byly pořádné hnáty.

„Ještě bych si mohl dovolit přijít o Slima nebo Curleyho. Prostě bych tam někoho poslal se scénářem, aby jejich party přečetl. Možná bych se dokonce obešel bez Curleyho manželky…“

„Škoda že Sandy není trochu lepší,“ zamyslel se Mike. „Je strašně hezká, ale pokud se někdy trefí do repliky, je to náhoda.“

Dovolil jsem si opatrně se v duchu usmát. Začínal jsem věřit, že to dobře dopadne. „Co bych už neustál – co by představení nevydrželo by byla ztráta tebe nebo Vince Knowlese.“

Vince hrál Lennieho kamaráda George a ve skutečnosti bychom i jeho odstoupení ustáli, kdyby dostal chřipku nebo si při autonehodě zlámal vaz (to se nikdy nedalo vyloučit vzhledem k tomu, jak jezdil s otcovým farmářským náklaďákem). Byl bych nastoupil na Vinceovo místo sám, kdyby došlo na nejhorší, i když už jsem byl na tu roli hrozně starý, a nemusel bych ji ani číst. Po šesti týdnech zkoušek jsem scénář nepotřeboval, stejně jako herci. Tedy jejich většina. Ale Mikea jsem nahradit nemohl. Nikdo ho nemohl nahradit, protože se v něm kombinoval skutečný talent a ta jeho velikost. S ním představení stálo i padalo.

„Co když to poseru?“ zeptal se, pak si uvědomil, co řekl, a připlácl si ruku na pusu.

Sedl jsem si vedle něho na gauč. Nezbývalo na něm moc místa, ale nějak jsem se vmáčkl. Právě v tu chvíli jsem nemyslel na Johna Kennedyho, Ala Templetona, Franka Dunninga a na svět, odkud jsem přišel. V tu chvíli jsem nemyslel na nic jiného než na tohoto velkého kluka… a svoje představení. Protože v určité chvíli začalo být opravdu moje, stejně jako tahle starší doba se svými telefony pro několik účastníků a laciným benzinem. V tu chvíli mi víc starostí dělalo O myších a lidech než Lee Harvey Oswald.

Ale ještě víc starostí mi dělal Mike.

Odtáhl jsem mu ruku od úst. Položil mu ji na jeho obrovské stehno. Svoje ruce jsem mu položil na ramena. Podíval se mu do očí. „Poslouchej mě,“ řekl jsem. „Posloucháš?“

„Ano, pane.“

„Ty to neposereš. Opakuj to.“

„Já…“

„Opakuj to.“

„Neposeru to.“

„Naopak před tebou padnou na zadek. To mi věř, Mikeu.“ Pořádně jsem mu stiskl ramena. Jako bych se snažil zarýt prsty do kamene. Mohl by mě klidně zvednout do vzduchu a přelomit přes koleno, ale on tam jenom seděl a díval se na mě očima, které byly pokorné, plné naděje a pořád plné slz. „Slyšíš mě? Slibuju ti to.“

4

Pódium se proměnilo v pobřeží zalité světlem. Za ním bylo temné jezero, kde seděli diváci. George a Lennie stáli na břehu imaginární řeky. Ostatní lidé byli posláni pryč, ale nebudou pryč dlouho. Jestli měl ten hromotluk v overalu a s neurčitým úsměvem zemřít aspoň trochu důstojně, bude to muset George udělat sám.

„Georgi? Kam ti chlapi jdou?“

Po mé pravici seděla Mimi Corcoranová. V jednu chvíli mě chytila za ruku a stiskla ji. Strašně pevně. Seděli jsme v první řadě. Z druhé strany vedle ní seděl Deke Simmons a zíral vzhůru na pódium s pootevřenými ústy. Byl to výraz farmáře, který vidí na svém čtyřicetiakrovém severním poli pást se dinosaura.

„Lovit. Jdou lovit. Sedni si, Lennie.“

Z Vince Knowlese nikdy nebude herec – pravděpodobně z něho bude prodavač v místním obchodě s auty Chrysler-Dodge, jako byl jeho otec –, ale skvělé představení dokáže pozvednout všechny herce v produkci, a to se stalo i dnes večer. Vince, který na zkouškách jen jednou nebo dvakrát dosáhl jakés takés přesvědčivosti (hlavně protože jeho krysí, inteligentní obličejík vystihoval Steinbeckova George Miltona), něco od Mikea pochytil. Zčistajasna, asi v půli prvního jednání, se zdálo, že si konečně uvědomil, co znamená trmácet se životem s takovým Lenniem jako jediným přítelem, a vžil se do role. Když jsem teď pozoroval, jak si pošoupl starý plstěný klobouk z fundusu do týla, napadlo mě, že Vince vypadá jako Henry Fonda v Hroznech hněvu.

„Georgi!“

„Jo?“

„Ty mi nevynadáš?“

„Proč bych měl?“

„Však víš. Georgi.“ Úsměv. Takový úsměv, který říká Jo, já vím, že jsem trouba, ale oba víme, že s tím nic nenadělám. Sedá si vedle George na imaginární břeh řeky. Sundává si klobouk, odhazuje ho, prohrabuje si krátké blonďaté vlasy. Napodobuje Georgeův hlas. Mike to trefil se strašidelnou přesností hned na první zkoušce, aniž jsem mu napovídal. „Kdybych byl sám, žilo by se mi tak snadno. Dostal bych práci a neměl už žádné polízanice.“ A pak začal zase svým hlasem… vlastně spíš Lennieho hlasem. „Můžu jít pryč. Můžu jít rovnou do kopců a najít si tam jeskyni, jestli už mě nechceš.“

Vince Knowles sklonil hlavu, a když ji zvedl a pronesl další větu, mluvil tlumeně a zajíkavě. Takový smutek se mu nepodařilo zahrát ani na nejlepších zkouškách. „Ne, Lennie, chci, abys tu zůstal se mnou.“

„Povídej mi zase jako jindy! O těch druhejch a o nás!“

V tu chvíli jsem zaslechl z publika první tichý vzlyk. Následoval další. Pak třetí. Tohle jsem nečekal ani v nejbujnějších snech. Po zádech mi přeběhl mráz a kradmo jsem pohlédl na Mimi. Ještě neplakala, ale mihotavý lesk v očích mi napovídal, že brzy bude. Ano, dokonce i ona – i když to byla tvrdá stará harcovnice.

George zaváhal, pak vzal Lennieho za ruku, což Vince nikdy na zkoušce neudělal. To dělají teplouši, řekl by.

„Lidi jako my… Lennie, lidi jako my nemají rodinu. Nemají nikoho na světě, jsou jako kůl v plotě.“ Druhou rukou sáhl na pistoli z rekvizitárny schovanou pod kabátem. Povytáhl ji. Zastrčil zpátky. Pak se vzchopil a vytáhl ji docela. Položil si ji na nohu.

„Ale s náma je to jiný, Georgi! My jsme jinačí! Že je to tak?“

Mike zmizel. Pódium zmizelo. Teď tam byli jen oni dva a ve chvíli, kdy Lennie po Georgeovi chtěl, aby mu vyprávěl o malém ranči, o králících a o tom, jak se budou živit tím, co jim zem dá, polovina diváků už slyšitelně plakala. Vince brečel tak hrozně, že stěží dokázal ze sebe vypravit poslední řádky textu, v nichž chudákovi hloupému Lenniemu říkal, aby se díval tamhle přes řeku, že tam stojí ranč, na kterém budou žít. Jestli se tam pořádně podívá, uvidí ho.

Pódium pomalu potemnělo až do úplné tmy, protože Cindy McComacová výjimečně dokonale zvládla světla. Birdie Jamieson, školník, odpálil slepou kapsli. Jakási žena v publiku hlasitě vyjekla. Po takové reakci obvykle následuje nervózní smích, ale dnes večer se ozývalo jen štkaní několika diváků. Jinak ticho. Trvalo deset vteřin. Možná jenom pět. Mně to každopádně připadalo jako celá věčnost. Pak se strhl aplaus. Byly to největší ovace, jaké jsem v životě slyšel. V divadle se rozsvítilo. Celé publikum stálo na nohou. První dvě řady měl vyhrazené učitelský sbor a mně náhodou padl zrak na trenéra Bormana. Ať se propadnu, jestli nebrečel také.

O dvě řady dál, kde společně seděli všichni školní fanoušci, vyskočil Jim LaDue na nohy. „Válíš, Coslawe!“ zařval. Tím vyvolal jásot a smích.

Herci zahájili děkovačku: nejdřív občané z městečka v podání fotbalistů, pak Curley a Curleyova manželka, potom Candy a Slim a zbytek farmářských dělníků. Aplaus začal pomalu skomírat a pak vyšel Vince, zardělý a šťastný, také s mokrými tvářemi. Nakonec vyšel Mike Coslaw, šoural se, jako by byl v rozpacích, a pak se komicky užasle rozhlédl, když Mimi zakřičela: „Bravo!“

Opakovali to po ní další a brzy to v hledišti burácelo: Bravo, bravo, bravo. Mike se uklonil tak hluboko, až kloboukem zametal jeviště. Když se narovnal, usmíval se. Ale bylo to něco víc než úsměv, jeho tvář se proměnila štěstím, jaké poznají jen ti, jimž je konečně umožněno dosáhnout na vrchol.

Pak zakřičel: „Pane Ambersone! Pojďte sem nahoru, pane Ambersone!“

Herci začali skandovat „Režisér! Režisér!“

„Nekažte aplaus,“ zavrčela Mimi vedle mě. „Vyskočte tam, vy cvoku!“

Tak jsem tam vyskočil a aplaus znovu zaduněl. Mike mě popadl, objal, zvedl z podlahy a pak mě znovu postavil a vlepil mi srdečného hubana na tvář. Všichni se rozesmáli, já také. Když jsem tak ten potlesk poslouchal, prolétla mi hlavou myšlenka, která mi zakalila srdce. V Minsku byli jedni novomanželé. Lee a Marina byli mužem a ženou přesně devatenáct dní.

5

O tři týdny později, těsně předtím, než se škola na léto vyprázdnila, jsem odjel do Dallasu pořídit si pár fotografií tří bytů, kde Lee a Marina budou společně žít. Používal jsem malý minox a držel ho v dlani tak, aby mi mezi dvěma roztaženými prsty vykukoval objektiv. Připadal jsem si směšně – spíš jako karikatura v plášti z humoristického časopisu Mad o Špionovi vs. špionovi než jako James Bond – ale naučil jsem se být v podobných věcech opatrný.

Když jsem se vrátil domů, u chodníku parkoval nebesky modrý Nash Rambler Mimi Corcoranové a Mimi právě usedala za volant. Když mě uviděla, znovu vystoupila. Tvář se jí na okamžik podivně stáhla – námahou nebo bolestí –, ale když přicházela po cestičce, měla svůj obvyklý strohý úsměv. Jako bych ji pobavil, ale v dobrém. V rukou nesla tlustou nažloutlou obálku, která obsahovala sto padesát stran Adresy: Vražda. Konečně jsem podlehl jejímu peskování…, ale to se stalo teprve včera.

„Buď se vám to strašně líbilo, nebo jste se nedostala za stranu deset,“ řekl jsem a obálku si vzal. „Tak jak?“

Její úsměv teď vypadal nejen pobaveně, ale také tajuplně. „Jako většina knihovnic čtu rychle. Můžeme jít dovnitř a popovídat si o tom? Ještě nemáme půlku června a už je vedro.“

Ano, a také se potila, což jsem u ní nikdy neviděl. Navíc vypadala, že zhubla. Což pro dámu, která na sobě neměla ani deko navíc, nebylo dobré.

Posadili jsme se v obývacím pokoji, s velkými sklenicemi ledové kávy – já do křesla, ona na pohovku – a přednesla svůj názor. „Líbila se mi ta část o vrahovi převlečeném za klauna. Myslete si, že jsem úchylná, ale připadalo mi to příjemně strašidelné.“

„Jestli jste úchylná vy, tak já taky.“

Usmála se. „Určitě pro to najdete vydavatele. Celkem vzato se mi to velice líbilo.“

Trochu mě to zabolelo. Adresa: Vražda možná vznikla jako kamufláž, ale čím víc jsem se jí věnoval, tím pro mě byla důležitější. Byla jako tajné memoáry. Jeden z nervů. „Ta poznámka ‚celkem vzato‘ mi připomíná Alexandera Popea – však víte, zatracování chabou chválou?“

„Až tak jsem to nemyslela.“ Další upřesňování. „Je to prostě… krucinál, Georgi, tohle přece nemáte dělat. Vy máte učit. A jestli takovou knihu publikujete, žádný školský odbor ve Spojených státech vás už nezaměstná.“ Odmlčela se. „Leda tak v Massachusetts.“

Neodpověděl jsem. Ztratil jsem řeč.

„To, co jste udělal s Mikem Coslawem – co jste udělal pro něho –, bylo naprosto úžasné a skvělé, nic takového jsem ještě neviděla.“

„Mimi, to nebyla moje zásluha. On je přirozený ta –“

„Já přece vím, že je přirozený talent, a bylo to zřejmé od chvíle, kdy vyšel na jeviště a otevřel pusu, ale něco vám povím, příteli. Nějakých čtyřicet let na střední škole a šedesát let života mě něco naučilo, a naučilo mě to dobře. Umělecký talent je mnohem běžnější než talent pěstovat umělecký talent. Kterýkoli rodič s tvrdou rukou ho může rozdrtit, ale pěstovat ho je mnohem obtížnější. Tenhle talent máte zase vy a máte ho mnohem víc než toho, který vás donutil k tomuhle.“ Poklepala na hromádku stránek na kávovém stolku před sebou.

„Nevím, co na to říct.“

„Řekněte děkuji a složte mi poklonu za můj bystrý úsudek.“

„Díky. A váš postřeh předčí pouze váš skvělý vzhled.“

To jí vrátilo úsměv, ovšem sarkastičtější než dřív. „Zas tu tirádu nepřehánějte, Georgi.“

„Ano, slečno Mimi.“

Úsměv zmizel. Naklonila se blíž. Modré oči za brýlemi byly příliš velké, jako by jí ve tváři plavaly. Pleť pod opálením byla nažloutlá a dříve pevné tváře se propadly. Kdy se to stalo? Všiml si toho Deke? Ale to bylo smíchový, jak říkaly děti. Deke by si nevšiml, že má každou ponožku jinou, leda až večer při svlékání. Nejspíš ani pak ne.

Řekla: „Phil Bateman už důchodem pouze nevyhrožuje, skutečně vyškubl pojistku a ten granát hodil, jak by to vyjádřil náš rozkošný trenér Borman. Což znamená, že na anglickém oddělení je volné místo. Pojďte na naší škole učit na plný úvazek, Georgi. Děti vás mají rády a po tom představení si lidé v městečku myslí, že jste vtělení Alfreda Hitchcocka. Deke jen čeká na vaši žádost – řekl mi to zrovna včera večer. Prosím. Tohle publikujte pod pseudonymem, jestli musíte, ale pojďte učit. K tomu jste jako stvořený.“

Strašně jsem toužil říci ano, protože měla pravdu. Moje práce nebylo psaní knih, a rozhodně ne zabíjení lidí, bez ohledu na to, jak moc si zabít zasloužili. A pak tu bylo Jodie. Přijel jsem sem jako cizinec, který byl vytržen jak z domova, tak ze své doby, a první slova, která jsem tu uslyšel – od Ala Stevense v jídelně –, byla přátelská. Pokud se vám někdy stýskalo po domově nebo jste se cítili odtrženi od všeho a všech, kteří vás kdysi definovali, poznáte, jak mohou být důležitá přátelská první slova a úsměv. Jodie bylo přímým opakem Dallasu a teď mě jedna jeho význačná občanka žádala, abych se stal zdejším občanem, nejen návštěvníkem. Jenže se blížil předěl. Ovšem ještě tu nebyl. Možná…

„Georgi? Tváříte se nesmírně podivně.“

„Tomu se říká přemýšlení. Dovolíte mi to laskavě?“

Připlácla si ruce na tváře a vykroužila ústa do komického O na znamení omluvy. „Zapleťte mi copánky a říkejte mi Pohanko.“

Nevěnoval jsem jí pozornost, protože jsem právě pilně listoval Alovými poznámkami. Už jsem se kvůli tomu do nich nemusel dívat. Až v září začne nový školní rok, Oswald stále bude v Rusku, i když už se pustil do akce, z níž se vyklube zdlouhavá papírová bitva, aby se dostal zpátky do Ameriky se svou manželkou a dcerou June, protože Marina každým dnem otěhotní. Tuhle bitvu Oswald nakonec vyhraje, protože postaví byrokracii jedné supervelmoci proti druhé a bude si počínat s instinktivní (i když rudimentární) chytrostí, ale z lodi SS Maasdam vystoupí na americkou půdu až v půli příštího roku. A pokud jde o Texas…

„Mimi, školní rok obvykle končí první týden v červnu, že?“

„Vždycky. Děti, které potřebují na léto brigádu, si ji musí brzy zajistit.“… a pokud jde o Texas, Oswaldovi tam přijedou 14. června 1962.

„A učitelská smlouva, kterou bych podepsal, by byla na zkušební dobu, že? Na jeden rok?“

„S možností ji prodloužit, pokud jsou obě strany spokojené, ano.“

„Takže máte učitele angličtiny na zkušební dobu.“

Zasmála se, zatleskala, vyskočila na nohy a natáhla ke mně ruce. „Nádhera! Obejměte slečnu Mimi!“

Objal jsem ji, ale rychle ji pustil, protože jsem uslyšel, jak vyjekla. „Co to s vámi sakra je, madam?“

Vrátila se na pohovku, zvedla sklenici s ledovou kávou a usrkla. „Dovolte, abych vám dala dvě rady. Georgi. První je, abyste nikdy neříkal ženě z Texasu madam, pokud přicházíte ze severských končin. Zní to posměšně. Druhá je, abyste se nikdy žádné ženy neptal, co to s ní sakra je. Zkuste to poněkud delikátněji, například ‚Je vám zcela dobře?‘“

„A je?“

„Proč by nebylo? Vždyť se vdávám.“

Nejdřív jsem si nedokázal spojit tento konkrétní můstek s odpovídajícím oslem. Jenže vážný pohled v jejích očích mi napovídal, že o nic takového nejde. Kolem něčeho kroužila. Nejspíš to nebude nic pěkného.

„Řekněte: ‚Blahopřeji vám, slečno Mimi.‘“

„Blahopřeji vám, slečno Mimi.“

„Deke se s tou žádostí vytasil poprvé skoro před rokem. Odmítla jsem ho s tím, že je ještě moc brzy po smrti jeho manželky a byly by z toho řeči. Jak plyne čas, ztrácí tento argument na účinnosti. Stejně pochybuji, že by z toho nějaké zvláštní řeči byly, vzhledem k našemu věku. Občané na maloměstě si uvědomují, že lidé jako Deke a já si nemohou dovolit luxus zachovávání dekora, jakmile dosáhnou určité, řekněme stálé zralosti. Pravda je, že se mi to líbilo tak, jak to bylo. Ten chlap mě miluje mnohem víc než já jeho, ale mám ho hodně ráda a také – snad vás neuvedu do rozpaků – dokonce i dámy, které dosáhly určité stálé zralosti, nejsou proti tomu si v sobotu večer pěkně zaskotačit. Uvádím vás do rozpaků?“

„Ne,“ řekl jsem. „Spíš mi děláte radost.“

Znovu ten suchý úsměv. „Milé. Protože jakmile ráno přehoupnu nohy přes pelest, moje první myšlenka, sotva se mé nohy dotknou podlahy, zní: ‚Jakpak bych dnes mohla udělat radost Georgi Ambersonovi? A když na něco přijdu, jak to provedu?‘“

„Nepřehánějte tu tirádu, slečno Mimi.“

„To bylo slovo muže.“ Usrkla ledové kávy. „Chtěla jsem vyřídit dvě věci, když jsem sem dnes šla. První už máme. Teď se přesunu k druhé, abych vás už nezdržovala. Deke a já se budeme brát jedenadvacátého července, což je pátek. Obřad bude malý a soukromý u něho doma – jenom my, kněz a několik členů rodiny. Z Alabamy přijedou jeho rodiče – na dinosaury mají ještě docela páru – a ze San Diega moje sestra. Hostinu uspořádáme jako zahradní party u mě doma na druhý den. Od dvou hodin odpoledne, konec podle počtu opilých. Zveme skoro každého z městečka. Pro malé se bude pořádat piñata a podávat citronáda, pro velké grilované maso a soudky piva, a dokonce tam bude kapela ze San-Antonu. Věřím, že tihle na rozdíl od většiny kapel ze San-Antonu dokážou zahrát ‚Louie Louie‘ stejně jako ‚La Paloma‘. Pokud nás nepoctíte svou účastí…“

„Bude to pro vás velká rána?“

„To tedy ano. Rezervujete si to datum?“

„Rozhodně ano.“

„Dobře. Deke a já odjedeme do Mexika v neděli, do té doby by měl vystřízlivět. Jsme na líbánky trochu staří, ale jižně od hranic jsou k mání jisté zdroje, které v tomhle Šestiraňákovém státě prostě nejsou. Určité experimentální procedury. Pochybuji, že by zabraly, ale Deke doufá. Nakonec to stojí za pokus, sakra. Život…“ Žalostně vzdychla. „Život je příliš krásný na to, než aby se ho člověk vzdával bez boje, nemyslíte?“

„Ano,“ řekl jsem.

„Ano. Takže se ho člověk drží.“ Zkoumavě se na mě podívala. „Chystáte se brečet. Georgi?“

„Ne.“

„Dobře. Protože by mě to uvedlo do rozpaků. Mohla bych se dokonce taky rozbrečet, a to já moc neumím. Na moje slzy by nikdo nenapsal báseň. Strašně skřehotám.“

„Jak je to zlé? Jestli se můžu zeptat?“

„Dost zlé.“ Řekla to jakoby mimochodem. „Možná mám osm měsíců. Snad rok. Tedy za předpokladu, že ty bylinné kúry nebo broskvové pecky, nebo co to do mě v tom Mexiku budou ládovat, nějak zázračně nezaberou.“

„Tohle slyším strašně nerad.“

„Děkuji vám. Georgi. Vyjádřil jste to mile. Kdybyste přitlačil, bylo by to sentimentální.“

Usmál jsem se.

„Mám ještě jiný důvod, proč vás zvu k nám na hostinu, i když se rozumí samo sebou, že vaše okouzlující společnost a jiskřivá konverzace by bohatě stačily. Phil Bateman není jediný, kdo jde do důchodu.“

„Mimi, nedělejte to. Vezměte si volno, jestli musíte, ale…“

Rozhodně zavrtěla hlavou. „Nemocná nebo zdravá, čtyřicet let stačí. Je čas pro mladší ruce, mladší oči a mladší hlavu. Deke na mé doporučení přijal kvalifikovanou mladou dámu z Georgie. Jmenuje se Sadie Claytonová. Bude na té hostině, vůbec nikoho tam nebude znát a já očekávám, že k ní budete zvlášť milý.“

„Paní Claytonová?“

„To bych tak docela neřekla.“ Mimi se na mě zpříma podívala. „Jsem přesvědčená, že má v úmyslu vrátit se v blízké budoucnosti ke svému dívčímu jménu. Jakmile budou splněny jisté právní formality.“

„Mimi, nestala se z vás kuplířka?“

„Ale vůbec ne,“ ohradila se a pak se uchichtla. „Téměř vůbec. Jenže vy budete jediný učitel na anglickém oddělení, který není momentálně zadaný, což vás přirozeně staví do pozice jejího mentora.“

Tohle mi připadalo jako giganticky nelogický skok, zvlášť na tak logickou mysl, ale bez komentáře jsem ji doprovodil ke dveřím. Řekl jsem naopak tohle: „Jestli je to tak vážné, jak říkáte, měla byste vyhledat léčbu teď hned. A ne u nějakého šarlatána v Juarézu. Měla byste být na klinice v Clevelandu.“ Nevěděl jsem, jestli ta klinika už existuje, ale v tu chvíli mi to bylo jedno.

„To si nemyslím. Pokud mám volit mezi umíráním někde v nemocničním pokoji, nacpaná různými hadičkami a dráty, nebo umíráním v mexické haciendě u moře… Tohle je jasné jako facka, jak rád říkáte. A je v tom ještě něco.“ Pevně se na mě podívala. „Bolest ještě není tak zlá, ale prý bude. V Mexiku nedělají takové morální štráchy s velkými dávkami morfinu. Nebo s nembutalem, když už na to přijde. Věřte mi, vím, co dělám.“

Vzhledem k tomu, co se stalo Alu Templetonovi, jsem usoudil, že má pravdu. Vzal jsem ji do náručí a objal ji, tentokrát velmi jemně. Políbil jsem ji na propadlou tvář.

Snesla to s úsměvem a pak se mi vymanila. Očima zapátrala v mé tváři. „Ráda bych znala váš příběh, příteli.“

Pokrčil jsem rameny. „Jsem otevřená kniha, slečno Mimi.“

Zasmála se. „To je tedy žvást. Tvrdíte, že jste z Wisconsinu, ale objevil jste se v Jodie s novoanglickým přízvukem v puse a floridskou značkou na autě. Tvrdíte, že jezdíte do Dallasu kvůli rešerším, a váš rukopis budí dojem, že má být o Dallasu, ale postavy v něm mluví jako Novoangličané. Dokonce je tam několik míst, kde postavy skutečně řeknou nojó. To byste asi měl změnit.“

A to jsem si myslel, jak chytře jsem to nepřepsal.

„Novoangličané vlastně říkají no-jo, ne nojó.“

„Zapamatuji si to.“ Dál se mi pátravě dívala do obličeje. Byl to boj, abych nesklopil oči, ale vydržel jsem. „Někdy mě dokonce napadá, jestli nejste mimozemšťan, jako Michael Rennie ve Dni, kdy se zastavila Země. Že jste přijel zkoumat domorodce a podat hlášení na Alfa Centauri, jestli máme jako živočišný druh nějakou naději, nebo jestli nás máte vyhubit plazmovými paprsky dřív, než rozšíříme svoje zárodky po zbytku Galaxie.“

„Vy tedy máte fantazii,“ usmíval jsem se.

„Dobře. Vadí mi pomyšlení, že někdo posuzuje celou naši planetu podle Texasu.“

„Kdyby použil jako vzorek Jodie, Země by určitě dostala dobrou známku.“

„Líbí se vám tu, viďte?“

„Ano.“

„George Amberson je vaše pravé jméno?“

„Ne. Změnil jsem si ho z důvodů, které jsou důležité pro mě, pro nikoho jiného. Byl bych rád, kdybyste si to nechala pro sebe. Důvody jsou zřejmé.“

Přikývla. „To mohu udělat. Uvidíme se, Georgi. V jídelně, v knihovně… a samozřejmě na hostině. Budete k Sadie milý, viďte?“

„Milý jako milánek,“ řekl jsem a dodal tomu texaský přídech: miuánek. To ji rozesmálo.

Když odešla, dlouho jsem seděl v obývacím pokoji, nečetl jsem, nedíval se na televizi. A práce na některém rukopisu mi vůbec nepřišla na mysl. Přemýšlel jsem o práci, k níž jsem právě svolil: ročnímu plnému úvazku učitele angličtiny na Denholmské konsolidované střední škole, domovské škole Lvů. Došel jsem k závěru, že nelituji. Mohl jsem v poločase řvát s těmi nejlepšími.

No, jedné věci jsem litoval, ale to se netýkalo mě. Když jsem přemýšlel o Mimi a její současné situaci, lítost mě přímo zaplavila.

6

Pokud jde o lásku na první pohled, souhlasím s Beatles: Věřím, že se to stává každou chvíli. Ale se mnou a Sadie to tak nebylo, i když jsem ji při prvním setkání držel v náručí a pravá dlaň mi obemykala její levý prs. Takže nejspíš souzním s Mickeym a Sylvií, kteří tvrdí, že láska je zvláštní.

Jižní část centrálního Texasu se dokáže uprostřed července rozpálit jako pec, ale sobota se svatební hostinou byla téměř dokonalá, protože teploty se držely kolem pětadvacítky a po nebi barvy vybledlých montérek se hnaly tlusté bílé mráčky. Po Mimině zahradě se táhly dlouhé paprsky slunce a stíny, protože pozemek byl v mírném svahu zakončeném bahnitým potůčkem, kterému říkala Bezejmenný čůrek.

Na stromech byly zavěšené žluté a stříbrné stuhy – barvy denholmské střední – a skutečně tu byla piñata, vábivě zavěšená na nízko trčící větvi jedné borovice. Žádné dítě nedokázalo projít kolem bez toužebného pohledu.

„Po večeři dostanou děti klacky a budou se ji snažit srazit,“ ozval se mi někdo těsně za levým ramenem. „Cukroví a hračky pro všechny niños.“

Otočil jsem se a spatřil Mikea Coslawa, který vypadal v upnutých černých džínách a bílé košili s rozhalenkou velkolepě (a trochu jako halucinace). Na zádech mu na stahovací šňůrce viselo sombrero a kolem pasu měl barevnou šerpu. Viděl jsem tu spoustu dalších fotbalistů včetně Jima LaDue, kteří byli oblečeni ve stejném stylu a trochu legračně a kroužili mezi hosty s podnosy v rukou. Mike s trochu zvrhlým úsměvem natáhl ruku s tácem. „Kanapku, señore Ambersone?“

Vzal jsem si malého garnáta na párátku a namočil ho v omáčce. „Pěkný úbor. Trochu jako Speedy Gonzales.“

„Nezačínejte. Jestli chcete vidět fakt úbor, koukněte na Vince Knowlese.“ Ukázal za síť, u které skupina učitelů neohrabaně, leč s nadšením hrála volejbal. Spatřil jsem Vince oděného do fraku a cylindru. Byl obklopený fascinovanými dětmi, které sledovaly, jak vytahuje jen tak ze vzduchu šátky. Fungovalo to dobře, pokud jste stále byli dost malými dětmi, abyste si nevšimli jednoho cípu, který mu koukal z rukávu. Knír zpevněný leštidlem na boty se mu blyštil ve slunci.

„Celkem vzato radši vypadám jako Cisco Kid,“ řekl Mike.

„Nepochybuji, že jste všichni výborní číšníci, ale kdo vás proboha přesvědčil, abyste se takhle namaskovali? A ví to trenér?“

„Měl by, je tady.“

„Opravdu? Ještě jsem ho neviděl.“

„Je tamhle u grilu, tepe ho tam rodičovské sdružení. A pokud jde o ten úbor…, slečna Mimi dokáže být velice přesvědčivá.“

Vzpomněl jsem si na smlouvu, kterou jsem podepsal. „Já vím.“

Mike ztišil hlas. „Všichni víme, že je nemocná. Kromě toho… dívám se na to jako na divadlo.“ Zaujal toreadorskou pózu – což nebylo snadné s tácem kanapek v ruce. „Arriba!“

„To nebylo špatné, ale…“

„Já vím, ještě jsem se do té role úplně nedostal. Musím se do ní ponořit, že?“

„To funguje u Branda. Jak na tom budete letos na podzim. Mikeu?“

„V posledním ročníku? Jim jako trumf? Já, Hank Alvarez, Chip Wiggins a Carl Crockett v útoku? Jedeme na státní mistrák, takže se ve skříni na trofeje objeví zlatý míček.“

„Líbí se mi tvůj přístup.“

„Budete letos na podzim zase chystat představení, pane Ambersone?“

„Mám to v plánu.“

„Dobře. Skvěle. Schovejte mi nějakou roli, ale kvůli fotbalu bude muset být menší. Omrkněte kapelu, nejsou špatní.“

Kapela byla mnohem lepší než „nejen špatná“. Logo na bubínku hlásalo, že jsou to The Knights. Mladičký zpěvák odpočítal a kapela spustila žhavou verzi staré písně od Richieho Valense „Ooh, My Head“ – v létě 1961 vlastně tak stará nebyla, i když Valens byl mrtvý už skoro dva roky.

Dostal jsem pivo v papírovém kelímku a přistoupil jsem blíž k pódiu s hudebníky. Hlas toho kluka mi byl povědomý. Stejně jako klávesy, které zněly, jako by se zoufale chtěly stát harmonikou. A najednou mi to došlo. Ten kluk byl Doug Sahm a za pár let ode dneška bude mít své vlastní hity: například „She’s About a Mover“ nebo „Mendocino“. To bude během britské invaze, takže skupina, která v podstatě hrála takzvaný texaský rock, si dá pseudobritský název: The Sir Douglas Quintet.

„Georgi? Pojďte sem, někoho vám představím, ano?“

Otočil jsem se. Mimi scházela po svažitém trávníku a za ní nějaká žena. Jako první jsem si na Sadie všiml – a nepochybuji, že toho si ze všeho nejdřív všiml každý – její výšky. Měla střevíce bez podpatku, jako většina žen tady, protože věděly, že budou trávit odpoledne a večer couráním po zahradě, ale tohle byla žena, která podpatky naposledy nosila nejspíš na své svatbě, a možná i tehdy si raději vybrala tak dlouhé šaty, aby schovaly další střevíce s plochou podrážkou nebo nepatrným podpatkem, protože se nechtěla komicky tyčit nad ženichem, až budou stát u oltáře. Já nad ní stále vedl nejméně o osm centimetrů, ale kromě trenéra Bormana a Grega Underwooda z oddělení dějepisu jsem byl nejspíš jediný muž, kterému se to na této oslavě podařilo. A Greg byl jako bidlo. Sadie byla, jak se v té době říkalo, velmi dobře stavěná. Věděla to a spíš se kvůli tomu styděla, než aby byla pyšná. Poznal jsem to podle její chůze.

Vím, že jsem trochu moc velká, než abyste mě mohli považovat za normální, říkala ta chůze. Držení ramen prozrazovalo ještě víc: Nemůžu za to, prostě jsem tak narostla. Jako Topsy. Měla na sobě šaty bez rukávů s potiskem růží. Paže měla opálené. Na rtech trochu růžové rtěnky, ale jinak žádný make up.

Nebyla to láska na první pohled, tím jsem si opravdu jistý, ale ten první pohled si pamatuji překvapivě jasně. Kdybych vám řekl, že si podobně jasně pamatuji, jak jsem poprvé uviděl bývalou Christy Eppingovou, lhal bych. Samozřejmě jsme se seznámili v nějakém tanečním klubu a oba jsme měli v sobě nějakou skleničku, takže by mi to možná prošlo.

Sadie působila oním přímočarým dojmem americké dívky, která si na nic nehraje. Bylo na ní však ještě něco. Toho dne na hostině jsem si myslel, že to něco jiného je jen obyčejná nemotornost velkých lidí. Později jsem zjistil, že vůbec není nemotorná. Spíš naopak.

Mimi vypadala dobře – nebo aspoň ne hůř než v den, kdy přijela ke mně domů a přesvědčila mě, abych učil na plný úvazek –, ale přece jen měla make up, což u ní bylo neobvyklé. Líčení nedokázalo úplně zakrýt kruhy pod očima, které nejspíš způsobila jak nespavost, tak bolest, ani nové vrásky v koutcích úst. Ale usmívala se, a proč by ne? Právě si vzala svého přítele, uspořádala oslavu, která byla vyložený úspěch, a přivedla hezkou dívku v pěkných letních šatech, aby se seznámila s jediným volným učitelem angličtiny na škole.

„Zdravím, Mimi,“ řekl jsem a vydal se jí do mírného kopce naproti. Cestou jsem se proplétal kolem karetních stolků (zapůjčených ze Síně amerických veteránů), k nimž se lidé později posadí a snědí si grilované maso a budou přitom pozorovat západ slunce. „Blahopřeji. Nejspíš si teď budu muset zvyknout oslovovat vás paní Simmonsová.“

Věnovala mi svůj sarkastický úsměv. „Prosím, držte se i nadále Mimi, na to jsem zvyklá. Mám novou členku učitelského sboru, kterou vám chci představit. Tohle je…“

Někdo zapomněl zastrčit jednu skládací židličku pořádně pod stolek a ta veliká blondýnka, která už ke mně natahovala ruku a chystala si úsměv typu „ráda vás poznávám“, o židličku zakopla a už přes ni padala. Židlička letěla s ní, převrátila se vzhůru nohama a já už v duchu viděl, že může dojít k ošklivé nehodě, jestli se některá ta noha zaboří ženě do břicha.

Upustil jsem kelímek s pivem do trávy, udělal mohutný krok dopředu a v pádu ji zachytil. Levou paží jsem ji uchopil kolem pasu. Moje pravá ruka přistála výš, kde uchopila cosi teplého, oblého a pružného. Bavlněná látka šatů mezi mou rukou a jejím ňadrem sklouzla po hladkém nylonu nebo hedvábí, či co to pod šaty nosila. Bylo to důvěrné seznámení, ale gardedámu nám dělala rachotící převrácená židle, a i když jsem se trochu zapotácel pod nárazem jejích sedmdesáti kil, udržel jsem se na nohou a ona také.

Odtáhl jsem ruku od její tělesné součásti, které se cizinci při představování málokdy chopí, a řekl jsem: „Ahoj, já jsem…“ Jake. Málem jsem uvedl svoje jméno z jedenadvacátého století, ale v poslední chvíli jsem se zarazil. „Jsem George. Velice rád vás poznávám.“

Červenala se až ke kořínkům vlasů. Já nejspíš také. Ale měla tolik nadhledu, že se zasmála.

„Já vás taky. Myslím, že jste mě právě zachránil před hodně ošklivou nehodou.“

Pravděpodobně ano. Protože přesně tak to bylo, víte? Sadie nebyla nemotorná, jí se prostě často stávaly nehody. Bylo to zábavné až do chvíle, kdy jste si uvědomili, jaké je to doopravdy: poněkud strašidelné. Později mi řekla, že je prostě děvče, kterému se zachytí lem šatů v přibouchnutých dveřích auta, což se jí stalo, když se svým klukem dorazila na maturitní ples, a podařilo se jí utrhnout celou sukni, když zamířili do tělocvičny. Byla ženou, v jejíž blízkosti přestávaly pořádně fungovat nápojové automaty a stříkaly jí tekutinu rovnou do obličeje. Byla ženou, která je schopna zapálit celou krabičku sirek při zapalování cigarety, takže si popálí prsty a sežehne vlasy. Byla ženou, které praskne zapínání podprsenky na schůzi rodičovského sdružení nebo která objeví ohromná oka na punčochách těsně předtím, než má přednést proslov na školním shromáždění.

Dávala si pozor, aby nevrazila hlavou do zárubně při procházení dveřmi (což se naučí všichni rozumní vysocí lidé), jenže často se jí stávalo, že je z druhé strany někdo prudce otevřel zrovna ve chvíli, kdy brala za kliku. Třikrát uvízla ve výtahu, jednou na dvě hodiny, a před rokem, v jednom obchodním domě v Savannah, jí nedávno instalovaný eskalátor polkl střevíc. Tehdy jsem samozřejmě žádnou z těch historek neznal. Věděl jsem jen, že toho červencového dopoledne mi pohledná žena s blond vlasy a modrýma očima padla do náručí.

„Vidím, že se slečnou Dunhillovou už teď vycházíte báječně,“ řekla Mimi. „Nechám vás tu, abyste se lépe poznali.“

Takže změna z paní Claytonové na slečnu Dunhillovou už proběhla bez ohledu na úřední formality, pomyslel jsem si. Židle se mezitím zapíchla jednou nohou do trávníku. Když se ji Sadie pokusila vyprostit, nejdřív to nešlo. A když se to podařilo, opěrka židle jí hbitě vyjela po stehně nahoru, zachytila sukni a odhalila horní okraj punčochy až po podvazek. Který byl růžový jako růžičky na jejích šatech. Trochu zoufale vyjekla. Ruměnec na její tváři potemněl do alarmujícího odstínu pálené cihly.

Vzal jsem tu židli a pevně ji postavil stranou. „Slečno Dunhillová… Sadie… Pokud jsem někdy viděl ženu, které by přišlo vhod studené pivo, pak jste to vy. Pojďte se mnou.“

„Děkuji vám,“ řekla. „Strašně se omlouvám. Matka mi říkala, že se nemám na muže hned vrhat, ale já jsem prostě nepoučitelná.“

Když jsem ji vedl k řádce soudků a cestou jí ukazoval různé členy sboru (a vzal ji za paži, abych jí pomohl vyhnout se volejbalistovi, který zrovna prudce zacouval, aby mohl odpálit vysoký míč, takže by se s ní mohl srazit), jednou věcí jsem si byl jistý: Mohli bychom být kolegové a mohli bychom být přátelé, možná i dobří přátelé, ale určitě nic víc bez ohledu na naděje, které si možná Mimi dělá. V komedii s Rockem Hudsonem a Doris Dayovou v hlavních rolích by naše seznámení bylo určitě označeno jako „roztomilé“, ale ve skutečném životě, před publikem, které se stále uculovalo, to bylo prostě neohrabané a trapné. Ano, byla hezká. Ano, bylo milé jít vedle tak vysoké dívky, a přesto být vyšší. A určitě se mi líbil pocit mít v dlani její ňadro pokryté tenkou dvojí vrstvou čisté bavlny a sexy nylonu. Ale to by vám muselo být patnáct, aby z náhodného doteku na zahradní party byla láska na první pohled.

Nechal jsem nové (nebo obnovené) slečně Dunhillové načepovat pivo a pak jsme stáli poblíž provizorního baru a nezbytnou dobu konverzovali. Smáli jsme se, když holubice, kterou si Vince Knowles pro tuto příležitost pronajal, vystrčila hlavu z cylindru a klovla ho do prstu. Ukázal jsem jí další učitele z denholmské střední (z nichž mnozí už ve městě Střízlivost nasedli na Alkoholový expres). Řekla, že si je nikdy nezapamatuje, a já ji ujistil, že určitě ano. Řekl jsem jí, aby mi zavolala, pokud bude s čímkoli potřebovat pomoci. Nezbytný počet minut, očekávané konverzační gambity. Pak mi znovu poděkovala za to, že jsem ji zachránil před ošklivým pádem, a potom se šla podívat, jestli může pomoci shromáždit děti do houfu pro shazování piñaty, které už brzy bude zahájeno. Díval jsem se, jak odchází, sice ne zamilovaně, ale trochu vilně. Přiznám se, že jsem chvilku dumal o tom okraji punčochy s růžovým podvazkem.

Myšlenky mi k ní znovu zabloudily večer, když jsem se chystal do postele. Sadie zaplňovala spoustu prostoru velice pěkným způsobem a nebyl jsem jediný, kdo sledoval příjemné pohupování jejích růžových šatů, ale opravdu v tom nic jiného nebylo. Co by z toho asi tak mohlo být? Nedlouho před odjezdem na tenhle nejpodivnější výlet na světě jsem četl knížku Spolehlivá manželka, a když jsem lezl do postele, prolétla mi hlavou jedna věta z toho románu: „Ztratil romantické návyky.“

To na mě sedí, pomyslel jsem si, když jsem zhasínal. Naprosto jsem o tyhle návyky přišel. A pak, zatímco mě cvrčci uspávali: Pěkné však nebylo jenom to s tím ňadrem. Byla to i ta její tíha. Jak jsem ji cítil v náručí.

Ukázalo se, že romantické návyky jsem vůbec neztratil.

7

Jodie se v srpnu proměnilo v pec, každý den bylo přes třicet a jednou dokonce ke čtyřiceti. Klimatizace v mém pronajatém domě na Mesa Lane byla dobrá, ale tenhle trvalý nápor nedokázala vydržet. Někdy v noci – pokud sprchlo a trochu se ochladilo – to bylo lepší, ale ne o mnoho.

Ráno 27. srpna jsem seděl u stolu a pracoval na Adrese: Vražda pouze v trenýrkách, když někdo zazvonil u dveří. Zamračil jsem se. Byla neděle, chvíli předtím jsem slyšel překotné vyzvánění kostelních zvonů a většina lidí, které jsem znal, chodila do některé ze čtyř nebo pěti místních modliteben.

Natáhl jsem si tričko a šel ke dveřím. Stál za nimi trenér Borman s Ellen Dockertyovou, bývalou vedoucí odboru domácího vzdělávání a nastávající zastupující ředitelkou denholmské střední. Nikoho nepřekvapilo, že Deke podal výpověď ve stejný den jako Mimi. Trenér byl nacpaný do tmavě modrého obleku a křiklavé kravaty, která vypadala, že mu ten špalek místo krku přiškrcuje. Ellen na sobě měla strohé šedé šaty oživené jemnou krajkou kolem krku. Vypadali vážně. Moje první myšlenka, přesvědčivá a zároveň divoká, zněla: Oni to vědí. Nějak se dozvěděli, kdo jsem a odkud pocházím. Přišli mi to říci.

Trenéru Bormanovi se třásly rty a Ellen sice nevzlykala, ale oči měla plné slz. Pak mi to došlo.

„Jde o Mimi?“

Trenér přikývl. „Volal mi Deke. Zajel jsem pro Ellie – obyčejně ji vozím do kostela – a dáváme to lidem vědět. Nejdřív těm, které měla nejradši.“

„To je moc smutná zpráva,“ řekl jsem. „Jak je Dekeovi?“

„Snad to zvládá,“ řekla Ellen a pak se trochu tvrdě podívala na trenéra. „Aspoň podle něho.“

„Jo, je dobrej,“ ujistil mě trenér. „Jasně že ho to zlomilo.“

„To jistě,“ přitakal jsem.

„Nechá ji zpopelnit.“ Elleniny rty se nesouhlasně ztenčily. „Prý to tak chtěla.“

Přemýšlel jsem o tom. „Měli bychom uspořádat nějaké zvláštní shromáždění, až začne škola. Můžeme to udělat? Někdo by tam mohl promluvit. Možná bychom mohli dát dohromady promítání fotek? Lidé musejí mít spoustu jejích fotek.“

„To je báječný nápad,“ souhlasila Ellen. „Mohl byste to zorganizovat. Georgi?“

„S radostí se o to pokusím.“

„Ať vám pomůže slečna Dunhillová.“ A než mi stačilo hlavou prolétnout podezření z kuplířství, dodala: „Myslím, že chlapcům a děvčatům, kteří měli Mimi rádi, pomůže, když budou vědět, že náhradnice, kterou za sebe tak pečlivě vybrala, pomáhá plánovat smuteční shromáždění. A Sadie to prospěje také.“

Samozřejmě. Jako nováčkovi jí může trocha dobré vůle v začátku školního roku jedině pomoci.

„Dobře, promluvím s ní. Děkuji vám oběma. Zvládnete to?“

„Jistě,“ řekl trenér srdnatě, ale rty se mu pořád třásly. To se mi na něm líbilo. Pomalu odcházeli k jeho autu, které parkovalo u chodníku. Trenér přidržoval Ellen za loket. Tohle se mi na něm také líbilo.

Zavřel jsem dveře, posadil se na lavičku v maličké předsíni a přemýšlel o tom, jak Mimi říkala, jak by ji zkrušilo, kdybych nepřevzal školní představení. A kdybych se aspoň na rok neupsal k učení na plný úvazek. Také kdybych nepřišel na její svatební hostinu. Mimi, podle níž Kdo chytá v žitě patří do školní knihovny a která nebyla proti tomu pěkně si v sobotu večer zaskotačit. Patřila k členům učitelského sboru, na něž děti ještě dlouho po maturitě vzpomínají a přijedou za nimi na návštěvu, když už dávno dětmi nejsou. Patřila k učitelům, kteří se někdy objeví v problematickém životě studenta v kritickém okamžiku a způsobí životně důležitý obrat.

Ženu statečnou kdo nalezne? ptá se biblická kniha Přísloví. Je daleko cennější než perly. Stará se o vlnu a o len, pracuje s chutí vlastníma rukama. Podobná obchodním lodím zdaleka přiváží svůj chléb.

Jsou i jiná roucha než ta, která oblékáme na tělo, to ví každý učitel, a potrava není jen to, co si vkládáme do úst. Mimi nakrmila a oblékla mnohé. Včetně mě. Seděl jsem na lavičce, kterou jsem koupil na bleším trhu ve Fort Worthu, skloněnou hlavu jsem držel v dlaních a byl jsem hodně smutný, ale oči mi zůstaly suché.

Nikdy jsem nepatřil k mužům, kteří snadno pláčou.

8

Sadie okamžitě souhlasila, že mi s organizací smutečního shromáždění pomůže. Pracovali jsme na tom posledních čtrnáct dnů v horkém srpnu, jezdili městečkem a sháněli řečníky. Přesvědčil jsem Mikea Coslawa, aby přečetl Přísloví 31, které popisuje statečnou ženu, a Al Stevens se nabídl, že bude vyprávět o tom – ten příběh jsem od Mimi nikdy neslyšel –, jak dala specialitě jeho podniku jméno burger z vidloroha. Také jsme shromáždili přes dvě stě fotografií. Nejvíc se mi líbila ta, na které Mimi a Deke tancují twist na školním plese. Vypadala, že se baví, a Deke vypadal jako chlapík, kterému do zadnice zapíchli pořádný klacek. Probírali jsme ty fotografie ve školní knihovně, kde teď jmenovka na stole místo SLEČNA MIMI hlásala SLEČNA DUNHILLOVÁ.

Za celou tu dobu jsme se se Sadie vůbec nepolíbili, nedrželi za ruku a ani se navzájem nedívali do očí déle než jen letmo. Nemluvila o svém zkrachovalém manželství ani o důvodech, proč se z Georgie přestěhovala do Texasu. Já nemluvil o svém románu ani jí nevyprávěl o své minulosti, z větší části ovšem vymyšlené. Povídali jsme si o knihách. Povídali jsme si o Kennedym, jehož zahraniční politika jí připadala příliš hurávlastenecká. Diskutovali jsme o rodícím se hnutí za občanská práva. Vyprávěl jsem jí o prkně přes potok na konci chodníčku za benzinovou stanicí Humble Oil v Severní Karolíně. Odvětila, že podobné toaletní zařízení pro barevné lidi viděla v Georgii, ale je přesvědčená, že jejich dny už jsou sečteny. Myslela si, že přijde integrace na školách, ale pravděpodobně až někdy v sedmdesátých letech. Já jí pověděl, že podle mě to bude dřív, že to prosadí nový prezident a jeho mladší bratr, nejvyšší státní zástupce.

Odfrkla si. „Máte k tomu rozšklebenému Irovi víc respektu než já. Povězte mi, nechává se vůbec někdy stříhat?“

Nestali se z nás milenci, stali se z nás přátelé. Občas o něco klopýtla (i o vlastní nohy, které byly obrovské) a ve dvou případech jsem ji stačil zachytit, ale k pamětihodným zádrhelům jako při prvním setkání nedošlo. Občas prohlásila, že si prostě musí zakouřit, a já ji doprovodil do studentské kuřárny za kovodílnou.

„Bude mi líto, až si sem nebudu moct zaskočit a ve starých džínách se posadit na lavičku,“ řekla jednoho dne. To bylo necelý týden před začátkem školy. „Ve sborovnách je vždycky hrozně nahuleno.“

„To se jednoho dne úplně změní. Kouření bude v prostorách školy zakázáno. Jak žákům, tak učitelům.“

Usmála se. To bylo pěkné, protože rty měla plné a červené. A ty džíny na ní vypadaly dobře, to musím uznat. Měla dlouhé, předlouhé nohy. Nemluvě o tom, že ty džíny měla vzadu hezky vyplněné. „Společnost bez cigaret… Černošské děti a bílé děti studují bok po boku v dokonalé harmonii… Není divu, že píšete román, máte pořádně bujnou fantazii. Co ještě vidíte v té své křišťálové kouli, Georgi? Rakety na Měsíci?“

„Jistě, ale to bude pravděpodobně trvat déle než integrace. Kdo vám řekl, že píšu román?“

„Slečna Mimi,“ řekla a típla cigaretu v jednom z půltuctu stojacích popelníků s pískem. „Prý je dobrý. A když už mluvíme o Mimi, asi bychom se zase měli pustit do práce. Myslím, že fotografie už máme skoro hotové, ne?“

„Ano.“

„A pouštět tu písničku z West Side Story během promítání nebude podle vás příliš otřepané?“

„Somewhere“ bylo podle mě tak otřepané, že už se z toho ani prášit nemohlo, ale podle Ellen Dockertyové to byla Mimina oblíbená píseň.

Řekl jsem to Sadie a ta se nedůvěřivě zasmála. „Neznala jsem ji tak dobře, ale vůbec mi to k ní nesedí. Možná je to Ellenina oblíbená písnička.“

„Když teď o tom tak přemýšlím, je to velice pravděpodobné. Poslechněte, Sadie, nechcete jít v pátek se mnou na fotbal? Trochu ukázat dětem, že jste tu, než v pondělí začne škola?“

„Moc ráda.“ Pak se odmlčela a vypadala trochu nejistě. „Tedy pokud, víte, nemáte nějaké úmysly. Ještě nemůžu s někým chodit. Možná ještě dlouho.“

„Já také ne.“ Nejspíš přemýšlela o svém bývalém, ale já přemýšlel o Leem Oswaldovi. Brzy mu vrátí americký pas. Pak už půjde jen o to, aby sehnal pro svou manželku výjezdní sovětské vízum. „Ale přátelé spolu někdy zajdou na fotbal.“

„Správně, zajdou. A já si s vámi ráda vyjdu. Georgi.“

„Protože jsem vyšší.“

Hravě mě praštila do paže – jako starší sestra. „Správně, parťáku. Seš chlap, ke kterýmu můžu vzhlížet.“

9

Na fotbale k nám vzhlíželi prakticky všichni, a navíc se stopami jakési posvátné hrůzy – jako bychom byli představitelé poněkud odlišné lidské rasy. Podle mě to bylo docela milé a Sadie se výjimečně nemusela hrbit, aby zapadla. Měla na sobě svetr Lví pýchy a seprané džíny. Světlé vlasy si stáhla do ohonu, takže vypadala jako středoškolačka z posledního ročníku. Se svou výškou by mohla být útočnicí dívčího basketbalového týmu.

Posadili jsme se do řady vyhrazené učitelům a jásali, když Jim LaDue rozcupoval obranu Arnettských medvědů půltuctem krátkých přihrávek zakončených šedesátimetrovou bombou, která zvedla diváky z laviček. V poločase bylo skóre Denholm 31, Arnette 6. Když hráči odklusali z hřiště a napochodovala denholmská kapela s tubami a trombony rozhoupanými do rytmu, zeptal jsem se Sadie jestli nechce párek a kolu.

„Jasně že chci, ale v tuhle chvíli tam bude fronta až na parkoviště. Počkejte třeba až na nějaký time-out ve třech čtvrtinách. Teď musíme řvát jako lvi a vyvolávat Jima.“

„Myslím, že to všechno zvládnete sama.“

Usmála se na mě a chytila mě za paži. „Ne, potřebuji, abyste mi pomáhal. Jsem tu nová, pamatujete?“

Její dotek ve mně vyvolal teplé zachvění, které jsem si s přátelstvím nespojoval. A proč by ne? Tváře měla zardělé, oči jí jiskřily. Pod reflektory a zelenomodrým nebem houstnoucího texaského večera byla mnohem víc než hezká. Všechno by mezi námi mohlo pokročit mnohem rychleji, nebýt toho, co se stalo v poločase.

Kapela pochodovala po hřišti, jak to středoškolské kapely dělají, což znamená sice v rytmu, ale poněkud falešně, a burácela jakousi směs melodií, která nebyla příliš k rozeznání. Když dohrála, naklusaly do řady roztleskávačky, odhodily pompony k nohám a založily si ruce v bok. „Zakřičte L!“

Zakřičeli jsme, co žádaly, a na další naléhavou výzvu jsme zakřičeli V a I.

„A teď dohromady!“

„LVI!“ Všichni na domácích tribunách vyskočili a tleskali.

„Kdo vyhraje?“

„LVI!“ Vzhledem ke skóre v poločasu o tom celkem nebylo pochyb.

„Tak si pořádně zařvem!“

Zařvali jsme pěkně tradičně, nejdřív doleva a pak doprava. Sadie tomu dala všechno s dlaněmi přiloženými k ústům a ohon se jí houpal od ramene k rameni.

Pak přišel na řadu Jimův pokřik. V předchozích třech letech – ano, náš pan LaDue nastupoval při zápasech už v prvním ročníku – to bylo docela jednoduché. Roztleskávačky zaječely něco jako „Teď si zařvem Pýchu lvů! Jméno toho, kdo nás vede!“ A domácí diváci zakřičeli „JIM! JIM! JIM!“ A potom roztleskávačky udělaly několik hvězd a odběhly z hřiště, aby mohla napochodovat kapela druhého týmu a zatroubit pár melodií. Ale letos, možná na počest Jimovi, pro něhož to bude poslední sezóna, se pokřik změnil.

Pokaždé, když diváci zaječeli JIM, roztleskávačky odpověděly první slabikou jeho příjmení, kterou protáhly jako vábivý melodický tón. Bylo to nové, ale nijak složité a diváci se rychle chytili. Sadie pokřikovala s těmi nejlepšími, dokud si nevšimla, že já jsem se nepřidal. Jenom jsem tam stál s otevřenými ústy.

„Georgi? Stalo se něco?“

Nemohl jsem odpovědět. Vlastně jsem ji sotva slyšel. Protože jsem si připadal, že jsem se ocitl zpátky v Lisbon Falls. Zrovna jsem prošel králičí norou. Zrovna jsem prošel kolem sušárny a podlezl řetěz. Byl jsem připravený na setkání s Mužem se žlutou kartou, ale ne na jeho útok. K němuž došlo. Jenomže už to nebyl Muž se žlutou kartou, teď z něho byl Muž s oranžovou kartou. Ty tu nemáš bejt, řekl. Co seš zač? Co tu děláš? A když jsem se ho chystal zeptat, jestli kvůli problému s pitím nezkusil Anonymní alkoholiky, řekl…

„Georgi?“ Už vypadala nejen ustaraně, ale i vystrašeně. „Co je? Co se stalo?“

Fanoušci se skandováním odpovědí nechali docela strhnout. Roztleskávačky vykřikly „JIM“ a diváctvo odpovědělo „LA“.

Odprejskni, Jimlo! To na mě zavrčel Muž se žlutou kartou, z něhož se stal Muž s oranžovou kartou (i když z něho ještě nebyl Muž s černou kartou, usmrcený vlastní rukou), a přesně to jsem slyšel i teď, kdy si ty dvě slabiky přehazovalo mezi sebou dva a půl tisíce přihlížejících fanoušků s roztleskávačkami sem a tam jako medicinbal:

„JIMLA, JIMLA, JIMLA!“

Sadie mě popadla za paži a zatřásla se mnou. „Řekněte něco, pane! Řekněte něco, protože mě začínáte děsit!“

Otočil jsem se k ní a podařilo se mi usmát. Nešlo to příliš snadno, to mi věřte. „Nejspíš mi klesla hladina cukru. Půjdu nám koupit tu kolu.“

„Nechystáte se omdlít, že ne? Můžu vás doprovodit ke zdravotníkům, jestli…“

„Je mi dobře,“ řekl jsem a pak bez rozmýšlení, co to dělám, jsem ji políbil na špičku nosu. Nějaký kluk zařval: „Do toho, pane Ambersone!“ Místo aby se zatvářila pohoršeně, zavrtěla nosem jako králík a pak se usmála. „Tak už běžte. Než mi zničíte pověst. A přineste mi párek s chili. Se spoustou sýra.“

„Ano, madam.“

Minulost má tendenci znít více hlasy, to už jsem pochopil. Ale co to bylo za píseň? Nevěděl jsem a dělalo mi to velké starosti. V betonovém korytě, které vedlo ke stánku s občerstvením, zněl pokřik ještě silněji, až se mi chtělo zacpat si rukama uši, abych jej neslyšel.

„JIMLA! JIMLA! JIMLA!“

ČÁST 4

Sadie a generál

Kapitola čtrnáctá

1

Smuteční shromáždění se konalo na závěr prvního školního dne, a pokud by se úspěch dal měřit mokrými kapesníky, pak show, kterou jsme se Sadie dali dohromady, byla senzační. Myslím, že pro děti to byla určitá katarze, a podle mě by se to líbilo i Mimi. Sarkastičtí lidé bývají pod tou tvrdou slupkou hrozné měkkoty, řekla mi jednou. Já nejsem jiná.

Učitelé se během svých proslovů ještě dokázali udržet. Pod kůži se jim dostal Mike, který klidně a procítěně recitoval z Přísloví 31. Potom, během promítání fotografií za doprovodu kýče z West Side Story, se učitelský sbor vzdal. Zejména trenér Borman mi připadal zábavný. Slzy mu proudily po rudých tvářích a z mohutné hrudi se mu nořily škytavě vzlyky, takže mi denholmský fotbalový guru připomínal druhého nejoblíbenějšího kresleného kačera všech dob, Baby Hueyho.

Pošeptal jsem svůj postřeh Sadie, která stála vedle velkého plátna, na němž se střídaly fotografie s Mimi. Sadie také plakala, ale musela z pódia odejít do zákulisí, protože smích nejdřív se slzami bojoval a pak je přemohl. Bezpečně schovaná ve stínech se na mě káravě podívala… a pak na mě vystrčila prostředník. Usoudil jsem, že si to zasloužím. Napadlo mě, jestli by si Mimi stále myslela, že já a Sadie spolu výtečně vycházíme.

Nejspíš ano.

Pro podzimní představení jsem vybral Dvanáct rozhněvaných mužů, přičemž jsem částečně náhodou opomněl informovat Společnost Samuela Frenche, že mám v úmyslu naši verzi přejmenovat na Porotu, takže budu moci angažovat několik dívek. Čtené zkoušky se budou konat koncem října a 13. listopadu začnou běžné zkoušky, to už bude po posledním fotbalovém zápasu Lvů v běžné sezóně. Do role porotce číslo 8 jsem chtěl obsadit Vince Knowlese – potížistu, kterého hrál ve filmu Henry Fonda – a Mikea Coslawa do role, která byla podle mě v celé hře nejlepší: násilnického, agresivního porotce číslo 3.

Jenže jsem se začal soustřeďovat na důležitější představení, vedle něhož vypadala záležitost s Frankem Dunningem jako ubohá parodie. Nazvěme ji Jake a Lee v Dallasu. Pokud všechno půjde dobře, bude to tragédie o jednom dějství. Musel jsem být připravený vstoupit na scénu, až přijde čas, a to znamenalo začít brzy.

2

Šestého října Denholmští lvi vyhráli pátý zápas a byli na nejlepší cestě odehrát čistě vítěznou sezónu, která bude věnována Vinci Knowlesovi, chlapci, jenž hrál v představení O myších a lidech George, ale vůbec nedostane možnost hrát ve Dvanácti rozhněvaných mužích v adaptaci George Ambersona – o tom však později. Byl začátek prodlouženého, třídenního víkendu, protože následující pondělí byl Kolumbův den.

Na svátky jsem odjel do Dallasu. Většina obchodů měla otevřeno a moje první zastávka byla v jedné zastavárně na Greenville Avenue. Mužíčkovi za pultem jsem řekl, že chci koupit nejlevnější snubní prsten, jaký má na skladě. Odešel jsem od něho s osmidolarovým zlatým kroužkem (tedy aspoň vypadal jako zlatý) na prsteníku levé ruky. Pak jsem odjel do centra do jednoho podniku na Dolní Hlavní ulici, který jsem vyslídil v dallaských Zlatých stránkách: Tichý Mike – Satelitní elektronika. Uvítal mě tam upravený drobný muž v brýlích s rohovinovou obroučkou a přízračně futuristickým odznakem na vestě: NIKOMU NEVĚŘ, hlásal.

„Vy jste Tichý Mike?“ zeptal jsem se.

„Jo.“

„A jste opravdu nemluva?“

Usmál se. „Záleží na tom, kdo poslouchá.“

„Dejme tomu, že nikdo,“ řekl jsem a pověděl mu, co chci. Ukázalo se, že jsem si mohl svých osm babek ušetřit, protože ho moje údajná nevěrná manželka vůbec nezajímala. Naopak ho zaujalo zařízení, které jsem chtěl koupit. Toto téma z něho udělalo Velice Hovorného Mikea.

„Pane, tohle zařízení možná seženete na planetě, odkud jste přiletěl, ale tady nic takového určitě nemáme.“

To mi připomnělo, jak mě Mimi srovnávala s mimozemským návštěvníkem ve Dni, kdy se zastavila Země. „Nevím, co tím myslíte.“

„Chcete malé bezdrátové zařízení k poslechu? Fajn. Mám jich hromadu ve vitríně tamhle nalevo od vás. Říká se jim tranzistorový přijímač. Mám na skladě Motorolu i GE, ale Japonci dělají nejlepší.“ Vystrčil dolní ret a odfoukl si loknu z čela. „Není to podraz? Před patnácti rokama je porazíme tím, že jim rozbombardujeme dvě města na radioaktivní prášek, ale zlomí je to? Ne! Zalezou do děr, dokud se prach neusadí, pak místo s kulometama Nambu vylezou vyzbrojení plošnými spoji a pájkami. Do roku 1985 jim bude patřit svět. Teda aspoň ta část světa, kde žiju já.“

„Takže mi nemůžete pomoct?“

„Co, děláte si prču? Jasně že můžu. Tichý Mike McEachern vždycky rád pomůže splnit elektronické potřeby zákazníka. Ale bude to drahý.“

„Jsem ochotný zaplatit docela dost. Mohlo by mi to totiž ušetřit víc, až dostanu tu nevěrnou mrchu před soud a rozvedeme se.“

„Aha. Počkejte chvilku, něco zezadu přinesu. A otočte tu ceduli na dveřích na ZAVŘENO, jo? Ukážu vám něco, co nejspíš nebude… no, možná to přece jenom je legální, ale kdo ví? Je snad Tichý Mike McEachern státní zástupce?“

„To zřejmě ne.“

Můj průvodce elektronikou šedesátých let se vynořil ze skladu s prapodivným zařízením v jedné ruce a malou kartonovou krabicí v druhé. Nápis na krabici byl v japonštině. Zařízení vypadalo jako robertek pro lolitku posazený na černém plastovém kotouči. Kotouč byl sedm centimetrů silný, měl průměr asi jako čtvrtdolar a vycházel z něj svazek drátů. Prodavač to položil na pult.

„Tohle je Echo. Vyrobený přímo tady ve městě, synku. Pokud někdo dokáže porazit syny Nipponu v jejich vlastní hře, tak jsme to my. Do roku 1970 elektronika v Dallasu nahradí banky. Pamatujte na má slova.“ Pokřižoval se, ukázal k nebi a dodal: „Bůh žehnej Texasu.“

Zvedl jsem zařízení z pultu. „Co přesně je Echo, když je to doma s kopýtkama na polštářku?“

„Nejvíc se to podobá broučkovi, jakýho jste mi popsal a jakýho tu dostanete. Je malý, protože nemá elektronky a neběží na baterie. Běží to na domácí střídavý proud.“

„Zastrčí se to do zdi?“

„Jasně, proč ne?“ Vaše manželka a její přítel se na to můžou koukat a říkat: „To je pěkné, někdo sem nasadil štěnici, když jsme byli venku, takže teď na to hupsnem a naděláme pořádnej randál a pak probereme všechny svoje soukromý záležitosti.“

Byl opravdu praštěný. Ovšem trpělivost je ctnost. A já něco potřeboval.

„Co se s tím tedy dělá?“

Poklepal na kotouč. „Tohle přijde do podstavce lampy. Ne stojací, ledaže by vás zajímaly nahrávky myší pobíhajících pod prknama podlahy, chápete? Strčí se to do lampy na stole, takže bude nahoře, kde lidi mluví.“ Prohrábl dráty. „Ten červený a žlutý se napojí na šňůru lampy, šňůra od lampy se strčí do zdi. Nic to nedělá, dokud lampu někdo nerozsvítí. Když to udělají, bingo, už to sviští.“

„Ta druhá věc je mikrofon?“

„Jo, a na americkou výrobu je dobrej. Takže – vidíte ty druhé dva dráty? Modrej a zelenej?“

„Ano.“

Otevřel kartonovou krabici s japonským nápisem a vytáhl cívkový magnetofon. Byl větší než krabička Sadiiných winstonek, ale ne o moc.

„Tyhle dráty se napojí k tomuhle. Základní jednotka přijde do lampy, magneťák do zásuvky u stolu, třeba pod manželčiny spoďáry. Nebo vyvrtejte do zdi dírku a strčte ho do komory.“

„Ten magnetofon také čerpá energii ze šňůry u lampy.“

„Přirozeně.“

„Mohl bych ta Echa dostat dvě?“

„Sehnal bych klidně čtyři, kdybyste chtěl. To by ale možná zabralo týden.“

„Dvě mi budou stačit. Kolik to stojí?“

„Takovýhle věci nejsou laciný. Dva vás přijdou na sto čtyřicet. Lepší cenu vám dát nemůžu. A muselo by to být hotově.“ Mluvil s lítostí, která prozrazovala, že sám snil svůj pěkný malý technosen, ale teď ten sen skoro končí.

„Kolik bych si musel připravit, kdybych po vás chtěl, abyste mi to instaloval?“ Viděl jsem, jak se vylekal, a honem jsem ho uklidňoval. „Nemyslím to tak, že byste musel někam vyloženě vlézt, nic takového. Jenom strčit ty přístroje do pár lampiček a zapojit je na magnetofony – to byste mohl udělat?“

„Samozřejmě že bych mohl, pane…“

„Řekněme pane Doe. John Doe.“

Oči mu zajiskřily asi tak, jako zajiskří E. Howardu Huntovi, až poprvé spatří výzvu, jakou bude představovat hotel Watergate. „Dobré jméno.“

„Díky. A bylo by dobré mít v drátech trochu na výběr. Některé krátké, pokud to budu moct umístit blízko, a některé delší, jestli to budu muset schovat v nějaké komoře nebo za zdí.“

„To můžu udělat, ale neradím vám, aby byly delší než tři metry, jinak uslyšíte akorát huhlání. Taky platí, že čím delší dráty, tím větší šance, že je někdo najde.“

To dokázal pochopit i učitel angličtiny.

„Kolik to celé bude stát?“

„Hmm… sto osmdesát?“

Vypadal, že je ochotný smlouvat, ale já neměl čas ani chuť. Vysázel jsem na pult pět dvacetidolarovek a řekl; „Zbytek dostanete, až si to přijdu vyzvednout. Ale nejdřív je vyzkoušejte, aby fungovaly, ano?“

„Jo, jistě.“

„Ještě jedna věc. Vezměte na to použité lampy. Hodně opotřebované.“

„Opotřebované?“

„Jako byste je našel v garážovém výprodeji nebo na bleším trhu a stály čtvrťák za kus.“ Když odrežírujete pár her – když jsem počítal ty, na nichž jsem pracoval na lisbonské střední, pak O myších a lidech byla moje pátá –, naučíte se pár věcí o dekoracích. Rozhodně jsem nepotřeboval, aby z polozařízeného bytu někdo ukradl lampu napěchovanou štěnicí.

Chvíli se tvářil nechápavě, ale pak se mu tváří rozlil spiklenecký úsměv. „Už to chápu. Realismus.“

„Tak zní plán. Stane.“ Zamířil jsem ke dveřím, pak jsem se vrátil, opřel se předloktím o vitrínu s tranzistorovými přijímači a pohlédl mu do očí. Nemohu přísahat, že uviděl muže, který zabil Franka Dunninga, ale určitě nemohu říci ani opak. „Nebudete o tom mluvit, viďte?“

„Ne! Jasně že ne!“ Přejel si po rtech dvěma prsty a tím je zamkl.

„Tak to má být,“ řekl jsem. „Kdy?“

„Dejte mi pár dnů.“

„Vrátím se příští úterý. V kolik zavíráte?“

„V pět.“

Spočítal jsem vzdálenost z Jodie do Dallasu a řekl: „Dvacet navíc, pokud necháte otevřeno do sedmi. Dřív to nestihnu. Může to tak být?“

„Jo.“

„Dobře. Všechno připravte.“

„Připravím. Ještě něco?“

„Jo. Proč vám sakra říkají Tichý Mike?“

Doufal jsem, že řekne Protože umím zachovat tajemství, ale neřekl. „Když jsem byl malej, myslel jsem, že ta zamilovaná písnička je o mně. A pak už mi to tak nějak zůstalo.“

Neptal jsem se, ale v půli cesty k autu jsem si na tu starou písničku o májových láskách vzpomněl a rozesmál jsem se.

Tichý Mike, vlahý Mike.

Svět, v němž žijeme, je někdy opravdu bizarní.

3

Až se Lee a Marina vrátí do Spojených států, budou postupně bydlet v sérii bytů s nízkým nájemným, včetně toho v New Orleansu, který jsem už navštívil, ale podle Alových poznámek jsem došel k závěru, že se musím soustředit pouze na dva z nich. Jeden byl na Západní Neely Street číslo 214 v Dallasu. Druhý byl ve Fort Worthu, a právě tam jsem zajel po své návštěvě u Tichého Mikea.

Měl jsem plán města, ale stejně jsem se musel třikrát zeptat na cestu. Nakonec mi správný směr ukázala starší černá žena, která obsluhovala v jednom domácím bistru. Když jsem konečně našel, co jsem hledal, už jsem se nedivil, že jsem to hledal tak těžko. Odlehlý konec Mercedes Street byl nevyasfaltovaný, pouze uježděná cesta lemovaná zpustlými domy, jen o málo lepšími, než jsou chatrče zemědělských pachtýřů. Končila rozlehlým, téměř prázdným parkovištěm, kde se po rozdroleném asfaltu honily chomáče uschlého plevele. Za parkovištěm byla zadní škvárobetonová zeď skladiště. Na ní bylo vápnem třímetrovými písmeny napsáno MAJETEK OKRSKU MONTGOMERY a ještě NEOPRÁVNĚNÝ VSTUP SE TRESTÁ a HLÍDÁNO POLICIÍ.

Vzduch vanoucí od Odessa-Midland čpěl krakovaným benzinem a kdesi mnohem blíž páchly splašky. Z otevřených oken zazníval rock and roll. Slyšel jsem Dovells, Johnnyho Burnetta, Leeho Dorseye, Chubbyho Checkera… a to bylo jen na prvních čtyřiceti metrech. Ženy věšely prádlo na rezavé otočné sušáky. Všechny na sobě měly šatové zástěry, které si nejspíš koupily u Zayera nebo v Mamoth Martu, a všechny vypadaly těhotné. Špinavý malý kluk a stejně špinavá holčička stáli na rozpraskané uježděné cestičce k domu a dívali se, jak projíždím kolem. Drželi se za ruce a byli si tak podobní, že to musela být dvojčata. Chlapec byl nahatý až na jedinou ponožku a držel kapslovou pistoli. Holčička měla na sobě klubové tričko Mickey Mouse a níž jí visela těžká plína. V ruce svírala umělohmotnou panenku stejně špinavou, jako byla sama. Dva muži nazí do půl pasu si házeli fotbalovým míčem z jedné zahrady na druhou, oběma při tom visela z koutku úst cigareta. Za nimi v prachu zobal kohout a dvě oškubané slepice a kousek od nich ležel vychrtlý pes, který buď spal, nebo byl mrtvý.

Zajel jsem před domek číslo 2703, kam Lee přiveze manželku a dceru, až už nebude moci vydržet zhoubné přívaly lásky Marguerity Oswaldové. Dva betonové pruhy vedly k holému plácku s naftovými skvrnami, kde by v lepší čtvrti byla garáž. Úhor s drny štětinaté trávy, který by jinde byl udržovaným trávníkem, byl posetý lacinými plastovými hračkami. Holčička v otrhaných růžových šortkách pořád dokola kopala balon do stěny domu. Pokaždé, když zasáhla dřevěné obložení, řekla: „Bumho!“

Z okna vystrčila hlavu žena s velkými modrými natáčkami na hlavě a s cigaretou zastrčenou v hubě zařvala: „Okamžitě s tím přestaň, Rosette, nebo vylezu ven a seřežu ti zadek!“ Pak mě uviděla. „Co vy tady chcete? Jestli chcete zaplatit, máte smůlu. Tohle všechno vyřizuje manžel. Dneska má práci.“

„Nechci nic zaplatit,“ řekl jsem. Rosette po mně kopla balon s úšklebkem, který se neochotně změnil v úsměv, když jsem míč zachytil hranou boty a pomalu jí ho kopl zpátky. „Chtěl jsem s vámi jenom na chvilku mluvit.“

„Tak to musíte počkat. Nejsem voblečená.“

Hlava zmizela. Čekal jsem. Rosette tentokrát vykopla míč vysoko a do strany („Bumho!“), ale podařilo se mi ho chytit rukou, než zasáhl dům.

„Rukama se nesmí hrát, ty blbče pitomej,“ poučila mě. „To je penalta.“

„Rosette, co jsem ti říkala o tý tvý zatracený hubě?“ Maminka vyšla na zápraží se žlutým šátkem přes natáčky. Náhle vypadaly jako zakuklení brouci, kteří budou určitě jedovatí, až se vyklubou.

„Blbec pitomej!“ zaječela Rosette a už pelášila po Mercedes Street směrem ke skladišti Monkey Ward, a cestou kopala do míče a šíleně se chechtala.

„Co chcete?“ Mamince bylo dvaadvacet a táhlo jí na padesát. Chybělo jí několik zubů a pod okem jí bledl monokl.

„Chci vám položit několik otázek,“ řekl jsem.

„Co z toho budu mít?“

Vytáhl jsem peněženku a nabídl jí pětidolarovou bankovku. „Na nic se mě neptejte a já vám nebudu lhát.“

„Vy nejste vocaď. Mluvíte jako Yankee.“

„Chcete ty peníze, nebo ne, paní?“

„Záleží na těch otázkách. Velikost podprsenky vám vykládat nebudu.“

„Pro začátek chci vědět, jak dlouho tu bydlíte.“

„Tadyhle? Řekla bych, že šest tejdnů. Harry si myslel, že se možná chytí v tom skladu Monkey Ward, ale nikoho neberou. Takže zašel do Manpower. Víte, co to je?“

„Nádenická práce?“

„Jo, a maká s bandou negrů.“ Akorát že neřekla maká, ale magá. „Devět dolarů za den makačky s bandou zasranejch negrů na silnici. Prej si připadá, jako by byl zase v kriminálu.“

„Jaký platíte nájem?“

„Padesát měsíčně.“

„Byl domek zařízený?“

„Částečně. No, dalo by se to tak říct. Dostali jsme pitomou postel a pitomej plynovej sporák, kterej nás nejspíš jednou všechny zabije. A dovnitř vás nevezmu, tak se nenamáhejte. Nemám ponětí, co jste zač.“

„Byly tu také lampičky a podobně?“

„Jste blázen, pane.“

„Tak byly?“

„Ale jo, pár jo. Jedna funguje a druhá teda ne. Já tu nezůstanu, ať mě vezme čert, jestli jo. On mi vykládá, že se nechce odstěhovat zpátky k mý mámě v Mozelle, ale povídali, že mu hráli. Já tu nezůstanu. Čucháte, jak to tu smrdí?“

„Ano, madam.“

„To jsou normální sračky, panáčku. Žádný kočičince, žádný psí hovna, to jsou lidský sračky. Makat s negrama, to je jedna věc, ale žít jako oni? V žádným případě. Skončil jste?“

Ještě ne tak docela, i když bych moc rád. Byl jsem z ní znechucený a ze sebe také, že se odvažuji ji soudit. Byla obětí své doby, svých rozhodnutí a téhle ulice páchnoucí po sračkách. Ale já se neustále díval na ty natáčky pod žlutým šátkem. Na ty tlusté modré larvy, které jenom čekaly na vylíhnutí.

„Tady asi nikdo nezůstane dlouho, že?“

„Na týhle ulici?“ Mávla cigaretou k uježděné cestě, k pustému parkovišti a ohromnému skladišti plnému pěkných věcí, které jí nikdy nebudou patřit. K natěsnaným boudám, jejichž zápraží bylo z popraskaných škvárobetonových bloků a rozbitá okna zakrytá kusy lepenky. Na řádící děti. Na staré, prorezlé fordky, hudsony a studebakery. Na nelítostné texaské nebe. Pak se děsivě zasmála, znělo to pobaveně a zoufale zároveň.

„Pane, tohle je zastávka na cestě nikam. Já a Držkatá Sue vyrážíme zpátky do Mozelle. Jestli s námi Harry nepojede, pojedeme bez něho.“

Vytáhl jsem z kapsy na boku mapku, utrhl z ní proužek a naškrábal na něj svoje telefonní číslo do Jodie. Pak jsem vytáhl další pětidolarovku. Oba papírky jsem jí podal. Dívala se na ně, ale nebrala si je.

„K čemu mi bude vaše telefonní číslo? Já žádnej blbej telefon nemám. A navíc to ani není místní číslo. Je to blbý meziměsto.“

„Zavolejte mi, až se budete stěhovat. Nic jiného nechci. Zavolejte mi a řekněte: ‚Pane, tady je máma od Rosette a stěhujeme se.‘ Nic víc.“

Viděl jsem, jak počítá. Netrvalo jí to dlouho. Deset dolarů bylo víc, než její manžel vydělá za celý den v horkém texaském slunci. Protože Manpower nevědělo nic o příplatcích za práci o svátcích. A tohle bude deset dolarů, o nichž on nebude nic vědět.

„Dejte mi ještě pětasedmdesát centů,“ řekla. „Na to meziměsto.“

„Tu máte, vezměte si dolar. Trochu si užijte. A nezapomeňte.“

„Nezapomenu.“

„To bych vám určitě neradil. Protože jestli zapomenete, mohl bych vyhledat vašeho manžela a trochu si s ním popovídat. Tohle je velice důležitá věc, paní. Pro mě. Jak se vlastně jmenujete?“

„Ivy Templetonová.“

Stál jsem tam na té hlíně mezi bodláčím, čichal žumpu, připečenou naftu a syté aroma zemního plynu páchnoucího jako prdy.

„Pane? Co je s váma? Vypadáte najednou divně.“

„Nic,“ odbyl jsem ji. A možná to skutečně nic nebylo. Templeton přece nebylo nijak neobvyklé jméno. A člověk si samozřejmě může nechat namluvit cokoliv, když se pořádně snaží. Já jsem toho živoucím důkazem.

„A jak se jmenujete vy?“

„Puddentane,“ řekl jsem. „Zeptejte se mě znovu a zopakuju vám to.“ Po té trošce dětinského špičkování se konečně usmála.

„Zavoláte mi, paní?“

„Jo, jasně. Tak už běžte. Jestli cestou ven přejedete tu moji malou potvoru, akorát mi tím prokážete laskavost.“

Odjel jsem zpátky do Jodie a na dveřích našel připíchnutý vzkaz.

Georgi,

zavolal byste mi? Potřebuji od vás laskavost.

Sadie (prostě malér!)

Co to přesně znamenalo? Zašel jsem dovnitř, abych jí zavolal a zjistil to.

4

Matka trenéra Bormana, která bydlela v domově důchodců v Abilenu, si zlomila nohu v kyčli a tuhle sobotu se na škole konala tancovačka Sadie Hawkinsové.

„Trenér mě přemluvil, abych šla s ním dělat gardedámu! Řekl mi, a to cituji: ‚Jak můžete odolat a nejít na ples, který se po vás prakticky jmenuje?‘ To bylo minulý týden. A já blbec souhlasila. On teď jede do Abilenu, což pro mě znamená co? Že uhlídám dvě stovky sexem posedlých šestnáctiletých, až budou tancovat twist a philly? To si tedy nemyslím! Co když někteří kluci přinesou pivo?“

Napadlo mě, že by byl zázrak, kdyby nepřinesli, ale raději jsem to neříkal nahlas.

„Nebo co když se poperou na parkovišti? Ellie Dockertyová říkala, že loni vtrhla na ples parta kluků z Hendersonu a dva chlapci od nich a dva od nás skončili v nemocnici! Georgi, můžete mi s tím pomoct? Prosím?“

„Že by mě Sadie Dunhillová právě zhawkinsovala?“ Usmíval jsem se. Představa, že s ní půjdu tancovat, mě nenaplňovala chmurami.

„Nežertujte! Tohle není k smíchu!“

„Sadie, půjdu s vámi velice rád. Přinesete mi kytičku na klopu?“

„Přinesu vám láhev šampaňského, jestli je to nutné.“ Zamyslela se nad tím. „Vlastně ne. Na to nemám plat. Ale láhev Studené kachny klidně.“

„Zahájení je v půl osmé?“ Ačkoli to jsem už věděl. Plakáty visely po celé škole.

„Správně.“

„A hudba je reprodukovaná. Žádná kapela. To je dobré.“

„Proč?“

„Protože živá hudba působí problémy. Dělal jsem dozor na plese, kde bubeník o přestávkách prodával domácí pivo. To byl zážiteček.“

„Došlo na rvačky?“ Úplně se zhrozila. A také ji to zaujalo.

„Ne, ale strašně zvraceli. Byl to pěkný burčák.“

„To se stalo na Floridě?“

Bylo to v Lisbon Falls v roce 2009, takže jsem jí řekl, že ano, na Floridě. Také jsem jí pověděl, že s ní velice rád budu celou tancovačku dozorovat.

„Strašně moc vám děkuji. Georgi.“

„Potěšení je na mé straně, madam.“

A rozhodně bylo.

5

Tancovačku Sadie Hawkinsové měl na starosti Pep Club a odvedl prvotřídní práci: Z krovů v tělocvičně visela spousta krepových stuh (samozřejmě stříbrných a zlatých), dodali spoustu zázvorové limonády, citronové sušenky a rudosametové dortíčky, které poskytly Budoucí americké hospodyňky. Výtvarný kroužek – malý, ale zapálený – přispěl lepenkovou stěnou, na které byla vyvedena samotná nesmrtelná slečna Hawkinsová, jak honí žádoucí ženichy po Dogpatchi. Většinu práce odvedli Mattie Shaw a Mikeova přítelkyně Bobbi Jill a byli na ni právem hrdí. Napadlo mě, jestli jim to vydrží za sedm nebo osm let, kdy první vlna feministek začne pálit svoje podprsenky a demonstrovat za reprodukční rovnoprávnost. Nemluvě o nošení triček s nápisy jako NEJSEM NIČÍ MAJETEK a ŽENA POTŘEBUJE MUŽE ASI JAKO RYBA BICYKL.

Diskžokejem a ceremoniářem večera byl Donald Bellingham z druhého ročníku. Dorazil s naprosto úžasnou sbírkou desek, kterou měl nikoli v jednom, ale dvou kufrech Samsonite. S mým svolením (Sadie jenom zmateně koukala) připojil na školní rozhlas svůj gramofon Webcor a tatínkův předzesilovač. Tělocvična byla dost velká, aby v ní zvuk přirozeně rezonoval, a po několika úvodních skřípotech zpětné vazby získal dunivý zvuk, který byl prostě famózní. Donald se sice narodil v Jodie, ale trvale bydlel v Rockvillu, stát Velkej šéfík. Měl brýle s tlustými čočkami a růžovými obroučkami, kalhoty s páskem a kombinované střevíce tak komicky hranaté, že byly prostě šílené, kámo. Jeho obličej byl explodující plantáží beďarů, korunovaný tlustě napomádovaným kačírkem à la Bobby Rydell. Vypadal, že by mohl první pusu od opravdového živého děvčete dostat až někdy ve dvaačtyřiceti, ale u mikrofonu byl pohotový a zábavný a jeho sbírka desek (kterou nazýval „hromada vosku“ a „Doníkova kulatina zvuků“) byla, jak už jsem se zmínil, nejúžasnější ze všeho.

„Nastartujem tuhle party závanem minulosti, rokenrolovou vykopávkou ze hřbitova, kde to sviští, zlatou bombou, plackou, co vám rozfofruje nohy v rytmu dávnověku, takže tady je Danny… and the JOOONIERS!“

Tělocvičnou zaburácelo „At the Hop“. Tanec začal jako většina podobných akcí na začátku šedesátých let, takže pouze dívky začaly křepčit s dívkami. Nohy v levných sandálech létaly. Spodničky vířily. Ale po chvíli se parket začal plnit smíšenými páry – aspoň při rychlých skladbách, současnějších věcech jako „Hit the Road Jack“ and „Quarter to Three“.

Mnoho dětí by se do Když hvězdy tančí neprobojovalo, ale byly mladé, nadšené a očividně si to užívaly. Pohled na ně mi dělal radost. Kdyby Donny B. neměl později tolik fištronu, že trochu ztlumil světla, udělal bych to sám. Sadie z toho byla zprvu nervózní, očekávala průšvih, ale tyhle děti se sem přišly jenom bavit. Nevtrhly sem žádné hordy z Hendersonu ani jiné školy. Sadie si to uvědomovala a začala se trochu uvolňovat.

Asi po čtyřiceti minutách hudby non stop (a čtyřech rudosametových dortících) jsem se naklonil k Sadie a řekl: „Přišla chvíle, aby strážný Amberson vyrazil na první obhlídku budovy a přesvědčil se, že se na hřišti nikdo nechová nevhodně.“

„Chcete, abych šla s vámi?“

„Chci, abyste nespouštěla z očí mísu s punčem. Pokud se k ní přiblíží nějaký mladý muž s lahví čehokoli, třeba jen sirupem proti kašli, chci, abyste mu pohrozila elektrickým křeslem nebo kastrací, podle vlastního uvážení, co na něj zabere.“

Opřela se o zeď a smála se tak, až jí do koutků očí vhrkly slzy. „Jděte už. Georgi, jste hrozný.“

Šel jsem. Byl jsem rád, že jsem ji rozesmál, ale po třech letech bylo snadné zapomenout, o kolik účinnější jsou sexuálně zabarvené vtipy v Dávnolandu.

Načapal jsem párek, který se muchloval v jednom stinnějším koutě na východní straně hřiště – on prozkoumával, co je pod svetrem, ona se mu očividně snažila sáním utrhnout rty. Když jsem poklepal mladému průzkumníkovi na rameno, odskočili od sebe. „Tohle si nechte do lesa po večírku,“ řekl jsem. „Teď se vraťte do tělocvičny. Jděte pomalu. Vychladněte. Dejte si trochu punče.“

Šli, dívka si zapínala svetr, on kráčel trochu ohnutý oním známým krokem puberťáků, kterému se říká Cupitání modrých koulí.

Za kovodílnou na mě zamrkaly dva tucty červených světlušek. Zamával jsem a pár kluků v kuřáckém koutku mi také zamávalo. Vystrčil jsem hlavu za roh dřevoobráběcí dílny a uviděl jsem něco, co se mi nelíbilo. Mike Coslaw, Jim LaDue a Vince Knowles stáli v těsném hloučku a cosi si mezi sebou podávali. Hmátl jsem po tom a mrskl to přes drátěný plot dřív, než si stačili uvědomit, že tam jsem.

Jim na okamžik vypadal vylekaně, ale pak mi věnoval svůj žoviální fotbalistický úsměv. „Taky vás zdravím, pane.“

„Toho mě ušetři, Jime. Nejsem nějaká holka, kterou se snažíš vysvlíknout z kalhotek, a rozhodně nejsem váš trenér.“

Vypadal otřeseně a trochu vyděšeně, ale v jeho tváři jsem neviděl žádnou uraženou povýšenost. Myslím, že kdyby se tohle stalo v některé velké dallaské škole, možná bych se takového výrazu dočkal. Vince couvl o krok. Mike zůstal na místě, ale vypadal zaraženě a rozpačitě. Ne, to bylo něco víc než rozpaky. On se vyloženě styděl.

„Flaška na tancovačce,“ řekl jsem. „Ne že bych čekal, že se budete držet všech pravidel, ale proč to děláte tak pitomě, když už je chcete porušovat? Jimmy, když se necháš chytit, jak piješ, a vyhodí tě z fotbalového týmu, co se stane s tvým alabamským stipendiem?“

„Nejspíš mě na rok vyřadí z týmu,“ řekl. „Nic víc.“

„Správně, budeš tam dřepět rok navíc. Dokonce budeš muset mít dobré známky. Totéž platí pro tebe, Mikeu. A vyletíš z dramatického kroužku. To chceš?“

„Ne, pane.“ Sotva to zašeptal.

„A ty to chceš, Vinci?“

„Ne, ehm, pane. Rozhodně ne. Budeme teda hrát tu porotu? Protože jestli jo…“

„Nejste ani dost chytří na to, abyste drželi klapačku, když vám učitel zvedá mandle?“

„Ano, pane.“

„Kluci, příště vám to u mě neprojde, ale dnes večer máte štěstí. Dnes večer dostanete cennou radu: Neposerte si budoucnost. Nedělejte to kvůli půllitru brandy na školní tancovačce, na kterou si už za rok ani nevzpomenete. Rozumíte tomu?“

„Ano, pane,“ řekl Mike. „Omlouvám se.“

„Já taky,“ přidal se Vince. „Strašně.“ A pokřižoval se a přitom se culil. Někteří jsou tak prostě nastavení. Možná že svět potřebuje partu chytrolínů, aby tu bylo veseleji, kdo ví?

„Jime?“

„Ano, pane,“ řekl. „Prosím vás, neříkejte to mýmu tátovi.“

„Ne, tohle je mezi námi.“ Po řadě jsem se na ně podíval. „Kluci, příští rok na vysoké si najdete spoustu možností, kde se napít. Ale ne na naší škole. Slyšíte mě?“

Tentokrát to odsouhlasili všichni.

„Tak už se vraťte dovnitř. Napijte se trochu punče a spláchněte tu whisku, aby z vás tak netáhla.“

Šli. Dal jsem jim náskok a pak je z dálky následoval. Hlavu jsem měl skloněnou, ruce zastrčené hluboko do kapes, a usilovně jsem přemýšlel. Ne na naší škole, řekl jsem. Naší.

Pojďte učit, říkala Mimi. K tomu jste jako stvořený.

Rok 2011 mi nikdy nepřipadal vzdálenější než v tuto chvíli. Sakra, ani Jake Epping mi nikdy nepřipadal tak vzdálený. V částečně osvětlené tělocvičně hluboko v srdci Texasu zařičel tenorsaxofon. Líbezný větřík jeho melodii unášel nocí. Bubeník rozjel záludný rytmus, který vás zvedne na nohy.

Myslím, že to byla ta chvíle, kdy jsem se rozhodl, že se nikdy nevrátím.

6

Kvílící saxofon a šupotající bubny provázely skupinu Diamonds. Píseň se jmenovala „The Stroll“. Děti však netancovaly. Ne tak docela.

Stroll byl první tanec, který jsme se s Christy učili, když jsme začali chodit ve čtvrtek večer do tanečních. Tančí se ve dvojici, přičemž pár tanečním krokem prochází uličkou tleskajících chlapců a dívek. Když jsem se vrátil do tělocvičny, uviděl jsem něco jiného. Tady chlapci a dívky došli k sobě, uchopili se jako při valčíku, pak se znovu oddělili a skončili na opačném konci, než začali. Když se nedrželi, zhoupli se na paty a boky se jim zavlnily vpřed pohybem, který byl kouzelný a sexy zároveň.

Zatímco jsem je pozoroval od stolu s občerstvením u zdi. Mike, Jim a Vince se přidali na chlapeckou stranu. Vinceovi to moc nešlo – říci, že tancoval jako bílý kluk, by bylo urážkou všech bílých kluků na světě –, ale Jim a Mike se pohybovali jako atleti, jimiž byli, což znamená s nevědomým půvabem. Za chvilku se na ně dívala většina dívek z protější řady.

„Už jsem si o vás začínala dělat starosti!“ křikla Sadie přes hudbu. „Je tam venku všechno v pořádku?“

„Jasně!“ zakřičel jsem. „Co je to za tanec?“

„Madison! Tancovali ho v parku celý měsíc! Chcete, abych vás ho naučila?“

„Dámo,“ řekl jsem a vzal ji za paži, „já budu učit vás.“

Děti si všimly, že k nim jdeme, udělaly nám místo, začaly tleskat a pokřikovat „Do toho, pane Á!“ a ještě „Ukažte mu, jak se to dělá, slečno Dunhillová!“ Sadie se zasmála a utáhla si gumičku na ohonu. Tváře jí zrudly, takže byla víc než hezká. Zhoupla se na patách, tleskla a zatřásla rameny společně s ostatními dívkami, pak postoupila vpřed do mé náruče a zvedla ke mně oči. Byl jsem rád, že jsem tak vysoký, že to může udělat. Otočili jsme se jako natahovací ženich s nevěstou na svatebním dortu, pak se rozdělili. Poklesl jsem a zatočil se na špičkách s nataženýma rukama jako Al Jolson zpívající „Mammy“. To vyvolalo další aplaus a několik předbeatlesovských výkřiků u dívek. Nepředváděl jsem se (no dobře, možná trošku). Hlavně jsem byl šťastný, že tančím. Naposledy jsem tancoval hrozně dávno.

Písnička skončila, kvílející saxofon ustoupil rokenrolové věčnosti, kterou náš mladý dýdžej s potěšením nazýval vykopávkami, a my jsme zamířili z parketu stranou.

„Panebože, to byla zábava,“ řekla. Vzala mě za paži a stiskla ji. „S vámi je zábava.“

Než jsem stačil odpovědět, Donald zahlaholil do mikrofonu. „Na počest našich dvou učitelů, kteří nám dělají garde a umějí opravdu tancovat – poprvé v historii naší školy –, tu máme pecku z minulosti, zmizelou z hitparád, ale nikoli z našich srdcí, desku k zapamatování, přímo ze sbírky mýho vlastního táty, kterej neví, že jsem si ji půjčil, a jestli mu to, vy koťátka a kocouři, vyžvaníte, jsem v průšvihu. Teď zírejte, vy zarytí rockeři, takhle se to dělalo, když pan Á a slečna Dé chodili na střední!“

Všichni se otočili, podívali se na nás a… no…

Znáte tu chvilku, kdy jste v noci venku a uvidíte, jak se okraj mraku jasně zlatě rozzáří, a vy víte, že za vteřinu nebo dvě vyjde měsíc? Přesně takový pocit jsem měl v tu chvíli, kdy jsem stál mezi mírně povlávajícími krepovými řetězy v denholmské tělocvičně. Věděl jsem, že budu hrát s sebou, věděl jsem, že budeme tančit, a věděl jsem, jak budeme tančit. Pak to přišlo, svižný žesťový úvod:

Bá-dá-dá… bá-dá-da-dý-dam…

Glenn Miller. „In the Mood.“

Sadie si hmátla za hlavu, stáhla gumičku a rozpustila si ohon. Stále se smála a začínala pohupovat boky. Vlasy jí hladce klouzaly od ramene k rameni.

„Umíte swing?“ Zvýšil jsem hlas, aby mě přes hudbu slyšela. Věděl jsem, že umí. Věděl jsem, že chce.

„Myslíte jako lindy hop?“ zeptala se.

„Přesně tak.“

„No…“

„Do toho, slečno Dunhillová,“ řekla jedna z dívek. „Chceme to vidět.“ A dvě její kamarádky přistrčily Sadie ke mně.

Zaváhala. Udělal jsem další otočku a natáhl ruce. Děti zajásaly, protože jsme vyrazili na parket. Udělaly nám místo. Přitáhl jsem ji k sobě a Sadie se po nepatrném zaváhání zatočila nejdřív vlevo a pak vpravo, áčkové propínací šaty jí poskytly právě tolik místa, aby při tom mohla zkřížit krok. Byla to variace lindy hop, kterou se tehdy na podzim roku 1958 učil Richie a Bevvie. Byl to hellzapoppin. Samozřejmě. Protože minulost zní vícehlasem.

Přitáhl jsem si ji k sobě za naše spojené ruce, pak ji popustil dál. Oddělili jsme se. Potom jako lidé, kteří ty pohyby nacvičovali celé měsíce (třeba při zpomalené desce na prázdném piknikovém plácku), jsme se sehnuli a vykopli nejdřív vlevo a pak vpravo. Děti se zasmály a zajásaly. Utvořily kolem nás uprostřed naleštěné podlahy tleskající kruh.

Znovu k sobě a Sadie se pod našima spojenýma rukama zatočila jako nadšená balerína.

Teď stiskni ruku, abys mi napověděla, jestli jdeš vlevo nebo vpravo.

Ucítil jsem lehký stisk v pravé ruce, jako by ho přivolala moje myšlenka, a Sadie se roztočila jako vrtule, až se jí vlasy rozlétly jako vějíř, který ve světlech zazářil nejdřív červeně a pak modře. Zaslechl jsem, jak několik dívek vyjeklo. Chytil jsem ji a šel do náklonu se Sadie ohnutou přes paži, jen jsem horoucně doufal, že mi nerupne koleno. Neruplo.

Vztyčil jsem se. Sadie zároveň se mnou. Vzdálila se, pak se mi vrátila do náručí. Tančili jsme pod těmi světly.

Tanec je život.

7

Tancovačka skončila v jedenáct, ale se sunlinerem jsem zajel před Sadiin dům až ve čtvrt na jednu v neděli ráno. Jednu věc vám nikdo o té úžasné práci, kterou koná garde na mládežnických tancovačkách, neřekne, totiž že jakmile se přestane hrát, všechno se musí uklidit a pořádně zamknout.

Na zpáteční cestě jsme toho moc nenamluvili. Donald sice zahrál několik dalších svůdných bigbandových vypalovaček a děti nás ponoukaly, abychom swingovali znovu, ale odmítli jsme. Jednou to bylo pamětihodné, dvakrát by bylo nezapomenutelné. Což na maloměstě nemusí být ku prospěchu. Pro mě to bylo nezapomenutelné už takhle. Nemohl jsem přestat myslet na to, jak jsem ji cítil v náručí, nebo na její zrychlený dech ve své tváři.

Vypnul jsem motor a otočil se k ní. Teď řekne „Děkuji vám, že jste mi vytrhl trn z paty“ nebo „Děkuji za příjemný večer“ a tím to skončí.

Jenže nic takového neřekla. Neřekla vůbec nic. Jenom se na mě dívala. Vlasy na ramenou. Dva horní knoflíky pánské plátěné košile pod propínacími šaty rozepnuté. Náušnice se třpytily. Pak jsme se k sobě vrhli, nejdřív neohrabaně, pak jsme se pevně objali. Líbali jsme se, ale bylo to něco víc než líbání. Bylo to jako pojídání, když jste hladoví, nebo pití, když jste žízniví. Cítil jsem její parfém a čistý pot pod tím parfémem a na jejích rtech a jazyku jsem chutnal tabák, slabý, ale stále štiplavý. Její prsty mi projely vlasy (jeden malíček mě na okamžik zalechtal v uchu, až jsem se zatřásl) a pak se mi sevřely v zátylku. Její palce se pohybovaly a pohybovaly. Hladily holou kůži v zátylku, který kdysi, v jiném životě, byl zarostlý vlasy. Sklouzl jsem rukou nejdřív pod prsy a potom kolem obliny prsu a ona zamumlala: „Á, děkuju, už jsem myslela, že upadnu.“

„Je mi potěšením,“ řekl jsem a lehce stiskl.

Laskali jsme se snad pět minut a dýchali stále prudčeji, jak bylo laskání stále odvážnější. Čelní sklo fordu se zamlžilo. Pak mě odstrčila a já uviděl, že má mokré tváře. Proboha, kdy začala plakat?

„Georgi, promiň,“ řekla. „Nemůžu. Strašně se bojím.“ Šaty měla vyhrnuté do klína, takže byly vidět podvazky, okraj spodničky a krajková pěna kalhotek. Stáhla si sukni přes kolena.

Předpokládal jsem, že je to manželstvím, a i když se rozpadlo, bylo stále důležité – tohle byla polovina dvacátého století, ne začátek jedenadvacátého. Nebo se možná bála sousedů. V domech byla tma a vypadaly, že se v nich tvrdě spí, ale to se nedalo říci s jistotou, a na malém městě jsou noví kazatelé a noví učitelé vždycky zajímavým tématem konverzace. Ukázalo se, že obě moje domněnky byly mylné, ale to jsem v tu chvíli nemohl vědět.

„Sadie, nemusíš nic dělat, jestli nechceš. Já ne –“

„Ty mi nerozumíš. Není to tím, že nechci. Proto se nebojím. Je to tím, že jsem ještě nikdy neměla…“

Než jsem stačil něco říci, byla venku z auta a utíkala domů. Cestou hledala klíčky v kabelce a ani jednou se neohlédla.

8

Domů jsem se dostal skoro ve tři čtvrtě na jednu a z garáže do domu jsem se šoural zase svou verzí šoupáku Modré koule. Sotva jsem rozsvítil světlo v kuchyni, rozezvonil se telefon. V roce 1961 chybělo čtyřicet let do možnosti identifikovat volajícího, ale v takovou hodinu a po takovém večeru mi mohla volat jenom jedna osoba.

„Georgi? To jsem já.“ Mluvila klidně, ale hlas měla zdušený. Plakala. A zřejmě hodně.

„Ahoj, Sadie. Vůbec jsi mi nedala možnost, abych ti poděkoval za tu krásnou chvilku. Při tancování a potom.“

„Mně se to taky moc líbilo. Netancovala jsem už strašně dlouho. Skoro se bojím ti říct, s kým jsem se naučila lindy.“

„No,“ řekl jsem, „já se ho učil s bývalou manželkou. Hádám, že ty ses ho učila se svým odcizeným manželem.“ Jenže já nehádal, tak to prostě bylo. Mě už to nepřekvapovalo, ale kdybych vám řekl, že jsem si někdy zvykl na ten přízračný vícehlas událostí, lhal bych.

„Ano.“ Mluvila bez výrazu. „S ním. Johnem Claytonem z Claytonů v Savannah. A odcizený je správné slovo, protože je to pro mě cizinec.“

„Jak dlouho jste svoji?“

„Celou věčnost. Tedy jestli tomu, co jsme měli, chceš říkat manželství.“ Zasmála se. Byl to smích Ivy Templetonové, plný humoru a zoufalství. „V mém případě ta věčnost znamená něco přes čtyři roky. Až škola v červnu skončí, podniknu diskrétní výlet do Rena. Seženu si tam na léto práci jako servírka nebo tak něco. Požadavek na trvalé bydliště je šest týdnů. Což znamená, že koncem července nebo začátkem srpna to budu moci odstřelit… ten vtip, do kterého jsem se dostala… jako koně se zlomenou nohou.“

„Můžu počkat,“ řekl jsem, ale jakmile mi ta slova vyšla z úst, napadlo mě, jestli je to pravda. Protože herci se v zákulisí už shromáždili a představení brzy začne. V červnu 1962 bude Lee Oswald zpátky v USA, nejdřív bude žít s Robertem a Robertovou rodinou, pak se svou matkou. V srpnu bude na Mercedes Street ve Fort Worthu a bude pracovat v nedaleké Leslieho svářečské společnosti, bude montovat hliníková okna a venkovní dveře, na nichž jsou vypracovány iniciály.

„Nevím, jestli počkám já.“ Mluvila tak potichu, že jsem musel napínat uši, abych ji slyšel. „Vdávala jsem se ve třiadvaceti jako panna a teď v osmadvaceti jsem panenská slaměná vdova. To je dlouho na to, aby ovoce viselo na stromě, jak se říká tam, odkud pocházím, zvlášť když lidé – například vlastní matka – předpokládají, že jste začali získávat praktické zkušenosti ohledně včeliček a kytiček před čtyřmi lety. Nikdy jsem o tom nikomu nevykládala, a kdybys to někomu pověděl, nejspíš bych umřela.“

„Je to mezi námi. Sadie. A tak to i zůstane. Byl impotentní?“

„Ne tak docela…,“ odmlčela se. Chvíli bylo ticho, a když se ozvala znovu, měla hlas plný hrůzy. „Georgi, tohle je společná linka?“

„Ne. Za tři padesát měsíčně navíc je tahle paráda jenom moje.“

„Díky bohu. Ale o tomhle se stejně nedá mluvit po telefonu. A rozhodně ne v Alově jídelně nad burgerem. Můžeš přijít na večeři? Mohli bychom si vzadu na zahradě udělat malý piknik. Řekněme kolem páté?“

„To by bylo fajn. Přinesu dort nebo něco takového.“

„Tohle nechci, abys nosil.“

„Tak co tedy?“

„Nemůžu to říkat do telefonu, i když máš samostatnou linku. Něco, co koupíš v drogerii. Ale ne tady v Jodie.“

„Sadie…“

„Prosím tě, nic neříkej. Já teď zavěsím a nacákám si na obličej trochu studené vody. Připadá mi, že hořím.“

V uchu se mi ozvalo cvaknutí. Byla pryč. Svlékl jsem se a šel do postele, kde jsem dlouho ležel a nespal a dlouze přemýšlel. O čase, lásce a smrti.

Kapitola patnáctá

1

V neděli ráno v deset hodin jsem vskočil do sunlineru a jel třicet kilometrů do Round Hill. Na hlavním tahu stála drogerie a měla otevřeno, ale na dveřích jsem uviděl samolepku ŘVEME ZA DENHOLMSKÉ LVY, a vzpomněl si, že Round Hill patří do konsolidovaného čtvrtého okrsku. Zajel jsem do Kileenu. Postarší drogista, který se přízračně, ale nejspíš jen náhodou podobal panu Keeneovi z Derry, na mě mrkl, když mi podával hnědý sáček a vracel drobné. „Nedělejte nic nezákonného, synu.“

Oplatil jsem mu mrknutí, jak se ode mě čekalo, a odjel zpátky do Jodie. Na dnešek jsem toho moc nenaspal, ale když jsem si lehl a chtěl si zdřímnout, nemohl jsem zabrat. Takže jsem odjel k Weingartenovi a přece jen koupil dort. Vypadal nedělně zamřele, ale mně to bylo jedno a nejspíš to bude jedno i Sadie. Sice jsme měli mít piknik, ale byl jsem si docela jistý, že jídlo nebude hlavní položkou dnešní agendy. Když jsem u ní zaklepal na dveře, měl jsem žaludek jako na vodě.

Sadie neměla na tváři žádný make up. Neměla ani rtěnku. Oči měla veliké, tmavé a vylekané. Chvíli jsem si byl jistý, že mi zabouchne dveře před nosem a pak jen uslyším, jak utíká na svých dlouhých nohou pryč, jak jen nejrychleji může. A tím to skončí.

Ale neutekla. „Pojď dál,“ řekla. „Udělala jsem kuřecí salát.“ Začaly se jí třást rty. „Doufám, že máš rád… máš rád ho-hodně ma-majo –“

Začala se jí podlamovat kolena. Upustil jsem krabici s dortem na podlahu a chytil ji. Myslel jsem, že omdlí, ale nestalo se to. Chytila mě kolem krku a pevně mě držela jako topící se žena plující kládu. Cítil jsem, jak jí vibruje tělo. Stoupl jsem na ten zatracený dort. Pak na něj stoupla ona. Čvach.

„Bojím se,“ řekla. „Co když jsem v tomhle k ničemu?“

„A co když já?“ To nebyl tak docela vtip. Už to bylo dlouho. Nejméně čtyři roky.

Zdálo se, že mě neslyší. „On mě nikdy nechtěl. Ne tak, jak jsem čekala. A já to jinak neznám, než jak to měl on. Dotýkání, pak smeták.“

„Uklidni se. Sadie. Zhluboka dýchej.“

„Jel jsi do té drogerie?“

„Ano, do Kileenu. Ale nemusíme…“

„Musíme. Já musím. Než ztratím ten zbytek odvahy, co mi zbyl. Pojď dál.“

Ložnici měla na konci chodby. Byla spartánská: lůžko, stůl, několik tisků na stěně, květované bavlněné záclony v slabém vánku okenní klimatizace stažené na nejnižší výkon. Opět se jí začala podlamovat kolena a já ji znovu chytil. Byl to prapodivný swing. Na podlaze byly dokonce kroky jako od tanečního mistra Arthura Murraye. Dort. Políbil jsem ji a její rty se přitiskly k mým, suché a horečnaté.

Jemně jsem ji odstrčil a opřel ji zády o dveře skříně. Vážně se na mě dívala, vlasy měla v očích. Odhrnul jsem je a potom jsem – velice jemně – začal její suché rty olizovat špičkou jazyka. Počínal jsem si pomalu a pečlivě jsem se věnoval i koutkům.

„Lepší?“ zeptal jsem se.

Odpověděla mi nikoli hlasem, ale svým jazykem. Netiskl jsem se k ní tělem, ale velice pomalu jsem začal přejíždět dlaní nahoru a dolů po celé její délce, od místa po stranách krku, kde jsem cítil rychlý pulz, po hrudník, prsa, břicho, plochý nakloněný hrbol stydké kosti, dozadu k hýždi, pak dolů na stehno. Měla na sobě džíny. Látka mi šustila pod dlaní. Zaklonila se a hlavou třískla do dveří.

„Aj!“ řekl jsem. „Nestalo se ti něco?“

Zavřela oči. „Nic mi není. Nepřestávej. Ještě mě líbej.“ Pak zavrtěla hlavou. „Ne, nelíbej mě. Dělej mi to zase na rtech. Olizuj mě. Líbí se mi to.“

Poslechl jsem. Vzdychla a vsunula mi prsty za opasek na bedrech. Pak jimi přejela dopředu, kde byla přezka.

2

Chtěl jsem to mít rychle, každá moje součást křičela, abych přidal, nařizovala mi, abych se zabořil hluboko, chtěla ten dokonalý pocit sevření, který je esencí tohoto aktu, ale počínal jsem si pomalu. Aspoň zpočátku. Pak řekla; „Nenechávej mě čekat, toho jsem měla dost,“ a tak jsem ji políbil na zpocenou prohlubinu spánku a vyrazil boky vpřed. Jako bychom tancovali madison v horizontální poloze. Vyjekla, trochu se odtáhla a pak mi pozvedla boky vstříc.

„Sadie? Dobré?“

„Panebožejo,“ řekla a já se zasmál. Otevřela oči a podívala se na mě zvědavě a s nadějí zároveň. „To je všechno, nebo bude ještě něco?“

„Ještě trochu,“ řekl jsem. „Nevím kolik. Nebyl jsem se ženou už hodně dlouho.“

Ukázalo se, že toho bude ještě docela dost. Jen několik minut reálného času, ale čas je někdy jiný – což nikdo neví líp než já. Nakonec začala hekat. „Panebože, panebože, panebože, ach, miláčku!“

Právě ten dychtivý objev v jejím hlase mě strhl přes hranu, takže jsme nebyli úplně současně, ale o několik vteřin dřív zvedla hlavu a zabořila tvář do důlku pod mým ramenem. Drobná pěst mě jednou udeřila do lopatky, podruhé… Pak se rozevřela jako květina a tiše se položila. Padla zpátky na polštář. Hleděla na mě ohromenýma, rozšířenýma očima s výrazem, který byl trochu děsivý.

„Udělala jsem se,“ řekla.

„Všiml jsem si.“

„Matka mi říkala, že ženám se to nestává, jenom mužům. Říkala, že orgasmus u žen je jen mýtus.“ Roztřeseně se zasmála. „Panebože, o co přichází.“

Zvedla se na loket, vzala mě za jednu ruku a položila si ji na prs. Srdce pod ním prudce bušilo. „Povězte mi, pane Ambersone – za jak dlouho to můžeme zopakovat?“

3

Když rudnoucí slunce klesalo do věčného plynonaftového smogu na západě, seděli jsme se Sadie na její maličké zahrádce pod pěkným starým pekanovým stromem, jedli sendviče s kuřecím salátem a pili ledový čaj. Dort samozřejmě nebyl. Dort byl naprosto odepsaný.

„Vadí ti to moc, nosit ty… však víš, ty věci z drogerie?“

„Jde to,“ řekl jsem. Ve skutečnosti mi vadily dost a bylo to tak vždycky. Mezi rokem 1961 a 2011 dozná spousta amerických výrobků značného zlepšení, ale, dejte na Jakea, gumy budou v podstatě stejné. Možná budou mít vznešenější jména, a dokonce chuťovou složku (pro vlastníky zvláštního vkusu), ale v podstatě to pořád bude podvazek, který si navlíknete na pinďoura.

„Dřív jsem používala pesar,“ řekla. Na zahradě nebyl piknikový stůl, takže rozprostřela na trávníku deku. Teď zvedla krabičku Tupperware se zbytky okurkovo-cibulového salátu a začala cvakat víčkem, což je tik, který by někteří lidé považovali za freudovský. Včetně mě.

„Matka mi ho dala týden předtím, než jsme se s Johnnym vzali. Dokonce mi řekla, jak se nasazuje, i když se mi při tom nedívala do očí, a kdyby jí na tvář dopadla kapka vody, určitě by to jenom zasyčelo. ‚Prvních osmnáct měsíců nezačínej s dítětem,‘ řekla. ‚Dva roky, jestli ho dokážeš přimět, aby počkal. Tak budeš moci žít z jeho platu a svůj ušetřit.‘“

„To není zas tak špatná rada.“ Byl jsem opatrný. Ocitli jsme se na minovém poli. Věděla to stejně dobře jako já.

„Johnny učí přírodovědu. Je vysoký, i když ne tak jako ty. Už jsem měla dost chození s muži, kteří byli menší než já, a myslím, že proto jsem souhlasila, když mě poprvé někam pozval. Nakonec se z těch vycházek stal zvyk. Připadal mi milý a na konci večera mě nikdy příliš neohmatával. Tehdy jsem si myslela, že tohle je láska. Byla jsem hodně naivní, že?“ Nerozhodně jsem máchl rukou.

„Seznámili jsme se na Georgijské jižní a pak dostali práci na stejné střední škole v Savannah. Koedukované, ale soukromé. Nic bych za to nedala, že jeho tatíček zatahal za pár drátků, aby to zařídil. Claytonovi nemají peníze – už ne, i když kdysi je měli –, ale jejich slovo v savannahské společnosti pořád platí. Chudí, ale vznešení, víš?“

Nevěděl jsem – otázky, kdo patří do vyšší společnosti a kdo ne, se za mého dospívání nikdy nepřetřásaly –, ale souhlasně jsem zamumlal. Dusila to v sobě hodně dlouho a vypadala skoro zhypnotizovaná.

„Takže jsem měla pesar, no. V maličké plastové dámské krabičce s růží na víčku. Jenže jsem ho nikdy nepoužila. Nikdy jsem nemusela. Nakonec jsem ho vyhodila po jedné z těch jeho úlev do smetí. Tak tomu totiž říkal. ‚Potřebuju ulevit a dostat to ven,‘ říkával. Potom smeták. Chápeš?“

Nechápal jsem vůbec nic.

Sadie se zasmála a znovu mi tím připomněla Ivy Templetonovou. „Počkej dva roky, říkala! Mohli jsme klidně čekat dvacet a žádný pesar bych nepotřebovala!“

„Co se stalo?“ Zlehka jsem ji chytil nad lokty. „Bil tě? Mlátil tě tím smetákem?“ Násada se dala použít ještě jinak – četl jsem Poslední odbočku na Brooklyn –, ale tohle on očividně nedělal. Byla panna, důkaz byl na prostěradle.

„Ne,“ řekla. „Ten smeták nebyl na bití. Georgi, myslím, že o tom nedokážu mluvit. Teď ne. Mám pocit… nevím…, jako bych byla láhev koly, kterou někdo zatřepal. Víš, co chci?“

Tušil jsem, ale zachoval jsem se zdvořile a neptal se.

„Chci, abys mě zavedl dovnitř a pak tu láhev odzátkoval.“ Zvedla ruce nad hlavu a protáhla se. Nenamáhala se s oblékáním podprsenky a já viděl, jak se jí ňadra pod halenkou pozvedla. Bradavky ve zbytku světla vrhaly na látku maličké stíny jako interpunkci.

Řekla: „Dneska nechci oživovat minulost. Dnes chci jenom šumět.“

4

Za hodinu jsem se díval, jak dřímá. Políbil jsem ji nejdřív na čelo a pak na nos, abych ji probudil. „Musím jet. Už jenom kvůli tomu, abych odvezl auto z cesty u tvého domu, než sousedky začnou volat přítelkyním.“

„To asi ano. Vedle jsou Sanfordovi a Lila Sanfordová je tento měsíc studentskou knihovnicí.“

A já si byl celkem jist, že Lilin otec je ve školní radě, ale to jsem nahlas neřekl. Sadie jen zářila a nebylo nutné to kazit. Pokud Sanfordovi věděli, my jsme seděli na gauči s koleny těsně u sebe a čekali, až skončí Dennis, postrach okolí a začne fakticky pořádná show Eda Sullivana. Jestli bude moje auto před Sadiiným domkem ještě v jedenáct v noci, mohli by se na to začít dívat jinak.

Dívala se, jak se oblékám. „Co se teď stane. Georgi? S námi?“

„Chci s tebou být, pokud ty chceš být se mnou. Chceš to?“

Posadila se, prostěradlo se jí shrnulo k pasu, a hmátla po cigaretách. „Velmi. Ale jsem vdaná, což se změní až příští léto v Renu. Kdybych zkusila anulování, Johnny by se začal soudit. Sakra, jeho rodiče by se se mnou začali soudit.“

„Jestli budeme diskrétní, všechno bude dobré. Ale musíme být diskrétní. To víš, viď?“

Zasmála se a zapálila si. „No jistě. To vím.“

„Sadie, měla jsi někdy problémy s kázní v knihovně?“

„Cože? Jistě, trochu. Jako obvykle.“ Pokrčila rameny, její prsy se zhouply. Litoval jsem, že jsem se oblékl tak rychle. Na druhou stranu, co jsem si to namlouval? James Bond by byl možná připravený na třetí kolo, ale Jake/George byl vyždímaný. „Jsem prostě nováček ve škole. Zkoušejí to na mě. Je to otravné, ale nic, co bych nečekala. Proč?“

„Myslím, že tvoje problémy brzo zmizí. Studenti milují, když se učitelé do sebe zamilují. Dokonce i kluci. Je to pro ne jako televizní show.“

„Dozvědí se, že…?“

Zamyslel jsem se nad tím. „Některá děvčata ano. Ta zkušenější.“

Vyfoukla dým. „Skvělé.“ Ale nevypadala příliš rozladěně.

„Co takhle večeře u Sedla v Round Hill? Aby si lidi zvykli, že nás vídají pohromadě.“

„Dobře. Zítra?“

„Ne, zítra mám nějakou práci v Dallasu.“

„Rešerše pro knihu?“

„Hmm.“ A už to tu bylo, jsme spolu pár minut a už lžu. Nelíbilo se mi to, ale neviděl jsem možnost, jak se tomu vyhnout. Pokud jde o budoucnost…, teď jsem o ní odmítal přemýšlet. Taky ve mně něco zářilo a já si to chtěl uchovat. „Úterý?“

„Ano. A Georgi?“

„Copak?“

„Musíme najít možnost, jak tohle dělat dál.“

Usmál jsem se. „Láska si najde cestu.“

„Myslím, že tohle je spíš chtíč.“

„Možná je to obojí.“

„Jsi milý muž. Georgi Ambersone.“

Kristepane, i to jméno byla lež.

„Povím ti o Johnovi a o mně. Až budu moct. A jestli to budeš chtít slyšet.“

„Chci.“ Myslel jsem si, že musím. Jestli tohle mělo fungovat, musel jsem pochopit. Ji. Jeho. Ten smeták. „Až budeš chtít.“

„Jak říká naše vážená ředitelka: ‚Studenti, toto bude náročné, ale bude to stát za to.‘“

Zasmál jsem se.

Zamáčkla cigaretu. „Jedno by mě zajímalo. Jestlipak by nám to schválila Mimi?“

„Tím jsem si docela jistý.“

„Já vlastně taky. Dojeď domů v pořádku, miláčku. A tohle si radši vezmi.“ Ukázala na papírový sáček z kileenské drogerie. Ležel na prádelníku. „Kdybych měla nějakou všetečnou návštěvu, která prolézá lékárničky, když se vycvrká, měla bych co vysvětlovat.“

„Dobrý nápad.“

„Ale měj je po ruce, zlato.“

A mrkla.

5

Cestou domů jsem se přistihl, že přemýšlím o těch gumách. Značka Trojan… a vroubkovaná kvůli její slasti, aspoň podle krabičky. Ta dáma už neměla pesar (i když by si nějaký mohla při nejbližší cestě do Dallasu pořídit) a antikoncepční pilulky budou běžně k dostání až za nějaký rok. Ale i pak je budou lékaři předepisovat neradi, pokud jsem si správně pamatoval učivo z moderní sociologie. Takže zbývají trojani. Nasazoval jsem si je ne kvůli její slasti, ale aby neměla dítě. Což bylo zábavné vzhledem k tomu, že se stanu dítětem až za dalších patnáct let.

Přemýšlení o budoucnosti je divné z mnoha různých důvodů.

6

Druhý den večer jsem znovu zašel do podniku Tichého Mikea. Nápis na dveřích byl otočený na ZAVŘENO a uvnitř to vypadalo prázdné, ale když jsem zaklepal, můj kamarád od elektroniky mě pustil dál.

„Právě včas, pane Doe, právě včas,“ liboval si. „Podíváme se, co na to budete říkat. Podle mě jsem se přímo překonal.“

Stál jsem u prosklené vitríny plné tranzistorových přijímačů a čekal, zatímco on zmizel v zadní místnosti. Vrátil se s lampou v každé ruce.

Stínidla byla umazaná, jako by je připevňovala spousta špinavých prstů. Jedna měla odštípnutý podstavec, takže stála na pultě nakřivo: Šikmá lampa v Pise. Byly dokonalé, což jsem mu také řekl. Uculoval se a vedle lamp položil dva magnetofony v krabicích. Také pytlík s dráty tak tenkými, že byly skoro neviditelné.

„Chcete malou instruktáž?“

„Myslím, že jsem to pochopil,“ řekl jsem a položil na pult pět dvacetidolarovek. Trochu mě dojalo, když se pokusil jednu přisunout ke mně.

„Dohodli jsme se na sto osmdesáti.“

„Ta poslední dvacka je za to, že zapomenete, že jsem tu byl.“

Chvíli nad tím přemýšlel, pak na přebytečnou bankovku položil palec a přitáhl ji ke skupince zelených kamarádek. „Už se stalo. Můžu to brát jako dýško.“

Když je strkal do hnědého papírového sáčku, popadla mě prostá zvědavost a položil jsem mu otázku.

„Kennedy? Já ho nevolil, ale pokud nebude poslouchat příkazy od papeže, asi bude dobrej. Země potřebuje někoho mladšího. Je nová doba, víte?“

„Kdyby měl přijet do Dallasu, myslíte, že by se mu nic nestalo?“

„Pravděpodobně. Ale to nemůžu říct jistě. Celkem vzato bych se na jeho místě držel na sever od Mason-Dixonovy linie.“

Uculil jsem se. „Kde je klid a všechno zalité sluncem?“

Tichý Mike řekl: „Nezačínejte.“

7

Ve sborovně v přízemí byla police s přihrádkami na poštu a školní oběžníky. V úterý ráno, když jsem měl volnou hodinu, jsem v té své našel malou zalepenou obálku.

Milý Georgi,

jestli mě dnes večer pořád chceš vzít na večeři, bude to muset být kolem páté, protože budu mít celý tento i příští týden ranní služby a chystám se na podzimní knižní trhy. Snad bychom se pak mohli vrátit ke mně na dezert.

Mám dort, kdybys měl chuť.

Sadie

„Čemu se smějete, Ambersone?“ zeptal se Danny Laverty. Opravoval slohové práce se zarputilostí a skelným zrakem, kvůli nimž vypadal, jako by měl kocovinu. „Povězte mi to, rád se zasměju.“

„Ne,“ řekl jsem. „To je takový soukromý vtípek. Nerozuměl byste mu.“

8

Ale my jsme mu rozuměli, dort se stal naší šifrou a toho podzimu jsme ho snědli spousty.

Byli jsme diskrétní, ale někteří lidé samozřejmě věděli, co se děje. Nejspíš kolovaly i nějaké řeči, ale ke skandálu nedošlo. Lidé na maloměstě jsou málokdy zlí. Znali Sadiinu situaci, aspoň v obecné rovině, a chápali, že se k sobě nemůžeme veřejně hlásit, aspoň nějakou dobu. Ke mně domů nechodila, to by způsobilo nevítané klepy. Já se u ní nikdy nezdržel po desáté, to by také vyvolalo nevítané klepy. V žádném případě jsem nemohl schovat sunliner u ní v garáži a zůstat na noc, protože její volkswagen brouk, i když malý, garáž zabral skoro od zdi ke zdi. Stejně bych to ani pak neudělal, protože někdo by to mohl zjistit. Na maloměstě se to nakonec vždycky stane.

Navštěvoval jsem ji po škole. Zaskočil jsem na jídlo, kterému říkala večeře. Někdy jsme zašli do Alovy jídelny a dali si burgery nebo sumčí filety, někdy jsme zajeli k Sedlu, dvakrát jsem ji vzal na sobotní večerní tancovačku v místní tančírně. Viděli jsme filmy v Gemu v městečku nebo v Mese v Round Hill nebo v autokině Starlite v Kileenu (kterému mládež říkala ponorkové závody). V pěkné restauraci jako U Sedla si mohla dát před večeří sklenku vína a já pivo, ale byli jsme opatrní, aby nás neviděli v žádné místní taverně, a rozhodně ne U Červeného kohouta, v jediném podniku v Jodie s jukeboxem, o němž naši studenti vyprávěli s touhou a bázní v očích. Psal se rok 1961 a segregace možná začala konečně povolovat – negři získali právo sedět u stolku v bistru u Woolworthe v Dallasu, Fort Worthu a Houstonu –, ale učitelé U Červeného kohouta nepili. Pokud si chtěli udržet práci. To prostě nepřipadalo v úvahu.

Když jsme se milovali u Sadie v ložnici, vždycky měla u postele připravené kalhoty, svetr a mokasíny. Říkala tomu nouzové oblečení. Když jednou zazvonil zvonek u dveří a my byli nazí (čili ve stavu, jemuž si zvykla říkat in flagrante delicioso), hodila to na sebe za rovných deset vteřin. Pak se vrátila, smála se a mávala Strážní věží. „Svědci Jehovovi. Řekla jsem jim, že už jsem spasena, a oni odešli.“

Jednou, když jsme potom u ní v kuchyni jedli šunkové steaky a okru, řekla, že jí naše namlouvání připomíná film s Audrey Hepburnovou a Garym Cooperem – Odpolední lásku. „Někdy mě napadá, jestli by to bylo lepší v noci.“ Řekla to trochu roztouženě. „Kdy to dělají normální lidé.“

„Dostaneš šanci to zjistit,“ řekl jsem. „Jenom vydrž, děvče.“

Usmála se a políbila mě do koutku úst. „Občas říkáš báječné věci. Georgi.“

„To ano,“ řekl jsem. „Jsem velice originální.“

Odstrčila talíř. „Mám chuť na dezert. Co ty?“

9

Zanedlouho po návštěvě Svědků Jehovových u Sadie – to muselo být začátkem listopadu, protože jsem dokončoval obsazení své adaptace Dvanácti rozhněvaných mužů – jsem hrabal u sebe trávník, když někdo pronesl; „Zdravím, Georgi, jak to jde?“

Otočil jsem se a uviděl Dekea Simmonse, nyní už dvojnásobného vdovce. Zůstal v Mexiku déle, než všichni předpokládali, a zrovna když už si lidé začali myslet, že tam zůstane natrvalo, vrátil se. To bylo poprvé, co jsem ho po návratu viděl. Byl velice opálený, ale hodně zhubl. Šaty na něm visely a vlasy – ocelově šedé v den, kdy se konala svatební hostina – měl skoro úplně bílé a na temeni prořídlé.

Upustil jsem hrábě a spěchal k němu. Chtěl jsem mu potřást rukou, ale místo toho jsem ho objal. Vylekalo ho to – v roce 1961 se Opravdoví Chlapi Neobjímají –, ale pak se zasmál.

Podržel jsem si ho kus od sebe. „Vypadáte skvěle!“

„Pěkný pokus. Georgi. Ale už je trochu líp. Když Mimi umírala… Věděl jsem, že se to stane, ale stejně mě to na jedno kolo vyřadilo. Myslím, že v tomhle ohledu hlava nikdy nepobere to, co srdce.“

„Pojďte dál, dáme si kávu.“

„To bych rád.“

Povídali jsme si o jeho pobytu v Mexiku. Povídali jsme o škole. Povídali jsme o neporazitelném fotbalovém týmu a blížícím se podzimním představení. Pak odložil svůj šálek a řekl: „Ellen Dockertyová mě požádala, aby s vámi prohodil pár slov o vás a Sadie Claytonové.“

A jé. A to jsem si myslel, jak báječně si nevedeme.

„Teď si nechá říkat Dunhillová. To je její dívčí jméno.“

„Vím, v jaké je situaci. Věděl jsem to, když jsme ji najímali. Je to milé děvče a vy jste milý chlap. Georgi. Podle toho, co mi Ellie povídala, se s tou obtížnou situací vyrovnáváte docela elegantně.“

Trochu jsem se uvolnil.

„Ellie říkala, že si je docela jistá, že ani jeden nevíte o bungalovech Candlewood hned za Kileenem. Nepřipadalo jí vhodné, aby vám o tom říkala sama, tak požádala mě.“

„Bungalovy Candlewood?“

„Často jsem tam v sobotu večer brával Mimi.“ Pohrával si se šálkem kávy rukama, které se teď zdály na jeho tělo příliš velké. „Vede to tam pár učitelů na penzi, jsou z Arkansasu nebo Alabamy. Jednoho z těch států na A. Ti učitelé v důchodu jsou muži. Jestli víte, co tím myslím.“

„Myslím, že tuším, ano.“

„Jsou to milí chlapíci, nemluví ani o svém vztahu, ani o vztazích některých svých hostů.“ Zvedl oči od své kávy. Trochu se červenal, ale také se usmíval. „Není to žádný hodinový hotel, jestli vás to napadlo. Zdaleka ne. Pokoje jsou pěkné, ceny rozumné a maličká restaurace o kus dál u silnice má venkovské ceny. Děvče někdy takové místo potřebuje. A chlap možná taky. Takže nemusíte nijak spěchat. A oni si nebudou připadat lacině.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem.

„Není zač. S Mimi jsme v Candlewoodu prožili spoustu příjemných večerů. Někdy jsme se jenom dívali v pyžamu na televizi a pak šli spát, ale to může být v jistém věku stejně příjemné jako to ostatní.“ Žalostně se usmál. „Nebo skoro. Při usínání jsme poslouchali cvrčky. Nebo někdy v šalvěji zavyl kojot, hodně z dálky. Na měsíc, víte. Oni to opravdu dělají. Vyjí na měsíc.“

Stařecky pomalu vytáhl ze zadní kapsy kapesník a otřel si jím tváře.

Podal jsem mu ruku a Deke ji uchopil.

„Měla vás ráda, i když nikdy nepřišla na to, co si má o vás myslet. Prý jste jí připomínal staré filmy z třicátých let, ve kterých se najednou objevil duch. ‚Je jasný a zářivý, ale není tu tak docela,‘ říkala.“

„Nejsem duch,“ řekl jsem. „To vám zaručuji.“

Usmál se. „Ne? Nakonec jsem se dokopal k tomu, abych vaše doporučení prověřil. To už jste nějakou dobu u nás suploval a odvedl jste s tím divadlem skvělou práci. Doporučení ze školního okrsku v Sarasotě jsou v pořádku, ale to ostatní…“ Zavrtěl hlavou, ale stále se usmíval. „A titul máte z té továrny na papíry v Oklahomě.“

Odkašlal jsem si, ale nepomohlo to. Nemohl jsem vůbec mluvit.

„Ptáte se, co to pro mě znamená? Nic moc. Byly doby, kdy v téhle části světa přijel do městečka chlap s pár knížkama v sedlové brašně, s brýlemi na nose a kravatou na krku, a udělali z něho ředitele školy a zůstal dvacet let. A nebylo to tak dávno. Vy jste sakra dobrý učitel. Děti to vědí, já to vím a Mimi to věděla taky. A tohle pro mě znamená hodně.“

„Ví Ellen, že jsem ostatní doporučení zfalšoval?“ Protože Ellen Dockertyová byla zastupující ředitelkou, a jakmile se v lednu sejde školní rada, dostane tu práci natrvalo. Jiní kandidáti nebyli.

„Ne, a ani se to nedozví. Aspoň ne ode mě. Mám pocit, že to nemusí vědět.“ Vstal. „Ale jedna osoba musí vědět pravdu o tom, kde jste byl a co jste dělal, a to je jistá knihovnice. Tedy jestli to s ní myslíte vážně. Je to tak?“

„Ano,“ řekl jsem a Deke přikývl, jako by to tím bylo vyřízeno.

Kéž by to opravdu stačilo.

10

Díky Dekeovi Simmonsovi Sadie konečně zjistila, jaké to je, milovat se po západu slunce. Když jsem se jí zeptal, jak jí to připadalo, řekla, že báječně. „Ale ještě víc se těším, až se ráno probudím vedle tebe. Slyšíš ten vítr?“

Slyšel jsem. Kvílel kolem okapů.

„Nevyvolává to v tobě pocit útulnosti?“

„Ano.“

„Teď něco řeknu. Doufám, že tě to nevyděsí.“

„Povídej.“

„Myslím, že jsem se do tebe zamilovala. Možná je to jenom sex, slyšela jsem, že lidi si to často pletou, ale nemyslím si to.“

„Sadie?“

„Ano?“ Snažila se usmát, ale vypadala polekaně.

„Já tě taky miluju. Žádné možná, a nepletu si to.“

„Díky bohu,“ řekla a přitulila se blíž.

11

Při naší druhé návštěvě v Candlewoodu byla ochotna vyprávět o Johnnym Claytonovi. „Ale zhasni světlo, ano?“

Udělal jsem, co chtěla. Během vyprávění vykouřila tři cigarety. Nakonec strašně plakala, pravděpodobně ne kvůli bolesti, na kterou si vzpomněla, ale protože se prostě styděla. Pro většinu z nás je zřejmě lehčí připustit si, že jsme udělali něco špatného, než že jsme byli hloupí. Ne že by byla hloupá ona. Mezi hloupostí a naivitou je ohromný rozdíl a jako většina dobře vychovaných středostavovských dívek, které dospívaly ve čtyřicátých a padesátých letech minulého století, ani Sadie nevěděla o sexu skoro nic. Řekla, že se nikdy na penis pořádně nepodívala, až na ten můj. U Johnnyho ho občas zahlédla, ale řekla, že když ji při tom pohledu přistihl, chytil ji za obličej a otočil jinam, a to sevření téměř bolelo.

„Ale bolelo to pokaždé,“ řekla. „Víš?“

John Clayton pocházel z konvenční, nábožensky založené rodiny, na níž nebylo nic šíleného. Byl příjemný, pozorný, přiměřeně atraktivní. Neměl zrovna největší smysl pro humor na světě (téměř žádný by bylo výstižnější), ale zdálo se, že ji zbožňuje. Její rodiče zase zbožňovali jeho. Claire Dunhillová byla z Johnnyha Claytona obzvlášť unesená. A samozřejmě byl vyšší než Sadie, i když měla podpatky. Po letech vtípků o telegrafních tyčích to bylo důležité.

„Jediné, co mě před svatbou zaráželo, byla jeho posedlost pořádkem,“ řekla Sadie. „Měl všechny knížky seřazené podle abecedy a strašně se rozčilil, když jsem mu některou přehodila. Byl nervózní, už když jsem ji sundala z police – to jsem vycítila, takové napětí. Holil se třikrát denně a ruce si umýval pořád. Když si s někým potřásl rukou, co nejdřív se omluvil, utekl na záchod a tam se umyl.“

„Taky měl barevně sladěné oblečení,“ řekl jsem. „Na těle i ve skříni, a běda tomu, kdo s něčím pohnul. Skládal si podle abecedy i věci v komoře? Nebo nevstával někdy v noci, aby zkontroloval, jestli jsou vypnuté hořáky u sporáku a dveře zamčené?“

Otočila se ke mně a její oči byly ve tmě vykulené a užaslé. Postel přátelsky zavrzala, vítr zadul, uvolněná okenní tabulka zadrnčela. „Jak to víš?“

„Je to syndrom. Obsedantně kompulzivní porucha. Zkráceně OCD. Howard…“ Zarazil jsem se. Howard Hughes jí strašně trpěl, chtěl jsem říci, ale to možná ještě nebyla pravda. I kdyby ano, lidé to pravděpodobně nevěděli. „Jeden můj starý přítel ji měl. Howard Temple. To je jedno. Ubližoval ti, Sadie?“

„Vlastně ne, nebil mě, pěsti na mě nepoužil. Jednou mi vrazil facku, nic víc. Ale lidé si ubližují jinak, viď?“

„Ano.“

„Nemohla jsem o tom s nikým mluvit. Rozhodně ne s matkou. Víš, co mi řekla o svatebním dni? Že když odříkám půlku modlitby před tím a půlku při tom, všechno bude dobré. Při tom, víc se ke slovu styk nedokázala přiblížit. Zkusila jsem o tom mluvit s přítelkyní Ruthie, ale jenom jednou. To bylo po škole a pomáhala mi dávat dohromady knihovnu. ‚Co se děje za dveřmi ložnice, do toho mi nic není,‘ řekla. Zmlkla jsem, protože se mi o tom opravdu nechtělo mluvit. Strašně jsem se styděla.“

Pak to ze sebe vysypala najednou. Něco z toho, co říkala, rozmazaly slzy, ale podstatu jsem pochytil. Někdy v noci – možná jednou týdně, možná dvakrát – jí řekl, že to potřebuje „ze sebe dostat“. Leželi bok po boku na posteli, ona v noční košili (trval na tom, aby nosila neprůsvitné), on v trenýrkách. Nahého ho nikdy neviděla, nanejvýš v těch trenýrkách. Stáhl si pokrývku k pasu a ona viděla, jak ji jeho erekce nadzvedává jako stan.

„Jednou se také na ten malý stan podíval. Jenom jednou, co se pamatuju. A víš, co řekl?“

„Ne.“

„‚Jak jsme nechutní.‘ Pak řekl: ‚Pospěš si s tím, ať se můžu trochu vyspat.‘“

Sáhla pod pokrývku a třela mu ho. Nikdy to netrvalo dlouho, někdy jen pár vteřin. Několikrát se jí při výkonu této činnosti dotkl prsou, ale většinou nechával dlaně s propletenými prsty vysoko na své hrudi. Když bylo po všem, odešel do koupelny, umyl se a vrátil se v pyžamu. Měl jich sedmero, všechna modrá.

Pak byla řada na ní, aby šla do koupelny a umyla si ruce. Trval na tom, aby se umývala nejméně tři minuty a v tak horké vodě, až jí zrudla kůže. Když se vrátila do postele, musela mu podržet dlaně u obličeje. Když nebyly cítit dezinfekčním mýdlem Lifebuoy dostatečně silně, musela to zopakovat.

„A když jsem se vrátila, byl tam ten smeták.“

V létě ho pokládal na prostěradlo, v zimě na deku. Ležel přímo uprostřed postele. Jeho půlka, její půlka.

„Když jsem se v noci zavrtěla a náhodou s ním pohnula, probudil se. Bez ohledu na to, jak tvrdě spal. A odstrčil mě zpátky na moji půlku. Tvrdě. Říkal tomu ‚narušení smetáku‘.“

Tu facku jí vrazil, když se ho zeptala, jak tedy budou mít děti, když do ní tamto nikdy nestrčí. „Zuřil. Proto mě praštil. Později se omluvil, ale v tu chvíli řekl: ‚Myslíš, že bych lezl do té tvé ženské díry prolezlé havětí a přiváděl děti na tenhle špinavý svět? Stejně tu všechno vyletí do vzduchu, to vidí každý, kdo čte noviny, a záření nás zabije. Zemřeme s tělem pokrytým boláky a plíce se nám v kašli rozpadnou. Mohlo by se to stát kdykoli.‘“

„Ježíši. Není divu, žes ho opustila. Sadie.“

„Ale až po čtyřech promarněných letech. Tak dlouho mi trvalo, než jsem přesvědčila samu sebe, že si zasloužím od života víc než jen skládat podle barev manželovy ponožky v zásuvce, dvakrát týdně mu to udělat rukou a spát s tím zatraceným smetákem. To mě ponižovalo nejvíc, byla jsem přesvědčená, že o tom nikdy nebudu povídat…, protože to bylo směšné.“

Podle mě to směšné nebylo. Podle mě to bylo někde v šedé zóně mezi neurózou a rozvinutou psychózou. Také mě napadlo, že poslouchám typický příběh padesátých let. Bylo snadné představit si Rocka Hudsona a Doris Dayovou, jak spí se smetákem mezi sebou. Tedy kdyby Rock nebyl gay.

„Nepřijel tě hledat?“

„Ne. Podala jsem si žádost na tucet různých škol a odpovědi mi chodily do schránky na poštu. Cítila jsem se jako žena, která má milence a snaží se to utajit. A přesně tak se mnou matka a otec jednali, když to zjistili. Můj táta trochu změnil názor – myslím, že tušil, jak je to zlé, i když samozřejmě nikdy nechtěl znát žádné podrobnosti –, ale matka? Ta ne. Měla na mě strašný vztek. Musela začít chodit do jiného kostela a vystoupit z Pilných šiček. Protože se jim nemohla podívat do očí, jak se vyjádřila.“

Svým způsobem mi to připadalo stejně kruté a bláznivé jako ten smeták, ale nahlas jsem to neřekl. Zaujal mě jiný aspekt téhle záležitosti než Sadiini konvenční jižanští rodiče. „Clayton jim neřekl, že jsi odešla? Pochopil jsem to správně? Vůbec za nimi nepřišel?“

„Ne. Matka to samozřejmě chápala.“ Sadiin obvykle slabý jižanský přízvuk zesílil. „Udělala jsem tomu ubohému chlapci tak hroznou ostudu, že to nechtěl říct vůbec nikomu.“ Znovu začala mluvit normálně. „Ale nejsem sarkastická. Matka ví, co je ostuda, a ví, jak ji utajit. V těch dvou věcech si Johnny s mou mámou dokonale rozuměli. To ona si ho měla vzít.“ Trochu hystericky se zasmála. „Mámě by se ten smeták nejspíš ohromně líbil.“

„Nikdy se ti neozval? Neposlal ti ani lístek, kde by napsal: ‚Ahoj Sadie, nějak to vyřešíme, ať můžeme žít dál‘?“

„Jak by mohl? Ani neví, kde jsem, a mám dojem, že ho to ani nezajímá.“

„Chceš od něho něco? Protože právník by určitě…“

Políbila mě. „Jediné, co chci, je tu teď se mnou v posteli.“

Skopal jsem prostěradlo ke kotníkům. „Podívej se na mě. Sadie. Bezplatně.“

Podívala se. A pak se dotkla.

12

Pak jsem dřímal. Ne hluboce – pořád jsem slyšel vítr a to rachotící okno –, ale ponořil jsem se docela hluboko do snů. Byli jsme se Sadie v prázdném domě. Byli jsme nazí. Nahoře v patře se cosi pohybovalo – nepříjemně to dunělo a rachotilo. Možná tam něco chodilo, ale to by muselo mít spoustu nohou. Necítil jsem se provinile z toho, že nás někdo objeví bez šatů. Já se bál. Na stěně s odlupující se omítkou byla uhlem napsaná slova BRZO ZABIJU PREZIDENTA. Pod tím někdo dopsal NE DOST BRZO, JE PROLEZLEJ CHOROBOU. To někdo napsal tiskacími písmeny tmavě červenou rtěnkou. Nebo to možná byla krev.

Buch, duc, buch.

Shora.

„Myslím, že je to Frank Dunning,“ zašeptal jsem Sadie. Chytil jsem ji za paži. Byla velmi studená. Jako bych chytil za paži mrtvolu. Třeba ženu, kterou někdo umlátil perlíkem.

Sadie zavrtěla hlavou. Dívala se ke stropu a chvěly se jí rty.

Buch, duc, buch.

Vápenný prach se sypal dolů.

„Tak je to John Clayton,“ zašeptal jsem.

„Ne,“ řekla. „Myslím, že je to Muž se žlutou kartou. Přivedl Jimlu.“

Dusání nad námi náhle ustalo.

Chytila mě za paži a začala s ní třást. Oči měla vytřeštěné. „Je to tak! Je to Jimla! A slyšel nás! Jimla ví, kde jsme!“

13

„Probuď se, Georgi! Probuď se!“

Otevřel jsem oči. Opírala se vedle mě o loket a její tvář vypadala jako nezřetelný bledý ovál. „Co je? Kolik je hodin? Už musíme jet?“ Jenže ještě byla tma a vítr pořád hvízdal.

„Ne. Ještě není ani půlnoc. Měl jsi zlý sen.“ Zasmála se, ale trochu nervózně. „Možná o fotbale? Protože jsi opakoval ‚Jimla, Jimla‘.“

„Opravdu?“ Sedl jsem si. Ozvalo se škrábnutí zápalky a Sadiina tvář se v jejím světle na okamžik objevila, jak si zapalovala cigaretu.

„Ano. Opravdu. Říkal jsi spoustu věcí.“

To nebylo dobré. „Co třeba?“

„Většinou jsem ti nerozuměla, ale jedno bylo úplně zřetelné. ‚Derry je Dallas,‘ říkal jsi. Pak jsi to řekl pozpátku. ‚Dallas je Derry.‘ Co to mělo být? Pamatuješ se?“

„Ne.“ Je však těžké přesvědčivě lhát, když jste se právě probudili, dokonce jste ještě trochu omámení, a uviděl jsem v její tváři skepsi. Než se mohla prohloubit v nedůvěru, kdosi zaklepal na dveře. Ve tři čtvrtě na dvanáct, a někdo klepe.

Zahleděli jsme se na sebe.

Klepání se ozvalo znovu.

Je to Jimla. Ta myšlenka mi bleskla hlavou naprosto jasně a s jistotou.

Sadie položila cigaretu do popelníku, omotala si kolem těla prostěradlo a beze slova odběhla do koupelny. Zavřela za sebou dveře.

„Kdo je?“ zeptal jsem se.

„Tady je Yorrity, pane – Bud Yorrity.“

Jeden z těch penzionovaných homosexuálních učitelů, kteří tento podnik vedli.

Vstal jsem z postele a natáhl si kalhoty. „Co se děje, pane Yorrity?“

„Mám pro vás vzkaz, pane. Ta dáma říkala, že je to naléhavé.“

Otevřel jsem dveře. Byl to malý chlapík v obnošeném županu. Vlasy rozcuchané spánkem mu tvořily kolem hlavy oblak. V jedné ruce držel papírek.

„Jaká dáma?“

„Ellen Dockertyová.“

Poděkoval jsem mu, že se obtěžoval, a zavřel jsem dveře. Rozložil jsem papír a přečetl si vzkaz.

Sadie vyšla z koupelny, prostěradlo si stále držela těsně u těla. Měla vykulené a polekané oči. „Co je?“

„Došlo k nehodě,“ řekl jsem. „Vince Knowles za městem obrátil svoji dodávku na střechu. Byl s ním i Mike Coslaw a Bobbi Jill. Mike proletěl oknem ven. Má zlomenou ruku. Bobbi Jill má ošklivou řeznou ránu v obličeji, ale podle Ellie je prý jinak v pořádku.“

„A Vince?“

Vzpomněl jsem si, jak všichni říkali, že Vince jezdí – jako by neměl být žádný zítřek. Tak tedy už nebyl. Aspoň pro něj ne. „Je mrtvý, Sadie.“

Padla jí brada. „To není možné! Vždyť je mu teprve osmnáct!“

„Já vím.“

Prostěradlo jí vyklouzlo ze svěšených paží a nařasilo se jí kolem kotníků. Zakryla si dlaněmi tvář.

14

Moje adaptace Dvanácti rozhněvaných mužů byla zrušena. Nahradila ji Studentova smrt, hra o třech dějstvích: výjev v pohřebním ústavu, bohoslužba v metodistickém kostele, rozloučení u hrobu na hřbitově na Západním kopci. Na to truchlivé představení přišlo celé nebo skoro celé městečko.

Hlavní role v těch výjevech hráli Vinceovi rodiče a nic nechápající mladší sestra, kteří seděli na skládacích židlích u rakve. Když jsem k nim se Sadie po boku přistoupil, paní Knowlesová vstala a objala mě. Skoro jsem se zalkl odéry z parfému Bílá ramena a antiperspirantu Yodora.

„Změnil jste mu život,“ zašeptala mi do ucha. „Řekl mi to. Poprvé se začal učit, aby měl dobré známky, protože chtěl hrát.“

„Paní Knowlesová, je mi to strašlivě líto,“ řekl jsem. Pak mi hlavou prolétla hrozná myšlenka a já ji objal pevněji, jako bych tím mohl tu myšlenku zahnat: Možná za to může motýlí efekt. Možná je Vince mrtvý proto, že jsem přišel do Jodie.

Kolem rakve byly vystavené fotomontáže z Vinceova příliš krátkého života. Na stojanu vpředu byla samostatná fotografie, na které byl v kostýmu z představení O myších a lidech a v tom odřeném starém plstěném klobouku z rekvizitárny. Zpod klobouku vykukoval jeho inteligentní, ostrý obličej. Vince opravdu nebyl kdovíjaký herec, ale na té fotografii byl zachycen jeho naprosto dokonalý přemoudřelý úsměv. Sadie se rozvzlykala a já věděl proč. Život se může rázem otočit. Někdy v náš prospěch, ale častěji se odvrátí, jen zašaškuje a cestou ještě křikne: Sbohem, zlato, bylo to dobré, dokud to trvalo, že?

A Jodie bylo dobré – chovalo se ke mně dobře. V Derry jsem byl outsider, ale v Jodie jsem byl doma. Tohle je domov: vůně šalvěje a kopce, které v létě zoranžoví rozkvetlými kokardami. Slabá příchuť tabáku na Sadiině jazyku a vrzání naolejovaných prken v podlaze u mě v pokoji. Starostlivá Ellie Dockertyová, která nám pošle vzkaz uprostřed noci, snad abychom se mohli vrátit do městečka neprozrazení, nejspíš jen abychom to věděli. Téměř dusivá směs parfému a deodorantu, když mě paní Knowlesová objímala. Mike, který mě na hřbitově objal jednou paží – tou, kterou neměl v sádře – a pak mi zabořil obličej do ramene, dokud se znovu nevzpamatoval. Ta ošklivá červená řezná rána na tváři Bobbi Jill také znamená domov, a pomyšlení, že pokud nepůjde na plastickou operaci (kterou si její rodina nemohla dovolit), zůstane jí jizva a ta jí bude po zbytek života připomínat, že viděla chlapce, který bydlel kousek od ní, ležet mrtvého na krajnici s hlavou téměř utrženou od těla. Domov je černá smuteční páska, kterou jsme Sadie, já i celý učitelský sbor nosili ještě týden. A Al Stevens, který vystavil Vinceovu fotku za oknem své jídelny.

Také další věci. Lidé, kteří vás pozdraví na ulici, lidé, kteří mi zamávají z auta, Al Stevens, který mě a Sadie zavede ke stolu vzadu a začne mu říkat „váš stůl“, hraní cribbage v pátek odpoledne ve sborovně s Dannym Lavertym o cent za bod, dohadování se starou slečnou Mayerovou o to, kdo má lepší zpravodajství, jestli Chet Huntley a David Brinkley, nebo Walter Cronkite. Moje ulice, můj domek, opětovné zvykání na psací stroj. Mít nejlepší děvče a dostávat k nákupu body S&H Green Stamps a na popcornu v kině mít opravdové máslo.

Domov znamená pozorovat, jak měsíc stoupá nad volnou, spící krajinou, a mít někoho, koho můžete zavolat k oknu, abyste se mohli dívat spolu. Domov je tam, kde s někým tančíte, a tanec je život.

15

Rok Páně 1961 končil. Jednoho mrholivého dne dva týdny před Vánocemi jsem po vyučování přišel domů, opět zabalený do svého rančerského kabátu z hověziny, a uslyšel jsem zvonit telefon.

„Tady je Ivy Templetonová,“ ozval se ženský hlas. „Už si mě nejspíš nepamatujete, co?“

„Pamatuji se na vás velice dobře, paní Templetonová.“

„Nevím, proč se vám vůbec obtěžuju volat, těch zatracenejch deset babek už dávno zmizelo. Nejspíš jste mi nějak uvízl v hlavě. Rosette taky. Mluví o vás jako o ‚pánovi, co mi chytil balon‘.“

„Stěhujete se pryč, paní Templetonová?“

„Tak to máte stoprocentní pravdu, zatraceně. Zítra přijede z Mozelly máma s náklaďákem.“

„Vy nemáte auto? Nebo se vám pokazilo?“

„Auto jezdí dobře na to, že je to vrak, ale Harry v něm nepojede. Ten nepojede už vůbec v ničem. Minulej měsíc vzal zase nějakou tu zatracenou práci u Manpower. Spadl do nějaký díry a náklaďák se štěrkem ho při couvání přejel. Zlámal mu páteř.“

Zavřel jsem oči a uviděl rozdrcené trosky Vinceovy dodávky, kterou za sebou po Hlavní ulici vlekl odtahovač z Gogieho Sunoca. Popraskané čelní sklo bylo zevnitř celé od krve. „To je mi velice líto, paní Templetonová.“

„Zůstane naživu, ale už nikdy nebude chodit. Bude sedět na kolečkovým křesle a chcát do pytlíku, tohleto bude dělat. Ale nejdřív pojede do Mozelly na korbě náklaďáku mojí mámy. Ukradneme z ložnice matraci, abysme ho měly na co položit. Jako když vezeme psa na dovolenou, že?“

Rozplakala se.

„Už dva měsíce nemám zaplacený nájemný, ale to je mi fuk. Víte, co mi není fuk, pane ‚Puddentane, zeptejte se mě znova a já vám to zopakuju‘? Mám pětatřicet všivejch dolarů a tím to končí. Blbec jeden zatracenej, kdyby mu ty nohy zůstaly, nebyla bych v tomhle průšvihu. Předtím jsem si myslela, že je to zlý, ale teď se koukněte na tohle!“

V uchu mi zaznělo dlouhé, klokotavě potáhnutí.

„Víte co? Pošťák po mně pokukuje a já myslím, že za dvacku bych ho ojela přímo na podlaze v obýváku. Jenom kdyby nás ti pitomí sousedi odnaproti při tom nemohli pozorovat. Do ložnice si ho přece nemůžu vzít, no ne? Tam leží můj přeraženej manžel.“ Chraptivě se uchechtla. „Něco vám povím, nechcete sem zajet v tom svým fajnovým autíčku? Vezměte mě do nějakýho motelu. Zaplatíte něco navíc, abyste dostal pokoj s obývákem. Rosette se může dívat na televizi a já vás zatím vojedu. Tvářil jste se, že byste nemusel bejt proti.“

Nic jsem neříkal. Zrovna jsem dostal nápad, který mě oslnil jako blesk.

Kdyby nás ti pitomí sousedi odnaproti při tom nemohli pozorovat.

Na jednoho člověka jsem si měl dát pozor. Tedy kromě samotného Oswalda. Na muže, který se náhodou také jmenoval George a který se stane jediným Oswaldovým přítelem.

Nedůvěřuj mu, napsal si Al do poznámek.

„Jste tam, pane Puddentane? Ne? Jestli ne, táhněte do prdele a sbo –“

„Nezavěšujte, paní Templetonová. Co kdybych vám zaplatil dlužné nájemné a přihodil stovku navíc?“ To bylo mnohem víc, než co jsem musel zaplatit za to, co jsem chtěl, ale já je měl a ona je potřebovala.

„Pane, v tuhle chvíli vám to za dvě stovky udělám, i kdyby se koukal můj otec.“

„Nemusíme mi dělat vůbec nic, paní Templetonová. Stačí, když na mě počkáte na parkovišti na konci vaší ulice. A něco mi přinesete.“

16

Než jsem se na parkoviště za skladištěm Montgomery Ward dostal, byla už tma a déšť začal trochu houstnout, jak to tak bývá, když se chystá plískanice. Ta v kopcovité krajině na jih od Dallasu často nebývá, ale někdy neznamená nikdy.

Doufal jsem, že to zvládnu zpátky do Jodie, aniž bych skončil v příkopu.

Ivy seděla za volantem smutného starého sedanu s prorezlými panely a prasklým zadním oknem, nastoupila do mého fordu a okamžitě se naklonila k průduchu topení, které jelo naplno. Měla na sobě dvě flanelové košile místo kabátu a třásla se.

„To je příjemný. Ten chevík je studenej jako cecek starý čarodějnice. Topení se rozbilo. Přinesl jste peníze, pane Puddentane?“

Podal jsem jí obálku. Otevřela ji a prohrábla několik dvacetidolarovek, které ležely na poličce u mě ve skříni od chvíle, kdy jsem si před víc než rokem vybral sázku na Světovou sérii u Důvěryhodné finanční. Nadzvedla své pozoruhodné pozadí ze sedadla, zastrčila obálku do zadní kapsy džín, pak zašátrala v náprsní kapse košile blíže u těla. Vytáhla klíč a vrazila mi ho do dlaně.

„To vám stačí?“

Stačilo mi to bohatě. „Je to duplikát, ano?“

„Přesně jak jste mi řekl. Nechala jsem ho udělat v železářství na McLarenově ulici. Proč chcete klíč k takový barabizně? Za dvě stovky jste si ji mohl pronajmout na čtyři měsíce.“

„Mám svoje důvody. Povězte mi něco o těch sousedech odnaproti. O těch, co by vás mohli pozorovat, kdybyste si to rozdávala s pošťákem v obýváku na podlaze.“

Neklidně poposedla a přitáhla si košile úžeji ke stejně pozoruhodnému hrudníku. „To byl jenom takovej vtip.“

„Já vím.“ Nevěděl jsem, ale bylo mi to jedno. „Chci jenom vědět, jestli ti sousedé opravdu vidí k vám do obývacího pokoje.“

„Jasně že viděj, a já bych viděla zase do jejich, kdyby neměli závěsy. Který bych koupila i k nám, kdybych si to mohla dovolit. Když jde o soukromí, klidně bysme mohli bydlet rovnou venku. Asi bych tam mohla pověsit pytle, nasbírat si je tamhle,“ ukázala na popelnice seřazené u východní stěny skladu, „ale vypadá to strašně uboze.“

„Ti sousedi s výhledem bydlí kde? V čísle dva tisíce sedm set čtyři?“

„Dva tisíce sedm set šest. Bejval tam Slider Burnett s rodinou, ale ti se odstěhovali hned po Halloweenu. Dělal náhradního klauna na rodeu, věříte tomu? Koho by napadlo, že existuje taková práce? Teď tam bydlí nějakej Hazzara s dvěma děckama a myslím, že i svou matkou. Rosette si s těma dětma nehraje, prej jsou špinavý. Což od tý malý sviňky teda sedí. Ta jejich bábina se snaží mluvit, ale všechno jsou to takový nesrozumitelný bláboly. Půlka obličeje se jí nehýbá. Nevím, k čemu mu může bejt, když se sama sotva vleče. Jestli takhle dopadnu já, ať mě radši rovnou zastřelej. Týjo, to je konec!“ Zavrtěla hlavou. „Povím vám jednu věc, ti tam nevydržej dlouho. Na tý ulici nikdo nevydrží. Máte cigáro? Já toho musela nechat. Když si nemůžete dovolit čtvrťák na cíga, tak je vám jasný, že to jde s váma z kopce.“

„Nekouřím.“

Pokrčila rameny. „No co. Teď si můžu dovolit svoje, ne? Jsem sakra bohatá. Vy nejste ženatej, co?“

„Ne.“

„Ale máte přítelkyni. Na týhle straně cítím parfém. Pěkná vůně.“

Tomu jsem se usmál. „Ano, mám přítelkyni.“

„Budiž vám přáno. Jestlipak ví, že po setmění čenicháte po jižní straně Forth Worthu a děláte divný věci?“

Nic jsem neřekl, ale někdy to jako odpověď stačí.

„To je fuk. To je mezi váma dvěma. Už je mi teplo, takže se vrátím. Jestli zítra bude takhle lejt a bude zima, tak nevím, co s Harrym na tý korbě mámina náklaďáku uděláme.“ S úsměvem se na mě podívala. „Když jsem byla malá, představovala jsem si, že až vyrostu, budu jako Kim Novak. Teď si Rosette myslí, že nastoupí po Darlene v Myšketýrech. Svinskej život.“

Už otevírala dveře, když jsem řekl: „Počkejte.“

Vyhrabal jsem z kapes drobnosti – mátové bonbony, papírové kapesníky, krabičku zápalek, které si u mě schovala Sadie, poznámky k písemce z angličtiny, kterou jsem chtěl dát prvákům před vánočními prázdninami – a pak jsem jí rančerský kabát podal. „Vezměte si ho.“

„Nebudu si brát váš pitomej kabát!“ Vypadala šokovaně.

„Doma mám jiný.“ Neměl jsem, ale mohl jsem si ho koupit, a to bylo víc, než mohla udělat ona.

„Co řeknu Harrymu? Že jsem ho našla pod stromečkem?“

Ušklíbl jsem se. „Povězte mu, že jste vojela pošťáka a za výdělek si koupila kabát. Co udělá, bude vás honit po ulici a zmlátí vás?“

Zasmála se, bylo to takové drsné žluní zakrákání, které mělo zvláštní kouzlo. A kabát si vzala.

„Pozdravujte Rosette,“ řekl jsem. „Povězte jí, že ji navštívím ve snu.“

Přestala se usmívat. „To doufám ne, pane. Ten sen, co se jí zdál, byla noční můra. Probudila řevem celej dům, to vám povím. Tvrdě jsem spala a ona mě ve dvě ráno probudila. Říkala, že ten pán, co chytil její balon, měl na zadním sedadle v autě nějakou příšeru, a ona se bála, že ji sežere. Vyděsila mě k smrti, to teda jo, takovej řev to byl.“

„Jmenovala se ta příšera nějak?“ Samozřejmě že ano.

„Prý to byl nějaký jimla. Nejspíš myslela džina, jako v těch pohádkách o Aladinovi a sedmi závojích. Ale teď už musím jít. Dávejte na sebe pozor.“

„Vy taky, Ivy. Veselé Vánoce.“

Znovu zakrákala smíchy. „Na ty jsem skoro zapomněla. Vám taky přeju. Nezapomeňte dát svý dívce dárek.“

Odklusala ke svému starému autu s mým kabátem – teď už svým – přehozeným přes ramena. Už jsem ji nikdy neviděl.

17

Déšť umrzal jen na mostech a já ze svého druhého života – toho v Nové Anglii – věděl, že na nich musím být opatrný, ale i tak to do Jodie byla hodně dlouhá cesta. Sotva jsem postavil vodu na čaj, zazvonil telefon. Tentokrát to byla Sadie.

„Sháním tě už od večeře, abych se tě zeptala na štědrovečerní party trenéra Bormana. Začíná ve tři. Půjdu, jestli mě chceš vzít s sebou, protože pak budeme moci brzo odejít. Řekneme, že máme rezervaci u Sedla nebo něco takového. Ale musím poslat odpověď.“

Viděl jsem, že moje pozvánka leží vedle psacího stroje, a cítil se trochu provinile. Ležela tam už tři dny a já ji ještě ani neotevřel.

„Chceš tam jít?“ zeptal jsem se.

„Nevadilo by mi ukázat se na veřejnosti.“ Odmlčela se. „Kde jsi byl celou tu dobu?“

„Ve Fort Worthu.“ Skoro jsem dodal na vánočních nákupech. Ale neudělal jsem to. Jediné, co jsem ve Fort Worthu koupil, byla informace. A klíč od domu.

„Byl jsi nakupovat?“

Znovu jsem se musel ovládnout, abych nezalhal. „Já… Sadie, to ti opravdu nemůžu říct.“

Tentokrát se odmlčela na hodně dlouho. Přistihl jsem se, že mám chuť na cigaretu. Nejspíš se u mě rozvinul kontaktní návyk. Bůh mi byl svědkem, že jsem byl druhotný kuřák celý den, každý den. Ve sborovně se neustále vznášel modravý opar.

„Je v tom nějaká žena, Georgi? Jiná žena? Nebo jsem moc vlezlá?“

No, byla v tom Ivy, ale o takové ženě Sadie nemluvila.

„Pokud jde o ženy, jsi jenom ty.“

Další předlouhá zámlka. Ve světě se Sadie možná pohybovala neopatrně, ale v myšlenkách velice obezřetně. Nakonec řekla: „Víš o mně hodně, i věci, které jsem nikdy nikomu nechtěla říct, ale já o tobě nevím skoro nic. Asi jsem si to právě uvědomila. Sadie umí být hloupá, viď, Georgi?“

„Nejsi hloupá. A jednu věc víš, totiž že tě miluju.“

„Ano…“ Mluvila pochybovačně. Vzpomněl jsem si na ten zlý sen, který se mi zdál onehdy v Candlewoodu, a na to, jak opatrně se zatvářila, když jsem jí řekl, že si ho nepamatuji. Tvářila se teď stejně? Nebo se jí v obličeji objevil výraz, který se posunul od opatrnosti někam dál?

„Sadie? Je to s námi v pořádku?“

„Ano.“ Teď už mluvila trochu jistěji. „Samozřejmě. Až na ten trenérův večírek. Co s tím chceš udělat? Nezapomeň, že tam bude celý školský okrsek a většina jich bude opilá, jak zákon káže, ještě než paní trenérová předloží občerstvení.“

„Půjdeme,“ řekl jsem až příliš srdečně. „Pobavíme se a pak vyrazíme na tah.“

„Kam že vyrazíme?“

„Prostě si užijeme. Tak jsem to myslel. Ukážeme se tam na hodinku, možná hodinku a půl a pak vypadneme. Na večeři u Sedla. Vyhovuje ti to?“

„Fajn.“ Byli jsme jako dvojice, která si sjednává druhé rande poté, co první dopadlo neslaně nemastně. „Můžeme se pobavit i sami.“

Vzpomněl jsem si, jak Ivy Templetonová ucítila závan Sadiina parfému a zeptala se, jestli moje dívka ví, že čenichám po setmění po jižní straně Fort Worthu a dělám divné věci. Přemýšlel jsem o tom, jak mi Deke Simmons říkal, že jeden člověk si zaslouží vědět pravdu o tom, kde jsem byl a co jsem dělal. Ale chystal jsem se snad Sadie říci, že jsem chladnokrevně zabil Franka Dunninga, aby nezavraždil manželku a tři ze svých čtyř dětí? Že jsem přijel do Texasu zabránit atentátu a změnit běh dějin? Že vím, že to mohu udělat, protože přicházím z budoucnosti, kde bychom mohli tento rozhovor vést prostřednictvím e-mailů na počítači?

„Sadie, dopadne to dobře. Slibuju ti to.“

Znovu řekla: „Fajn.“ Pak dodala: „Uvidím tě zítra, Georgi, ve škole.“ A zavěsila, velmi jemně a zdvořile.

Ještě několik vteřin jsem držel sluchátko v ruce a civěl rovnou před sebe. Od oken do zahrady se ozval rachot. Déšť se přece jenom změnil v plískanici.

Kapitola šestnáctá

1

Štědrovečerní party trenéra Bormana byl propadák – a duch Vince Knowlese nebyl jediný důvod. Jedenadvacátého prosince se Bobbi Jill Allnutová podívala do zrcadla a dospěla k závěru, že má dost té rudé rýhy, která se jí táhla po celé levé straně obličeje až po čelist, a snědla hrst matčiných prášků na spaní. Nezemřela, ale strávila dvě noci v nemocnici Parkland Memorial, stejné, kde zemře jak prezident, tak prezidentův vrah, pokud nezměním běh událostí. V roce 2011 budou blíž jiné nemocnice – skoro určitě v Kileenu, možná dokonce i v Round Hill ale tak tomu nebylo během roku, kdy jsem vyučoval na denholmské střední na plný úvazek.

Ani večeře u Sedla nedopadla nijak skvěle. Bylo tam narváno a vládla tam radostná předvánoční nálada, ale Sadie odmítla dezert a požádala mě, abychom jeli domů brzy. Řekla, že ji bolí hlava. Nevěřil jsem jí.

Silvestrovský večírek v Bountiful Grange No. 7 byl trochu lepší. Hrála tam kapela z Austinu, která se jmenovala The Jokers, a opravdu váleli. Tancovali jsme se Sadie pod prověšenými sítěmi plnými balónků, až jsme měli na nohou puchýře. O půlnoci The Jokers vystřihli „Auld Lang Syne“ jako od Ventures a vedoucí kapely zakřičel: „Ať se vám vyplní všechny sny v roce devatenáct set šedesát dva!“

Balonky se vznášely všude kolem nás. Při tanci jsem políbil Sadie a popřál jí šťastný nový rok, ale i když byla veselá a smála se celý večer, necítil jsem na jejích rtech žádný úsměv. „Tobě taky šťastný nový rok, Georgi. Mohla bych dostat skleničku punče? Mám hroznou žízeň.“

U mísy s říznutým punčem stála dlouhá fronta, u mísy s neříznutým byla kratší. Nalil jsem do papírového kelímku směs růžové a zázvorové limonády, ale když jsem se vrátil, byla Sadie pryč.

„Myslím, že šla trochu na vzduch, kamaráde,“ řekl Carl Jacoby. Byl jedním ze čtyř učitelů dílen na škole a nejspíš byl nejlepší, ale ten večer bych ho k elektrickému nářadí nepustil ani na dvě stě metrů.

Obhlédl jsem kuřáky shluklé kolem požárního východu. Sadie mezi nimi nebyla. Šel jsem k sunlineru. Seděla na sedadle spolujezdce a její nadýchané sukně se dmuly až k přístrojové desce. Bůh ví, kolik spodniček měla. Kouřila a plakala.

Nasedl jsem a pokusil se ji obejmout. „Sadie, co se děje? Co je, zlato?“ Jako bych to nevěděl. Jako bych to už nějakou dobu nevěděl.

„Nic.“ Plakala ještě víc. „Jenom mám měsíčky, nic víc. Odvez mě domů.“

Bylo to sotva pět kilometrů, ale zdálo se mi to hodně daleko. Nemluvili jsme. Zajel jsem k jejímu domu a vypnul motor. Už neplakala, ale stále nic neříkala. Ani já ne. Mlčení může být někdy příjemné. Tohle bylo smrtící.

Vytáhla z kabelky winstonky, podívala se na ně a zase je tam vrátila. Cvaknutí uzávěru znělo velmi hlasitě. Podívala se na mě. Její vlasy vypadaly jako tmavý mrak obklopující bílý ovál tváře. „Nechceš mi něco říct, Georgi?“

Především jsem jí chtěl říci, že se nejmenuji George. To jméno se mi už nelíbilo. Skoro jsem je nesnášel.

„Dvě věci. Za prvé, že tě miluji. Za druhé, že nedělám nic, za co bych se mohl stydět. A ještě dodatek k zadruhé: nic, za co by ses mohla stydět ty.“

„Dobře. To je dobře. A já tě taky miluji, Georgi. Ale něco ti povím, jestli budeš poslouchat.“

„Vždycky poslouchám.“ Ale děsila mě.

„Všechno může zůstat stejné… zatím. Dokud budu ještě vdaná za Johna Claytona, i když jenom papírově a manželství vůbec nebylo naplňováno, mám pocit, že na některé věci nemám právo se ptát… nebo se ptát na tebe.“

„Sadie…“

Položila mi prsty na rty. „Prozatím. Ale nikdy nedovolím dalšímu muži, aby mi pokládal smeták do postele. Rozumíš mi?“

Rychle mě políbila tam, kde měla prsty, a pak vyběhla po chodníku ke dveřím a v kabelce hledala klíče.

Tak začal rok 1962 pro muže, který si říkal George Amberson.

2

Nový rok začal studeným a jasným rozbřeskem a moderátor počasí v ranních farmářských zprávách vyhrožoval mrznoucí mlhou v nížinách. Dvě lampy se štěnicemi jsem měl uložené v garáži. Jednu jsem dal do auta a odjel do Fort Worthu. Myslel jsem si, že pokud v některý den ten ubohý karneval na Mercedes Street utichá, pak to bude dnes. Měl jsem pravdu. Bylo tam ticho jako… no, ticho jako v hrobce Trackerových, když jsem do ní vtáhl tělo Franka Dunninga. Na vylysalých trávnících se povalovaly převrácené trojkolky a sem tam hračka. Nějaký bujarý mládenec nechal trochu větší hračku – monstrózní staré Mercury – zaparkovanou u verandy. Dveře auta byly stále otevřené. Na uježděné hlíně nedlážděné ulice leželo několik smutných útržků krepových pentlí a ve strouhách spousta pivních plechovek – většinou značky Lone Star.

Pohlédl jsem k číslu 2706 a viděl, že nikdo se z velkého okna vpředu nedívá, ale Ivy měla pravdu: pokud by tam někdo stál, měl by dokonalý výhled rovnou do obýváku domu číslo 2703.

Zaparkoval jsem na betonových pruzích, které tu sloužily místo příjezdové cesty, jako bych měl naprosté právo zastavit u domu nešťastné rodiny Templetonových. Vzal jsem lampu a zbrusu novou krabici s nářadím a šel ke dveřím vpředu. Prožil jsem ošklivou chvilku, když se klíč odmítl otočit, ale byl prostě nový. Když jsem ho trochu naslinil a zaviklal jím, otočil se a já vešel.

Byly tam čtyři místnosti, pokud jste počítali i koupelnu, která byla vidět za otevřenými dveřmi visícími na jednom pantu. Největší místnost tvořil obývací pokoj spojený s kuchyní. Druhé dva byly ložnice. V tom větším stála postel bez matrace. Vzpomněl jsem si, jak Ivy říkala: „Jako když vezmete psa na dovolenou, že?“ V tom menším Rosette nakreslila pastelkami holčičky na stěny tam, kde se odlupovala omítka a byly vidět latě. Všechny holčičky na sobě měly zelené šatové sukně a velké černé střevíce. Měly nepřiměřeně velké culíky, dlouhé jako nohy, a spousta jich kopala do míče. Jedna měla ve vlasech nasazenou korunku Miss Ameriky a široký úsměv rámovaný rudou rtěnkou. V domě bylo stále slabě cítit smažené maso, které Ivy naposledy připravila, než se vrátila do Mozelly se svou matkou, svou malou rošťandou a zpřelámaným manželem.

Právě tady začne americká fáze manželství Leea a Mariny. Budou se milovat ve větším pokoji a tam ji také bude mlátit. Tam bude Lee ležet beze snů po dlouhých dnech, kdy bude montovat venkovní dveře a uvažovat, proč sakra není slavný. Copak se nesnažil? Copak se strašně nesnažil?

A v obývacím pokoji se zprohýbanou podlahou a prošoupaným žlučově zeleným kobercem se Lee poprvé setká s mužem, kterému jsem neměl důvěřovat, s mužem, kvůli němuž Al přece jen trochu pochyboval o Oswaldově roli osamělého střelce. Ten muž se jmenoval George de Mohrenschildt a já jsem velice toužil slyšet, co si s Oswaldem řeknou.

Po straně hlavního pokoje, blízko kuchyně, stál starý příborník. Zásuvky byly plné různorodých příborů a opatlaného náčiní. Odtáhl jsem příborník od stěny a uviděl elektrickou zásuvku. Výtečně. Postavil jsem lampu na příborník a strčil ji do zásuvky. Věděl jsem, že někdo tu může nějakou dobu bydlet, než se nastěhují Oswaldovi, ale nemyslel jsem si, že by si při odchodu chtěl brát Šikmou lampu z Pisy. Kdyby ano, měl jsem v garáži rezervní.

Nejmenším vrtákem jsem vyvrtal díru stěnou ven, přisunul příborník na místo a lampu vyzkoušel. Fungovala. Sbalil jsem se, odešel z domu a pečlivě jsem za sebou zamkl. Pak jsem odjel zpátky do Jodie.

Zavolala Sadie a zeptala se, jestli bych nechtěl přijet a dát si večeři. Jen studený nářez, řekla, ale jako dezert bychom si dali dort, kdybych měl chuť. Přijel jsem. Dezert byl skvělý jako vždy, ale nic už nebylo stejné. Protože měla pravdu. V posteli ležel smeták. Byl neviditelný stejně jako jimla, kterého Rosette viděla u mě vzadu v autě…, ale byl tam. Sice neviditelný, ale vrhal stín.

3

Muž a žena někdy dojdou na rozcestí a chvíli tam otálejí, nechce se jim rozhodovat, protože vědí, že špatné rozhodnutí bude znamenat konec, a protože vědí, že v sázce je mnoho. Přesně tak to bylo se mnou a Sadie během té vytrvalé šedé zimy roku 1962. Stále jsme jednou nebo dvakrát týdně chodili někam na večeři a stále jsme někdy v sobotu večer jezdili do bungalovů Candlewood. Sadie si sex užívala, což byla jedna z věcí, které nás držely pohromadě.

Třikrát jsme dělali garde na školních tancovačkách. Hudbu pokaždé pouštěl Donald Bellingham a dřív nebo později padla žádost, abychom zopakovali náš první lindy hop. Děti nám k tomu vždycky tleskaly a hvízdaly. Ani ne tak ze zdvořilosti. Opravdu jsme na ně dělali dojem a některé se začínaly samy učit kroky.

Potěšilo nás to? Jistě, protože napodobování je vskutku nejupřímnější forma lichotek. Ale nikdy jsme už nebyli tak dobří jako poprvé, už nikdy nám to nešlo tak intuitivně hladce. Sadie občas ztrácela eleganci. Jednou se mi při otočce vytrhla z ruky a málem upadla, nebýt páru statných fotbalistů s rychlými reflexy, kteří stáli poblíž. Odbyla to smíchem, ale viděl jsem jí na tváři rozpaky. A výčitku. Jako bych za to mohl já. Vlastně svým způsobem mohl.

Muselo dojít k výbuchu. Byl by přišel dřív, než se nakonec stalo, nebýt Jodieského jamboree. To bylo pro nás oživení, šance prodlévat ještě chvíli a všechno promyslet, dřív než budeme donuceni k rozhodnutí, které ani jeden z nás nechtěl učinit.

4

V únoru ke mně přišla Ellen Dockertyová a požádala mě o dvě věci: za prvé, jestli bych byl tak laskav a znovu zvážil podepsání smlouvy na školní rok 62-63, a za druhé, jestli bych laskavě znovu režíroval školní představení, když to loňské bylo tak úžasný hit. Obojí jsem odmítl, třebaže to zabolelo.

„Jestli jde o vaši knihu, můžete na ní pracovat celé léto,“ přemlouvala mě.

„To by nebylo dost dlouhé,“ řekl jsem, ačkoli jsem v téhle chvíli na Adresu: Vražda zvysoka kašlal.

„Sadie Dunhillová říká, že podle ní se o ten román nestaráte ani za mák.“

S tímto postřehem se mi nesvěřila. Otřáslo to mnou, ale snažil jsem se to nedat najevo. „Ellie, Sadie neví všechno.“

„Tak to představení. Aspoň to představení. Pokud v něm nebude nahota, podpořím všechno, co vyberete. Vzhledem k současnému složení školní rady a faktu, že já osobně mám jenom dvouletou smlouvu na ředitelské místo, je to ohromně slibné. Můžete představení věnovat Vinci Knowlesovi, jestli chcete.“

„Vinceově památce už věnovali fotbalovou sezónu, Ellie. Myslím, že to stačí.“

Takže odjela poražená.

S druhou žádostí přišel Mike Coslaw, který bude v červnu maturovat, a řekl mi, že má v úmyslu studovat na vysoké divadlo jako hlavní obor. „Ale rád bych tu hrál ještě v jedné hře. S vámi, pane Ambersone. Protože jste mi ukázal, jak se to dělá.“

Na rozdíl od Ellie Dockertyové přijal mou výmluvu na falešný román bez pochybností, z čehož mi bylo mizerně. Vlastně hrozně. Na člověka, který nerad lže – který byl svědkem toho, jak se jeho manželství rozpadá kvůli všem těm lžím, jež slyšel od své manželky zvané Můžu-přestat-kdykoli-chci –, jsem jich navykládal už hromadu, jak jsme říkali za mých časů v Jodie.

Vyprovodil jsem Mikea na studentské parkoviště, kde parkoval jeho vzácný majetek (starý buick sedan s krytými koly), a zeptal se ho, co dělá ruka, když už mu sundali sádru. Odpověděl, že je dobrá, a letos v létě bude určitě trénovat fotbal. „Ale jestli mě vyškrtnou,“ řekl, „srdce mi to nezlomí. Pak bych možná mohl kromě školy dělat ještě v nějakém místním divadle. Chci se naučit všechno – stavět scénu, osvětlení, dokonce kostýmy.“ Zasmál se. „Lidi si začínají myslet, že jsem teplej.“

„Soustřeď se na fotbal, měj dobré známky, a ne aby se ti v prvním semestru moc stýskalo,“ řekl jsem. „Prosím. Nepodělej to.“

Napodobil zombický frankensteinovský hlas. „Ano… pane…“

„Jak se má Bobbi Jill?“

„Líp,“ řekl. „Tamhle je.“

Bobbi Jill čekala u Mikeova buicku. Zamávala na něj, pak mě uviděla a okamžitě se otočila, jako by ji zajímalo prázdné fotbalové hřiště a pastviny za ním. Na tohle gesto si ve škole zvykli všichni. Jizva po nehodě se zahojila do vystupujícího rudého provazce. Snažila se ho zamaskovat kosmetikou, ale tím na něj ještě víc upozornila.

Mike řekl: „Říkal jsem jí, aby s tím pudrováním přestala, že pak vypadá jako reklama na Soamesovu pohřební službu, ale nedá si říct. Také jí říkám, že s ní nechodím z lítosti nebo tak, aby nesnědla nějaké další prášky. Prý mi věří a možná je to pravda. Když má lepší dny.“

Díval jsem se, jak spěchá za Bobbi Jill, chytá ji kolem pasu a otáčí ji k sobě. Vzdychl jsem, cítil jsem se trochu hloupě a hodně tvrdohlavě. Něco ve mně chtělo tu zatracenou hru dělat. I kdyby nebyla k ničemu jinému, zaplnila by čas, kdy jsem čekal na začátek svého představení. Ale nechtěl jsem se zaháčkovat do života v Jodie ještě víc, než se už stalo.

Stejně jako případná dlouhodobá budoucnost se Sadie i moje vztahy s městečkem musely zatím počkat.

Jestli všechno půjde dobře, možná bych mohl skončit tím, že budu mít dívku, zlaté hodinky a všechno. Ale nemohl jsem s tím počítat, i když jsem velmi pečlivě všechno plánoval. I kdyby se mi to podařilo, možná budu muset utíkat, a pokud nevyváznu, byla velká šance, že můj dobrý skutek v zájmu světa bude odměněn doživotním vězením. Nebo elektrickým křeslem v Huntsvillu.

5

Nakonec to byl Deke Simmons, kdo mě zahnal do rohu a vymámil ze mě souhlas. Řekl mi totiž, že bych byl blázen, už jenom kdybych se rozmýšlel. Rozeznal bych otřepané číslo s kmotrou liškou, která mě zažene do šípkového keře, jenže on si počínal velice mazaně. Velmi rafinovaně. Skoro jako kmotr zajíc.

Jednou v sobotu odpoledne jsme seděli u mě v obývacím pokoji, popíjeli kávu a dívali se na nějaký starý film v zrnící televizi – kovbojové ve Fort Hollywoodu čelili asi dvěma tisícovkám útočících Indiánů. Venku zase pršelo. V zimě ve dvaašedesátém určitě muselo aspoň několikrát vysvitnout slunce, ale nemohu si na žádný takový den vzpomenout. Pamatuji si jenom studené prstíky mrholení, které si vždycky našly cestičku na můj vyholený zátylek, přestože jsem si vyhrnul límec kabátu z ovčí kůže, který jsem si koupil místo rančerského kabátu.

„Nedělejte si starosti kvůli tomu zatracenému představení jenom proto, že se z něho Ellen Dockertyové úplně nařasilo spodní prádlo,“ řekl Deke. „Dopište knihu, udělejte z ní bestseller a už se neohlížejte zpět. Žijte dobrý život v New Yorku. Dejte si drink s Normanem Mailerem a Irwinem Shawem v taverně White Horse.“

„Hmm,“ řekl jsem. John Wayne dul na trubku. „Nemyslím, že by si se mnou Norman Mailer musel dělat velké starosti. Ani Irwin Shaw.“

„Navíc jste měl s tou hrou O myších a lidech ohromný úspěch,“ pokračoval. „Kdybyste něco udělal po nich, určitě by to bylo ve srovnání s nimi zklamání – šmarjá, koukněte na to! John Wayne dostal zásah šípem do klobouku! Má štěstí, že ho má jako kýbl de luxe!“

Představa, že můj druhý pokus by mohl být propadák, se mě dotkla mnohem víc, než by měla. Přimělo mě to zamyslet se nad tím, že jsme se Sadie už nikdy nedokázali svoje první taneční vystoupení zopakovat, přestože jsme se snažili ze všech sil.

Deke vypadal, že je úplně zabraný do televize, když řekl: „Kromě toho o režírování začal jevit zájem Sylvester. Mluví o Jezinkách a bezinkách. Údajně to s manželkou viděli před dvěma lety v Dallasu a prý je to klasická hrozná řachanda.“

Panebože, taková otřepaná věc. A Fred Sylvester z přírodovědy jako režisér? Nebyl jsem si jistý, jestli bych mu svěřil režii požárního cvičení na základní škole. Pokud nějaký talentovaný, ale stále velmi tvárný herec jako Mike Coslaw skončí se Sylvesterem u kormidla, mohlo by to strhnout jeho proces zrání o pět roků zpátky. Sylvester a Jezinky a bezinky. Ježíš se rozplakal.

„Stejně by nebyl čas dát dohromady něco pořádného,“ pokračoval Deke. „Takže podle mě ať si to Sylvester vyžere. Stejně jsem toho malýho hajzlíka křivýho nikdy neměl rád.“

Nikdo ho neměl doopravdy rád, aspoň pokud jsem mohl soudit, snad kromě jeho paní, která mu cupitala po boku od jedné školní funkce ke druhé, zahalená do kilometrů organtýnu. Ale on na to nedoplatí, doplatí na to děti.

„Mohli by uspořádat estrádu,“ navrhl jsem. „Na to by byla spousta času.“

„Á, kristepane. Georgi! Wallace Berry právě dostal šípem do ramene! Myslím, že je po něm!“

„Dekeu?“

„Ne, John Wayne ho táhne do bezpečí. Ta stará střílečka nedává za mák smysl, ale tohleto já miluju, ty ne?“

„Slyšel jste, co jsem říkal?“

Pustili reklamu. Keenan Wynn slezl z buldozeru, sundal si přilbu a řekl světu, že by šel za camelkou třeba celou míli. Deke se ke mně otočil. „Ne, nejspíš jsem vás přeslechl.“

Mazaný starý lišák. Jak se dělal.

„Říkal jsem, že by byl čas dát dohromady estrádní představení. Revue. Písničky, tance, vtipy a hromadu scének.“

„Všechno kromě uvolněných a rozverných děvčat? Nebo tohle jste taky myslel?“

„Nebuďte cvok.“

„Takže myslíte vaudeville. Vždycky se mi líbil vaudeville. ‚Dobrou noc, paní Calabashová, ať jste kdekoliv‘ – a všechno to ostatní.“

Vytáhl z kapsy svetru dýmku, nacpal si ji tabákem Prince Albert a zapálil si.

„Víte, my jsme vlastně něco podobného dělávali v Grange. Ta show se jmenovala Jodieské jamboree. Ale od konce čtyřicátých let už se nekonalo. Lidem to bylo trochu trapný, i když nikdo to neřekl přímo. A vaudeville jsme tomu neříkali.“

„O čem to mluvíte?“

„Bylo to minstrelské představení, Georgi. Zapojili se všichni kovbojové a farmářští dělníci. Načernili si obličej, zpívali a tancovali, vykládali vtipy rádoby negerským dialektem. Zakládalo se to v podstatě na Amosovi a Andym.“

Začal jsem se smát. „Hrál tam někdo na bendžo?“

„Vlastně tam několikrát vystoupila i naše současná ředitelka.“

„Ellen že hrála na bendžo v minstrelském představení?“

„Opatrně, začínáte mluvit v jambickém pentametru. To může vést k megalomanským halucinacím, parde.“

Předklonil jsem se. „Řekněte mi nějaký vtip.“

Deke si odkašlal a začal mluvit dvěma hlubokými hlasy.

„Poslouchej, bratře Tambo, k čemu sis kupoval tu sklínku vazelíny?“

„No psalo se na ní čtyřicet devět centů!“

Vyčkávavě se na mě zahleděl a já si uvědomil, že to byla pointa.

„Smáli se?“ Skoro jsem se bál odpovědi.

„Málem se potrhali smíchy a řvali o další. Pak ty vtipy byly slyšet na náměstí celé týdny.“ Vážně se na mě podíval, ale oči mu pomrkávaly jako vánoční svíčičky. „Jsme malé městečko. Pokud jde o humor, jsou naše potřeby celkem skromné. Naše představa rabelaisovského vtipu je slepec, co uklouzne na banánové slupce.“

Seděl jsem a přemýšlel. V televizi se znovu objevila kovbojka, ale zdálo se, že Dekea už nezajímá. Pozoroval mě.

„To by stále mohlo fungovat,“ řekl jsem.

„Georgi, tyhle věci fungují vždycky.“

„Ani by nebyli nutní legrační černí chlapíci.“

„Stejně by to už tak nešlo dělat,“ řekl. „Možná v Louisianě nebo Alabamě, ale směrem k Austinu už vůbec ne, tomu lidi v Heraldu říkají Comsymp City. A tohle byste taky nechtěl, že ne?“

„Ne. Můžete si myslet, že jsem měkkota, ale ta idea mě odpuzuje. A proč se do toho nutit? Otřepané vtipy… Kluci ve velkých starých oblecích s vycpanými rameny místo dělnické kombinézy… Děvčata v rovných šatech po kolena se spoustou třásní… Hrozně rád bych viděl, co by Mike Coslaw dokázal s komediálním výstupem…“

„No, ten by to pořádně rozjel,“ řekl Deke, jako by to byla hotová věc. „Docela dobrý nápad. Věčná škoda, že nemáte čas to nazkoušet.“

Už jsem chtěl něco říci, ale pak mi hlavou bleskl nápad. Byl jasný jako ten, který mě osvítil, když Ivy Templetonová říkala, že její sousedé odnaproti vidí až do jejího obýváku.

„Georgi? Máte otevřená ústa. Hezký výhled, ale trochu nechutný.“

„Mohl bych si čas udělat,“ řekl jsem. „Jestli dokážete Ellie Dockertyovou přemluvit k jedné podmínce.“

Vstal a vypnul televizi bez jediného pohledu, i když boj mezi Dukem Waynem a národem Pawneeů dosáhl kritického bodu a Fort Hollywood se v pozadí proměnil v planoucí peklo. „Spusťte.“

Řekl jsem to a pak jsem dodal: „Musím mluvit se Sadie. Hned teď.“

6

Nejdřív se tvářila vážně. Pak se začala usmívat. Úsměv se rozšířil. A když jsem jí řekl, že mě to napadlo ve chvíli, kdy náš rozhovor s Dekem končil, vrhla se mi kolem krku. Ale to jí nestačilo, takže šplhala dál, až mohla kolem mě omotat i nohy. Mezi námi toho dne žádný smeták neležel.

„To je skvělé! Jsi geniální! Napíšeš scénář?“

„No jistě. Nebude dlouhý.“ Otřepané staré vtipy mi už létaly hlavou: Trenér Borman se díval na pomerančový džus dvacet minut, protože na plechovce stálo KONCENTRÁT. Náš pes měl zarostlý ocas, takže jsme ho museli nechat rentgenovat, abychom zjistili, jestli má radost. Letěl jsem v tak starém letadle, že jeden záchod byl označený Orville a druhý Wilbur. „Ale potřebuji, aby mi ostatní hodně pomohli. Což znamená, že potřebuji producenta. Doufám, že tu práci vezmeš.“

„Samozřejmě.“ S tělem stále přitisknutým ke mně sklouzla na podlahu. To mělo za následek politováníhodně krátký záblesk nahých nohou, když se jí vyhrnula sukně. Začala rázovat po obývacím pokoji a zuřivě kouřit. Zakopla o křeslo (pravděpodobně pošesté nebo poosmé za tu dobu, co jsme se sblížili) a chytila rovnováhu, aniž si toho všimla, i když do večera bude mít na holeni pořádnou modřinu.

„Pokud máš na mysli třásňové šaty ve stylu dvacátých let, můžu říct Jo Peetové, aby se pustila do kostýmů.“ Jo byla nová vedoucí hodin domácích prací, kam povýšila, když byla Ellen Dockertyová potvrzena na ředitelské pozici.

„To je skvělé.“

„Většina děvčat z domácích prací ráda šije… a vaří. Georgi, budeme muset večer podávat nějaká jídla, ne? Jestli budou zkoušky hodně dlouhé? A to budou, protože začínáme strašně pozdě.“

„Ano, ale obyčejné sendviče…“

„Můžeme mít něco lepšího. O hodně. A hudba! Budeme potřebovat hudbu! Bude muset být reprodukovaná, protože kapela něco takového nestačí nazkoušet včas.“ A pak jsme společně a dokonale sladění vyhrkli: „Donald Bellingham!“

„A co reklama?“ zeptal jsem se. Začínali jsme mluvit jako Mickey Rooney a Judy Garlandová, když se připravovali na představení ve stodole tetičky Milly.

„To zařídí Carl Jacoby a jeho studenti grafického designu. Plakáty budou nejen tady, ale po celém městečku. Protože chci, aby přišlo celé městečko, nejen příbuzní účinkujících dětí. Místa pouze k stání.“

„Výborně,“ řekl jsem a políbil ji na nos. Miloval jsem ji takhle nadšenou. I mě už se to vzrušení začínalo zmocňovat.

„Co řekneme o dobročinném charakteru představení?“ zeptala se Sadie.

„Nic, dokud si nebudeme jistí, že vyděláme dost peněz. Nechceme budit žádné falešné naděje. Co si myslíš o tom, že bys se mnou zítra zajela do Dallasu a položila pár otázek?“

„Zítra je neděle, miláčku. V pondělí po vyučování. Možná o něco dřív, jestli se uvolníš na sedmou hodinu.“

„Vytáhnu Dekea z důchodu, aby za mě vzal doučování z angličtiny,“ řekl jsem. „Dluží mi to.“

7

Se Sadie jsme v pondělí jeli do Dallasu a jeli jsme rychle, abychom se tam dostali dřív, než všude zavřou. Ukázalo se, že kancelář, kterou hledáme, je na Harry Hines Boulevardu, nedaleko od nemocnice Parkland Memorial. Tam jsme položili hromadu otázek a Sadie krátce ukázala, co máme na mysli. Odpovědi byly víc než uspokojivé a za dva dny jsem začal svůj druhý a poslední počin v showbyznysu jako režisér Jodieského jamboree, zbrusu nového zábavného vaudevillu, písňové a taneční show. A to vše ve prospěch Dobré Věci. Neřekli jsme jaké a nikdo se neptal.

Dvě věci o Dávnolandu: Je tam mnohem méně papírování a sakra víc důvěry.

8

Všichni z městečka skutečně přišli a Deke Simmons měl v jedné věci pravdu: Ty chabé vtipy zřejmě nikdy nezestárly. Aspoň ne dva tisíce kilometrů od Broadwaye.

S osobami Jima LaDue (který nebyl špatný, a dokonce uměl trochu zpívat) a Mikea Coslawa (který byl vyloženě k popukání) se naše show podobala spíše Deanu Martinovi a Jerrymu Lewisovi než panu Bonesovi a panu Tambovi. Výstupy byly ztřeštěné a s párem atletů, kteří je prováděli, fungovaly líp, než by měly. Publikum se plácalo do kolen a pukalo smíchy. Zřejmě prasklo i několik podvazkových pásů.

Ellen Dockertyová vytáhla bendžo z důchodu. Na dámu s modrými vlasy zahrála skvělou pecku. A přece jen došlo na rozverná „děvčata“. Mike a Jim přesvědčili zbytek fotbalového týmu, že předvedou svižný kankán včetně spodniček a kanýrových sukní tam dole a holé kůže tam nahoře. Jo Peetová pro ně našla paruky a byl z nich vyložený hit. Zejména městské paničky byly celé divé z těch mladíků s holou hrudí a parukami.

Ve finále se všichni účinkující spojili do párů a zaplnili pódium v tělocvičně frenetickým tancem, zatímco z reproduktorů duněla „In the Mood“. Sukně létaly, nohy kmitaly, fotbaloví hráči (teď už oblečení do šviháckých obleků a fešáckých klobouků) roztáčeli pružné dívky. Většinou to byly roztleskávačky, které věděly, jak do tancování šlápnout.

Hudba skončila. Rozesmátí, zadýchaní účinkující vykročili, aby se poklonili. A když obecenstvo vyskočilo na nohy potřetí (nebo už možná počtvrté) od chvíle, kdy šla opona nahoru, Donald znovu spustil „In the Mood“. Tentokrát chlapci a dívky odběhli na opačné strany pódia, popadli desítky šlehačkových dortů, které tam čekaly na stolech v zákulisí, a začali jimi po sobě házet. Obecenstvo souhlasně zařičelo.

O této části představení naši účinkující věděli a těšili se na ni, i když se při zkouškách neházelo opravdovými dorty, takže jsem si nebyl jistý, jak to vyjde. Samozřejmě to vyšlo nádherně, jako všechny šlehačkové bitvy. Pokud děti věděly, byl tohle vrchol představení, ale já měl v rukávu ještě jeden trik.

Když předstoupily na druhou děkovačku a z tváří jim stékala šlehačka a z kostýmů cákalo, „In the Mood“ zaznělo potřetí. Většina dětí se zmateně rozhlédla, takže neviděla, jak učitelé ve své řadě vstali se šlehačkovými dorty v ruce, které jsme jim se Sadie naskládali pod sedadla. Dorty se rozlétly a účinkující byli zmáčeni podruhé. Trenér Borman měl dokonce dva dorty a jeho muška byla přesná – dostal jak útočníka, tak hvězdného obránce.

Mike Coslaw, kterému z obličeje stékala šlehačka, začal hulákat: „Pan Á! Paní Dé! Pan Á! Paní Dé!“

Zbytek účinkujících se přidal, potom obecenstvo a všichni tleskali do rytmu. Vyšli jsme ruku v ruce na pódium a Bellingham pustil tu zatracenou desku znovu. Děti vytvořily po stranách řady a začaly křičet: „Tancovat! Tancovat! Tancovat!“

Neměli jsme na vybranou, a i když jsem byl přesvědčený, že moje přítelkyně na té vrstvě šlehačky uklouzne a zláme si vaz, šlo nám to poprvé od tancovačky na počest Sadie Hawkinsové dokonale. Nakonec jsem stiskl Sadie obě ruce, viděl jsem, jak nepatrně přikývla – Jasně, do toho, věřím ti – a protáhl jsem se ji mezi nohama. Oba střevíce jí vlétly do první řady, sukně jí bláznivě zavířila nad stehny… a jako kouzlem dopadla na nohy celá a zdravá, s rukama nataženýma nejdřív k obecenstvu – které z nás bylo úplně vedle – a pak k bokům své sukně umazané šlehačkou, v dámském pukrleti.

Ukázalo se, že děti také mají v rukávu nějaký trik, který určitě zosnoval Mike Coslaw, i když se k tomu nikdy nepřiznal. Několik dortů si schovaly, a když jsme tam stáli a nechali se omývat aplausem, dostali jsme nejméně desetinásobný zásah dortů, které na nás létaly ze všech směrů. A obecenstvo, jak se říká, šílelo.

Sadie si přitáhla moje ucho těsně k ústům, malíčkem mi z něho vytřela šlehačku, a zašeptala: „Jak tohle všechno můžeš opustit?“

9

A stále to ještě neskončilo.

Deke a Ellen vyšli na pódium a téměř zázračně se dokázali vyhýbat šmouhám, cákancům a hromádkám šlehačky. Nikoho by ani ve snu nenapadlo, aby házel šlehačkový dort po nich.

Deke zvedl ruce, aby si zjednal ticho, a když Ellen Dockertyová předstoupila, promluvila jasným učitelským hlasem, který snadno přehlušil mumlání a zbytky smíchu.

„Dámy a pánové, po dnešním představení Jodieského jamboree budou následovat ještě tři další.“ To vyvolalo další vlnu potlesku.

„Jsou to benefiční představení,“ pokračovala Ellie, když aplaus utichl, „a těší mě – ano, velice mě těší –, že vám mohu říci, kam výtěžek poputuje. Loni na podzim jsme ztratili jednoho našeho výtečného studenta a všichni jsme truchlili nad odchodem Vincenta Knowlese, který odešel příliš, příliš brzy.“

Teď se v hledišti rozhostilo naprosté ticho.

„Dívka, kterou všichni znáte, jedna z předních studentek naší školy, byla při té nehodě a zůstala jí značná jizva. Pan Amberson a slečna Dunhillová zářídili pro Robertu Jillianu Allnutovou letos v červnu v Dallasu chirurgickou rekonstrukci obličeje. Rodinu Allnutových to nebude nic stát. Pan Sylvester, který vede pro Jodieské jamboree účetnictví, tvrdí, že spolužáci Bobbi Jill – a toto městečko – se postarali, aby veškeré náklady operace byly plně uhrazeny.“

Nastala chvíle ticha, jak si to přebírali, a pak znovu vyskočili na nohy. Potlesk duněl jako letní bouřka. Viděl jsem Bobbi Jill na tribunách. Plakala a rukama si zakrývala obličej. Rodiče ji objímali.

Tohle byl jeden večer v malém městě, v jednom z těch hnízd u hlavní silnice, o která se nikdo nestará, kromě lidí, kteří tam žijí. A to je v pořádku, protože oni se starají. Podíval jsem se na Bobbi Jill, která vzlykala do dlaní. Podíval jsem se na Sadie. Ve vlasech měla šlehačku. Usmála se. Já také. Naznačila mi ústy Miluju tě, Georgi. Já bezhlasně řekl Taky tě miluju. Toho večera jsem miloval je všechny i sebe za to, že jsem s nimi. Nikdy jsem se necítil tak naživu a šťastný, že jsem naživu. Opravdu, jak bych tohle všechno mohl opustit?

Výbuch přišel o dva týdny později.

10

Byla sobota, den nákupů. Sadie a já jsme si zvykli obstarávat je společně u Weingartena na silnici číslo 77. Tlačili jsme svoje vozíky přátelsky vedle sebe, zatímco nad námi vyhrával Mantovani, prohlíželi jsme ovoce a hledali nejlepší kousky masa. Mohli jste dostat skoro jakýkoli druh, pokud to bylo hovězí nebo kuře. Mně to vyhovovalo, dokonce i skoro po třech letech jsem stále žasl nad nepatrnými cenami.

Toho dne jsem měl na mysli něco jiného než nákupy: rodinu Hazzardových, která bydlela na Mercedes Street číslo 2706, v chatrném domku přes ulici a kousek nalevo od rozpadajícího se patrového domku, který bude Lee Oswald brzy nazývat domovem. Jodieské jamboree mě velice zaměstnávalo, ale na jaře se mi podařilo podniknout tři cesty na Mercedes Street. Zaparkoval jsem ford na parkovišti v centru Fort Worthu a nastoupil do autobusu do Windscott Road, který zastavoval necelé dva kilometry daleko. Na tyto cesty jsem si oblékal džíny, okopané boty a vybledlou denimovou bundu, kterou jsem koupil v garážovém výprodeji. Moje krycí historka, kdyby se někdo ptal, zněla: hledám laciný nájem, protože jsem dostal práci nočního hlídače v texaských válcovnách v západním Fort Worthu. To ze mě dělalo důvěryhodného jedince (pokud mě někdo nebude prověřovat) a poskytlo důvod, proč za denního světla bude v domě ticho a budou zatažené závěsy. Cestou po Mercedes Street ke skladišti Monkey Ward a zase zpátky (vždycky s novinami složenými tak, aby byla vidět inzertní strana s nájmy) jsem zahlédl pana Hazzarda, hromotluka něco přes třicet, dvě děti, s nimiž si Rosette nechtěla hrát, a starou paní se strnulým obličejem, která při chůzi vlekla jednu nohu. Hazzardova máma si mě jednou podezíravě měřila od poštovní schránky, když jsem se kolem loudal brázdou, jež tu sloužila místo chodníku, ale nic neříkala.

Při své třetí obhlídce jsem zahlédl starý rezavý přívěs napojený za Hazzardovu dodávku. On i děti nakládali dovnitř krabice, zatímco stará paní stála poblíž na pomalu se zelenající ostré trávě, opírala se o hůl a na tváři měla mrtvičný úšklebek, který mohl maskovat jakýkoli pocit. Sázel jsem na naprostou lhostejnost. To já cítil štěstí. Hazzardovi se stěhovali. Jakmile to udělají, pracující pobuda George Amberson si domek číslo 2706 pronajme. Důležité bylo zajistit si první místo ve frontě.

Snažil jsem se zjistit, jestli existuje nějaký jednoduchý způsob, jak to udělat, když jsme obstarávali naše sobotní pochůzky. Jedním uchem jsem poslouchal, co mi Sadie říká, odpovídal jí a pronášel vhodné poznámky, dělal si z ní legraci, když strávila spoustu času u polic s mléčnými výrobky, tlačil vozík naložený potravinami na parkoviště, ukládal sáčky do kufru fordu. Ale při tom všem jsem fungoval na autopilota a hlavu jsem měl plnou starostí o to, jak to zařídím ve Fort Worthu, a to se mi vymstilo. Nedával jsem pozor, co mi vychází z pusy, a když žijete dvojí život, je to nebezpečné.

Když jsem vezl Sadie zpátky domů a ona tiše (příliš tiše) seděla vedle mě, zpíval jsem si, protože rádio ve fordu bylo porouchané. Ventily také nějak hvízdaly. Sunliner měl stále jiskru a měl jsem k němu vztah ze spousty důvodů, ale už to bylo sedm let, co sjel z montážní linky, a na budíčku měl přes sto čtyřicet tisíc kilometrů.

Odnesl jsem Sadiiny nákupy do kuchyně všechny najednou a při tom hrdinsky mručel a pro efekt se potácel. Nevšiml jsem si, že se neusmívá, a netušil jsem, že naše krátké období líbánek skončilo. Stále jsem přemýšlel o Mercedes Street a uvažoval, jaké představení tam budu muset předvést – nebo spíš jak moc se budu muset ukazovat. Bude to ošidné. Chtěl jsem, aby mě tam znali, protože co známe, to nás nezajímá a pohrdáme tím, ale nechtěl jsem být nápadný. Pak tu byli Oswaldovi. Ona nemluvila anglicky a on byl povahou studený čumák, což bylo dobré, ale dům číslo 2706 byl stále příliš blízko. Minulost mohla být tvrdošíjná, ale budoucnost byla křehká jako domeček z karet, a já si musel dát velký pozor, abych ji neměnil, dokud nebudu připravený. Takže budu muset…

Právě v tu chvíli na mě Sadie promluvila a krátce poté se celý život v Jodie, jak jsem jej poznal (a zamiloval si jej), ocitl v troskách.

11

„Georgi? Můžeš přijít do obýváku? Chci s tebou mluvit.“

„Neměla bys ty hamburgery a vepřové kotlety dát do ledničky? A myslím, že jsem viděl zmrz –“

„Nech ji tát!“ vykřikla, čímž mě rázem vytrhla ze zamyšlení.

Otočil jsem se k ní, ale už byla v obývacím pokoji. Vzala si ze stolku u pohovky cigarety a jednu si zapálila. Na moje mírné naléhání se je snažila omezit (aspoň v mé přítomnosti), takže mi to připadalo zlověstnější než její zvýšený hlas.

Vešel jsem do místnosti. „Co se děje, miláčku? Co se stalo?“

„Všechno. Co to bylo za písničku?“

Tvář měla bledou a napjatou. Držela cigaretu před ústy jako štít. Začal jsem si uvědomovat, že jsem uklouzl, ale nevěděl jsem jak a kdy, což mě děsilo. „Nevím, co my –“

„Tu písničku, kterou sis zpíval v autě, když jsme se vraceli domů. Hulákal jsi ji z plných plic.“

Snažil jsem se vzpomenout, ale nedokázal jsem to. Pamatoval jsem si jenom to, jak jsem si myslel, že se na Mercedes Street musím vždycky oblékat jako dělník, který nemá moc štěstí, abych zapadl. Určitě jsem si zpíval, ale to jsem dělal často, když jsem přemýšlel o jiných věcech – copak to nedělá každý?

„Asi nějakou populární věc, kterou jsem zaslechl na KLIF. Něco, co mi vlezlo do hlavy. Víš přece, jak to písničky dělají. Nechápu, co tě tak rozčililo.“

„Něco, co jsi slyšel na K-Life. S textem ‚V Memfisu jsem potkal barovou královnu nasáklou džinem, vzala mě nahoru na pořádnou jízdu‘?“

Nekleslo mi jen srdce, všechno od krku níž mi pokleslo snad o deset centimetrů. „Honky Tonk Women.“ To jsem si zpíval. Písničku, která se dostane na desky až za dalších sedm nebo osm let a nahraje ji skupina, která bude mít americký hit až za další tři roky. Můj mozek se zaměstnával jinými věcmi, ale stejně – jak jsem mohl být tak pitomý?

„‚Chytila mě za nos a já ztratil hlavu‘? V rádiu? Federální cenzura by stanici, která hraje něco takového, zakázala!“

V tu chvíli mnou začal cloumat vztek. Hlavně na sebe…, ale nejen na sebe. Kráčel jsem po laně, krucinál, a ona tu na mě řve kvůli písničce od Rolling Stones.

„Zklidni se. Sadie. Je to jenom písnička. Nevím, kde jsem ji zaslechl.“

„To je lež a oba to víme.“

„Zbytečně vyšiluješ. Myslím, že bych si měl vzít svoje nákupy a jet domů.“ Snažil jsem se mluvit klidně. Ten tón mi zněl velice povědomě. Takhle jsem se vždycky snažil mluvit s Christy, když se vrátila domů nasosaná. Sukně nakřivo, halenka napůl vykasaná, vlasy rozčepýřené. Nemluvě o rozmazané rtěnce. Od okraje sklenice, nebo od rtů nějakého spolupařiče v baru?

Už jenom když jsem si na to vzpomněl, zuřil jsem stále víc. Zase špatně, pomyslel jsem si. Nevěděl jsem, jestli tím myslím Sadie, Christy nebo sebe, ale v té chvíli mi to bylo jedno. Nikdy se nerozčílíme tak strašně, jako když nás někdo nachytá, že?

„Myslím, že bys mi měl povědět, kde jsi slyšel tu písničku, jestli se sem chceš ještě někdy vrátit. A kde jsi slyšel to, co jsi řekl tomu klukovi u pokladny, když ti říkal, že ti dá na to kuře dva sáčky, aby neprosáklo.“

„Vůbec netuším, co…“

„‚Výtečně, kámo,‘ tohle jsi řekl. Možná bys mi měl říct, kde jsi tohle slyšel. A zapařit. A jít na tah, nebo vychladni a vyšiluješ, chci vědět, kde jsi slyšel i tohle. Proč tohle říkáš, a nikdo jiný ne. Chci vědět, proč ses tak vyděsil při tom hloupém pokřiku Jimla, že jsi o něm mluvil ze spaní. Chci vědět, kde je Derry a proč je jako Dallas. Chci vědět, kdy jsi byl ženatý a s kým a jak dlouho. Chci vědět, kde jsi byl předtím, než jsi byl na Floridě, protože Ellie Dockertyová říká, že to neví, jelikož některá doporučení máš falešná. ‚Vypadá to bláznivě,‘ takhle to vyjádřila.“

Byl jsem si jistý, že Ellen to z Dekea nevytáhla, ale přišla na to. Vlastně mě to ani nepřekvapilo, ale rozzuřilo mě, že to vyžvanila Sadie. „Neměla žádné právo ti to říkat!“

Rozdrtila cigaretu a pak třepla rukou, protože žhavá smítka vylétla nahoru a štípla ji. „Někdy to vypadá, že jsi… já nevím… z jiného vesmíru! Kde se zpívá o šukání opilých žen z M-Memfisu! Snažila jsem si na-namlouvat, že na tom nezáleží, že l-l-láska všechno zmůže, jenže to nejde. Lži nepřemůže.“ Hlas jí zakolísal, ale nerozplakala se. A oči stále upírala na mě. Kdyby v nich byla jen zlost, bylo by to trochu lehčí. Ale byla v nich také prosba.

„Sadie, kdybys jen…“

„Ne. Už ne. Takže zase nezačínej o tom, že neděláš nic, za co by ses styděl a já taky ne. To jsou věci, které si musím rozhodnout sama. V podstatě jde o tohle: buď půjde ten smeták, nebo budeš muset jít ty.“

„Kdybys věděla, neříkala bys…“

„Tak mi to pověz!“

„Já nemůžu.“ Vztek praskl, jako když se propíchne balon, a nechal po sobě jenom emocionální otupělost. Odtrhl jsem oči od jejího napjatého obličeje a zrak mi náhodou padl na její stůl. To, co jsem tam uviděl, mi vyrazilo dech.

Byla to hromádka žádostí o práci na dobu, kdy bude letos v létě v Renu. Nahoře ležela obálka z Hotelu a kasina Harrah’s. Na první řádku napsala svoje jméno úhlednými tiskacími písmeny. Své celé jméno, včetně prostředního, na které mě nikdy nenapadlo se jí zeptat.

Natáhl jsem ruce velice pomalu dolů a přiložil palce na první jméno a druhou slabiku jejího příjmení. Zbylo DORIS DUN.

Vzpomněl jsem si na den, kdy jsem mluvil s manželkou Franka Dunninga a předstíral, že jsem spekulant s nemovitostmi a zajímám se o Rekreační halu na Západní straně. Byla o dvacet let starší než Sadie Doris Claytonová, rozená Dunhillová, ale obě ženy měly modré oči, nádhernou pleť a pěknou postavu s plnými ňadry. Obě ženy kouřily. To všechno mohla být náhoda, ale nebyla. A já to věděl.

„Co to děláš?“ Vyčítavý tón znamenal, že skutečná otázka zní Proč pořád uhýbáš a měníš téma, ale já už se nezlobil. Ani zdaleka ne.

„Víš určitě, že neví, kde jsi?“ zeptal jsem se.

„Kdo? Johnny? Myslíš Johnnyho? Proč…“ V tu chvíli došla k závěru, že je to zbytečné. Viděl jsem jí to na obličeji. „Georgi, musíš odejít.“

„Ale mohl by to zjistit,“ řekl jsem. „Protože to vědí tvoji rodiče a tvoji rodiče si myslí, že on je výlupek všech ctností, sama jsi to říkala.“

Postoupil jsem o krok blíž k ní. Ona o krok couvla. Tak couvnete od člověka, kterému evidentně přeskočilo. Viděl jsem strach v jejích očích a zmatek, ale já se nemohl zastavit. Nezapomeňte, že já byl také vyděšený.

„I kdybys jim řekla, aby mu to neprozrazovali, dostal by to z nich. Protože je okouzlující. Je to tak, Sadie? Pokud si nutkavě nedrhne ruce nebo neřadí knížky podle abecedy nebo nemluví o tom, jak nechutné je mít erekci, je velice šaramantní. Určitě okouzlil i tebe.“

„Prosím tě, odejdi, Georgi.“ Třásl se jí hlas.

Místo toho jsem k ní postoupil o další krok. O stejný krok couvla a narazila na stěnu… a přikrčila se. Ten pohled byl jako facka hysterikovi nebo sklenice studené vody chrstnutá do tváře náměsíčníkovi. Ustoupil jsem až do klenutého průchodu mezi obývacím pokojem a kuchyní a ruce jsem držel po stranách obličeje, jako bych se vzdával. Přesně to jsem dělal.

„Odcházím. Ale, Sadie…“

„Já prostě nechápu, jak jsi to mohl udělat,“ řekla. Spustily se slzy, pomalu se jí koulely po tvářích. „Nebo proč s tím odmítáš přestat. Měli jsme spolu něco pěkného.“

„Pořád to máme.“

Zavrtěla hlavou. Pomalu, ale rozhodně.

Prošel jsem kuchyní, i když mi připadalo, že se snad nedotýkám podlahy, vytáhl jsem z jednoho sáčku na lince kyblík vanilkové zmrzliny a strčil ho do mrazáku. Něco ve mně si říkalo, že tohle je jenom zlý sen a že se brzy probudím. Ale většina mozku mi křičela opak.

Sadie stála mezi dveřmi a pozorovala mě. V jedné ruce měla novou cigaretu a v druhé tu žádost o práci. Když jsem ji teď viděl, podoba s Doris Dunningovou byla přízračná. Což vyvolalo otázku, proč jsem si toho nevšiml dřív. Protože jsem měl příliš mnoho vlastních starostí? Nebo to bylo tím, že jsem stále plně nepochopil, s jak ohromnými silami si zahrávám?

Vyšel jsem ven síťovými dveřmi a zůstal stát na zápraží, takže jsem se na ni díval skrz síťovinu. „Dávej si na něj pozor, Sadie.“

„Johnny má problémy ve spoustě věcí, ale není nebezpečný,“ řekla. „A moji rodiče by mu nikdy neřekli, kde jsem. Slíbili mi to.“

„Lidé sliby porušují a lidé se můžou zhroutit. Zvlášť lidé, kteří byli pod velkým tlakem a jsou duševně nevyrovnaní.“

„Musíš odejít. Georgi.“

„Slib mi, že si na něho budeš dávat pozor, a já odejdu.“

Zakřičela: „Slibuju, slibuju, slibuju!“ To, jak se cigareta mezi jejími prsty třásla, bylo zlé. Kombinace šoku, ztráty, žalu a zlosti v jejích zarudlých očích byla mnohem horší. Cítil jsem, jak se na mě upírají celou dobu, co jsem se vracel k autu.

Zatracení Rolling Stones.

Kapitola sedmnáctá

1

Několik dní před obdobím písemek na konci roku si mě Ellen Dockertyová zavolala do ředitelny. Když zavřela dveře, řekla; „Je mi líto, že jsem vám způsobila takové potíže, Georgi, ale kdybych to měla udělat znovu, nemyslím, že bych se zachovala jinak.“

Nic jsem neřekl. Už jsem neměl zlost, ale pořád jsem byl poněkud ochromen. Od toho výbuchu jsem toho naspal velmi málo a měl jsem pocit, že čtvrtá ranní a já se v blízké budoucnosti staneme důvěrnými přáteli.

„Článek dvacet pět texaského školního správního zákoníku,“ řekla, jako by tím všechno vysvětlovala.

„Jak prosím, Ellie?“

„Upozornila mě na to Nina Wallingfordová.“ Nina byla okrsková zdravotní sestra. Každý školní rok najezdila ve svém Ford Ranch Wagon patnáct tisíc kilometrů, protože měla na starosti osm škol denholmského okrsku, z nichž byly tři dosud jedno– nebo dvoutřídky. „Článek dvacet pět se týká státních předpisů pro očkování na školách. Týká se studentů i učitelů a Nina mě upozornila, že u vás nemá žádné záznamy o očkování. Vlastně vůbec žádné lékařské záznamy.“

A bylo to tady. Falešný učitel odhalen kvůli chybějící injekci proti dětské obrně. No, aspoň že za to nemohla moje předčasná znalost Rolling Stones nebo nevhodné používání disco slangu.

„Měl jste tolik práce s Jamboree, že mě napadlo, že vám ušetřím práci a sama napíšu na školy, kde jste učil. Z Floridy mi odpověděli, že od suplentů nepožadují potvrzení o očkování. Z Maine a Wisconsinu mi napsali: ‚Nikdy jsme o něm neslyšeli.‘“

Naklonila se přes stůl a zblízka se na mě zadívala. Nevydržel jsem její pohled dlouho. Než jsem zrak vrátil ke hřbetům svých rukou, viděl jsem v její tváři nesnesitelný soucit.

„Zajímalo by ministerstvo školství, že jsme přijali podvodníka? Velice. Možná by dokonce mohli podat žalobu, aby získali zpět váš roční plat. Zajímá to mě? Absolutně ne. Vaše práce na denholmské střední byla příkladná. To, co jste se Sadie udělal pro Bobbi Jill Allnutovou, bylo naprosto báječné, za něco takového se získávají nominace na národního Učitele roku.“

„Díky,“ zamumlal jsem. „Asi tedy.“

„Zeptala jsem se sebe samé, co by udělala Mimi Corcoranová. Mimi mi řekla ‚Kdyby podepsal smlouvu na výuku na příští rok a pak další rok, byla bys nucena jednat. Ale jelikož za měsíc odchází, je vlastně ve tvém zájmu – a v zájmu školy – mlčet.‘ Pak dodala ‚Ale je tu jedna osoba, která musí vědět, že není ten, za koho se vydává.‘“

Ellie se odmlčela.

„Řekla jsem Sadie, že jsem si jistá, že budete mít rozumné vysvětlení, ale zdá se, že nemáte.“

Pohlédl jsem na hodinky. „Jestli mě nevyhazujete, paní Ellie, měl bych se vrátit na pátou hodinu. Rozebíráme větnou skladbu. Napadlo mě, že je potrápím větou složenou, která zní Jsem v této záležitosti bez viny, ale nemohu říci proč. Co myslíte? Není moc těžká?“

„Pro mě rozhodně těžká je,“ odpověděla příjemným tónem.

„Ještě jednu věc,“ řekl jsem. „Sadie měla těžké manželství. Její manžel byl podivín v ohledech, které tu nechci rozebírat. Jmenuje se John Clayton. Podle mě by mohl být nebezpečný. Musíte se zeptat Sadie, jestli nemá jeho fotografii, abyste věděla, jak vypadá, kdyby se tu ukázal a začal se vyptávat.“

„A to si myslíte proč?“

„Protože už jsem něco takového viděl dřív. Uděláte to?“

„Nejspíš budu muset, že?“

Tohle nebyla dost dobrá odpověď. „Požádáte ji o to?“

„Ano, Georgi.“ Mohla to myslet vážně, ale mohla mě jenom uklidňovat. Nepoznal jsem to.

Byl jsem už u dveří, když řekla jakoby mimochodem: „Lámete té mladé ženě srdce.“

„Já vím,“ odtušil jsem a odešel.

2

Mercedes Street. Konec května.

„Tak svářeč, jo?“

Stál jsem na verandě domu číslo 2706 s domácím, ryzím Američanem jménem Jay Baker. Byl podsaditý a měl mohutné břicho, kterému říkal pivní pomník. Právě jsme dokončili rychlou obhlídku nemovitosti, již Baker charakterizoval jako „blízko autobusový zastávky“, jako by tím kompenzoval prověšené stropy, žluté fleky na stěnách, prasklou toaletní nádržku a dojem celkové zchátralosti.

„Noční hlídač,“ řekl jsem.

„Jo? To je dobrá práce. To má člověk při takový práci spoustu času škrábat se na prdeli.“

Připadalo mi, že to nevyžaduje odpověď.

„Žádná manželka nebo děcka?“

„Rozvedený. Zůstaly na východě.“

„Platíte jak mourovatej, co?“

Pokrčil jsem rameny.

Nechal to být. „Takže to berete, Ambersone?“

„Asi jo,“ řekl jsem a vzdychl.

Ze zadní kapsy vytáhl podlouhlý pokladní deník s měkkými koženými deskami. „První měsíc, poslední měsíc, záloha na škody.“

„Záloha na škody? To si děláte srandu.“

Baker pokračoval, jako by mě neslyšel. „Nájemný se platí poslední pátek v měsíci. Když zaplatíte míň nebo pozdějc, letíte na ulici, o to už se postarají místní kluci policajtský. Vycházím s nima fakt dobře.“

Vytáhl z náprsní kapsy ohořelý nedopalek doutníku, ožvýkaný konec si zastrčil do huby a nehtem zapálil dřevěnou sirku. Na verandě bylo vedro. Začal jsem tušit, že to bude dlouhé, horké léto.

Znovu jsem vzdychl. Potom – hodně neochotně – jsem vytáhl peněženku a začal vytahovat dvacetidolarové bankovky. „Věříme Bohu,“ řekl jsem. „Všichni ostatní platí hotově.“

Zasmál se a při tom vychrlil oblaka čpavého modrého kouře. „To je dobrý, to si budu pamatovat. Zvlášť o posledním pátku v měsíci.“

Nemohl jsem uvěřit, že budu bydlet v téhle zoufalé chatrči na téhle zoufalé ulici poté, co jsem bydlel ve svém pěkném domku na jih odtud – kde jsem hrdě sekal skutečný trávník. Jodie jsem sice ještě neopustil, ale už mě zaplavil stesk.

„Dejte mi laskavě potvrzenku,“ řekl jsem.

Tu jsem dostal zadarmo.

3

Byl poslední den školního roku. Třídy a chodby byly prázdné. Stropní větráky šlehaly vzduch, který už byl horký, i když bylo teprve osmého června. Rodina Oswaldových odjela z Ruska. Za dalších pět dnů, aspoň podle poznámek Ala Templetona, přistane SS Maasdam v Hobokenu, Oswaldovi sejdou po můstku a vkročí na půdu Spojených států.

Ve sborovně nikdo nebyl, jenom Danny Laverty. „Zdravím, kamaráde. Vyrozuměl jsem, že jedete do Dallasu dopsat tu svoji knížku.“

„To mám v plánu.“ V plánu byl ve skutečnosti Fort Worth, aspoň pro začátek. Začal jsem vyklízet svoji přihrádku na poštu, která byla nacpaná školními oběžníky.

„Kdybych byl volný a bez závazků, neměl na krku manželku, tři sviště a hypotéku, možná bych taky zkusil psát,“ řekl Danny. „Byl jsem ve válce, víte.“

Věděl jsem. Všichni to věděli, obvykle během deseti minut po seznámení.

„Máte z čeho žít?“

„Zvládnu to.“

Měl jsem víc než dost, abych vydržel do dubna příštího roku, kdy jsem očekával, že svoji záležitost s Leem Oswaldem ukončím. Neměl bych mít zapotřebí další výpravy do Důvěryhodné finanční na Greenville Avenue. Už jen ta jediná návštěva byla neuvěřitelná hloupost. Kdybych chtěl, mohl jsem si namlouvat, že to, co se stalo s mým domkem na Floridě, byl jenom výsledek špatného vtipu, ale také jsem se snažil namlouvat si, že se Sadie nám to krásně klape, a podívejte se, jak to dopadlo.

Odhodil jsem hromádku papírů z přihrádky do koše… a uviděl malou zalepenou obálku, která mi předtím nějak unikla. Věděl jsem, kdo takové obálky používá. Na listu papíru uvnitř nebyl žádný pozdrav ani podpis, jen náznak (i ten jsem si možná představoval) vůně jejího parfému. Vzkaz byl krátký.

Děkuji ti, že jsi mi ukázal, jak pěkné může leccos být. Prosím tě, žádné loučení.

Chvíli jsem ho držel v ruce a přemýšlel, pak jsem ho zastrčil do zadní kapsy a rychle odešel do knihovny. Nevím, co jsem chtěl dělat nebo říci, ale bylo to stejně jedno, protože v knihovně byla tma a židličky obrácené na stolech. Stejně jsem vzal za kliku, ale dveře byly zamčené.

4

Jediná dvě auta na konci parkoviště vyhrazeného pro učitelský sbor byla plymouth sedan Dannyho Lavertyho a můj ford, jehož střecha už vypadala trochu ošoupaně. Soucítil jsem s ním, také jsem se cítil ošoupaný.

„Pane Ambersone! Počkejte!“

Byl to Mike a Bobbi Jill, kteří ke mně běželi přes rozpálené parkoviště. Mike nesl malý zabalený dárek, který mi podával. „Chtěli bysme vám s Bobbi něco dát.“

„Bychom. A to jste neměli dělat, Mikeu.“

„My jsme museli, pane.“

Dojalo mě, že Bobbi Jill pláče, a potěšilo mě, že tlustá vrstva Max Factoru jí zmizela z obličeje. Když teď věděla, že znetvořující jizva má své dny sečteny, přestala se ji snažit zakrývat. Políbila mě na tvář.

„Děkuji vám, strašně, strašně moc vám děkuji, pane Ambersone. Nikdy na vás nezapomenu.“ Podívala se na Mikea. „Oba na vás nikdy nezapomeneme.“

Nejspíš opravdu nezapomenou. To bylo pěkné. Sice to nenahrazovalo zamčenou a potemnělou knihovnu, ale ano – bylo to moc pěkné.

„Otevřete to,“ vybídl mě Mike. „Doufáme, že se vám to bude líbit. Je to pro vaši knížku.“

Otevřel jsem balíček. Uvnitř byla dřevěná krabice asi dvacet krát pět centimetrů. Uvnitř, na hedvábné podložce, leželo plnicí pero Waterman s vyrytými iniciálami GA na sponě.

„Tedy, Mikeu,“ podivil jsem se. „To je příliš velký dárek.“

„Nebyl by dost velký, ani kdyby byl celý ze zlata,“ prohlásil. „Změnil jste mi život.“ Podíval se na Bobbi. „Nám oběma jste ho změnil.“

Objal mě a v roce 1962 to mezi muži nebylo laciné gesto. Rád jsem mu objetí oplatil.

„Ozvěte se nám,“ řekla Bobbi Jill. „Dallas není zas takovej flák cesty.“ Odmlčela se. „Není tak daleko.“

„Ozvu se,“ řekl jsem, ale neudělám to, a oni se pravděpodobně také neozvou. Rozletí se do života, a jestli budou mít štěstí, bude jejich život zalitý sluncem.

Zamířili pryč, ale pak se Bobbi obrátila. „Je škoda, že jste se rozešli. Je mi z toho opravdu smutno.“

„To mně taky,“ řekl jsem, „ale nejspíš to tak bude nejlepší.“

Odjel jsem domů, abych si sbalil psací stroj a další věci, kterých snad bude pořád tak málo, že se mi vejdou do jediného kufru a několika kartonových krabic. Před stopkou na jednom semaforu na Hlavní ulici jsem otevřel malou krabičku a podíval se na pero. Byla to krásná věc a velice mě dojalo, že mi ji darovali. Ještě víc mě dojalo, že počkali, aby se se mnou rozloučili. Naskočila mi zelená. Zacvakl jsem víko krabičky a rozjel se. V krku jsem měl knedlík, ale v očích sucho.

5

Život na Mercedes Street nebyl zrovna povznášející zkušenost. Ve dne to nebylo tak zlé. Byl tu slyšet křik dětí, kterým nedávno skončila škola, všechny byly oblečené do příliš velkého oblečení po starších sourozencích. Puberťáci jezdili ve zrezivělých kárách s průchozím tlumičem a rádiem vyřvávajícím K-Life. Ani hodiny mezi druhou a šestou ranní nebyly špatné. Tehdy na ulici padlo ohlušující ticho, protože mimina s bolavými břichy v postýlkách (nebo zásuvkách prádelníku) konečně usnula a jejich tatínci se prochrápávali do dalšího dne plného nádeničiny v obchodech, továrnách nebo na farmách za městem.

Ale mezi čtvrtou a šestou odpolední ulice jen drnčela hlasy matek, které na děti řvaly, aby už šly sakra domů a pomohly jim s tím nebo oním, a hlasy tatínků, kteří se vraceli domů a řvali na svoje manželky už jen proto, že na nikoho jiného řvát nemohli. Spousta manželek jim oplácela z plných plic. Kolem osmé se začali nalévat tatínci ochlastové a kolem jedenácté tu opravdu začal být randál, protože buď zavíraly hospody, nebo došly peníze. Pak jsem slyšel bouchání dveří, řinkot skla a bolestné výkřiky, když se některý nalitý tatínek jal věnovat manželce, dětem nebo oběma. Často mými zataženými závěsy probleskovalo červené světlo, protože přijela policie. Několikrát jsem slyšel výstřely, které možná mířily do nebe, možná také ne. A jednou brzo ráno, když jsem si šel ven pro noviny, jsem uviděl nějakou ženu, která měla na dolní půlce obličeje vrstvu zaschlé krve. Seděla na chodníku před domem o čtyři domy dál a popíjela z plechovky pivo Lone Star. Skoro jsem k ní zamířil, abych se na ni podíval, i když jsem věděl, jak nemoudré by mohlo být zaplétat se do života v této chudé čtvrti pracující spodiny. Pak si všimla, že se na ni dívám, a vystrčila na mě prostředník. Vrátil jsem se dovnitř.

Nekonal se tu žádný večírek na uvítanou a žádná z matek, které se jmenovaly Muffy nebo Buffy, neklusala na schůzku Malé ligy. Tady na Mercedes Street však byla spousta času na přemýšlení. Spousta času, kdy se mi mohlo stýskat po přátelích v Jodie. Spousta času, kdy mi chyběla práce, která mi umožňovala nemyslet na to, kvůli čemu jsem sem vlastně přišel. Spousta času si uvědomit, že učení znamenalo víc než jenom výplň pro ukrácení dlouhé chvíle. Uspokojovalo mi to mysl tak, jak to umí jen práce, která vás baví a při které cítíte, že opravdu můžete něco změnit.

Dokonce jsem měl čas cítit se mizerně kvůli svému dřív tak parádnímu kabrioletu. Kromě nefungujícího rádia a klepajících ventilů začínal výfuk střílet a bečet a v čelním skle byla prasklina od kamene, který sletěl z korby pomalu se šinoucího asfaltérského náklaďáku. Přestal jsem ho mýt a teď – jak smutné – dokonale zapadl mezi ostatní otřískané káry na Mercedes Street.

Hlavně jsem tu měl spoustu času přemýšlet o Sadie.

Lámete té mladé ženě srdce, řekla Ellie Dockertyová, a moje srdce na tom nebylo o nic líp. Jednou jsem dostal nápad všechno Sadie vyklopit, to bylo v noci, kdy jsem ležel a nespal a poslouchal opileckou hádku odvedle: tys udělal, já neudělala, tys udělal, já ne, běž do prdele. Ten nápad jsem zavrhl, ale následující noc se vrátil ještě neodbytněji. V duchu jsem viděl, jak s ní sedím u stolu u ní v kuchyni a piji kávu v prudkém odpoledním slunci, které šikmo padá dovnitř oknem nad dřezem. Mluvím klidně. Říkám jí, že mé pravé jméno zní Jacob Epping, že se ve skutečnosti narodím až za čtrnáct let, že jsem přišel z roku 2011 puklinou v čase, kterou můj zesnulý přítel Al Templeton nazval králičí norou.

Jak bych ji o něčem takovém přesvědčil? Povídáním o tom, že jistý americký přeběhlík, který si to s tím Ruskem rozmyslel, se brzy i s manželkou a malou dcerou nastěhuje do domu naproti v ulici, kde teď bydlím? Povídáním o tom, že Dallaští Texasané – z nichž se později stanou Kovbojové a Americký tým – porazí letos na podzim Houstonské naftaře 20:17 ve dvojím prodloužení? Směšné. Ale co jiného jsem věděl o bezprostřední budoucnosti? Moc ne, protože jsem neměl čas to nastudovat. Věděl jsem toho docela dost o Oswaldovi, ale to bylo všechno.

Myslela by si, že jsem blázen. Mohl jsem jí zazpívat texty dalších deseti populárních písniček, které ještě nikdo nenahrál, a stejně by si myslela, že jsem cvok. Obvinila by mě, že si je vymýšlím – jsem přece spisovatel, ne? A co kdyby tomu přece jenom uvěřila? Chtěl jsem ji snad stáhnout do té žraločí tlamy s sebou? Nebylo už tak dost zlé, že se v srpnu bude vracet do Jodie, a že pokud byl John Clayton ozvěnou Franka Dunninga, možná ji tam přijede hledat?

„Dobře, tak si táhni!“ zaječela nějaká žena na ulici a auto odfrčelo směrem k Winscott Road. Škvírou mezi zataženými závěsy krátce prolétl klín světla a přejel po stropě.

„IMPOTENTE!“ zaječela za ním, načež nějaký mužský hlas z trochu větší dálky zaječel v odpověď: „Rád vám to udělám, dámo, jestli pak ztichnete.“

Takový byl život na Mercedes Street v létě roku 1962.

Vynech ji z toho. To byl hlas rozumu. Je to prostě příliš nebezpečné. Možná že časem bude moci znovu patřit do tvého života – dokonce i v Jodie –, ale teď ne.

Jenže v Jodie už nikdy žít nebudu. Vzhledem k tomu, co Ellen zjistila o mé minulosti, bylo učitelování na střední škole bláznivým snem. A co jiného jsem mohl dělat? Betonáře?

Jednou ráno jsem postavil na kafe a šel si na zápraží pro noviny. Když jsem otevřel přední dveře, uviděl jsem, že obě zadní pneumatiky sunlineru jsou splasklé. Nějaký znuděný kluk, kterého nepřivolali včas domů, mi je prořízl nožem. Také tohle byl život na Mercedes Street v létě roku 1962.

6

Ve čtvrtek čtrnáctého června jsem si oblékl džíny, modrou pracovní košili a starou koženou vestu, kterou jsem koupil v secondhandu na Camp Bowie Road. Pak jsem celé dopoledne strávil chozením po domě. Neměl jsem televizi, ale poslouchal jsem rádio. Podle zpráv měl prezident Kennedy tento měsíc v plánu jet na státní návštěvu do Mexika. Předpověď počasí hlásila jasné nebe a vysoké teploty. Moderátor chvíli hořekoval a pak pustil „Palisades Park“. Jekot a zvukové efekty z horské dráhy na desce mi drásaly uši.

Nakonec jsem to už nevydržel. Pojedu zbytečně brzy, ale bylo mi to jedno. Nasedl jsem do sunlineru, který se teď honosil dvěma černými protektory, jež doplňovaly dvě gumy s bílými boky vpředu – a jel jsem nějakých šedesát kilometrů na letiště Love Field v západním Dallasu. Neexistovalo nějaké krátkodobé nebo dlouhodobé parkování, jenom parkování. Stálo pětasedmdesát centů na den. Plácl jsem si starý slamák na hlavu a trmácel se necelý kilometr k budově terminálu. U chodníku stála dvojice dallaských policistů, kteří popíjeli kafe, ale uvnitř nebyla žádná ostraha nebo průchozí detektor kovů. Cestující prostě ukázali letenku chlapíkovi u dveří a pak přešli po horké ploše k letadlům, která patřila jedné z pěti společností: American, Delta, TWA, Frontier a Texas Airways.

Podíval jsem se na tabuli pověšenou na zdi za pultem společnosti Delta. Bylo tam napsáno, že let číslo 194 nebude opožděn. Když jsem se na to úřednice přeptal, usmála se a řekla, že letadlo právě odstartovalo z Atlanty. „Ale jste tu strašně brzy.“

„Nemůžu si pomoct,“ řekl jsem. „Nejspíš přijdu brzo i na vlastní pohřeb.“

Zasmála se a popřála mi hezký den. Koupil jsem si Time a odešel do restaurace, kde jsem si objednal sedmé nebe – salát šéfkuchaře. Byl obrovský a já byl příliš nervózní, než abych měl hlad – nestane se každý den, že uvidíte člověka, který změní světové dějiny –, ale mohl jsem se něčím zaměstnávat, zatímco jsem čekal na letadlo, které přiváželo rodinu Oswaldových.

Seděl jsem v boxu s dobrým výhledem na hlavní terminál. Nebyl nijak přeplněný a mou pozornost upoutala mladá žena v tmavě modrém cestovním kostýmku. Vlasy měla stažené do úhledného uzlu. V každé ruce držela kufr. Oslovil ji černý nosič. S úsměvem zavrtěla hlavou, a když míjela pult s informacemi, praštila se o něj do paže. Upustila jeden kufr, promnula si loket, pak zavazadlo zvedla a postupovala dopředu.

Sadie odlétala na šestitýdenní pobyt v Renu.

Překvapilo mě to? Vůbec ne. Znovu tu došlo k souběhu událostí. Už jsem si na to začínal zvykat. Jestli mě skoro přemohlo nutkání vyběhnout z restaurace a dohnat ji dřív, než bude pozdě? Samozřejmě.

Chvíli to vypadalo, že podlehnu, že je to prostě nutné. Povím jí, že osud (a ne nějaký prapodivný vícehlas, který cestování v čase rozezná) nás svedl na letišti dohromady. Takové věci ve filmech zabírají, je to tak? Požádám ji, aby počkala, než si také koupím letenku do Rena, a povím ji, že až tam budeme, všechno ji vysvětlím. A po těch nezbytných šesti týdnech můžeme koupit drink soudci, který posvětí její rozvod a vzápětí nás oddá.

Užuž jsem vstával. A přitom mi náhodou padl zrak na obálku časopisu Time, který jsem si koupil na stánku. Byla na ní Jacqueline Kennedyová. Usmívala se, zářila, měla na sobě šaty bez rukávů s váčkovým výstřihem. LETNÍ ŠATY PREZIDENTOVY MANŽELKY, hlásal titulek. Když jsem se na fotografii podíval, barva vybledla do černé a bílé a výraz se změnil ze šťastného úsměvu v prázdný pohled. Teď stála vedle Lyndona Johnsona v Air Force One a už neměla ty hezké (a mírně sexy) letní šaty. Nahradil je vlněný kostýmek pocákaný krví. Vzpomněl jsem si, jak jsem četl – v Alových poznámkách to nebylo, někde jinde –, že zanedlouho poté, co byl manžel paní Kennedyové prohlášen za mrtvého, přistoupila k ní v nemocniční chodbě Lady Bird Johnsonová, aby ji objala, a ta zahlédla na tom kostýmku hrudku mozku mrtvého prezidenta.

Prezidenta střeleného do hlavy. A všichni ti mrtví, kteří budou následovat, za ním stáli v řadě jako duchové a ta řada se táhla do nekonečna.

Znovu jsem si sedl a díval se, jak Sadie nese svoje kufry k pultu Frontier Airlines. Zavazadla byla očividně těžká, ale ona je nesla energicky, s rovnými zády, a nízké podpatky rytmicky cvakaly. Úředník kufry přijal a položil na zavazadlový vozík. Krátce se Sadie pohovořil. Podala mu letenku, kterou si koupila u cestovní kanceláře před dvěma měsíci, a úředník na ni něco načmáral. Vzala si ji zpátky a zamířila k bráně. Sklonil jsem hlavu, aby si mě nevšimla. Když jsem znovu vzhlédl, byla pryč.

7

Po dalších čtyřiceti předlouhých minutách kolem restaurace prošel muž, žena a dvě malé děti. Chlapec držel otce za ruku a neustále žvatlal. Otec se na něj díval, přikyvoval a usmíval se. Ten otec byl Robert Oswald.

Z reproduktoru zadunělo: „Letadlo společnosti Delta, let číslo 194 z Newarku a Městského letiště Atlanta, právě přistává. Cestující projdou branou číslo 4. Let Delta 194 právě přistává.“

Robertova manželka – podle Alových poznámek se jmenovala Vada – popadla holčičku do náruče a trochu si pospíšili. Po Marguerite nebylo vidu ani slechu.

Nimral jsem se v salátu, bez chuti žvýkal. Srdce mi prudce bušilo.

Slyšel jsem blížící se řev motorů a uviděl bílý čumák letadla DC-8, které přijíždělo k bráně. Kolem dveří se shlukli lidé čekající na pasažéry. Na rameno mi poklepala servírka a já skoro zaječel.

„Promiňte, pane,“ řekla s tak ostrým texaským přízvukem, až málem řezal. „Mám se vás jenom zeptat, jestli vám můžu ještě něco přinýst.“

„Ne,“ odmítl jsem. „Tohle mi stačí.“

„No dobře.“

První cestující začali přecházet terminálem. Byli to všechno muži v oblecích a účesech vyzařujících úspěch. Samozřejmě. Jako první vystupují z letadla cestující první třídy.

„Určitě vám můžu přinýst kus broskvovýho koláče, ne? Je dnešní.“

„Ne, díky.“

„Určitě, zlato?“

Teď se vyhrnuli cestující z turistické třídy, všichni ověšení příručními zavazadly. Zaslechl jsem vypísknout nějakou ženu. Že by Vada zdravila svého švagra?

„Určitě,“ odsekl jsem a zvedl časopis.

Pochopila narážku. Seděl jsem, míchal zbytky salátu v oranžové francouzské zálivce a pozoroval okolí. Tamhle přicházel muž a žena s dítětem, ale to dítě už bylo skoro batole, příliš staré na to, aby to byla June. Cestující procházeli kolem restaurace a povídali si s přáteli a příbuznými, kteří je přijeli vyzvednout. Uviděl jsem mladého muže v armádní uniformě, který plácl přítelkyni po zadnici. Zasmála se, pleskla ho po ruce a pak se vytáhla na špičky, aby ho políbila.

Asi na pět minut se terminál skoro zaplnil. Pak začal dav řídnout. Po Oswaldových nebylo ani stopy. Najednou mě přepadla strašná jistota: Vůbec v letadle nebyli. Nejenže jsem cestoval do minulosti, navíc jsem také skončil v nějakém paralelním vesmíru. Možná že ten Muž se žlutou kartou měl něčemu takovému zabránit, ale Muž se žlutou kartou byl mrtvý, a já to měl tudíž z krku. Žádný Oswald? Prima, žádný úkol. Kennedy zemře v jiné verzi Ameriky, ale v téhle ne. Mohl jsem Sadie dohnat a žít s ní šťastně až do smrti.

Sotva mi to pomyšlení blesklo hlavou, zahlédl jsem svůj cíl, poprvé. Robert a Lee kráčeli bok po boku a živě si povídali. Lee pohupoval zavazadlem, jež bylo buď příliš velkou aktovkou, nebo malou brašnou. Robert měl růžový kufr s oblými rohy, který vypadal jako vystřižený z Barbiiny skříně. Vada a Marina šly za nimi. Vada se chopila jedné ze dvou sešívaných tašek, Marina měla druhou přehozenou přes rameno. Navíc nesla June, které teď byly čtyři měsíce, a měla co dělat, aby jim stačila. Dvě děti Roberta a Vady šly vedle ní a dívaly se na ni s neskrývanou zvědavostí.

Vada zavolala na muže a ti se zastavili skoro před restaurací. Robert se usmál a vzal Marině tašku. Lee se tvářil… pobaveně? Otráveně? Možná obojí. Nepatrný náznak úsměvu mu zvedal koutky úst. Nevýrazné vlasy měl úhledně učesané. Vlastně byl dokonale vzorný a upravený v té své vyžehlené bílé košili, khaki kalhotách a nablýskaných botách. Vůbec nevypadal jako člověk, který právě přicestoval přes půlku světa. Ani kousek látky na něm nebyl pomačkaný a na tvářích neměl ani stín neoholených vousů. Bylo mu právě dvaadvacet let a vypadal mladší – jako kluk z mé poslední třídy americké literatury.

Stejně jako Marina, která bude až příští měsíc dost stará, aby si legálně koupila drink. Byla vyčerpaná, vykulená a na všechno vyjeveně zírala. Byla také krásná, s tou svou záplavou tmavých vlasů a zešikmenýma, trochu smutnýma modrýma očima.

June měla ruce a nohy zavinuté do látkových plen. Dokonce i krk měla čímsi obalený, a přestože neplakala, byla ve tváři rudá a zpocená. Lee dítě vzal. Marina se vděčně usmála, a když rozevřela rty, viděl jsem, že jí jeden zub chybí. Ostatní měla ztmavlé a jeden skoro černý. Kontrast s její smetanovou pletí a nádhernýma očima byl téměř drásavý.

Oswald se k ní naklonil a řekl něco, po čem jí úsměv zmizel z tváře. Ostražitě k němu vzhlédla. Řekl ještě něco a přitom ji dloubl prstem do ramene. Vzpomněl jsem si na Alovo vyprávění a napadlo mě, jestli teď Oswald říká manželce totéž: pajdi, suka – pojď, čubko.

Ale ne. Rozčilila ho ta zavinovačka. Strhl ji – nejdřív z rukou, pak nohou – a mrskl plenami na Marinu, která je neohrabaně chytila. Pak se rozhlédla, jestli se někdo nedívá.

Vada se vrátila a položila Leemu ruku na paži. Nevšímal si jí, jen odmotával provizorní bavlněný šátek z krku malé June a mrskl i s ním po Marině. Dopadl na podlahu terminálu. Marina se shýbla a beze slova jej zvedla.

Připojil se k nim Robert a přátelsky praštil bratra do ramene. Terminál už byl skoro prázdný – poslední cestující už rodinu Oswaldových minuli – a já jasně slyšel, co řekl. „Nech ji být, sotva přijela. Ani neví, kde vlastně je.“

„Koukni na to děcko,“ opáčil Lee a zvedl June, aby ji všichni viděli. V tu chvíli se rozplakala. „Zamotala ji jako nějakou pitomou egyptskou mumii. Protože tak se to u nich doma dělá. Nevím, jestli se mám smát, nebo brečet. Staraja baba! Stará žena.“ Otočil se znovu k Marině s brečícím dítětem v náručí. Ustrašeně se na něj dívala. „Staraja baba!“

Pokusila se usmát jako lidé, kteří vědí, že jsou k smíchu, ale netuší proč. Letmo jsem si vzpomněl na Lennieho ze hry O myších a lidech. Potom Oswaldův obličej rozzářil úsměv, arogantní a trochu křivý. Najednou byl skoro hezký. Jemně manželku políbil, nejdřív na jednu tvář, pak na druhou.

„USA!“ řekl a znovu ji políbil. „USA, Rino! Země svobody a domov hajzlů!“

Rozzářila se úsměvem. Začal na ni mluvit rusky a dítě jí podal zpátky. Vzal ji kolem pasu a ona zatím tišila June. Stále se usmívala, když odcházeli z mého zorného pole, a posunula si dítě na rameno, aby mohla vzít muže za ruku.

8

Jel jsem domů – pokud jsem mohl Mercedes Street nazývat domovem – a pokusil se usnout. Nemohl jsem zabrat, takže jsem ležel s rukama za hlavou, poslouchal randál z ulice a mluvil s Alem Templetonem. Zjistil jsem, že to dělám docela často, když jsem teď sám. Na to, že byl mrtvý, toho měl spoustu na srdci.

„Byl jsem hlupák, že jsem jel do Fort Worthu,“ řekl jsem mu. „Jestli se pokusím napojit tu štěnici na magnetofon, někdo by mě mohl vidět. Třeba sám Oswald, a tím by se všechno změnilo. Už tak je paranoidní, píšeš to ve svých poznámkách. V Minsku ho sledovala KGB a MV a bude se bát, že tady ho hlídá FBI a CIA. A FBI ho opravdu bude sledovat, aspoň nějakou dobu.“

„Ano, budeš muset být opatrný,“ souhlasil Al. „Nebude to snadné, ale já ti věřím, kamaráde. Proto jsem ti přece volal.“

„Vůbec se k němu nechci přibližovat. Už jenom když jsem ho viděl na tom letišti, naskočila mi z něho prvotřídní husina.“

„Já vím, ale budeš to muset překousnout. Jako člověk, který strávil skoro celý život vařením jídel, ti můžu říct, že když se dělá omeleta, musíš rozbít vejce. A byla by chyba toho mládence přeceňovat. Není to žádný superzločinec. Navíc bude mít jiné starosti, hlavně se svou příšernou mátí. Na co jiného se zmůže, kromě toho, že bude řvát na manželku a někdy ji zmlátí, když se rozčílí natolik, že mu řev nebude stačit?“

„Myslím, že ji má rád, Ale. Aspoň trochu, ale možná hodně. I když na ni řve.“

„Jo, a přesně takoví chlapi jako on svoje manželky vedou do pekel. Koukni na Franka Dunninga. Ty se prostě starej o svoje, kamaráde.“

„A co vůbec dostanu, jestli se mi podaří napojit ty štěnice? Nahrávky hádek? V ruštině? To mi fakt hodně pomůže.“

„Nemusíš luštit rodinnej život toho chlapíka. Ty musíš zjistit, co je zač ten George de Mohrenschildt. Musíš se přesvědčit, že de Mohrenschildt není zapletenej do pokusu o atentát na generála Walkera. Jakmile se ti to podaří, okno nejistoty se uzavře. A koukni se na to z té lepší stránky. Jestli tě Oswald nachytá, jak ho špehuješ, jeho další jednání bude možná jiný, lepší. Možná se o Kennedyho vůbec nepokusí.“

„Opravdu tomu věříš?“

„Ne. Vlastně ne.“

„Já taky ne. Minulost je tvrdošíjná. Nechce se nechat změnit.“

Řekl: „Kamaráde, teď vaříš ty…“

„Na plynu,“ slyšel jsem se mumlat. „Teď vařím na plynu.“

Otevřel jsem oči. Přece jenom jsem usnul. Zataženými závěsy pronikaly zbytky světla. Někde kousek odsud, na Davenport Street ve Fort Worthu, usedali bratři Oswaldovi a jejich manželky k večeři – Leeovu prvnímu jídlu po vstupu na rodnou půdu.

Venku před mým kouskem Fort Worthu jsem zaslechl říkanku pro skákání přes švihadlo. Zněla mi velmi povědomě. Vstal jsem, prošel jsem zšeřelým obývacím pokojem (vybaveným dvěma křesly z levného obchodu, ale ničím jiným) a poodhrnul o dva centimetry jeden závěs. Ty závěsy jsem sem pověsil ze všeho nejdřív. Chtěl jsem vidět, ne být viděn.

Dům číslo 2703 byl stále prázdný, na zábradlí vratké verandy byla připíchnutá cedule K PRONAJMUTÍ. Dvě dívky otáčely švihadlem a třetí jím proskakovala sem a tam. Samozřejmě to nebyly stejné dívky, které jsem viděl v Kossuth Street v Derry – tyhle tři, oblečené v záplatovaných a vybledlých džínách místo zbrusu nových šortkách, vypadaly zakrsle a podvyživeně –, ale popěvek byl stejný, jen s texaským přízvukem.

„Charlie Chaplin do Francie jel! Aby dámy tančit uviděl! Kapitána pozdravte! Královničku pozdravte! A můj táta, slavný táta, ten zase jezdí v ponorce!“

Skákající dívka zachytila chodidlem o švihadlo a svalila se do ostrých drnů, které před domem 2703 rostly místo měkkého trávníku. Druhé dívky se na ni svalily také a všechny tři se válely v hlíně. Pak vstaly a odpelášily pryč.

Díval jsem se za nimi a myslel si Viděl jsem je, ale ony mě ne. Aspoň něco. Je to začátek. Jenže, Ale, kde je konec?

Klíčem k celé záležitosti byl de Mohrenschildt, jediný, kdo mi mohl zabránit v zabití Oswalda, jakmile se nastěhuje do protějšího domu. George de Mohrenschildt, naftový geolog, který spekuloval s naftovými pronájmy. Muž, který žil jako playboy, hlavně díky manželčiným penězům. Stejně jako Marina byl ruský emigrant, ale na rozdíl od ní z urozené rodiny – vlastně byl baron de Mohrenschildt. Muž, který se stane jediným přítelem Leea Oswalda během několika měsíců života, které Oswaldovi zbývaly. Muž, jenž Oswaldovi navrhne, že svět bude mnohem lepší bez jistého rasistického pravicového exgenerála. Kdyby se ukázalo, že de Mohrenschildt se podílel na Oswaldově pokusu zabít Edwina Walkera, moji situaci by to ohromně zkomplikovalo. Všechny bláznivé konspirační teorie by se ocitly ve hře. Jenže Al věřil, že ten ruský geolog udělal (nebo udělá – jak už jsem říkal, život v minulosti je dost matoucí) jen to, že popíchl muže, který byl posedlý slávou a zároveň duševně nevyrovnaný.

Al si do poznámek zapsal: Jestli v tom byl Oswald v noci 10. dubna 1963 úplně sám, pak šance, že do atentátu na Kennedyho o sedm měsíců později byl zapletený další střelec, klesnou skoro k nule.

Pod to tiskacími písmeny připojil závěrečný verdikt: COŽ NA ODSTRANĚNÍ TOHO PARCHANTA STAČÍ.

9

Jak jsem se tak díval na ty malé holčičky, které mě však neviděly, připomnělo mi to starý napínavý film s Jimmym Stewartem Okno do dvora. Člověk toho může vidět spoustu, aniž by opustil vlastní obývák, zvlášť když má správné nástroje.

Druhý den jsem zajel do obchodu se sportovními potřebami a koupil si dalekohled Bausch & Lomb, přičemž jsem si uvědomil, že si musím dávat pozor na sluneční odlesky na čočkách. Jelikož dům číslo 2703 byl na východní straně Mercedes Street, bylo podle mě dostatečně bezpečné pozorovat ho kdykoli odpoledne. Prostrčil jsem dalekohled mezerou mezi závěsy, a když jsem zaostřil, špinavá obývací kuchyně naproti se objevila tak jasně a se všemi podrobnostmi, jako bych v ní přímo stál.

Šikmá lampa z Pisy pořád stála na příborníku, kde bylo uloženo kuchyňské náčiní, a čekala, až ji někdo rozsvítí a aktivuje štěnici. Ale to mi bude k ničemu, pokud nebude napojená na ten šikovný japonský magneťáček, který mohl při nejnižší rychlosti nahrávat až dvanáct hodin. Vyzkoušel jsem ho, dokonce jsem mluvil do té náhradní napíchnuté lampy (takže jsem si připadal jako postava z komedie Woodyho Allena), a i když byl hlas při přehrávání roztahaný, slovům se dalo rozumět. Což tedy znamenalo, že jsem připraven.

Pokud mám odvahu.

10

Čtvrtého července bylo na Mercedes Street rušno. Muži, kteří měli volno, zalévali trávníky, kterým už nebylo pomoci – kromě několika odpoledních a večerních bouřek vládlo horké a suché počasí –, pak sebou kecli do zahradních křesílek, poslouchali v rádiu baseball a pili pivo. Hordy malých děcek házely petardy na toulavé psy a několik zaběhnutých slepic. Jednu slepici zasáhla petarda přímo, takže se slepice rozletěla jako krvavá kaše s peřím do všech stran. Ječící děcko, které petardu hodilo, odvlekla matka oblečená pouze ve spodničce a baseballové čepici do jednoho domu o kus dál v ulici. Podle nejistého kroku už také v sobě měla pár piv. Nejvíc se svátečnímu ohňostroji přiblížila událost po desáté hodině, kdy někdo, zřejmě stejný kluk, který mi rozřezal pneumatiky u kabrioletu, podpálil starý studebaker, jenž stál celý minulý týden opuštěný na parkovišti u skladiště Montgomery Ward. Přijeli ho uhasit hasiči z Fort Worthu a všichni se na to šli podívat.

Až žije Kolumbie.

Druhý den ráno jsem si zašel prohlédnout ohořelý vrak, který smutně stál na roztavených zbytcích pneumatik. Poblíž nákladových ramp skladiště jsem zahlédl telefonní budku a v náhlém popudu jsem zavolal Ellie Dockertyové, takže operátorka mi vyhledala číslo a spojila mě. Udělal jsem to částečně kvůli tomu, že jsem byl osamělý a stýskalo se mi, ale hlavně jsem chtěl vědět, co je nového se Sadie.

Ellie to vzala po druhém zazvonění a zdálo se, že mě ráda slyší. Jak jsem tak stál v rozpalující se telefonní budce, s Mercedes Street vyspávající červencový svátek za zády a s puchem ohořelého auta v nose, musel jsem se usmát.

„Sadie se má dobře. Dostala jsem od ní dvě pohlednice a dopis. Pracuje u Harrah jako servírka.“ Ztišila hlas. „Zřejmě jako koktejlová servírka, ale to se ode mě školní rada nikdy nedozví.“

Představil jsem si Sadiiny dlouhé nohy v krátké sukni koktejlové servírky. Představil jsem si byznysmeny snažící se zahlédnout okraj jejích punčoch nebo údolíčko v dekoltu, když se sklání a pokládá jim drinky na stůl.

„Ptala se po vás,“ řekla Ellie a já se znovu usmál. „Nechtěla jsem jí říkat, že pro obyvatele Jodie jste zmizel kdesi za obzorem, tak jsem jí řekla, že máte plno práce s knihou a vedete si dobře.“

Nejméně měsíc jsem do Adresy: Vražda nepřipsal ani slovo a dvakrát, kdy jsem se rukopisu chopil a pokusil se ho číst, mi připadal napsaný punštinou z třetího století. „Jsem rád, že se jí vede dobře.“

„Požadavek pobytu splní na konci měsíce, ale rozhodla se tam zůstat až do konce letních prázdnin. Prý má velmi dobrá dýška.“

„Ptala jste se jí na fotografii jejího téměř bývalého manžela?“

„Těsně než odjela. Prý žádnou nemá. Je přesvědčená, že několik jich mají rodiče, ale odmítla si jim o nějakou říct. Prý to manželství ještě neodepsali a nechtěla by jim dávat falešné naděje. Také říkala, že podle ní jste reagoval přehnaně. Přesněji řečeno příšerně přehnaně, jak se vyjádřila.“

To už se podobalo mé Sadie. Jenže už moje nebyla. Teď byla jen hej ty, přines nám další rundu… a tentokrát se shýbni trochu níž. V každém muži dřímá žárlivost a ve mně se toho rána pátého července prudce probudila.

„Georgi? Nepochybuji, že jí na vás stále záleží, a možná by nemuselo být pozdě zkusit to dát do pořádku.“

Vzpomněl jsem si na Leea Oswalda, který se pokusí připravit o život generála Edwina Walkera až za devět měsíců. „Je moc brzo,“ řekl sem.

„Jak prosím?“

„To nic. Rád jsem si s vámi popovídal, paní Ellie, ale operátorka nám do toho za chvilku vstoupí a bude chtít další peníze, a mně všechny čtvrťáky došly.“

„Asi byste nemohl sem k nám zajet na burger a koktejl? Na večeři? Jestli ano, pozvu Dekea Simmonse, aby se k nám přidal. Ptá se na vás skoro každý den.“

Pomyšlení, že zajedu do Jodie a uvidím přátele ze střední školy, bylo nejspíš to jediné, co mě mohlo toho rána rozveselit. „S radostí. Dnes večer by bylo moc brzo? Dejme tomu v pět hodin?“

„Perfektní. My venkovské myši večeříme brzo.“

„Fajn. Budu tam. Platím.“

„To necháte na mně.“

11

Al Stevens vzal na brigádu dívku, kterou jsem znal z obchodní angličtiny, a dojalo mě, jak se rozzářila, když mě uviděla sedět s Ellie a Dekem. „Pane Ambersone! Páni, to jsem ráda, že vás vidím! Jak se máte?“

„Dobře, Dorrie,“ řekl jsem.

„No, objednejte si něco pořádného. Zhubl jste.“

„To je pravda,“ přidala se Ellie. „Potřebujete, aby se o vás někdo dobře staral.“

Dekeovo opálení z Mexika už zmizelo, což mi prozradilo, že tráví většinu důchodu pod střechou, a pokud jsem nějaká kila ztratil, on je tedy našel. Pevně mi stiskl ruku a řekl, že mě rád vidí. V tom muži nebylo nic vyumělkovaného. Ani v Ellie Dockertyové, když už na to přišlo. Odejít odsud do Mercedes Street, kde čtvrtý červenec slavili vyhazováním slepic do vzduchu, mi začalo připadat stále šílenější, přestože jsem znal budoucnost. Opravdu jsem doufal, že Kennedy za to stojí.

Dali jsme si hamburgery, hranolky ještě prskající tukem a jablkový koláč se šlehačkou. Povídali jsme si o tom, co kdo dělá, a smáli jsme se, když jsme drbali Dannyho Lavertyho, který se konečně pustil do své dávno ohlašované knihy. Ellie tvrdila, že podle Dannyho manželky se první kapitola jmenuje „Pouštím se do boje“.

Ke konci večeře, když si Deke nacpal dýmku Princem Albertem, zvedla Ellie kabelku, kterou měla pod stolem, a vytáhla velkou knihu. Podala mi ji přes stůl plný mastných zbytků jídla. „Strana osmdesát devět. A laskavě ji držte dál od té nechutné louže kečupu. Mám ji půjčenou proti záloze a chci ji poslat zpátky ve stejném stavu, v jakém jsem ji obdržela.“

Byla to školní ročenka nazvaná Tygří oháňky a pocházela ze školy mnohem víc nóbl než denholmská střední. Tygří oháňky byly vázané v kůži, ne v plátně, stránky byly tlusté a lesklé a sekce s reklamami vzadu měla určitě sto stran. Instituce, která zde byla zvěčněna – výstižnější výraz by byl velebena –, byla Longacrova neinternátní škola v Savannah. Listoval jsem sekcí fádně bledých tváří posledního ročníku a pomyslel si, že do roku 1990 se tam snad objeví jeden nebo dva černé obličeje. Možná.

„To tedy koukám,“ řekl jsem. „Sadie musela utrpět pořádnou ránu do peněženky, když odtamtud přešla do Jodie.“

„Myslím, že velice toužila odtamtud odejít,“ řekl Deke tiše. „A nepochybuji, že k tomu měla své důvody.“

Nalistoval jsem stránku osmdesát devět. V záhlaví měla nápis PŘÍRODOVĚDNÉ ODDĚLENÍ. Fotografii tvořil starosvětský záběr čtyř učitelů v bílých laboratorních pláštích a s bublajícími kádinkami v rukou – jako připomínka dr. Jekylla – a pod nimi čtyři studiové portréty. John Clayton se vůbec nepodobal Leemu Oswaldovi, ale jeho tvář byla stejně příjemně zaměnitelná a jeho rty měly v koutcích důlky, které naznačovaly úsměv jako u Oswalda. Znamenal pobavení, nebo stěží skrývané pohrdání? Sakra, možná to prostě bylo to nejlepší, na co se ten obsedantně kompulzivní parchant zmohl, když mu fotograf zavelel „sýr“. Jediný výrazný rys byly prohlubně na spáncích, které byly téměř stejné jako důlky v koutcích úst. Fotka nebyla barevná, ale oči měl tak jasné, že se dalo usuzovat na modrou nebo šedou barvu.

Otočil jsem ročenku k přátelům. „Vidíte ty prohlubně po stranách hlavy? Je to vrozený tvar, jako třeba zahnutý nos nebo důlek v bradě?“

Řekli „Ne“ dokonale současně. Bylo to trochu komické.

„To jsou stopy po kleštích,“ vysvětlit Deke. „Ty vznikly, když už se některému doktorovi nechtělo čekat a prostě ho z mámy vytáhl. Obvykle to zmizí, ale ne vždycky. Kdyby mu na spáncích neřídly vlasy, asi by nebyly vůbec vidět, že?“

„A neobjevil se tu a nevyptával se na Sadie?“ ujišťoval jsem se.

„Ne.“ Znovu to pronesli současně. Ellen dodala: „Nikdo se po ní neptal. Až na vás, Georgi. Blázne jeden zatracená.“ Usmála se jako člověk, který vtipkuje, ale ne tak úplně.

Podíval jsem se na hodinky a řekl: „Už jsem vás zdržoval dost dlouho, lidi. Musím jet zpátky.“

„Nechcete se projít na fotbalové hřiště, než pojedete?“ zeptal se Deke. „Trenér Borman říkal, abych vás přivedl, jestli budu mít možnost. Už se samozřejmě pustil s klukama do tréninků.“

„Aspoň že až když se večer ochladí,“ řekla Ellie a vstávala. „Díky bohu za drobné laskavosti. Pamatuješ, jak před třemi lety mladý Hastings dostal úpal? A jak si nejdřív mysleli, že má infarkt?“

„Neumím si představit, proč by mě chtěl vidět,“ řekl jsem. „Obrátil jsem jednoho jeho vzácného útočníka na temnou stranu vesmíru.“ Ztišil jsem hlas a chraptivě zašeptal: „Divadelnictví!“

Deke se usmál. „Jo, ale jiného jste zachránil před tím, aby v Alabamě dělal náhradníka. Borman si to aspoň myslí. Protože, synu, přesně to mu Jim LaDue řekl.“

Nejdřív jsem netušil, o čem to mluví. Pak jsem si vzpomněl na tancovačku Sadie Hawkinsové a ušklíbl se. „Jenom jsem ty tři nachytal, jak popíjejí tvrdý. Hodil jsem jim to za plot.“

Deke se přestal usmívat. „Jeden z těch kluků byl Vince Knowles. Věděl jste, že byl opilý, když obrátil tu dodávku?“

„Ne.“ Ale nepřekvapilo mě to. Auta a chlast byly vždycky populární a občas smrtící koktejl středních škol.

„No jo. A v kombinaci s tím, co jste řekl těm klukům tehdy na tancovačce, to LaDua přimělo s pitím přestat.“

„Co jste jim vlastně řekl?“ zeptala se Ellie. Hledala v kabelce peněženku, ale já byl příliš ponořený do vzpomínek na ten večer, než abych se s ní hádal kvůli placení. Neposerte si budoucnost, to jsem jim řekl. A Jim LaDue, s tím svým líným úsměvem, který říkal Mám celý svět na háku, si to opravdu vzal k srdci. Nikdy nevíme, čí život ovlivníme, nebo kdy a proč se to stane. Aspoň dokud budoucnost nenahradí přítomnost. Poznáme to, až už je pozdě.

„Nevzpomínám si,“ řekl jsem.

Ellie odběhla zaplatit účet.

Řekl jsem: „Povězte paní Dockertyové, aby si dávala pozor na toho muže na fotce, Dekeu. Vy taky. Možná se neobjeví, začínám si myslet, že jsem se mohl mýlit, ale mohl by se vynořit. A bude pořádně nervózní.“

12

Skoro jsem na to hřiště nešel. Jodie bylo v tom šikmém večerním světle na začátku července obzvlášť krásné a něco ve mně nejspíš chtělo zmizet zpátky do Fort Worthu dřív, než k tomu ztratím sílu. Napadlo mě, kolik by se toho mohlo změnit, kdybych tuhle malou odbočku vynechal? Možná nic. Možná hodně.

Trenér honil zvláštní členy týmu v posledních dvou nebo třech rozehrávkách a zbytek hráčů seděl na lavičce s přilbami už sundanými a potem stékajícím po tvářích. „Červený dva, červený dva!“ zakřičel trenér. Uviděl Dekea a mě a zvedl ruku s roztaženými prsty: pět minut. Pak se otočil znovu k malému a utahanému družstvu, které nemínil pustit z hřiště. „Ještě jednou! Uvidíme, jestli se vám podaří ty líný zadky trochu popohnat, co říkáte?“

Podíval jsem se přes hřiště a uviděl nějakého chlapíka ve sportovním saku tak křiklavém, že málem řvalo nahlas. Pobíhal kolem postranních čar se sluchátky na uších a jakousi salátovou mísou v ruce. Jeho brýle mi kohosi připomněly. Nejdřív mi to nedocházelo, ale pak mi to docvaklo: trochu se podobal Tichému Mikeovi McEachernovi. Mému osobnímu čaroději.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se Dekea.

Deke tím směrem zamžoural. „To nemám tušení.“

Trenér zatleskal a poslal kluky do sprch. Přešel k tribunám a poplácal mě po zádech. „Jak to jde, spisovateli?“

„Docela dobře,“ řekl jsem a energicky se usmál.

„Spisovatele nakopat do zadele, to jsme říkávali jako malí kluci.“ Srdečně se zasmál.

„To my zase říkávali: Trenéra nakopat do péra.“

Trenér Borman vypadal užasle. „Fakt?“

„Ne, jenom tak vtipkuju.“ Trochu jsem litoval, že jsem neuposlechl svého nutkání a neutekl z městečka hned po večeři. „Jak vypadá tým?“

„Ale jo, jsou to dobří kluci a snažej se fest, ale bez Jimmyho to nebude stejný. Viděl jste novej billboard tam, kde z dálnice 77 odbočuje naše stodevítka?“ Řekl však zdodebítka.

„Asi jsem si na něj tak zvykl, že jsem ho přehlédl.“

„No, tak cestou odsud si ho všimněte, parde. Sponzoři to udělali dobře. Jimmyho máma málem brečela, když to viděla. Pochopil jsem, že vám dlužím díky za to, že jste toho mladýho muže odradil od pití.“ Sundal si čapku s velkým C, otřel si předloktím pot z čela, znovu si ji nasadil a mohutně vzdychl. „Nejspíš dlužím poděkování i tomu pitomci zabedněnýmu Vinci Knowlesovi, ale toho už si akorát můžu dát na seznam těch, za který se modlím.“

Vzpomněl jsem si, že trenér je kovaným baptistou. Kromě seznamu modliteb nejspíš věřil i té blbosti o Noemových synech.

„Nemusíte mi děkovat,“ řekl jsem. „Jenom jsem dělal svou práci.“

Pronikavě se na mě podíval. „A měl byste ji dělat dál, ne se ukájet nad nějakou knížkou. Promiňte, že to říkám tak neomaleně, ale tak to prostě cítím.“

„To je v pořádku.“ A bylo. Měl jsem ho radši za to, že to řekl. V jiném světě by mohl mít i pravdu. Ukázal jsem na druhou stranu hřiště, kde dvojče Tichého Mikea balilo svoji salátovou mísu do plechové krabice. Sluchátka mu stále visela na krku. „Kdo to je, trenére?“

Trenér si odfrkl. „Myslím, že se jmenuje Hale Duff. Nebo možná Cale. Sporťák z toho zatracenýho rádia.“ Mluvil o KDAM, jediné rozhlasové stranici denholmského okresu, malinkaté, ale snaživé, která ráno vysílala hlášení pro farmáře, odpoledne country muziku a po škole rock. Dětem se líbila vysílaná hudba stejně jako přestávky. To se vždycky ozvala rána a následoval chraplavý kovbojský hlas: „K-Dam! Tohle teda byla pecka!“ V Dávnolandu se to považovalo za mimořádně odvážný vtip.

„Co to má za vynález, trenére?“ zeptal se Deke. „Víte to?“

„No jestli,“ zavrčel trenér, „a jestli si myslí, že mu to dovolím používat během přenosu ze zápasu, tak ho poženu svinským krokem. Má snad dojem, že chci, aby mě každej, kdo má rádio, slyšel, jak klukům nadávám do bandy sráčů, když nedokážou zarazit útok?“

Velice pomalu jsem se k němu otočil. „O čem to mluvíte?“

„Nevěřil jsem mu, tak jsem si to zkusil sám,“ řekl trenér. Pak ještě rozhořčeněji dodal: „Slyšel jsem, jak Boof Redford říká jednomu prvákovi, že mám větší koule než mozek!“

„No toto,“ pronesl jsem. Srdce mi znatelně zrychlilo.

„Duffer tamhle říkal, že si to postavil doma v garáži,“ zabublal trenér. „Když to vytočí na plnej příjem, je prej slyšet, jak se vedle v ulici uprdne kočka. To samozřejmě kecá, ale Redford stál na druhý straně hřiště, když jsem ten jeho chytrej vtip slyšel.“

Sporťák, který vypadal nejvýš na čtyřiadvacet, zvedl plechovou krabici s přístrojem a volnou rukou zamával. Trenér také zamával a pak si pod vousy zamumlal: „Den, kdy ho pustím při zápasu na hřiště s tím krámem, bude den, kdy si na svůj dodge nalepím samolepku s Kennedym, sakra.“

13

Byla už skoro tma, když jsem dojel na křižovatku sedmasedmdesáté a sto deváté, ale na východě vycházel obrovský oranžový měsíc a jeho světlo stačilo, abych billboard viděl. Byl na něm Jim LaDue, usměvavý, s fotbalovou přilbou v jedné ruce, s mičudou v druhé ruce a pramenem černých vlasů heroicky spadlým do čela. Nad obrazem stálo velkými písmeny plnými hvězd BLAHOPŘEJEME JIMOVI LADUEOVI, CELOSTÁTNÍMU ROZEHRÁVAČI ROKU 1960 A 1961! HODNĚ ŠTĚSTÍ V ALABAMĚ! NIKDY NA TEBE NEZAPOMENEME!

A pod tím stálo rudými písmeny, která přímo řvala:

„JIMLA!“

14

O dva dny později jsem vešel do Satelitní elektroniky a počkal, až můj hostitel prodá klukovi se žvýkačkou v puse tranzistor velikosti iPodu. Když kluk zmizel ze dveří (to už si tlačil malé sluchátko od rádia na správné místo). Tichý Mike se otočil ke mně. „Á, můj dávný kámoš Doe. Co pro vás můžu udělat dnes?“ Pak klesl hlasem do spikleneckého šepotu: „Další napíchnuté lampy?“

„Dnes ne,“ řekl jsem. „Povězte mi, slyšel jste někdy o věci, které se říká všesměrový mikrofon?“

Jeho rty se rozevřely úsměvem, až ukázal zuby. „Příteli,“ řekl, „opět jste přišel na správné místo.“

Kapitola osmnáctá

1

Přišli mi nainstalovat telefon a první, komu jsem zavolal, byla Ellen Dockertyová, která mi ochotně poskytla Sadiinu adresu v Renu. „Mám i telefonní číslo penzionu, kde bydlí,“ řekla Ellen. „Jestli ho chcete.“

Jistěže bych ho chtěl, ale kdybych ho dostal, nakonec bych podlehl pokušení a zavolal jí. Jenže mi něco říkalo, že by to byla chyba.

„Adresa mi bude stačit.“

Napsal jsem jí dopis, hned jak jsem zavěsil. Příšerně mi vadilo to afektované, vyumělkované švitoření, ale nevěděl jsem, jak se mu vyhnout. Ten zatracený smeták mezi námi pořád ležel. A co když tam potkala nějakého starého pracháče a na mě úplně zapomněla? Bylo by to možné? Rozhodně by ho uměla potěšit v posteli, učila se rychle a v tomhle byla hbitá stejně jako na tanečním parketu. Znovu se ve mně probudila žárlivost, takže jsem dopis urychleně dopsal, i když jsem věděl, že nejspíš vyzní bolestínsky a sobecky. Ale aspoň jsem protrhl tu vyumělkovanost a napsal něco upřímného.

Stýská se mi po tobě a je mi strašně líto, že to takhle mezi námi dopadá. Jenže já prostě v tuhle chvíli nevím, jak to vylepšit. Musím udělat nějakou práci a ta bude hotová až příští jaro. Možná ani pak ne, ale asi bude. Doufám, že bude. Prosím tě, nezapomeň na mě. Miluji tě. Sadie.

Podepsal jsem se jako George a připadalo mi, že jsem tím popřel svůj ubohý pokus o upřímnost. Dolů jsem připsal Pro případ, že bys chtěla zavolat a svoje telefonní číslo. Pak jsem odešel do Benbroocké knihovny a vhodil dopis do velké modré schránky před budovou. V tuto chvíli jsem nic lepšího udělat nemohl.

2

Al do svého zápisníku přicvakl tři fotky vytištěné z různých internetových stránek. Na jedné byl George de Mohrenchildt v šedém bankéřském obleku s bílým kapesníčkem v náprsní kapse. Vlasy měl sčesané z čela s úhlednou pěšinkou, tak jak to v tehdejší době řídící pracovníci nosili. Úsměv, který mu vlnil tlusté rty, mi připomněl postýlku Malého medvídka: ani moc tvrdý, ani moc měkký, právě akorát. Nebylo v něm ani stopy po nefalšovaném bláznovi, kterého budu brzy pozorovat, jak si na verandě domu číslo 2703 v Mercedes Street trhá košili. I když, stopa možná ano. Něco v těch tmavých očích. Arogance. Ten výraz kašlu na vás.

Na druhé fotografii bylo neblaze proslavené střelcovo hnízdo vystavěné z krabic s knihami v šestém podlaží Texaského knižního velkoskladu.

Na třetí byl Oswald oblečený v černém, s kulovnicí objednanou na dobírku v jedné ruce a několika levičáckými časopisy v druhé. Revolver, kterým zabije dallaského policistu J. D. Tippita při svém nepovedeném útěku – pokud mu v tom nezabráním –, měl zastrčený za opasek. Tu fotografii pořídí Marina necelé dva týdny před pokusem o zabití generála Walkera. Místem byl přilehlý dvorek budovy se dvěma byty a West Neely Street číslo 214 v Dallasu.

Zatímco jsem vyčkával, až se Oswaldovi přestěhují do chajdy naproti mému domku ve Fort Worthu, často jsem se jezdil podívat na West Neely 214. Dallas byl nepochybně fialový hnus, jak by řekli moji studenti v roce 2011, ale West Neely byla v trochu lepší čtvrti než Mercedes Street. Samozřejmě to tu páchlo – v roce 1962 skoro celý střední Texas smrděl jako porouchaná rafinerie –, ale chyběly tu puchy výkalů a stoky. Ulice byla sice hrbolatá, ale vydlážděná. A nepotulovaly se tu slepice.

Momentálně bydlel v patře domu 214 mladý pár se třemi dětmi. Až se odstěhují, přijedou místo nich Oswaldovi. Mě zajímal byt dole, protože až se Lee, Marina a June nahoru nastěhují, já chtěl bydlet pod nimi.

V červenci roku 1962 obývali přízemní byt dvě ženy a muž. Ženy byly tlusté, pomalé a věčně oblečené v pomačkaných šatech bez rukávů. Jedné bylo přes šedesát a výrazně kulhala. Druhé bylo hodně přes třicet nebo těsně pod čtyřicet. Podle podoby ve tváři to byla matka s dcerou. Muž byl vyhublý na kost a upoutaný na vozík. Vlasy měl jako řídký bílý obláček. Na klíně mu ležel pytlík s kalnou močí napojený na tlustou hadičku od katétru. Neustále kouřil a popel odklepával do popelníku přimontovaného k područce. To léto jsem ho viděl oblečeného stále stejně: červené saténové basketbalové trenýrky, které ukazovaly jeho kostnatá stehna až skoro k rozkroku, tílko žluté téměř jako moč v hadičce katétru, tenisky přidržované pohromadě instalatérskou páskou a velký černý kovbojský klobouk se stuhou, která vypadala jako z hadí kůže. Vpředu na klobouku byly zkřížené meče kavalerie. Manželka nebo dcera ho vyvezly na trávník, kde ochable seděl pod stromem, nehybný jako socha. Když jsem projížděl kolem, začal jsem zvedat ruku na pozdrav, ale on mi to nikdy neoplatil, i když moje auto už poznával. Možná se bál mě pozdravit. Možná si myslel, že si ho obhlíží anděl smrti, který krouží Dallasem za volantem stárnoucího fordu kabriolet místo na černém koni. Svým způsobem jsem něco takového byl.

Tato trojice vypadala, že už tu nějakou dobu bydlí. Budou tu bydlet i příští rok, až jejich byt budu potřebovat? To jsem nevěděl. V Alových poznámkách o nich nic nebylo. Prozatím jsem je mohl jen pozorovat a čekat.

Vyzvedl jsem si další součást výstroje, kterou mi vyrobil sám Tichý Mike. Čekal jsem, až zazvoní telefon. Třikrát jsem se dočkal a pokaždé jsem k němu s nadějí skočil. Dvakrát to byla Ellie, která si chtěla popovídat. Jednou Deke, který mě pozval na večeři, a já pozvání vděčně přijal.

Sadie nezavolala.

3

Třetího srpna zabočil na ubohou příjezdovou cestu k číslu 2703 sedan Bel Air model 1958. Za ním nablýskaný chrysler. Z bel airu vystoupili bratři Oswaldovi, zůstali stát vedle sebe a nic neříkali.

Hmátl jsem mezi závěsy jen na okamžik, abych vytáhl přední okno a pustil dovnitř hluk ulice, dusivý závan vedra a vlhký vzduch. Pak jsem se rozběhl do ložnice a vytáhl zpod postele svůj nový přístroj. Tichý Mike vyřízl do misky tupperware díru a do ní vlepil všesměrový mikrofon – o němž mě ujistil, že je špičkový –, takže trčel vzhůru jako prst. Šňůry od mikrofonu jsem napojil zezadu na magnetofon. Byla tam zdířka i na sluchátka, o nichž se můj elektronický přítel také vyjádřil jako o špičkových.

Vykoukl jsem ven a uviděl, že Oswaldovi mluví s chlapem z chrysleru. Měl na sobě stetson, rančerskou kravatu a nápadné prošívané boty. Byl oblečený lépe než můj domácí, ale patřil do stejného ranku. Nemusel jsem rozhovor slyšet, v gestech toho muže se dalo číst jako v knize. Vím, že to není nic moc, ale vy taky nemáte nic moc. Že, parťáku? Pro světoběžníka jako Lee to muselo být trpké sousto, protože on věřil, že jeho osudem je sláva, když už ne bohatství.

V podlahové liště byla elektrická zásuvka. Zapojil jsem magnetofon a jen doufal, že nedostanu ránu nebo nevyhodím pojistky. Červené světýlko na magnetofonu se rozsvítilo. Nasadil jsem si sluchátka a vsunul misku tupperware do mezery mezi závěsy. Kdyby se podívali mým směrem, museli by mžourat do slunce a díky stínu, který vrhal okap nad oknem, by neviděli vůbec nic nebo jenom nezřetelnou bílou skvrnu znamenající cokoliv. Napomenul jsem se však, že misku musím polepit černou izolepou. Jistota je jistota.

Jenže jsem vůbec nic neslyšel.

Dokonce i zvuky z ulice se ztlumily.

Tak to je teda skvělý, pomyslel jsem si. Tohle je geniální sakra. To vám mockrát děkuju, pane Tichý M –

Pak jsem si všiml, že kolečko VOL na magnetofonu ukazuje na nulu. Otočil jsem ho na doraz k značce + a do uší mi přímo zaduněly hlasy. Se sakrováním jsem si strhl sluchátka z hlavy, otočil knoflík VOL na polovinu a znovu to zkusil. Výsledek byl pozoruhodný. Bylo to jako dalekohled pro uši.

„Šedesát měsíčně mi připadá trochu přehnané, pane,“ říkal Lee Oswald (vzhledem k tomu, že Templetonovi platili o deset dolarů měsíčně méně, jsem s ním souhlasil). Mluvil uctivě, hlas měl jen lehce zabarvený jižanským přízvukem. „Kdybychom se mohli dohodnout na pětapadesáti…“

„Můžu si vážit chlapa, co chce smlouvat, ale vůbec se nenamáhejte,“ řekl Hadí bota. Houpal se na podpatcích na paty a špičky jako člověk, který se nemůže dočkat, aby byl pryč. „Dostanu, co mám dostat. Jestli to nedostanu od vás, dostanu to od někoho jinýho.“

Lee a Robert na sebe pohlédli.

„Mohli bychom zajít dovnitř a podívat se tam,“ řekl Lee.

„Je to dobrý místo v ulici, kde bydlej rodiny,“ pokračoval Hadí bota. „Ale dávejte bacha na ten první schod, potřebuje pár hřebíků. Mám toho hodně a lidi se k těm barákům chovají hrozně. Třeba ti poslední nájemníci tady.“

Bacha na to, blbče, pomyslel jsem si. Mluvíš o Ivině rodině.

Vešli dovnitř. Hlasy jsem ztratil, pak je znovu zachytil – slabě – to když Hadí bota přešel kolem okna v předním pokoji. Právě o něm Ivy říkala, že by jím sousedi odnaproti mohli vidět dovnitř, a v tomto ohledu měla stoprocentní pravdu.

Lee se zeptal, co jeho budoucí domácí hodlá udělat s těmi děrami ve stěnách. V té otázce nebylo žádné podráždění, sarkasmus ani podlézavost, přestože ke každé větě připojoval pane. Byl to uctivý, ale monotónní způsob mluvy, který si nejspíš osvojil u námořnictva. Bezbarvý, to byl nejvýstižnější výraz. Měl tvář a hlas člověka, který uměl šlapat mezi porcelánem. Aspoň na veřejnosti. Jen Marina viděla jeho druhou tvář a slyšela jiný hlas.

Hadí bota cosi neurčitě slíbil a rozhodně zaručil novou matraci ve velké ložnici vzhledem k tomu, že „ta poslední banda tu původní ukradla“. Zopakoval, že jestli to Lee nechce, někdo jiný po tomhle domku skočí (jako by nebyl celý rok prázdný), a pak bratry pozval na prohlídku ložnic. Napadlo mě, jak se jim asi budou líbit Rosettiny umělecké pokusy.

Hlasy se mi ztratily, pak se znovu objevily, když došli do kuchyňského koutu. S radostí jsem si všiml, že prošli kolem Šikmé lampy z Pisy bez povšimnutí.

„… sklep?“ ptal se Robert.

„Žádnej sklep!“ odpověděl Hadí bota dunivě, jako by neexistující sklep byl výhoda. Očividně byl o tom přesvědčený. „V takovýhle čtvrti se v nich akorát sbírá voda. A vlhkost, fuj!“ Znovu jsem ztratil hlasovou stopu, protože otevřel dveře vzadu, aby jim ukázal zahradu za domkem. Což vůbec nebyla zahrada, ale pustá plocha.

Za pět minut byli znovu vpředu. Tentokrát se pokusil smlouvat Robert, starší bratr. Neuspěl o nic víc než Lee.

„Můžete chvilku počkat?“ zeptal se Robert.

Hadí bota se podíval na své masivní pochromované hodinky a milostivě svolil. „Ale mám na Church Street jednání, takže si to, pánové, rozmyslete rychle.“

Robert a Lee odešli za Robertův bel air, a i když mluvili tlumeně, aby je Hadí bota nezaslechl, já jsem zachytil skoro všechno, když jsem nastavil misku jejich směrem. Robert navrhoval, aby se podívali ještě na jiné byty. Lee řekl, že chce tenhle. Pro začátek jim bude stačit.

„Lee, je to hrozná díra,“ přemlouval ho Robert. „Tohle je vyhazování…“ Peněz, dokončil nejspíš.

Lee řekl něco, co jsem pořádně neslyšel. Robert vzdychl a zvedl ruce na znamení, že se vzdává. Vrátili se k Hadí botě. Ten Leemu krátce potřásl rukou a pochválil ho za moudré rozhodnutí. A spustil evangelium domácích: první měsíc, poslední měsíc, kauce na škodu. V tu chvíli se ozval Robert s tím, že žádná kauce na škodu se platit nebude, dokud nebudou opravené stěny a dodána nová matrace.

„Nová matrace, jistě,“ řekl Hadí bota. „A postarám se, aby byl opravený ten schod, aby si panička nevyvrkla kotník. Ale jestli mám ty stěny opravit teď hned, budu muset zvýšit nájemný o pět dolarů měsíčně.“

Z Alových poznámek jsem věděl, že Lee tohle bydlení vezme, a přesto jsem čekal, že tahle nestydatost bude i na něj moc. Jenže on vytáhl ze zadní kapsy hubenou peněženku a vyndal tenký svazek bankovek. Většinu z nich odpočítal do natažené ruky svého nového domácího, zatímco Robert se vracel k autu a znechuceně vrtěl hlavou. Očima krátce zalétl k mému domku přes ulici, ale nic ho nezaujalo a pokračoval dál.

Hadí bota znovu zapumpoval Leeovi rukou, pak skočil do chrysleru a rychle odfrčel, jen za sebou nechal mračno prachu.

Na rezavé koloběžce se přihnala jedna z holčiček, které skákaly přes švihadlo. „Vy se stěhujete do domu Rosette, pane?“ zeptala se Roberta.

„Ne, to on,“ řekl Robert a píchl palcem směrem k bratrovi.

Popojela na koloběžce k Leeovi a zeptala se muže, který se chystal ustřelit pravou půlku hlavy Jacka Kennedyho, jestli má děti.

„Mám malou holčičku,“ řekl Lee. Opřel se rukama o kolena, aby k ní měl blíž.

„Je hezká?“

„Ne tak hezká jako ty, ani tak velká.“

„Umí skákat přes švihadlo?“

„Zlato, ta ještě neumí ani chodit.“ Chodit zaznělo jako uodit.

„Tak to s ní nic není.“ Vyrazila na koloběžce k Winscott Road.

Bratři se otočili k domu. Hlasy se tudíž ztlumily, ale když jsem vytočil hlasitost, stále jsem dokázal pochytit skoro všechno, co řekli.

„Tohle… zajíce v pytli,“ říkal mu Robert. „Až to Marina uvidí, pořádně to schytáš.“

„Já to… Rině,“ řekl Lee. „Ale brácho, jestli to ne… od mámy a z toho malého bytu, jsem schopný ji zabít.“

„Umí být… ale… tě ráda, Lee.“ Robert popošel několik kroků k ulici. Lee se k němu připojil a jejich hlasy zněly jasně jako zvon.

„Já vím, ale ona si prostě nemůže pomoct. Onehdy v noci, když jsme na to s Rinou skočili, na nás řvala z rozkládacího gauče. Spí v obýváku, víš. ‚Jenom se uklidněte, vy dva,‘ hulákala, ‚na další je moc brzo. Počkejte si, až budete moct platit za to, co už máte.‘“

„Já vím. Někdy je to s ní těžké.“

„A pořád něco kupuje, brácho. Prý je to pro Rinu, ale strká to pod nos mně.“ Lee se zasmál a vrátil se k bel airu. Tentokrát to byly jeho oči, které zabloudily k domku číslo 2706, a já se musel opanovat, abych se za závěsy ani nepohnul. A nepohnul ani s tou miskou.

Robert se k němu připojil. Opřeli se o zadní nárazník, dva muži v čistých modrých košilích a pracovních kalhotách. Lee měl kravatu, kterou si teď povolil.

„Třeba onehdy. Máma zajela k Leonard Brothers a vrátila se s hromadou oblečení pro Rinu. Vytáhne šortky, dlouhé jak bombarďáky, akorát že jsou kašmírové. Prý ‚Podívej se, Riničko, že jsou pěkné?‘“ pitvořil se po matce.

„Co na to říkala Rina?“ usmíval se Robert.

„Ta řekla ‚Ne, mamuška, ne, já děkovat, ale nelíbí, nelíbí. Já líbí tak.’A položila si ruku na nohu.“ Lee si také přiložil ruku na nohu asi do půlky stehna.

Robertův úsměv se rozšířil do úšklebku. „To se mámě nepochybně líbilo.“

„Ta na to ‚Marino, takové šortky jsou pro mladé dívky, které se promenádují po ulicích a hledají chlapce, ale ne pro vdané ženy.‘ Ne abys jí řekl, kde jsme, brácho. V žádným případě. To si musíme ujasnit, jo?“

Robert několik vteřin nic neříkal. Možná vzpomínal na jeden studený den v listopadu 1960. Jeho máma za ním klusala po Západní sedmé a volala: „Stůj, Roberte, nechoď tak rychle, ještě jsem s tebou neskončila!“ A i když Alovy poznámky se o tomto tématu nezmiňovaly, pochyboval jsem, že by skončila s Leem. Lee byl přece syn, na kterém jí záleželo nejvíc. Rodinný benjamínek. Syn, který s ní spal v jedné posteli až do jedenácti let. Kterého musela pravidelně kontrolovat, jestli už mu začaly růst chlupy kolem varlat. Tyhle věci v Alových poznámkách byly. Vedle nich, na okraji, byla napsána dvě slova, která by člověk od minutkového kuchaře nečekal: hysterická fixace.

„Ujasnili jsme si to. Lee, ale tohle je malé městečko. Najde tě.“

„Tak ji vypakuju, jestli nás najde. To se můžeš spolehnout.“ Nastoupili do bel airu a odjeli. Nápis K PRONÁJMU na zábradlí verandy zmizel. Leeův a Marinin nový domácí ho vzal při odchodu s sebou.

Odešel jsem do železářství, koupil si roli izolepy a polepil s ní misku tupperware zvenčí i zevnitř. Celkem vzato jsem to považoval za dobrý den, ale vstoupil jsem na nebezpečnou půdu. A uvědomoval jsem si to.

4

Dne 10. srpna kolem páté odpoledne se bel air objevil znovu a tentokrát vlekl malý dřevěný přívěs. Leeovi a Robertovi stačilo necelých deset minut, aby nanosili všechen pozemský majetek Oswaldových do nového sídla (přičemž se opatrně vyhýbali uvolněnému prknu na zápraží, které stále nebylo opravené). Během stěhování stála Marina na drnovém plácku před domem s June v náručí a dívala se na svůj nový domov se zoufalým výrazem, který nepotřeboval žádné vysvětlování.

Tentokrát se objevily všechny tři malé skokanky se švihadlem, dvě šly pěšky a třetí jela na koloběžce. Chtěly vidět miminko a Marina jim s úsměvem vyhověla.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se jedna holčička.

„June,“ řekla Marina.

Pak spustily všechny najednou. „Jak je stará? Umí mluvit? Proč se nesměje? Má panenku?“

Marina zavrtěla hlavou. Stále se usmívala. „Promiňte, já nemluvit.“

Všechny tři dívky odpelášily a při tom ječely: „Já nemluvit, já nemluvit!“ Jedna slepice, která dosud na Mercedes Street přežívala, jim s kdákáním odletěla z cesty. Marina se za nimi dívala a úsměv na tváři jí pohasínal.

Lee přišel k ní před domek. Byl svlečený do pasu a hrozně se potil. Kůži měl bledou jako rybí břicho. Paže měl tenké a svaly povislé. Vzal ji kolem pasu, pak se sklonil a políbil June. Myslel jsem si, že Marina ukáže na domek a řekne Já nelíbí, já nelíbí – natolik angličtinu ovládala –, ale jenom Leeovi podala dítě a vystoupala na verandu, kde se chvilku potácela na uvolněném schodu, než znovu získala rovnováhu. Napadlo mě, že Sadie by nejdřív určitě upadla a dalších deset dnů by kulhala s oteklým kotníkem.

Také mě napadlo, že Marina toužila prchnout před Margueritou stejně jako Lee.

5

Desátého byl pátek. V pondělí, asi dvě minuty poté, co Lee odešel do práce, kde bude montovat další hliníkové venkovní dveře, zajel k chodníku před domem číslo 2703 stejšn hnědé barvy. Ještě než pořádně zastavil, vyrazila z místa spolujezdce Marguerite Oswaldová. Dnes měla místo červeného šátku bílý s černými puntíky, ale ošetřovatelské střevíce byly stejné, rovněž jako výraz útočné nespokojenosti. Našla je, přesně jak Robert předvídal.

Nebeský ohař, napadlo mě. Nebeský ohař.

Vykukoval jsem mezerou mezi závěsy, ale neviděl jsem důvod zapínat mikrofon. Tohle byl příběh, který ozvučovat nepotřeboval.

Zpoza volantu se vyprostila přítelkyně, která ji sem přivezla – statná žena –, a ovívala si výstřih šatů. Bylo už horko jako v peci, ale Marguerite to bylo jedno. Hnala svoji šoférku ke kufru stejšnu. Uvnitř byla vysoká židlička a taška potravin. Marguerite vzala židličku, přítelkyně se chopila ostatního.

Přijela holčička se švihadlem na koloběžce, ale Marguerite s ní byla rychle hotová. Uslyšel jsem „Vypadni, skrčku!“ a holčička odjela s dolním rtem pořádně našpuleným.

Marguerite vypochodovala po prochozené cestičce, která nahrazovala chodník k domu. Zatímco obhlížela uvolněný schod, vyšla ven Marina. Měla na sobě volnou halenu a šortky, které paní Oswaldová u vdaných žen neschvalovala. Nepřekvapilo mě, že se Marině líbily. Měla nádherné nohy. Zatvářila se vylekaně a poplašeně a já nepotřeboval svůj provizorní zesilovač, abych ji slyšel.

„Ne, mamuška – mamuška, ne! Lee říká ne! Lee říká ne! Lee říká…“ Pak následovalo rychlé drmolení v ruštině, protože jedině v ní Marina dokázala vyjádřit, co manžel říkal.

Marguerite Oswaldová patřila k Američanům, kteří jsou přesvědčeni, že cizinci zajisté porozumí, když na ně mluvíte pomalu… a hodně NAHLAS.

„Ano… Lee… má… svou… HRDOST!“ zahulákala. Vystoupala na verandu (obratně se vyhnula špatnému schodu) a promluvila své snaše přímo do vyděšeného obličeje. „Na tom není… nic… špatného…, ale nemůže… nechat… na to DOPLÁCET… moji VNUČKU!“

Byla svalnatá. Marina štíhlá. „Mamuška“ vrazila dovnitř bez dalších řečí. Následovala chvilka ticha a potom zaburácení jako od přístavního dělníka.

„Kde je ta moje malá PRĎOLKA?“

V hlubinách domu, nejspíš v bývalém Rosettině pokojíku, se rozkvílela June.

Žena, která sem Margueritu přivezla, se na Marinu nejistě usmála a pak vešla s taškou potravin dovnitř.

6

Lee přišel po Mercedes Street od autobusové zastávky v půl šesté a v chůzi mu tloukl o stehno černý jídlonosič. Vystoupal po schodech, na ten rozbitý zapomněl. Schod se posunul. Lee se zapotácel a upustil jídlonosič, takže se pro něj shýbl.

Tohle mu vylepší náladu, pomyslel jsem si.

Vešel dovnitř. Díval jsem se, jak přešel obývací pokoj a postavil jídlonosič na linku. Otočil se a uviděl novou vysokou židli. Očividně poznal modus operandi své matky, protože vzápětí rozrazil dveře rezivé lednice. Stále do ní hleděl, když z dětského pokoje vyšla Marina. Měla přes rameno plenu a můj dalekohled byl tak silný, že jsem na ní viděl zbytky po odříhnutí.

S úsměvem mu něco řekla a on se k ní otočil. Měl bledou pleť, která je prokletím lidí, kteří lehce zrudnou, a jeho zamračený obličej byl jasně rudý až po řídnoucí vlasy. Začal na ni křičet, ukazoval na lednici (dveře měla stále otevřené a šla z ní pára). Marina se otočila a chtěla se vrátit do dětského pokoje. Chytil ji za rameno, prudce otočil a začal s ní třást. Hlava jí létala sem a tam.

Na to jsem se nechtěl dívat a neměl jsem k tomu ani důvod. Nebylo v tom nic, co bych potřeboval vědět. Byl násilník, ano, ale ona ho přežije, což bylo víc, než mohl říci John F. Kennedy… nebo policista Tippit, když už na to přijde. Takže tohle jsem opravdu vidět nepotřeboval. Jenže někdy prostě nemůžete odtrhnout zrak.

Štěkali na sebe, Marina se nepochybně snažila vysvětlit, že neví, jak je Marguerite našla, a že nedokázala „mamušce“ zabránit ve vstupu do domu. A Lee ji samozřejmě nakonec udeřil do obličeje, protože nemohl udeřit svoji mámu. I kdyby tam byla, nebyl by schopen proti ní zvednout pěst.

Marina vykřikla. Pustil ji. Rozhořčeně na něj cosi spustila a rozpřáhla ruce. Snažil se ji za jednu ruku chytit, ale ona se po něm ohnala. Pak zvedla ruce ke stropu, spustila je a vyšla předními dveřmi ven. Lee už chtěl jít za ní, ale pak si to rozmyslel. Se svým bratrem postavili na verandu dvě ošuntělá zahradní křesla. Marina na jedno rozčileně dopadla. Pod levým okem měla škrábanec a tvář už jí začala otékat. Zahleděla se na ulici a pak přes ni. Pocítil jsem bodnutí provinilého strachu, i když jsem měl v obývacím pokoji zhasnuto a věděl jsem, že mě nemůže vidět. Přesto jsem si dal záležet, abych se ani nepohnul, a dalekohled jsem držel u očí jako přilepený.

Lee se posadil v kuchyni u stolu a opřel si čelo o hrany dlaní. Chvíli tak zůstal, pak cosi zaslechl a odešel do menší ložnice. Vyšel s June v náručí a začal s ní chodit po obývacím pokoji, hladit ji po zádech, tišit ji. Marina se vrátila dovnitř. June ji uviděla a natáhla k ní buclaté ručky. Marina k nim přišla a Lee jí dítě podal. Potom, než stačila odejít, ji objal. Chvíli stála v jeho náruči nehybně, pak si dítě posunula tak, aby ho mohla jednou rukou také obejmout. Ústa měl zabořená do jejích vlasů a já si byl jistý, že vím, co jí šeptá: ruská slovíčka, která znamenají je mi to líto. Nepochyboval jsem, že mu to je líto. A příště mu to bude líto zas. A pak znovu.

Marina odnesla June zpátky do bývalého Rosettina pokoje. Lee chvíli zůstal stát, pak přešel k ledničce, něco vytáhl a začal to jíst.

7

Druhého dne večer, zrovna když Lee a Marina usedali k večeři (June ležela na podlaze v obývacím pokoji na dece a kopala nožičkama), přidusala od autobusové zastávky na Winscott Road zadýchaná Marguerite. Dnes večer měla na sobě modré kalhoty, což nebylo šťastné rozhodnutí vzhledem k tomu, jak mocně jí rozšiřovaly pozadí. Vlekla velikou plátěnou tašku. Nahoře z ní vykukovala červená umělohmotná střecha dětského domečku na hraní. Vystoupala po schodech (opět se obratně vyhnula tomu rozbitému) a bez klepání napochodovala dovnitř.

Bojoval jsem proti pokušení chopit se mikrofonu – tohle byla další scéna, s níž jsem se nemusel seznamovat – a prohrál jsem. Nic není tak fascinující jako rodinná hádka, myslím, že tohle řekl Lev Tolstoj. Nebo to byl možná Jonathan Franzen. Než jsem stačil mikrofon zapojit a namířit otevřeným oknem k otevřenému oknu naproti, mela už byla v plném proudu.

„… kdybych chtěl, abys věděla, kde jsme, tak bych ti to řekl!“

„Pověděla mi to Vada, to je hodné děvče,“ řekla Marguerite nevzrušeně. Leeův vztek po ní stékal jako letní deštíček. Vybalovala na linku různé nádobí s rychlostí krupiéra rozdávajícího karty. Marina na ni zírala s neskrývaným úžasem. Domeček pro panenky stál na podlaze vedle dětské deky s June. June kopala nohama a domečku si nevšímala. Samozřejmě že si ho nevšímala, co by čtyřměsíční děcko dělalo s domečkem pro panenky?

„Mami, musíš nás nechat na pokoji! Musíš nám přestat nosit různé věci! Dokážu se o svoji rodinu postarat!“

Marina přispěla svou hřivnou: „Mamuška, Lee říká ne.“

Marguerite se vesele zasmála. „‚Lee říká ne. Lee říká ne.‘ Zlatíčko, Lee pořád říká ne, to tenhle chlapíček říká celý svůj život a neznamená to vůbec nic. Maminka se o něj postará.“ Štípla ho do tváře, jak to dělají matky šestiletému klukovi, když provedl něco nezbedného, ale neodolatelně roztomilého. Kdyby to zkusila Marina, Lee by jí vrazil takovou, že by se jen tak nevzpamatovala.

V jednu chvíli ty holčičky se švihadlem zabrousily na olysalý trávník před domem. Sledovaly hádku stejně pozorně jako diváci v galerii divadla Globe nejnovější Shakespearův kus. Jenže ve hře, kterou jsme sledovali, nakonec vyhrála zlá žena.

„Co ti uvařila k večeři, drahoušku? Bylo to něco dobrého?“

„Měli jsme dušené maso. Žarkoje. Gregory nám poslal pár kuponů do samoobsluhy.“ Čelistní svaly mu pracovaly. Marguerite čekala. „Chtěla bys trochu, mami?“

„Žarkoje moc dobrý, mamuška,“ řekla Marina s úsměvem plným naděje.

„Ne, nic takového bych nemohla jíst,“ odmítla Marguerite.

„Sakra, mami, vždyť ani nevíš, jaké to je!“

Jako by nic neřekl. „Podráždilo by mi to žaludek. Kromě toho nechci sedět v nějakém městském autobuse po osmé večer. Po osmé večer je v nich spousta opilých mužů. Lee, drahoušku, musíš spravit ten schod, než si na něm někdo zlomí nohu.“

Cosi zamumlal, ale Marguerite upřela svou pozornost jinam. Vrhla se k zemi jako sokol na hraboše a popadla June. V dalekohledu jsem dobře rozeznal její vylekaný výraz.

„Jak se má dnes večer moje PRĎOLKA? Jak se má můj MILÁČEK? Jak se má moje malá DĚVUŠKA?“

Její malá děvuška, vystrašená k smrti, se rozeřvala z plných plic.

Lee se pohnul, aby si dítě vzal. Margueritiny rudé rty odhalily zuby ve výrazu, který mohl být úsměv, ale pouze kdybyste chtěli být milosrdní. Mně to spíš připadalo jako zavrčení. Jejímu synovi určitě, protože ucouvl. Marina se kousala do rtu a oči měla vytřeštěné zoufalstvím.

„Úúúú, Junie! Junie-ťuti-ňuni!“

Marguerite rázovala sem a tam po prošoupaném zeleném koberci a ignorovala Junino stále ustrašenější kvílení, stejně jako ignorovala Leeův vztek. Že by se tím nářkem nějak živila? Mně to tak tedy připadalo. Po chvíli to už Marina nedokázala snášet. Vstala a šla k Marguerite, která před ní vztekle couvala a tiskla si dítě k prsům. Dokonce i přes ulici jsem si dokázal představit, jak její velké bílé ošetřovatelské boty dusají: cvak-dus-cvak. Marina se nedala. Marguerite snad získala pocit, že dosáhla svého, a nakonec jí dítě vydala. Ukázala na Leea, pak promluvila na Marinu mohutným hlasem instruktora angličtiny.

„Když jste bydleli u mě…, přibral…, protože jsem mu vařila… jídla, co má RÁD… Ale je POŘÁD… HROZNĚ… HUBENÝ!“

Marina se na ni dívala přes temeno dítěte a hezké oči měla rozšířené. Marguerite svýma očima zakoulela buď netrpělivostí, nebo neskrývaným znechucením a vrazila obličej Marině těsně před nos. Šikmá lampa z Pisy byla rozsvícená a světlo kmitalo po čočkách Margueritiných zašpičatělých brýlí.

„VAŘ MU…, CO BUDE JÍST! ŽÁDNÁ… KYSELÁ… SMETANA! ŽÁDNÝ… JOGURT! JE… MOC… HUBENÝ!“

„Chubeny,“ řekla Marina nejistě. June v bezpečí matčiny náruče přestávala naříkat a jen občas vzlykla.

„Ano!“ přisvědčila Marguerite. Pak se prudce otočila k Leeovi. „Sprav ten schod!“

S tím odešla, ale zastavila se, aby ještě pořádně plácla vnučku po hlavě. Když se vracela pěšky na autobusovou zastávku, usmívala se. Vypadala mladší.

8

Ráno poté, co Marguerite přinesla domeček pro panenky, jsem byl vzhůru v šest. Přešel jsem k zataženým závěsům a vykoukl škvírou ven, aniž jsem o tom přemýšlel – sledování domu naproti už byl pro mě zvyk. Marina seděla na jedné zahradní židli a kouřila cigaretu. Měla na sobě růžové pyžamo z umělého hedvábí, které jí bylo příliš velké. Měla nový monokl a na košili pyžama krvavé skvrny. Kouřila pomalu, zhluboka šlukovala a dívala se do prázdna.

Po chvíli se vrátila dovnitř a připravila snídani. Brzy vyšel Lee a snědl ji. Na Marinu se nedíval. Četl knížku.

9

Gregory poslal pár kuponů do samoobsluhy, řekl Lee matce, snad aby vysvětlil, kde vzali maso do guláše, nebo třeba jen proto, aby ji informoval, že s Marinou nejsou ve Fort Worthu osamělí a bez přátel. Zdálo se, že mamuška to nechala bez povšimnutí, ne tak ovšem já. Peter Gregory byl první článek v řetězu, který zavede George de Mohrenschildta na Mercedes Street.

Stejně jako de Mohrenschildt byl i Gregory ruský vystěhovalec pracující v naftařství. Pocházel ze Sibiře a jednou týdně učil ruštinu v knihovně ve Fort Worthu. Lee to zjistil, telefonicky požádal o schůzku a zeptal se, jestli by nemohl sám dostat práci jako překladatel. Gregory mu dal test a shledal jeho ruštinu „ucházející“. Gregory se však ve skutečnosti zajímal – o to se zajímali všichni vystěhovalci, Lee to musel cítit – o Marinu, dříve Prusakovou, mladou dívku z Minsku, které se nějak podařilo uniknout ze spárů ruského medvěda, jen aby skončila ve spárech amerického křupana.

Lee tu práci nedostal, Gregory místo něho přijal Marinu – aby dávala lekce ruštiny jeho synovi Paulovi. Ty peníze Oswaldovi zoufale potřebovali. Byla to však další věc, kterou Lee nesnášel. Marina učila bohatého kluka dvakrát týdně, zatímco on trčel u montáží dveří.

To ráno, kdy jsem pozoroval, jak Marina na verandě kouří, přijel ve svém zbrusu novém buicku Paul Gregory, pohledný a zhruba v Marinině věku. Zaklepal a Marina – s tlustou vrstvou make-upu, čímž mi připomněla Bobbi Jill – otevřela dveře. Buď kvůli Leeovým vlastnickým sklonům nebo pravidlům slušnosti, která se naučila ještě doma, ho vyučovala na verandě. Lekce trvala hodinu a půl. June ležela mezi nimi na dece, a když plakala, oba ji střídavě chovali. Byl to pěkný drobný výjev, i když pan Oswald by si to zřejmě nemyslel.

Kolem poledne za buickem zastavilo auto Paulova otce. Byli s ním dva muži a dvě ženy. Přivezli potraviny. Gregory starší syna objal, pak políbil Marinu na tvář (tu neoteklou). Ruština jen zněla. Mladší Gregory byl ztracený, ale Marina se našla: Rozzářila se jako neon. Pozvala je dál. Za chvíli seděli v obývacím pokoji, popíjeli ledový čaj a povídali si. Marininy ruce poletovaly jako ptáci. June putovala z ruky do ruky a z klína na klín.

Byl jsem fascinovaný. Ruská emigrantská komunita našla dívku-ženu, která se stane jejich drahouškem. Jak jinak? Byla mladá, byla cizinkou v cizí zemi, byla krásná. Krasavice se samozřejmě náhodou provdala za netvora – mrzoutského mladého Američana, který ji tloukl (špatné) a který vášnivě věřil v systém, kteří tito lidé ze střední vyšší třídy stejně tak vášnivě odmítali (ještě horší).

Jenže Lee bude přijímat jejich jídlo a jen občas ho to rozzlobí, a když přijeli s nábytkem – novou postelí, zářivě růžovou postýlkou pro dítě –, také ho přijal. Doufal, že Rusové ho z té díry, v níž trčel, dostanou. Ale neměl je rád a do listopadu 1962, kdy rodinu stěhoval do Dallasu, už musel vědět, že tyto pocity jsou upřímně vzájemné. Proč by ho měli mít rádi, myslel si určitě. On byl ideologicky čistý. Oni byli zbabělci, kteří opustili matku Rus, když se ve čtyřicátém třetím ocitla na kolenou, kteří olizovali Němcům holínky a po válce utekli do Spojených států a rychle si zvykli na americký způsob života…, který pro Oswalda znamenal pouze vyhrožování válkou, útlak menšin, kryptofašismus vykořisťující dělníky.

Něco z toho jsem věděl z Alových poznámek. Většinu jsem viděl jako na jevišti naproti přes ulici nebo si to vydedukoval z jediného důležitého rozhovoru, který moje štěnice v lampě zachytila a nahrála.

10

Večer dvacátého šestého srpna, to byla sobota, se Marina vyparádila do pěkných modrých šatů a June navlékla do manšestráčků s květinovou aplikací vpředu. Zamračený Lee se vynořil z ložnice v obleku, zřejmě svém jediném. Byl to poněkud legrační vlněný výtvor, který mohl vzniknout jedině v Rusku. Byl teplý večer a já si představoval, že než skončí, bude ho štípat pot. Opatrně sešli po schodech z verandy (rozbitý schod stále nebyl opravený) a zamířili k autobusové zastávce. Nasedl jsem do auta a jel na roh Mercedes Street a Winscott Road. Viděl jsem je stát u telefonního sloupu s bílým pruhem, kde se hádali. Jaké překvapení. Přijel autobus. Oswaldovi nastoupili. Sledoval jsem je, stejně jako jsem sledoval Franka Dunninga v Derry.

Historie se opakuje, jinými slovy minulost zní mnoha podobnými hlasy.

Vystoupili v obytné čtvrti na severním konci Dallasu. Zaparkoval jsem a díval se, jak jdou k malému, ale pěknému tudorovskému domu z neopracovaného kamene a dřeva. Kočárové lampy na konci chodníku měkce svítily do šera. Na tomhle trávníku žádné uschlé drny nebyly. Tady všechno křičelo Amerika funguje! Marina šla k domu první s dítětem v náručí. Lee se mírně opožďoval za ní, vypadal ztracený ve svém dvouřadovém saku, které mu sahalo až skoro ke kolenům.

Marina postrčila Leea před sebe a ukázala na zvonek. Zazvonil. Ven vyšel Peter Gregory a jeho syn, a když June natáhla ruce k Paulovi, mladík se zasmál a vzal ji do náruče. Lee protáhl obličej, když to viděl.

Vyšel další muž. Poznal jsem v něm člověka, který přijel se skupinou ostatních v den, kdy měl Paul Gregory první lekci ruštiny, a od té doby byl u Oswaldových ještě třikrát nebo čtyřikrát, vždycky přivezl potraviny, hračky pro June nebo obojí. Byl jsem si celkem jistý, že se jmenuje George Bouhe (ano, další George, minulost zní tolika hlasy, kolika jen může), a i když mu táhlo na šedesát, měl jsem dojem, že se do Mariny vážně zamiloval.

Podle minutkového kuchaře, který mě do toho všeho zatáhl, byl Bouhe ten, kdo Petera Gregoryho přesvědčil, aby uspořádal seznamovací večírek. George de Mohrenschildt tam nebyl, brzy poté se o něm doslechne. Bouhe bude vyprávět de Mohrenschildtovi o Oswaldových a jejich podivném manželství. Také de Mohrenschildtovi poví, že Lee Oswald ztropil na večírku scénu, protože vychvaloval socialismus a ruská družstva. Ten mladý muž mi připadá jako blázen, řekne Bouhe. De Mohrenschildt, celoživotní gurmet šílenství, se rozhodne, že se s tím podivným párem seznámí osobně.

Proč Oswald vybuchl na večírku Petera Gregoryho a urazil emigranty, kteří to s ním mysleli dobře a jinak by mu mohli pomoci? Nejsem si jist, ale mám určitou představu. Byla tam Marina, v modrých šatech všechny okouzlila (zvlášť muže). Byla tam June, hezká jako reklamní obrázek ve svých darovaných manšestrácích s našitými květinami. A byl tam Lee, zpocený ve svém ošklivém obleku. Rychlému proudu a vlnám ruštiny stačí lépe než mladý Paul Gregory, ale nakonec ho nechávají za sebou. Muselo ho rozzuřit, že musí těmto lidem podlézat a přijímat jejich pohostinství. Doufám, že zuřil. Doufám, že ho to bolelo.

Nezdržoval jsem se. Mě zajímal de Mohrenschildt, další článek v řetězu. Brzy se objeví na scéně. Teď všichni tři Oswaldovi konečně odešli z domu číslo 2703 a budou pryč nejméně do deseti hodin. Vzhledem k tomu, že druhý den byla neděle, tak možná i déle.

Jel jsem zpátky zapojit štěnici v jejich obývacím pokoji.

11

Mercedes Street se v sobotu večer srdečně bavila, ale plácek za Oswaldovými byl tichý a prázdný. Napadlo mě, že můj klíč bude pasovat k zadním i předním dveřím, ale tuhle teorii jsem vůbec nemusel ověřovat, protože zadní dveře nebyly zamčené. Během času, který jsem strávil ve Fort Worthu, jsem ani jednou nepoužil klíč zakoupený od Ivy Templetonové. Život je samá ironie.

V domě bylo dojemně uklizeno. Vysoká židlička byla postavená mezi židlemi rodičů u malého stolku v kuchyni, kde jedli, podnos se leskl čistotou. Totéž platilo o oprýskané lince a dřezu s rezavým kolečkem od tvrdé vody. Vsadil jsem se sám se sebou, že Marina Rosettiny holčičky v zástěrách na stěně nechala, a šel jsem se do Junina pokojíku podívat. Měl jsem s sebou kapesní baterku a posvítil jsem si na stěny. Ano, stále tam byly, i když ve tmě vypadaly spíš přízračně než vesele. June se na ně nejspíš dívala, když ležela v postýlce, a cucala si palec. Napadlo mě, jestli si je bude pamatovat i později, někde v hloubi mozku. Přízračné holčičky nakreslené pastelkami.

Jimla, pomyslel jsem si, aniž jsem věděl proč, a otřásl jsem se.

Posunul jsem příborník, napojil drát na vidlici lampy a drát protáhl dírou, kterou jsem vyvrtal ve stěně. Všechno šlo dobře, ale pak jsem měl zlou chvilku. Velmi zlou. Když jsem šoupal příborník zpátky na místo, ten krám vrazil do stěny a Šikmá lampa v Pise se převrátila.

Kdybych měl čas přemýšlet, ztuhl bych na místě a zatracená lampa by se roztříštila na podlaze. Co pak? Odstranit štěnici a střepy nechat? Doufat, že se budou domnívat, že lampa, od začátku vratká, sama od sebe spadla? Většině lidí by to stačilo, ale většina lidí nemá důvod být paranoidní kvůli FBI. Lee by mohl najít díru, kterou jsem vyvrtal do stěny. Kdyby ji našel, motýl by rozevřel křídla.

Ale já neměl čas přemýšlet. Natáhl jsem se a lampu v pádu chytil. Pak jsem tam jen stál, držel ji a třásl se. V tom malém domku bylo horko jako v peci a já cítil pach svého potu. Jestlipak ho ucítí i oni, až se vrátí? Jak by si ho mohli nevšimnout?

Napadlo mě, jestli nejsem šílený. Chytré by určitě bylo tu štěnici odstranit… a pak odstranit i sebe. Mohl jsem se znovu napojit na Oswalda desátého dubna příštího roku, sledovat, jak se snaží o atentát na generála Edwina Walkera, a pokud by byl při tom sám, mohl bych ho pak zabít stejně jako Franka Dunninga. Hlavně jednoduše, jak říkají na schůzích Anonymních alkoholiků. Proč jsem tu proboha blbnul s napíchnutou lampou z bazaru, když byla v sázce budoucnost světa?

Odpověděl mi Al Templeton. Jsi tady, protože okno nejistoty je pořád otevřené. Protože jestli je George de Mohrenschildt něco víc, než se zdá, tak Oswald možná nebyl sám. Jsi tady, abys zachránil Kennedyho, a jistota začíná teď. Takže vrať tu blbou lampu tam, kam patří.

Postavil jsem lampu zpátky tam, kam patřila, i když mi její vratkost dělala starosti. Co když do příborníku vrazí Lee a uvidí v rozbitém podstavci štěnici? Když už jsem byl u toho, co když Lee a de Mohrenschildt budou v tomhle pokoji hovořit, ale lampa bude zhasnutá a hovor bude příliš tichý, než aby ho můj dálkový mikrofon zachytil? To by bylo všechno k ničemu.

Když budeš takhle uvažovat, nikdy neuděláš ani omeletu, kamaráde.

Nakonec mě přesvědčilo pomyšlení na Sadie. Miloval jsem ji a ona milovala mě – aspoň dřív –, a já to zahodil kvůli téhle svinské ulici. Kristepane, nenechám toho, aniž bych se aspoň nepokusil uslyšet, co ten George de Mohrenschildt má na srdci.

Vyklouzl jsem zadními dveřmi a s kapesní baterkou mezi zuby jsem napojil drát na magnetofon. Zasunul jsem ho do rezavé plechovky od tuku, abych ho chránil před živly, a tu schoval do hromádky cihel a prken, kterou jsem si předem připravil.

Pak jsem se vrátil do svého svinského domku na téhle svinské ulici a zahájil čekání.

12

Vůbec tu lampu nepoužívali, dokud nebyla taková tma, že skoro nic neviděli. Nejspíš šetřili na účtu za elektřinu. Kromě toho Lee byl pracující muž. Chodil spát brzy a ona šla spát zároveň s ním. Když jsem pásek kontroloval poprvé, byla na něm většinou ruština – navíc roztahaná ruština, protože magnetofon nahrával sníženou rychlostí. Když Marina zkoušela svou anglickou slovní zásobu. Lee ji pokáral. Přesto někdy mluvil na June anglicky, když byla mrzutá, a vždycky tiše, konejšivě. Někdy jí dokonce zpíval. Díky zpomalenému nahrávání to znělo jako zpěv kosatky pokoušející se o „Rockabye, Baby“.

Dvakrát jsem slyšel, že udeřil Marinu, a podruhé mu ruština nestačila, aby vyjádřil svůj vztek. „Ty nedáš pokoj, píčo, seš k ničemu! Možná že máma měla s tebou pravdu!“ Následovalo prásknutí dveří a Marinin pláč. Náhle ztichl, protože zhasla lampu.

Večer čtvrtého září jsem uviděl, jak asi třináctiletý kluk přichází ke dveřím Oswaldových s plátěným pytlem přes rameno. Otevřel mu Lee, bosý a oblečený v tričku a džínách. Mluvili. Lee ho pozval dovnitř. Ještě o něčem mluvili. V jednu chvíli Lee zvedl knížku a klukovi ji ukázal, ten se na ni nedůvěřivě díval. Nemohl jsem použít směrový mikrofon, protože se ochladilo a okna naproti byla zavřená. Ale Šikmá lampa z Pisy byla rozsvícená, a když jsem pozdě v noci vyzvedl druhý pásek, byl jsem odměněn zábavnou konverzací. Když jsem si ji přehrál potřetí, skoro už jsem táhlé hlasy nevnímal.

Kluk prodával předplatné novin – nebo snad časopisu – s názvem Drobty. Informoval Oswaldovy, že noviny obsahují všechny možné zprávy, s nimiž se newyorské noviny nemohou obtěžovat (označil to jako „venkovské zprávy“), plus sport a tipy pro zahradníky. Také v nich vycházely „vymyšlené příběhy“, jak to nazval, a komiksy. „V Times Heraldu Dixie Duganovou nenajdete,“ informoval je. „Moje máma Dixie miluje.“

„Synu, to je pěkné,“ řekl Lee. „Jsi úplný malý podnikatel, že?“

„Ech… ano, pane?“

„Pověz mi, kolik si vyděláš.“

„Mám z každýho desetníku jenom centy, ale to není na tom to nejlepší, pane. Já mám hlavně rád odměny. Ty jsou mnohem lepší než ty, který dostáváte, když prodáváte krém Cloverine Salve. Ten je na pendrek! Já dostanu dvaadvacítku! Táta říkal, že ji můžu mít!“

„Synu, víš, že jsi vykořisťovaný?“

„Ech?“

„Oni berou desetníky. Ty dostáváš centy a příslib nějaké pušky.“

„Lee, on milý chlapec,“ ozvala se Marina. „Buď milý. Nech být.“

Lee si jí nevšímal. „Potřebuješ vědět, co je v téhle knížce, synu. Dokážeš přečíst, co má vpředu napsáno?“

„Ale ano, pane. Stojí tu Podmínky pracující třídy od Bedřicha… Enogulse?“

„Engelse. Je to o tom, co se stane chlapcům, kteří si myslí, že z nich budou milionáři, když budou něco prodávat po domech.“

„Já nechci být milionář,“ ohradil se chlapec. „Já jenom chci dvaadvacítku, abych mohl práskat krysy na skládce jako můj kamarád Hank.“

„Vyděláváš centy tím, že prodáváš jejich noviny. Oni vydělávají dolary tím, že prodávají tvůj pot a pot milionu kluků jako ty. Volný trh není volný. Potřebuješ se vzdělávat, synu. Já se vzdělával a začal jsem, když jsem byl v tvém věku.“

Lee poskytl doručovateli novin Drobty desetiminutovou přednášku o zlech kapitalismu, doplněnou výběrem citátů Karla Marxe. Chlapec trpělivě poslouchal, pak se zeptal: „Takže si koupíte to předplatný?“

„Synku, slyšel jsi aspoň slovo z toho, co jsem právě říkal?“

„Ano, pane!“

„Tak bys měl vědět, že mě tenhle systém okradl, stejně jako okrádá tebe i tvou rodinu.“

„Jste švorc? Proč jste mi to neřekl?“

„Celou dobu se ti snažím vysvětlit, proč jsem švorc.“

„No tohleto, teda. Mohl jsem to zkusit u tří dalších, ale teď musím jít domů, protože už mám skoro po vycházkách!“

„Hodně štěstí,“ řekla Marina.

Přední dveře zavrzaly na starých pantech a pak se s rachotem zavřely (byly moc unavené, než aby práskly). Rozhostilo se dlouhé ticho. Potom Lee řekl hluše: „Tak to vidíš. Proti tomuhle stojíme.“

Zanedlouho lampa zhasla.

13

Můj nový telefon většinou mlčel. Jednou zavolal Deke – takové to rychlé zdvořilostní zavolání z povinnosti ale to bylo všechno. Říkal jsem si, že víc nemohu čekat. Znovu začala škola a několik prvních týdnů bylo vždycky hektických. Deke měl napilno, protože paní Ellie ho povolala z důchodu zpátky do služby. Pověděl, mi, že po nějakém bručení jí dovolil zapsat si jeho jméno na seznam suplentů. Ellie netelefonovala, protože měla na práci tisíc věcí a nejspíš musela hasit pět set doutnajících průšvihů najednou.

Teprve když Deke zavěsil, uvědomil jsem si, že se vůbec nezmínil o Sadie… A dva dny po Leeově přednášce malému doručovateli novin jsem se rozhodl, že s ní musím mluvit. Musel jsem slyšet její hlas, i kdyby mi řekla jenom Prosím tě, nevolej mi, už je po všem. Georgi.

Když jsem sáhl po telefonu, zazvonil. Zvedl jsem ho a řekl s naprostou jistotou: „Ahoj, Sadie. Ahoj, miláčku.“

14

Na chvilku se rozhostilo ticho a trvalo právě tak dlouho, aby mě napadlo, že jsem se přece jenom spletl, že někdo se chystá říci: Já nejsem Sadie, jsem jenom nějaký ňouma, který vytočil špatné číslo. Pak řekla: „Jak jsi věděl, že jsem to já?“

Skoro jsem řekl souzvuk a ona by to možná pochopila. Ale možná nestačilo. Tohle byl důležitý hovor a já ho nechtěl zvorat. Zoufale jsem ho nechtěl zvorat. Většinu následujících minut byli na telefonu dva muži. George, který mluvil nahlas, a Jake po jeho boku, který říkal všechno, co nemohl říci George. Možná že takové hovory, kdy skutečná láska visí na vlásku, vždycky vedou dva a dva lidé.

„Protože jsem o tobě přemýšlel celý den,“ řekl jsem. (Myslím na tebe celé léto.)

„Jak se máš?“

„Dobře.“ (Jsem sám.) „A co ty? Jaké bylo léto? Máš to hotové?“ (Přeťala jsi zákonná pouta s tím svým divným manželem?)

„Ano,“ řekla. „Hotovo dvacet. Neříkal jsi taky něco takového? Hotovo dvacet?“

„Asi ano. Co škola? Jak to jde v knihovně?“

„Georgi? Budeme mluvit takhle, nebo si promluvíme?“

„Dobře.“ Sedl jsem si na hrbolatý gauč z bazaru. „Promluvíme si. Daří se ti dobře?“

„Ano, ale jsem nešťastná. A jsem hrozně zmatená.“ Zaváhala, pak řekla: „Pracovala jsem u Harrah, což pravděpodobně víš. Jako koktejlová servírka. A s někým jsem se seznámila.“

„Aha?“ (Do prdele.)

„Ano. Je to velice milý muž. Okouzlující. Džentlmen. Těsně před čtyřicítkou. Jmenuje se Roger Beaton. Je to pobočník republikánského senátora z Kalifornie Toma Kuchela. Dělá sekretáře pro menšiny v Senátu. Myslím Kuchel, ne Roger.“ Zasmála se, ale ne tak, jako by to bylo legrační.

„Měl bych být rád, že jsi potkala někoho milého?“

„Já nevím. Georgi… A ty jsi rád?“

„Ne.“ (Chci ho zabít.)

„Roger je hezký,“ řekla věcně. „Je příjemný. Chodil na Yale. Ví, jak děvče pobavit. A je vysoký.“

Mé druhé já už nemlčelo. „Chci ho zabít.“

To ji rozesmálo, a když jsem to slyšel, ulevilo se mi. „Neříkám ti to proto, abych ti ublížila nebo aby ses cítil mizerně.“

„Opravdu? Tak proč mi to teda říkáš?“

„Třikrát nebo čtyřikrát jsme si vyšli. Políbil mě… Trochu jsme… jen se muchlovali, jako puberťáci…“

(Nejenže ho chci zabít, chci to udělat pomalu.)

„Ale nebylo to totéž. Možná by to časem šlo, možná ne. Dal mi svoje číslo do Washingtonu a řekl mi, abych mu zavolala, jestli… Jak jsi to říkal ty? ‚Až ti zakládání knížek do polic poleze krkem a na tu poslední, co ti uteče, půjdeš s pochodní.‘ Myslím, že tohle byla podstata jeho sdělení. Prý hodně cestuje a potřebuje dobrou ženu, která by jezdila s ním. Podle něho bych tou ženou mohla být já. Muži samozřejmě takové věci říkají. Už nejsem tak naivní jako kdysi. Ale někdy to myslí vážně.“

„Sadie…“

„Jenže nebylo to ono.“ Mluvila zamyšleně, nepřítomně a mě poprvé napadlo, jestli ji nesužuje i něco jiného než pochybnosti v osobním životě. Jestli třeba není nemocná. „Výhodou by bylo, že na obzoru není žádný smeták. Ovšem muži ten smeták někdy schovávají, že? Třeba Johnny. Ty taky. Georgi.“

„Sadie?“

„Ano?“

„Neschováváš nějaký smeták i ty?“

Nadlouho se odmlčela. Mnohem déle, než když jsem vzal telefon a rovnou ji oslovil, a mnohem déle, než jsem čekal. Nakonec řekla: „Nevím, co myslíš.“

„Připadá mi, že nejsi ve své kůži, nic víc.“

„Už jsem ti říkala, že nevím kudy kam. A jsem smutná. Protože ty mi pořád nechceš říct pravdu, že?“

„Kdybych mohl, udělal bych to.“

„Víš, co je zajímavé? V Jodie máš dobré přátele – nejen mě – a nikdo z nich neví, kde bydlíš.“

„Sadie…“

„Tvrdíš, že v Dallasu, ale telefon máš s předvolbou Elmhurstu, což znamená Fort Worth.“

To mě vůbec nenapadlo. Co ještě mě nenapadlo?

„Sadie, můžu ti jenom říct, že to, co dělám, je velice dů –“

„Ale no jistě. A to, co dělá senátor Kuchel, je taky velice důležité. Roger si dal velice záležet, abych to pochopila, a abych pochopila, že pokud… pokud se k němu ve Washingtonu připojím, ocitnu se víceméně na prahu něčeho velkého… nebo v bráně k dějinám… nebo něco podobného. Moc ho to vzrušuje. To byla jedna z věcí, které na něm zatím nedokážu mít ráda. Já si myslela – a pořád si to myslím –, proč bych zrovna já měla dřepět na prahu něčeho velkého? Jsem jenom rozvedená knihovnice.“

„Proč zrovna já bych měl stát v bráně k dějinám?“ řekl jsem.

„Cože? Co jsi to říkal. Georgi?“

„Nic, zlato.“

„Možná bys mi tak neměl říkat.“

„Promiň.“ (Neomlouvám se.) „O čem to vlastně mluvíme?“

„O tobě a o mně, a jestli pořád je nějaké my. Pomohlo by, kdybys mi řekl, proč jsi v Texasu. Protože já prostě vím, že jsi nepřijel psát knížku nebo učit na škole.“

„Kdybych ti to pověděl, mohlo by to být nebezpečné.“

„Všichni jsme přece v nebezpečí,“ řekla. „V tomhle měl Johnny pravdu. Mám ti říct něco, co mi povídal Roger?“

„Dobře.“ (Kde ti to říkal. Sadie? A nacházeli jste se ve vertikální nebo horizontální poloze, když se ta konverzace odehrávala?)

„Dal si pár skleniček a začal být hovorný. Byli jsme u něho na pokoji v hotelu, ale neboj se – celou dobu jsem měla nohy na podlaze a všechny šaty na sobě.“

„Já se nebojím.“

„Jestli ne, tak jsi mě zklamal.“

„Tak dobře, bál jsem se. Co tedy říkal?“

„Prý se povídá, že letos na podzim nebo v zimě dojde k něčemu velkému v Karibiku. Ke konfliktu, jak to nazval. Zřejmě tím myslel Kubu. Říkal: ‚Ten idiot JFK nás namočí do pořádné kaše, jenom aby ukázal, že má koule.‘“

Vzpomněl jsem si na všechny ty kecy o konci světa, které jí hustil do hlavy bývalý manžel. Každý, kdo čte noviny, vidí, že se to blíží, říkal jí. Zahyneme pokrytí boláky a kašlem si roztrhneme plíce. Takové řeči zanechají stopy, zvlášť když zazní suchým tónem vědecké jistoty. Zanechají stopy? Spíš jizvy.

„Sadie, to jsou kecy.“

„Ano?“ Zněla naštvaně. „Předpokládám, že máš interní informace, které senátor Kuchel nemá.“

„Řekněme, že ano.“

„Řekněme, že ne. Ještě chvíli počkám, jestli si to vyjasníš, ale ne dlouho. Možná jenom proto, že dobře tancuješ.“

„Tak si pojďme zatancovat!“ vyhrkl jsem trochu překotně.

„Dobrou noc. Georgi.“

A než jsem stačil ještě něco říci, zavěsila.

15

Hned jsem jí chtěl zavolat zpátky, ale když se operátorka zeptala „Jaké číslo?“, vrátil se mi zdravý rozum. Odložil jsem sluchátko do vidlice. Řekla mi, co musela. Kdybych se z ní snažil dostat víc, jenom bych tím všechno zhoršil.

Snažil jsem se namlouvat si, že její telefonát byl jenom úskok, jak mě popostrčit, něco jako Vyslov se konečně, Johne Aldene. Jenže Sadie taková nebyla. Připadalo mi to spíš jako volání o pomoc.

Znovu jsem zvedl telefon, a když se tentokrát operátorka zeptala na číslo, jedno jsem jí dal. Telefon dvakrát zazvonil a pak řekla Ellen Dockertyová: „Ano? Kdo je to, prosím?“

„Zdravím, paní Ellie. To jsem já. George.“

Ta chvilka ticha po pozdravu snad byla nakažlivá. Čekal jsem. Pak řekla: „Zdravím vás, Georgi. Zanedbávala jsem vás, viďte? Ale měla jsem prostě strašně…“

„Moc práce, samozřejmě. Já vím, jak to v prvních týdnech školního roku vypadá, Ellie. Volám, protože mi právě volala Sadie.“

„Ano?“ Mluvila velmi opatrně.

„Jestli jste jí řekla, že moje číslo je z Fort Worthu a ne z Dallasu, nevadí mi to.“

„Nechtěla jsem vás drbat. Doufám, že to chápete. Myslela jsem si, že má právo to vědět. Záleží mi na Sadie. Na vás samozřejmě také. Georgi, ale vy jste pryč. Ona ne.“

Opravdu jsem to chápal, ale bolelo to. Pocit, že jsem v časové kapsli upoutané k vzdáleným hlubinám, se vrátil. „Opravdu mi to nevadí, Ellie, a vlastně jsem ani nelhal. Počítám, že se brzy přestěhuji do Dallasu.“

Žádná odpověď, a co také mohla říci? Možná ano, ale oba víme, že jste tak trochu lhář?

„Nelíbilo se mi, jak mluvila. Vám připadá, že je s ní všechno v pořádku?“

„Nevím, jestli se mi chce na tuto otázku odpovídat. Kdybych řekla ne, mohl byste se sem přiřítit, abyste ji viděl, a ona vás nechce vidět. Za daných okolností.“

Vlastně na moji otázku odpověděla. „Byla v pořádku, když se vrátila?“

„Byla. Ráda nás zase všechny viděla.“

„Ale teď mi připadá roztržitá a prý je smutná.“

„Je to snad takové překvapení?“ zahartusila paní Ellie. „Sadie se tu vybavila spousta vzpomínek a spousta z nich je spojena s mužem, ke kterému stále chová city. Milým mužem a skvělým učitelem, jenže ten přijel pod falešnou vlajkou.“

Tohle opravdu bolelo.

„Mně připadá, že je v tom něco jiného. Mluvila o nějaké hrozící krizi, o které slyšela od…“ Od chlapíka z Yale, který stojí v branách historie? „Od někoho, s kým se seznámila v Nevadě. Její manžel jí nacpal do hlavy spoustu nesmyslů…“

„Do hlavy? Do její hezké malé hlavičky?“ To už nebylo jen podráždění, ale přímo zlost. Cítil jsem se najednou maličký a zlý. „Georgi, mám před sebou snad dvoumetrovou hromadu papírování a musím se tím prokousat. Nemůžete dělat Sadie Dunhillové psychoanalýzu na dálku a já vám nemůžu pomoct s vaším milostným životem. Jediné, co můžu, je poradit vám, abyste to přijel dát do pořádku, pokud vám na ní záleží. Radši dřív než později.“

„Předpokládám, že jste poblíž neviděla jejího manžela?“

„Ne! Dobrou noc, Georgi!“

Podruhé toho večera mi žena, na níž mi záleželo, zavěsila. To byl můj nový osobní rekord.

Odešel jsem do ložnice a začal se svlékat. Byla v pořádku, když přijela. Byla ráda, že je zase se svými přáteli v Jodie. Teď už v takovém pořádku není. Protože byla rozervána mezi pěkným, perspektivním novým chlapíkem a vysokým tmavovlasým cizincem s neznámou minulostí? To by byl zřejmě případ v zamilovaném románu, ale pokud o to šlo i zde, proč nebyla skleslá hned po příjezdu?

V hlavě se mi vynořila nepříjemná myšlenka: možná pije. Hodně. Potají. Copak to nebylo možné? Moje manželka hodně pila v tajnosti celé roky – vlastně už před naší svatbou – a minulost zní spoustou podobných hlasů. Bylo by snadné to nechat plavat, říci si, že Ellie by si něčeho takového všimla, ale alkoholici umějí být chytří. Někdy trvá roky, než lidem okolo začne svítat. Jestli Sadie chodí do práce včas. Ellie si nemusí všimnout, že má zarudlé oči a mátový dech.

Ta představa byla nepochybně směšná. Všechny moje předpoklady byly pochybné a do jednoho zabarvené tím, jak moc jsem si o Sadie stále dělal starosti.

Ležel jsem v posteli a díval se na strop. Naftová kamna v obývacím pokoji klokotala – byla další chladná noc.

Nech to být, kamaráde, řekl Al. Musíš. Nezapomeň, že jsi sem nepřijel…

Kvůli dívce, zlatým hodinkám a tomu ostatnímu. Jo, Ale, chápu.

Kromě toho je nejspíš v pořádku. To ty máš problém.

Vlastně víc než jeden a trvalo dlouho, než jsem usnul.

16

Následující pondělí, když jsem podnikal svou pravidelnou projížďku kolem domu číslo 214 na West Neely Street v Dallasu, jsem si všiml dlouhého šedého pohřebáku zaparkovaného na příjezdové cestě. Na verandě stály dvě tlusté dámy a dívaly se, jak dva muži v tmavých oblecích zvedají nosítka a nakládají je dozadu. Na nosítkách ležela zakrytá postava. Na vratkém balkonu nad verandou stál mladý pár z horního bytu a také se díval. Jejich nejmenší dítě spalo matce v náručí.

Kolečkové křeslo s popelníkem připevněným na područce stálo osiřelé pod stromem, kde stařík strávil většinu dní svého posledního léta.

Zajel jsem blíž a zůstal stát u auta, dokud pohřebák neodjel. Potom (i když jsem si uvědomoval, že načasování je poněkud, řekněme, necitlivé) jsem přešel ulici a zamířil po cestičce k verandě. Pod schody jsem smekl klobouk. „Dámy, přijměte moji upřímnou soustrast.“

Starší z žen – zřejmě manželka, která nyní byla vdovou – řekla: „Vy už jste tu někdy byl.“

To tedy byl, chtěl jsem jí říci. Tady jde o něco mnohem většího než profesionální fotbal.

„On vás viděl.“ Nevyčítala mi, jen konstatovala fakt.

„Hledal jsem byt v této čtvrti. Vy si tento byt necháte?“

„Ne,“ řekla mladší. „Měl nějakou pojistku. Asi to jediný, co měl. Kromě pár medailí v krabici.“ Popotáhla. Povím vám, že mi srdce zrovna neusedalo, když jsem viděl, jak jsou ty dvě dámy zdrcené žalem.

„Říkal, že jste duch,“ pokračovala vdova. „Prý viděl skrze vás. Jasně že mu harašilo ve věži. Poslední tři roky, od tý poslední mrtvice a co mu udělali vývod. My se s Idou vracíme do Oklahomy.“

Zkuste Mozellu, pomyslel jsem si. Tam se jezdí, když se vystěhujete z bytu.

„Co chcete?“ zeptala se ta mladší. „Musíme mu donést do pohřební služby oblek.“

„Rád bych číslo na vašeho domácího,“ řekl jsem.

Vdově zasvítily oči. „Co když vás to bude něco stát, pane?“

„Já vám ho dám zadarmo!“ ozvala se mladá žena z balkonu v patře.

Žalem zkrušená dcera se podívala nahoru a pověděla jí, aby sakra zavřela hubu. Tak to v Dallasu chodilo. V Derry také.

Bylo to takové sousedské.

Kapitola devatenáctá

1

Velkolepý nástup na scénu George de Mohrenschildta se odehrál odpoledne patnáctého září, kdy byla zamračená a deštivá sobota. Seděl za volantem cadillaku kávové barvy jako vystřiženého z písničky Chucka Berryho. Byl s ním jeden muž, kterého jsem znal, George Bouhe, a ještě jeden, kterého jsem neznal – hubený čahoun s kratičkými bílými vlasy a zády jako pravítko, což ukazovalo na chlapíka, který strávil dlouhou dobu v armádě a stále na to rád vzpomíná. De Mohrenschildt obešel auto a vzadu otevřel kufr. Odběhl jsem pro dálkový mikrofon.

Když jsem se vrátil i s výstrojí, Bouhe měl pod paží složenou dětskou ohrádku a vojácky vypadající chlapík náruč hraček. De Mohrenschildt měl prázdné ruce a stoupal po schodech před ostatními dvěma se vztyčenou hlavou a vypjatou hrudí. Byl vysoký a rozložitý. Prošedivělé vlasy měl sčesané šikmo z čela, jako by říkal – aspoň mně – hleďte na mé dílo, vy mocní, a zoufejte. Protože já jsem GEORGE.

Zapojil jsem magnetofon, nasadil sluchátka a namířil misku s mikrofonem na druhou stranu ulice.

Marina nebyla vidět. Lee seděl na pohovce, ve světle lampy na příborníku četl tlustý paperback. Když zaslechl kroky na verandě, zamračeně vzhlédl a odhodil knížku na kávový stolek. Další zatracení emigranti, pomyslel si možná.

Ale šel otevřít. Podal ruku stříbrovlasému cizinci na verandě, ale de Mohrenschildt ho překvapil – a mě také –, protože si přitáhl Leea do náručí a políbil ho na obě tváře. Pak ho uchopil za ramena, aby si ho mohl lépe prohlédnout. Hlas měl hluboký a s přízvukem – podle mě spíš německým než ruským. „Nechte mě, ať se podívám na mladého muže, který cestoval tak daleko a vrátil se, a jeho ideály zůstaly nedotčené!“ Pak k sobě Leea znovu přitiskl. Oswaldova hlava vykukovala těsně nad ramenem velkého muže a já uviděl něco ještě překvapivějšího: Lee Harvey Oswald se usmíval.

2

Z dětského pokoje vyšla Marina s June v náručí. Když uviděla Bouhea, vykřikla radostí a poděkovala mu za dětskou ohrádku a „dětské hrátky“, jak se vyjádřila svou topornou angličtinou. Bouhe představil hubeného muže jako Lawrence Orlova – plukovníka Lawrence Orlova, když dovolíte – a de Mohrenschildta jako „přítele ruské komunity“.

Bouhe a Orlov se pustili do sestavování ohrádky přímo na podlaze. Marina stála u nich a rusky si s nimi povídala. Stejně jako Bouhe ani Orlov zřejmě nedokázal odtrhnout oči od mladé ruské matky. Marina měla volnou blůzu a šortky, které odhalovaly její nekonečné nohy. Leeův úsměv zmizel. Upadal do svých obvyklých chmur.

Jenže de Mohrenschildt ho nenechal. Zahlédl Leeovu knížku, vrhl se ke kávovému stolku a zvedl ji. „Shrbený Atlas?“ Obracel se pouze k Leeovi. Ostatních si vůbec nevšímal, ti obdivovali novou ohrádku. „Ayn Randová? Co má mladý revolucionář s tímhle společného?“

„Poznej svého nepřítele,“ řekl Lee, a když de Mohrenschildt vybuchl v srdečný smích, Leeovi se vrátil úsměv.

„A co jste si vybral z vášnivého díla slečny Randové?“ Tohle mi cosi připomnělo, když jsem si pásek přehrával. Poslechl jsem si tu otázku dvakrát, než mi to docvaklo: byla to skoro stejná věta, kterou použila Mimi Corcoranová, když se mě ptala na Kdo chytá v žitě.

„Myslím, že spolkla otrávenou návnadu,“ řekl Oswald. „Teď vydělává peníze tím, že ji prodává jiným lidem.“

„Přesně tak, příteli. Podle mě to ještě nikdo nevyjádřil lépe. Jednou přijde den, kdy se všechny Randové světa budou zodpovídat ze svých zločinů. Věříte tomu?“

„Já to vím,“ odpověděl Lee. Mluvil věcně.

De Mohrenschildt poplácal pohovku. „Posaďte se ke mně. Chci slyšet o vašich dobrodružstvích v domovině.“

Ale nejdřív Leea a de Mohrenschildta oslovili Bouhe a Orlov. Sem a tam létaly ruské věty. Lee vypadal pochybovačně, ale když mu de Mohrenschildt něco také sdělil v ruštině. Lee přikývl a cosi krátce řekl Marině. Podle toho, jak mávl rukou ke dveřím, bylo jeho vyjádření jasné. Tak jeďte.

De Mohrenschildt hodil své klíče od auta Bouhemu, který je začal hledat na zemi. De Mohrenschildt a Lee se na sebe pobaveně podívali, zatímco Bouhe sbíral klíčky ze špinavého zeleného koberce. Potom odešli, Marina s dítětem v náručí, a odjeli v de Mohrenschildtově korábu cadillac.

„Teď máme klid, příteli,“ řekl Mohrenschildt. „A ti lidé otevřou své peněženky, což je dobré, že?“

„Už mám dost toho, jak věčně otvírají peněženky,“ zahučel Lee. „Rina začíná zapomínat, že jsme se nevraceli do Ameriky jenom proto, abychom koupili pitomou ledničku a hromadu šatů.“

De Mohrenschildt nad tím mávl rukou. „Jen pot na zádech kapitalistického prasete. Člověče, copak nestačí, že žijete na tomhle depresivním místě?“

Lee řekl: „Nevypadá to tu nic moc, co?“

De Mohrenschildt ho plácl po zádech tak prudce, že menší muž málem spadl z pohovky. „Hlavu vzhůru! Co si teď vezmete, vrátíte později tisícinásobně. To je přece vaše přesvědčení, ne?“ A když Lee přikývl, dodal: „Teď mi povězte, jak to vypadá v Rusku, soudruhu – můžu ti říkat soudruhu, nebo ses takového oslovení zřekl?“

„Můžete mi říkat, jak chcete,“ řekl Oswald a zasmál se. Viděl jsem, že před de Mohrenschildtem rozkvétá jako květina na slunci po řadě deštivých dní.

Lee povídal o Rusku. Byl rozvláčný a nabubřelý. Nijak mě nezajímalo jeho žvanění o tom, jak se komunistická byrokracie zmocnila všech báječných socialistických ideálů, které země měla před válkou (Stalinovy čistky ve třicátých letech pominul). Ani mě nezajímal jeho úsudek, že Nikita Chruščov je idiot, tyhle jalové kecy mohl člověk slyšet i tady o amerických vůdcích v každém holičství nebo od čističe bot. Oswald možná za pouhých čtrnáct měsíců změní běh dějin, ale jinak byl nudný.

Naopak mě zajímalo, jak ho de Mohrenschildt poslouchá. Počínal si stejně jako nejšarmantnější a nejpřitažlivější lidé na světě, vždycky položil správnou otázku v pravou chvíli, nikdy se nezavrtěl nebo neodvrátil oči od tváře mluvčího, takže se ten druhý cítil jako největší génius, znalec a intelektuální perla na planetě. Leeovi se možná poprvé v životě stalo, že ho někdo takto poslouchal.

„Vidím pro socialismus jedinou naději,“ končil Lee, „a to je Kuba. Tam je revoluce stále čistá. Doufám, že tam jednoho dne pojedu. Možná se stanu tamějším občanem.“

De Mohrenschildt vážně přikyvoval. „Mohl jste dopadnout mnohem hůř. Byl jsem tam mnohokrát, ještě než současná vládní politika cestování do té země ztížila. Je to krásná země… a díky Fidelovi ta krásná země patří lidem, kteří tam žijí.“

„Já vím.“ Lee jen zářil.

„Jenže!“ De Mohrenschildt nabádavě vztyčil prst. „Jestli věříte, že američtí kapitalisté dovolí, aby Fidel, Raul a Che v tom zázraku pokračovali, a nijak jim do toho nezasahovali, tak to žijete ve vymyšleném světě. Kolečka se už otáčejí. Znáte toho Walkera?“

Nastražil jsem uši.

„Edwina Walkera? Generála, co ho vyrazili?“ Lee řekl vyzili.

„Přesně toho.“

„Znám ho. Bydlí v Dallasu. Kandidoval na guvernéra a nakopali ho do zadku. Pak jel do Mississippi podporovat Rosse Barnetta, když James Meredith integroval černý. Je to prostě další segregační malý Hitler.“

„Rasista určitě, ale pro něj je segregační věc a šéfíci z klanu jenom zástěrka. V prosazování negerských práv vidí palici, s níž může mlátit socialistické principy, které děsí jeho i jemu podobné. James Meredith? Komunista! Společnost pro podporu barevných lidí? Válečná fronta! Studentský koordinační výbor pro nenásilí? Nahoře černý, rudý uvnitř!“

„Jasně,“ přisvědčil Lee, „tak pracují.“

Nepoznal jsem, jestli je de Mohrenschildt skutečně zastáncem toho, co říká, nebo jestli to jenom na Leea hraje. „A v čem tihle Walkerové, Barnettové a ti poskakující kazatelé obrody jako Billy Graham a Billy James Hargis spatřují tlukoucí srdce zlého komunistického monstra milujícího negry? V Rusku!“

„Já vím.“

„A kde vidí pařát komunismu, sotva sto padesát kilometrů od pobřeží Spojených států? Na Kubě! Walker už nenosí uniformu, ale jeho nejlepší přítel ano. Víte, o kom mluvím?“

Lee zavrtěl hlavou. Nespouštěl oči z de Mohrenschildtovy tváře.

„O Curtisovi LeMay. To je další rasista, který vidí komunisty za každým keřem. Co Walker a LeMay rozhlašují, že Kennedy udělá? Bude Kubu bombardovat! A pak bude následovat invaze na Kubu! Pak udělá z Kuby padesátý první stát! Jejich ponížení v Zátoce sviní jenom posílilo jejich odhodlání!“ De Mohrenschildt přidával vlastní vykřičníky tím, že se bouchal pěstí do stehna. „Muži jako LeMay a Walker jsou mnohem nebezpečnější než ta svině Randová, a ne proto, že mají zbraně. Jsou nebezpeční proto, že mají následovníky.“

„Znám to nebezpečí,“ přitakal Lee. „Začal jsem tady ve Fort Worthu organizovat skupinu Ruce pryč od Kuby. Už jsem zmákl asi desítku lidí.“

Tohle bylo hodně odvážné. Podle mého nejlepšího vědomí Lee ve Fort Worthu zmákl pouze značný počet hliníkových dveří plus sušák na prádlo vzadu na zahradě, pokud ho Marina výjimečně dokázala přesvědčit, aby pověsil pleny.

„Měl byste pracovat rychle,“ řekl de Mohrenschildt pochmurně. „Kuba je vývěsním štítem revoluce. Když se trpící lid Nikaraguy, Haiti a Dominikánské republiky podívá na Kubu, vidí mírumilovnou zemědělskou socialistickou společnost, kde byl diktátor svržen a tajnou policii vypakovali, někdy i s obuškem zaraženým do tlustého zadku!“

Lee zakvičel smíchy.

„Vidí, že rozlehlé třtinové plantáže a otrokářské farmy United Fruit získali ti, kdo na nich pracují. Vidí, jak vypakovali Standard Oil. Vidí, že kasina, všechna vedená Lanskyho mafií…“

„Já vím…,“ řekl Lee.

„… jsou zavřená. Sodomistická představení skončila, příteli, a ty ženy, které dřív prodávaly svá těla a těla svých dcer, si opět našly počestnou práci. Peon, který by pod tím prasetem Batistou umřel na ulici, teď může jít do nemocnice, kde ho ošetří jako člověka. A proč? Protože pod Fidelem jsou si lékař a peon rovni!“

„Já vím,“ řekl Lee. To byl jeho automatický názor.

De Mohrenschildt vyskočil z pohovky a začal rázovat kolem nové dětské ohrádky. „Myslíte, že Kennedy a jeho irská klika nechají ten vývěsní štít stát? Ten maják vysílající zprávu o naději?“

„Mně se Kennedy docela líbí,“ řekl Lee, jako by mu bylo trapné to přiznávat. „I přes tu Zátoku sviní. To byl Eisenhowerův plán, víte.“

„Prezidenta Kennedyho má ráda většina VHA. Víte, co myslím tím VHA? Ujišťuji vás, že ta vzteklá fena, která napsala Shrbený Atlas, to ví. Velká hloupá Amerika, to tím myslím. Občané USA budou žít šťastně a zemřou spokojeně, pokud budou mít ledničku, která vyrábí led, dvě auta v garáži a v televizoru seriál 77 Sunset Strip. Velká hloupá Amerika miluje Kennedyho úsměv. Ano, ano. Vskutku. Má báječný úsměv, to uznávám. Ale cožpak Shakespeare neřekl, že muž se může usmívat, a být přitom zloduch? Víte, že Kennedy odsouhlasil CIA plán na zavraždění Castra? Ano! Už se o to pokusili třikrát nebo čtyřikrát – a díky bohu neuspěli. To mám od svých kontaktů mezi naftaři na Haiti a v DR, Lee, a je to dobrá informace.“

Lee vyjádřil zoufalství.

„Ale Fidel má v Rusku silného přítele,“ pokračoval de Mohrenschildt a stále dusal pokojem. „Není to Rusko Leninových snů – ani vašich nebo mých –, ale mohou mít své vlastní důvody, proč stát při Fidelovi, pokud se Amerika pokusí o další vpád. A pamatujte na má slova: Kennedy je schopen to zkusit, a brzy. Bude naslouchat LeMayovi. Bude naslouchat Dullesovi a Angletonovi z CIA. Stačí mu správná záminka a pak půjde do toho, jen aby světu ukázal, že má koule.“

Dál mluvili o Kubě. Když se cadillac vrátil, zadní sedadlo bylo plné potravin – vypadalo to, že nejméně na měsíc.

„Sakra,“ ulevil si Lee. „Už jsou zpátky.“

„A my je rádi uvidíme,“ řekl de Mohrenschildt příjemně.

„Zůstaňte na večeři,“ řekl Lee. „Rina neumí moc vařit, ale…“

„Musím jít. Manželka nedočkavě čeká na mé hlášení a to dnešní bude moc dobré! Příště ji přivedu také, ano?“

„Jo, jasně.“

Šli ke dveřím. Marina si povídala s Bouhem a Orlovem, zatímco ti dva vytahovali z kufru kartony konzerv. Ale bylo to víc než povídání, také trochu flirtovala. Bouhe vypadal, že je ochoten padnout na kolena.

Lee na verandě něco řekl o FBI. De Mohrenschildt se ho zeptal kolikrát. Lee zvedl tři prsty. „Jeden agent se jmenoval Fain. Přišel dvakrát. Ten druhý se jmenoval Hosty.“

„Dívejte se jim přímo do očí a odpovídejte jim na otázky!“ řekl de Mohrenschildt. „Nemáte se čeho bát. Lee, nejen proto, že jste nevinný, ale proto, že jste v právu!“

Ostatní se teď na něj dívali, a nejen oni. Objevila se ta děvčátka se švihadlem a zůstala stát na vyšlapané cestičce, která v našem bloku Mercedes Street sloužila místo chodníku. De Mohrenschildt měl publikum a deklamoval před ním.

„Jste ideologicky horlivý, mladý pane Oswalde, takže sem samozřejmě chodí. Hooverův gang! Pokud víme, hlídají vás i teď, možná jsou o dva domy dál, možná přímo v tom domu naproti!“

De Mohrenschildt hodil prstem směrem k mým zataženým závěsům. Lee se otočil a podíval se. Stál jsem nehybně ve stínech a byl rád, že jsem zavčas odložil zesilovací misku tupperware, i když jsem ji polepil černou páskou.

„Vím, co jsou zač. Copak mě i se svými bratranci ze CIA nenavštívili už mnohokrát a nezkoušeli mě přinutit, abych donášel informace na své ruské a jihoamerické přátele? Copak mě po válce nenazvali tajným nacistou? Copak netvrdili, že jsem si najal paravojenské jednotky tonton macoute, aby bily a mučily mé konkurenty na naftové pronájmy na Haiti? Copak mě neobvinili, že podplácím Papa Doca a že jsem si zaplatil Trujillovo zavraždění? Ano, ano, a bylo toho mnohem víc!“

Děvčata se švihadlem na něj civěla s ústy dokořán. Stejně jako Marina. Jakmile se George de Mohrenschildt dostal do ráže, všechno před sebou smetl.

„Buďte kurážný, Lee! Až přijdou, stůjte hrdě! Ukažte jim tohle!“ Popadl si košili a roztrhl ji. Knoflíky uletěly a zacvrnkaly o podlahu verandy. Dívky se švihadlem vyjekly, a dokonce se ani nezahihňaly, tak je to šokovalo. De Mohrenschildt na rozdíl od většiny Američanů té doby nenosil nátělník. Jeho kůže měla barvu naolejovaného mahagonu. Tlustá prsa mu visela na starých svalech. Praštil se pravou pěstí nad levou bradavku. „Povězte jim: ‚Tady je moje srdce, a mé srdce je čisté, a mé srdce patří mé věci!‘ Povězte jim: ‚I kdyby mi Hoover vyrval srdce z těla, stále bude bít, a tisíc dalších srdcí bude časem bít s ním! Pak deset tisíc! Pak sto tisíc! Pak milion!‘“

Orlov odložil krabici konzerv, kterou držel v náručí, aby mohl lehce satiricky zatleskat. Marině hořely tváře. Leeova tvář byla nejzajímavější. Podobně jako Pavel z Tarsu na cestě do Damašku i on právě prožil zjevení.

Šupiny mu spadly z očí.

3

De Mohrenschildtovo kázání a šaškování s trháním košile – ne příliš odlišné od cirkusáckých švindlů pravičáckých kazatelů, které pomlouval – mi dělaly velké starosti. Předtím jsem doufal, že pokud si budu moci vyslechnout důvěrné popovídání mezi dvěma muži, mohlo by to v důsledku vést k vyřazení de Mohrenschildta jako skutečného faktoru v pokusu o Walkerovo zavraždění, a tedy i zavraždění Kennedyho. Důvěrné popovídání jsem si poslechl, ale všechno se tím jen zhoršilo, nikoli zlepšilo.

Jedno mi připadalo jasné: byl čas dát Mercedes Street vlažné sbohem. Pronajal jsem si přízemní byt v domě číslo 214 na West Neely. Dvacátého čtvrtého září jsem naložil do svého stárnoucího Fordu Sunliner hromádku šatstva, pár knih a psací stroj a přestěhoval je do Dallasu.

Ty dvě tlusté dámy po sobě zanechaly svinčík a nemocniční puch. Uklidil jsem tam sám a děkoval bohu, že Alova králičí nora končila v době, kdy už byly k sehnání aerosolové osvěžovače vzduchu. V zahradním výprodeji jsem si koupil přenosnou televizi a posadil ji na kuchyňskou linku vedle sporáku (který jsem přejmenoval na Úložiště starověké mastnoty). Když jsem zametal, myl, drhl a sprejoval, sledoval jsem krimipořady jako Nedotknutelní a sitkomy jako Vůz 54, kde jste? Když večer ztichlo dupání a křik dětí shora, zalehl jsem a spal jako dudek. Nezdály se mi žádné sny.

Svůj byt na Mercedes Street jsem si podržel, ale v domě číslo 2703 jsem toho příliš neviděl. Někdy Marina strčila June do kočárku (další dárek od jejího postaršího obdivovatele, pana Bouheho) a jezdila s ní k parkovišti u skladu a zase zpátky. Odpoledne, když skončilo vyučování, je často provázely dívky se švihadlem. Marina si dokonce s nimi několikrát zaskákala a odříkávala ruskou říkanku. Pohled na matku, jak poskakuje nahoru a dolů a kolem ní létá velký mrak tmavých vlasů, dítě rozesmál. Dívky se švihadlem se smály také. Marině to nevadilo. Hodně si s nimi povídala a nikdy nevypadala naštvaně, když se jí hihňaly a opravovaly ji. Spíš vypadala, že je ráda. Lee ji nechtěl učit anglicky, ale ona se stejně učila. Přál jsem jí to.

Dne 2. října 1962 jsem se ve svém bytě na Neely Street probudil do přízračného ticha: žádné dusání nohou nad hlavou, žádný jekot mladé matky, aby se ti dva starší vypravili do školy. Uprostřed noci se odstěhovali.

Šel jsem nahoru a zkusil, jestli do jejich dveří nebude pasovat můj klíč. Nepasoval, ale zámek byl pružinový, takže jsem ho snadno otevřel ramínkem na šaty. V obývacím pokoji jsem zahlédl prázdnou knihovnu. Do podlahy jsem vyvrtal malou dírku, zastrčil do zásuvky druhou napíchnutou lampu a protlačil drátek dírkou do mého bytu dole. Pak jsem nad dírku nasunul knihovnu.

Štěnice fungovala dobře, ale cívky šikovného japonského magneťáčku se otáčely, jenom když se případní nájemníci přišli podívat na byt a lampu náhodou vyzkoušeli. Podívali se, ale nevzali. Dokud se nenastěhovali Oswaldovi, měl jsem celý dům v Neely Street pro sebe. Po vlezlém randálu na Mercedes Street to byla úleva, i když mi ta děvčata se švihadlem trochu chyběla. Byla jako řecký chór.

4

V noci jsem spal ve svém dallaském bytě a přes den pozoroval Marinu, jak vozí dítě po Fort Worthu. Zatímco jsem se takhle zaměstnával, blížil se další předěl šedesátých let, ale já ho ignoroval. Měl jsem příliš mnoho práce s Oswaldovými, kteří procházeli další domácí krizí.

Lee se jednoho dne v druhém říjnovém týdnu vrátil z práce dřív. Marina byla na procházce s June. Stáli naproti na začátku příjezdové cesty. Ke konci rozhovoru Marina promluvila anglicky. „Co znamenat propuštěný?“

Rusky jí to vysvětlil. Marina rozpřáhla ruce v gestu, kterým říkala „co se dá dělat“, a objala ho. Lee ji políbil na tvář, pak vytáhl dítě z kočárku. June se zasmála, když ji podržel vysoko nad hlavou, a ručkama mu chňapala po vlasech, aby ho za ně tahala. Společně šli dovnitř. Spokojená rodinka, která se nenechá zlomit dočasnou nepřízní osudu.

To trvalo až do pěti odpoledne. Už jsem se chystal odjet zpátky do Neely Street, když jsem zahlédl od autobusové zastávky na Winscott Roda přicházet Margueritu Oswaldovou.

To bude problém, pomyslel jsem si, a měl jsem pravdu.

Marguerite se znovu vyhnula neopravenému viklavému schodu. Znovu vstoupila bez klepání. Okamžitě následoval ohňostroj. Byl teplý večer a měli otevřená okna. Ani jsem se s dálkovým mikrofonem nenamáhal. Lee a jeho matka se hádali na plný výkon.

Zdálo se, že nakonec ho z práce ve svařovnách nevyhodili, prostě se sebral a odešel. Šéf zavolal Vadě Oswaldové a hledal ho, protože neměl dost lidí, a když mu Robertova manželka nepomohla, zavolal Margueritě.

„Lhala jsem kvůli tobě, Lee!“ křičela Marguerite. „Řekla jsem, že máš chřipku! Proč mě pořád nutíš, abych kvůli tobě lhala?“

„Nenutím tě vůbec k ničemu!“ křičel na ni. Stáli v obývacím pokoji těsně u sebe, takže si řvali do obličeje. „Nenutím tě k ničemu a ty to stejně děláš!“

„Lee, jak budeš živit rodinu? Potřebuješ nějakou práci!“

„Ale já práci seženu! O to se neboj, mami!“

„Kde?“

„Nevím…“

„Ale, Lee! Jak budeš platit nájem?“

„… ale ona má spoustu přátel.“ Píchl palcem směrem k Marině, která sebou trhla. „Nejsou moc dobří, ale na tohle budou dobří až dost. Musíš jít odsud pryč, mami. Vrať se domů. Nech mě trochu vydechnout.“

Marguerite vyrazila k dětské ohrádce. „Kde se to tu vzalo?“

„Od těch přátel, co jsem ti o nich povídal. Půlka z nich je bohatá a druhá půlka se o to snaží. Rádi si povídají s Rinou.“ Lee se ušklíbl. „Ti starší jí rádi očumují kozy.“

„Lee!“ Šokovaný tón, ale výraz v její tváři vyjadřoval… potěšení? Měla mamuška radost, že slyší v synově hlase vztek?

„Běž už, mami. Dopřej nám trochu klidu.“

„Je jí jasné, že muži, kteří jí něco dají, vždycky chtějí něco na oplátku? Chápe to. Lee?“

„Běž už sakra pryč!“ Potřásl pěstmi. Skoro poskakoval v tom svém impotentním vzteku.

Marguerite se usmála. „Jsi rozčilený. Nedivím se ti. Vrátím se, až se budeš trochu lépe ovládat. A pomůžu. Vždycky ráda pomůžu.“

Potom se najednou rozběhla k Marině s dítětem. Jako by se na ně chtěla vrhnout. Pokryla Juninu tvář polibky a pak rázně přešla pokoj. U dveří se otočila a ukázala na ohrádku. „Řekni jí, ať to pořádně vydrhne, Lee. Na tom, co lidé vyhodí, jsou vždycky zárodky chorob. Jestli to dítě onemocní, nebudeš si moct dovolit lékaře.“

„Mami! Běž!“

„Už jdu.“ Klidná jako jezerní hladina. Zavrtěla prsty na pozdrav jako holčička a odešla.

Marina přistoupila k Leeovi, dítě držela jako štít. Hovořili. Pak křičeli. Rodinná soudržnost byla pryč, jako když ji sfoukne. Marguerite se o to postarala. Lee vzal dítě, pohoupal je na ohbí paže a potom – absolutně bez varování – praštil manželku pěstí do obličeje. Marina šla k zemi, krvácela z úst a nosu a hlasitě plakala. Lee se na ni podíval. Dítě také plakalo. Lee pohladil June po jemných vlasech, políbil ji na tvář a ještě chvilku ji houpal. Objevila se Marina, pracně se zvedala na nohy. Lee ji kopl do boku a ona znovu upadla. Neviděl jsem nic, jenom záplavu jejích vlasů.

Odejdi od něho, pomyslel jsem si, i když jsem věděl, že to neudělá. Vezmi dítě a opusť ho. Běž k Georgi Bohemu. Zahřej mu postel, jestli budeš muset, ale co nejrychleji uteč od toho hubeného monstra v matčiných spárech.

Odešel však Lee, aspoň dočasně. Na Mercedes Street jsem ho už nikdy neviděl.

5

Bylo to jejich první odloučení. Lee jel do Dallasu hledat práci. Nevím, kde bydlel. Podle Alových poznámek bydlel v YMCA, ale ukázalo se, že to není pravda. Možná si našel místo v některém laciném penzionu v centru. Nestaral jsem se o to. Věděl jsem, že se objeví společně, aby si najali byt nade mnou, a do té doby jsem hodlal mít Leea z krku. Bylo to blaho nemuset poslouchat, jak jeho zpomalený hlas říká Já vím nejméně desetkrát při každém rozhovoru.

George Bouhe nenechal Marinu na holičkách. Zanedlouho po Margueritině návštěvě a Leeové zmizení přijeli Bouhe a další muž v dodávce chevy a odstěhovali ji. Když dodávka odjížděla od domu číslo 2703 na Mercedes Street, matka s dcerou jely na korbě. Růžový kufr, který si Marina přivezla z Ruska, byl vyložený dekami a v tomto provizorním hnízdě tvrdě spala June. Marina položila holčičce ruku na hrudník, aby to s ní tolik neházelo, když se dodávka rozjela rychleji. Dívky se švihadlem se za nimi dívaly a Marina jim zamávala. Zamávaly jí také.

6

Adresu George de Mohrenschildta jsem našel v dallaském telefonním seznamu a několikrát jsem ho sledoval. Byl jsem zvědavý, s kým se stýká, i když pokud to byl člověk ze CIA, přisluhovač Lanskyho mafie nebo případně jiný konspirátor, nejspíš bych to stejně nepoznal. Můžu jen říci, že se nesetkal s nikým, kdo by mi připadal podezřelý. Jezdil do práce, jezdil do Dallaského venkovského klubu, kde s manželkou hrál tenis nebo plaval, jezdili do několika striptýzových klubů. Neobtěžoval tanečnice, ale měl sklon hladit manželku po prsou a zadnici na veřejnosti. Zdálo se, že jí to nevadí.

Dvakrát se sešel s Leem. Jednou to bylo v de Mohrenschildtově oblíbeném striptýzovém klubu. Lee vypadal, že se v takovém prostředí necítí dobře, a nezdrželi se dlouho. Podruhé byli na obědě v kavárně na Browder Street. Zůstali tam skoro do dvou odpoledne a povídali si nad nekonečnými šálky kávy. Lee už chtěl vstát, ale rozmyslel si to a objednal ještě něco. Servírka mu přinesla porci koláče a on jí cosi podal, ona na to letmo pohlédla a strčila to do kapsy zástěry. Když odešli, nesledoval jsem je, místo toho jsem oslovil tu servírku a zeptal se jí, jestli bych mohl vidět to, co jí ten mladý muž dal.

„Klidně si to vemte,“ řekla a podala mi list žlutého papíru, který měl v záhlaví nadpis velkými černými písmeny: RUCE PRYČ OD KUBY! Autor vybízel „všechny, kdo nejsou lhostejní“, aby vstoupili do místní pobočky této výborné organizace v Dallasu-Fort Worthu. NENECHTE SE OHLUPOVAT STRÝČKEM SAMEM! PRO ZASLÁNÍ INFORMACÍ O PŘÍŠTÍCH SETKÁNÍCH PIŠTE NA P. O. BOX 1919.

„O čem mluvili?“ zeptal jsem se.

„Jste policajt?“

„Ne, dávám lepší dýška než policajti,“ řekl jsem a podal jí pětidolarovou bankovku.

„O těchhle věcech,“ řekla a ukázala na leták, který Oswald nepochybně natiskl na svém novém pracovišti. „O Kubě. Jako by mi to nebylo u zadku.“

Jenže za necelý týden, dvaadvacátého října večer, mluvil o Kubě i prezident Kennedy. A pak to nebylo u zadku už nikomu.

7

Je otřepanou pravdou, že člověku voda nechybí, dokud nevyschne studna, ale až do podzimu roku 1962 jsem si neuvědomoval, že to platí rovněž pro dusot malých nožiček, pod nimiž se třásl strop v mém bytě. Když se rodina z horního bytu odstěhovala, rozhostila se v domě číslo 214 na West Neely strašidelná atmosféra. Chyběla mi Sadie a začal jsem být skoro posedlý starostmi o ni. Když se však zamyslíte, všimnete si toho skoro. Ellie Dockertyová a Deke Simmons nebrali moji starost kvůli jejímu manželovi vážně. Ani Sadie ji nebrala vážně. Pokud jsem věděl, dospěla k názoru, že se v ní snažím vzbudit strach z Johna Claytona, aby mě nemohla úplně vyškrtnout ze svého života. Nikdo z nich nevěděl, že když se z jejího jména vynechá Sadie, chybí jenom slabika do Doris Dunningové. Nikdo z nich nevěděl o efektu vícehlasů, který jsem zřejmě vytvářel já sám svou pouhou přítomností v Dávnolandu. Pokud to tak skutečně bylo, čí by to byla vina, pokud by se Sadie něco stalo?

Začaly se mi vracet zlé sny. Sny s Jimlou.

Přestal jsem sledovat George de Mohrenschildta a začal chodit na dlouhé procházky, na které jsem vyrážel odpoledne a vracel se na West Neely Street až v devět nebo i deset hodin večer. Přemýšlel jsem na nich o Leem, který teď pracoval jako učeň fototisku v jedné dallaské společnosti grafického umění, jmenovala se Jaggars-Chiles-Stovall. Nebo jsem přemýšlel o Marině, jež se dočasně ubytovala s čerstvě rozvedenou ženou, která se jmenovala Elena Hallová. Ta Hallová pracovala pro zubaře George Bouheho a právě ten zubař seděl za volantem dodávky v den, kdy se Marina a June vystěhovaly z díry na Mercedes Street.

Většinou jsem však přemýšlel o Sadie. A Sadie. A zase Sadie.

Při jedné z těch procházek, kdy moje žízeň dosáhla stejných rozměrů jako deprese, jsem se zastavil v nedaleké hospodě U Ivy a poručil si pivo. Jukebox byl vypnutý a hosté byli nezvykle zticha. Když přede mě servírka postavila pivo a okamžitě se otočila k televizi nad barem, uvědomil jsem si, že všichni se dívají na muže, kterého jsem přišel zachránit. Byl bledý a vážný. Pod očima měl tmavé kruhy.

„Abychom zastavili toto stupňování hrozby, přijali jsme přísná karanténní opatření týkající se veškerého vojenského materiálu dopravovaného na Kubu. Jakákoli loď směřující ke Kubě, na níž bude zjištěn náklad útočných zbraní, bude navrácena zpět.“

„Ješížikriste!“ pronesl jakýsi muž v kovbojském klobouku. „Co si myslí, že s tím Rusáci udělají?“

„Sklapni, Bille,“ řekl barman. „Musíme to slyšet.“

„Náš národ,“ pokračoval Kennedy, „bude jakoukoli jadernou střelu, která bude vypálena z Kuby proti jakémukoli národu na západní polokouli, považovat za útok Sovětského svazu na Spojené státy, a zareagujeme razantní odvetou vůči Sovětskému svazu.“

Nějaká žena na konci barového pultu zasténala a chytila se za břicho. Muž vedle ní ji vzal kolem ramen a ona si položila hlavu na jeho rameno.

To, co jsem viděl na Kennedyho tváři, byl strach a ve stejné míře odhodlání. Viděl jsem také život – naprosté zaujetí úkolem, který před ním stojí. Měl přesně třináct měsíců do dne, kdy ho potká vrahova kulka.

„Jako nezbytné vojenské opatření jsem nechal posílit naši základnu v Guantánamu a ihned evakuovat rodinné příslušníky našeho personálu.“

„Všechno pití jde na mě,“ prohlásil náhle kovboj Bill. „Protože tohle vypadá na konečnou, amigos.“ Položil vedle svého panáka dvě dvacky, ale barman po nich nesáhl. Stále se díval na Kennedyho, který nyní vyzýval předsedu Chruščova, aby zanechal „tohoto skrytého, bezohledného a provokativního ohrožování světového míru“.

Servírka, která mi přinesla pivo, životem usmýkaná peroxidová blondýna po padesátce, najednou propukla v pláč. To u mě rozhodlo. Vstal jsem ze stoličky, propletl jsem se kolem stolků, u nichž seděli muži a ženy a dívali se na televizi jako zachmuřené děti, a vklouzl do jedné telefonní kóje vedle herního automatu Skee-Ball.

Operátorka mi řekla, že mám vhodit čtyřicet centů na první tři minuty. Vhodil jsem dva čtvrťáky. V telefonním přístroji to měkce cvaklo. Stále jsem slabě slyšel Kennedyho, který hovořil svým nosovým novoanglickým přízvukem. Právě obviňoval sovětského ministra zahraničních věcí Andreje Gromyka, že je lhář. Žádné diplomatické mlžení.

„Už vás spojuji, pane,“ ozvala se operátorka. Pak vyhrkla: „Posloucháte prezidenta? Jestli ne, měl byste si zapnout televizi nebo rádio.“

„Poslouchám,“ řekl jsem. Sadie bude poslouchat také. Sadie, které manžel nahustil do hlavy spoustu apokalyptických keců lehce překrytých vědou. Sadie, které její politický přítel z Yale vykládal, že se v Karibiku vyvrbí něco velikého. Konflikt, pravděpodobně na Kubě.

Netušil jsem, co jí řeknu, abych ji uklidnil, ale to nebyl hlavní problém. Telefon totiž vyzváněl a vyzváněl. Nelíbilo se mi to. Kde mohla být, v Jodie, v půl deváté večer, a navíc v pondělí? V kině? Tomu jsem nevěřil.

„Pane, účastník to nebere.“

„Já vím,“ řekl jsem a protáhl obličej, protože jsem uslyšel, jak z vlastních úst vypouštím Leeovu obvyklou frázi.

Zavěsil jsem a čtvrťáky zarachotily v přihrádce na vracené mince. Už jsem je chtěl strkat znovu do zdířky, když jsem si to rozmyslel. K čemu by bylo volat paní Ellie? Měla mě teď na černé listině. Deke nejspíš taky. Řekli by mi, abych si hleděl svého.

Když jsem se vracel k baru, v televizi Walter Cronkite ukazoval fotografie z U-2, na nichž byly budované sovětské raketové základny. Říkal, že mnoho členů Kongresu Kennedyho vyzývá, aby ihned zahájil bombardovací mise nebo invazi v plném rozsahu. Americké raketové základny a strategické letectvo vyhlásilo poprvé v historii pohotovostní obranný stupeň 4.

„Americké bombardéry B-52 budou brzy kroužit těsně před hranicemi Sovětského svazu,“ říkal Cronkite tím svým hlubokým, dramatickým hlasem. „Nám všem, kdo jsme sledovali posledních sedm let tuto stále hrozivější studenou válku, je zřejmé, že s každou další eskalací roste pravděpodobnost nějaké chyby, potenciálně katastrofální chyby…“

„Nečekejte!“ zakřičel nějaký muž u kulečníkového stolu. „Vybombardujte tu komoušskou pakáž teď hned!“

Proti tak krvežíznivému postoji se ozvalo několik pohoršených výkřiků, ale většinou zanikly v bouřlivém potlesku. Odešel jsem z hospody U Ivy a odklusal do Neely Street. Když jsem se tam dostal, skočil jsem do sunlineru a uháněl do Jodie.

8

Rádio v autě, které už zase fungovalo, vysílalo jenom další hromady katastrofických scénářů a já zatím uháněl za svými světlomety po dálnici 77. Dokonce i hudební redaktoři chytili jadernou chřipku, protože říkali věci jako „Bůh žehnej Americe“ a „Udržujte prach v suchu“. Když moderátor na K-Life pustil ječivou „The Battle Hymn of the Republic“ Johnnyho Hortona, vypnul jsem to. Příliš se to podobalo dni po jedenáctém září.

Sešlapoval jsem plyn k podlaze, přestože týraný motor sunlineru protestoval stále víc a ručička na ciferníku TEPLOTA MOTORU se neustále šplhala k červené. Silnice byly skoro prázdné, takže jsem zajel před Sadiin dům chvilku po půl jedné ráno dvacátého třetího září. Její žlutý VW Brouk parkoval před zavřenými vraty garáže a v patře se svítilo, ale když jsem zazvonil, nikdo neotvíral. Obešel jsem dům zezadu a zabouchal na kuchyňské dveře, ale také bez účinku. Líbilo se mi to stále méně.

Pod schodem vzadu měla schovaný náhradní klíč. Vylovil jsem jej a otevřel si. Do nosu mě praštilo nezaměnitelné aroma whisky a zatuchlý pach cigaret.

„Sadie?“

Nic. Přešel jsem kuchyní do obývacího pokoje. Na nízkém stolku před pohovkou stál přetékající popelník a do časopisů Life a Look, které na něm byly rozprostřené, vsakovala nějaká tekutina. Namočil jsem do ní prsty a přiložil je k nosu. Skotská. Doprdele.

„Sadie?“

Teď už jsem cítil i něco jiného, co jsem si dobře pamatoval z Christyiných alkoholových výstřelků: kyselý puch zvratků.

Vyběhl jsem do krátké chodbičky na druhé straně obývacího pokoje. Stály tam naproti sobě dvoje dveře, jedny vedly do ložnice a druhé do pracovny. Byly zavřené, ale dveře do koupelny na konci chodby byly otevřené. Ostré světlo zářivky ozařovalo zvratky rozstříknuté na okraji toaletní mísy. Další byly na růžových dlaždičkách na podlaze a na okraji vany. Vedle misky na mýdlo na umyvadle stála lahvička pilulek. Odvíčkovaná. Rozběhl jsem se do ložnice.

Ležela napříč na pomačkaném přehozu, na sobě spodničku a jeden kožený mokasín. Druhý jí upadl na podlahu. Její pokožka měla barvu starého vosku a zdálo se, že nedýchá. Potom se mohutně, chrápavě nadechla a hvízdavě vydechla. Hrudník jí zůstal nehybný děsivé čtyři vteřiny, pak sebou škubla a znovu se třaslavě nadechla. Na nočním stolku stál další přetékající popelník. Na vršku hromady padlých vojáků ležel pomačkaný balíček od winstonek, na konci ohořelý špatně zamáčknutou cigaretou. Vedle popelníku stála poloprázdná sklenka a láhev glenlivetu. Skotské moc neubylo – díky bohu aspoň za to –, ale ta mi tolik starostí nedělala. Spíš ty pilulky. Na stolku ležela také hnědá úřední obálka, z níž vykukovalo cosi jako fotografie, ale nepodíval jsem se na ni. V tuto chvíli ne.

Objal jsem ji a pokusil se ji posadit. Spodnička byla hedvábná a ruce mi po ní klouzaly. Sadie dopadla zpátky na postel a znovu se chraptivě, namáhavě nadechla. Vlasy se jí svezly přes jedno zavřené oko.

„Sadie, probuď se!“

Nic. Popadl jsem ji za ramena a opřel o čelo postele. Dřevo zadunělo a zatřáslo se.

„Nech-ě-ý.“ Znělo to slabě a nesrozumitelně, ale lepší než nic.

„Prober se. Sadie! Musíš se probudit!“

Začal jsem ji zlehka pleskat po tvářích. Oči zůstávaly zavřené, ale ruce se zvedly a pokusily se mě – chabě – odstrčit.

„Probuď se! Probuď se, krucinál!“

Oči se otevřely, podívaly se na mě, nepoznaly mě a zase se zavřely. Ale dýchala už normálněji. Když teď seděla, to děsivé chroptění zmizelo.

Vrátil jsem se do koupelny, vysypal z plastového růžového pohárku kartáček na zuby a natočil do něj studenou vodu. Než jsem ho naplnil, podíval jsem se na etiketu lékovky. Nembutal. Zbývalo v ní deset nebo dvanáct kapslí, takže to nebyl pokus o sebevraždu. Aspoň ne vědomý. Vysypal jsem je do záchodu a pak běžel zpátky do ložnice. Ze sedu, v němž jsem ji zanechal, klouzala zpátky na pelest, a když měla svěšenou hlavu a bradou se opírala o hrudní kost, začala zase chroptět.

Postavil jsem pohárek s vodou na noční stolek a na vteřinu strnul, protože mi padl zrak na jednu fotografii trčící z obálky. Mohla na ní být žena – zbytky vlasů byly dlouhé –, ale těžko říci s jistotou. Tam, kde by měl být obličej, zůstala jenom masitá kaše s dírou dole. Zdálo se, že ta díra křičí.

Zvedl jsem Sadie do sedu, pevně ji chytil za vlasy a stáhl jí hlavu dozadu. Zasténala něco jako Ne,to bolí. Pak jsem jí chrstl vodu do tváře. Škubla hlavou a rázem otevřela oči.

„Žor? Ho-u eáš, Žor? Hoč sem o-rá?“

„Probuď se. Probuď se, Sadie.“ Začal jsem ji zase plácat po tvářích, ale teď už jemněji, skoro jsem ji hladil. Nestačilo to. Oči se jí zase začaly přivírat.

„Di… ryč!“

„Nepůjdu, ledaže bys chtěla, abych ti zavolal sanitku. Tak bys mohla vidět svoje jméno v novinách. Školní radě by se to moc líbilo. Hopsá hejsa, prober se.“

Podařilo se mi zasunout ruce za její záda a stáhnout ji z postele. Spodnička se jí vyhrnula a pak jí padla zase na místo, když se Sadie sesunula na kolena na koberec. Oči se jí rozevřely a vykřikla bolestí, ale dostal jsem ji na nohy. Kývala se dopředu a dozadu a oháněla se proti mně už s větší silou.

„Nech ně! Nech ně, Žor!“

„Ne, madam.“ Vzal jsem ji kolem pasu a donutil ji jít ke dveřím, napůl jsem ji vedl a napůl nesl. Zabočili jsme ke koupelně a v tu chvíli jí povolila kolena. Nesl jsem ji tedy, což nebyla žádná maličkost vzhledem k její výšce a váze. Díky bohu za adrenalin. Sklopil jsem prkýnko záchodu a posadil ji na ně, než se mi také podlomí kolena. Lapal jsem po dechu, částečně námahou, ale hlavně strachem. Začala se překlápět na pravobok a já ji pořádně pleskl do holé paže.

„Seď!“ zakřičel jsem jí do tváře. „Seď, Christy, krucinál!“

Namáhavě otevřela oči. Byly podlité krví. „Ja-á Christy?“

„Hlavní zpěvačka zasraných Rolling Stones,“ řekl jsem. „Jak dlouho bereš nembutal? A kolik sis ho vzala dnes večer?“

„Mám ri-zzy,“ řekla. „Ni-i do-o-ho neí, Žor.“

„Kolik? Kolik jsi toho vypila?“

„Di ryč.“

Roztočil jsem na vaně kohoutek se studenou vodou naplno a pak vytáhl knoflík, kterým se přepínalo na sprchu. Uviděla, co mám v úmyslu, a znovu mě začala plácat.

„Ne, Žor! Ne!“

Nevšímal jsem si jí. Nebylo to poprvé, co jsem strkal částečně oblečenou ženu pod studenou sprchu a některé věci jsou jako jízda na kole. Přehoupl jsem ji přes okraj vany rychlým trhnutím, které budu druhý den cítit v bedrech, a pak ji pevně držel, protože jakmile na ni začala dopadat studená voda, začala sebou házet. Hmátla po tyči na ručníky a rozječela se. Oči už měla otevřené. Ve vlasech jí stály kapky vody. Spodnička zprůhledněla a i za takových okolností bylo nemožné nepocítit závan chtíče, když se ty křivky naplno objevily.

Snažila se vylézt ven. Strčil jsem ji zpátky.

„Stůj tam. Sadie. Zůstaň tam a drž.“

„J-jak dlouho? Je studená!“

„Dokud neuvidím, že máš v obličeji zase trochu barvy.“

„P-proč to d-d-děláš?“ Cvakaly jí zuby.

„Protože ses skoro zabila!“ zařval jsem.

Škubla sebou. Uklouzly jí nohy, ale chytila se tyče na ručníky a udržela se ve stoji. Reflexy se jí vracely. Dobře.

„Ty p-p-prášky nezabíraly, tak jsem si dala s-s-skleničku, nic víc. Pusť mě ven, je mi hrozná zima. P-prosím, Georgi, prosím, nech mě vylézt.“

Vlasy se jí lepily na tváře, vypadala jako mokrá myš, ale přece jen se jí do obličeje začala zase vracet barva. Sice jen náznak ruměnce, ale pro začátek to bylo dobré.

Zastavil jsem sprchu, chytil jsem ji do náruče a držel, zatímco se škrábala přes okraj vany. Voda z její spodničky kapala na růžovou koupelnovou předložku. Zašeptal jsem jí do ucha: „Myslel jsem, že jsi mrtvá. Když jsem sem přišel a uviděl tě tam ležet, myslel jsem, že jsi doprdele mrtvá. Nemáš tušení, jak mi bylo.“

Pustil jsem ji. Zírala na mě rozšířenýma, zvědavýma očima. Pak řekla: „John mě pravdu. R-Roger taky. Volal mi dnes večer předtím, než mluvil Kennedy. Z Washingtonu. Tak co na tom záleží? Příští týden touhle dobou budeme mrtví všichni. Nebo si to budeme přát.“

Nejdřív jsem netušil, o čem to mluví. Viděl jsem před sebou stát Christy, celou zmáčenou a se spoustou keců, a strašně jsem zuřil. Ty zbabělá mrcho, pomyslel jsem si. Musela mi to vidět v očích, protože zmlkla.

To mi projasnilo hlavu. Mohl jsem ji nazývat zbabělcem jen proto, že náhodou vím, jak to vypadá za obzorem?

Vzal jsem z police nad toaletou osušku a podal ji Sadie. „Svlékni se, pak se osuš,“ řekl jsem.

„Tak jdi ven. Nech mi trochu soukromí.“

„Půjdu, pokud mi řekneš, že jsi probuzená.“

„Jsem probuzená.“ Podívala se na mě znechuceně a nepřátelsky a také – snad – s nepatrným zábleskem humoru. „Tvoje nástupy na scénu se rozhodně nedají přehlédnout, Georgi.“

Otočil jsem se k lékárničce.

„Už tam žádné nejsou,“ řekla. „Co není ve mně, je v záchodě.“

Jelikož jsem byl ženatý s Christy čtyři roky, stejně jsem se podíval. Pak jsem spláchl záchod. Když jsem tohle vyřídil, protáhl jsem se kolem ní ke dveřím. „Dám ti tři minuty,“ řekl jsem.

9

Zpáteční adresa na hnědé obálce zněla John Clayton, East Oglethorpe Avenue 79, Savannah, Georgia. Tomu parchantovi se rozhodně nedalo vyčítat, že by se schovával pod falešnou vlajkou nebo to vzal rovnou anonymně. Poštovní razítko bylo z dvacátého osmého srpna, takže to tu nejspíš na ni čekalo, když se vrátila z Rena. Měla tedy skoro dva měsíce na to, aby nad obsahem dumala. Že mi připadala smutná a skleslá, když jsem s ní mluvil večer šestého září? Není divu, vzhledem k těm fotkám, které jí bývalý manžel tak ohleduplně poslal.

Všichni jsme v nebezpečí, řekla, když jsem s ní posledně telefonoval. V tom má Johnny pravdu.

Na fotografiích byli japonští muži, ženy a děti. Oběti atomového bombardování Hirošimy, Nagasaki nebo obojího. Někteří byli slepí. Hodně jich mělo holou hlavu. Většinou utrpěli popáleniny ze záření. Někteří, jako ta žena bez obličeje, byli upečení. Na jedné fotografii byla čtveřice černých soch v přikrčených pozicích. Čtyři lidé, kteří stáli před jakousi zdí, když bomba vybuchla. Ti lidé se vypařili a většina zdi také. Jediné části, které z ní zůstaly, byly kousky, jež zakrývaly stojící postavy. Byly černé, protože byly pokryté zuhelnatělým masem.

Na každou fotografii zezadu napsal svým zřetelným, úhledným rukopisem totéž: Brzy se to stane i v Americe. Statistická analýza nelže.

„Pěkné, že?“

Její hlas byl nevýrazný, bez života. Stála mezi dveřmi, zachumlaná do osušky. Vlasy jí ve vlhkých prstencích padaly na holá ramena.

„Kolik jsi toho musela vypít, Sadie?“

„Jenom pár skleniček, když pilulky nechtěly zabrat. Myslím, že jsem se ti to snažila říct, když jsi mnou třásl a fackoval mě.“

„Pokud očekáváš, že se ti omluvím, tak to se načekáš. Barbituráty a chlast jsou špatná kombinace.“

„To je jedno,“ řekla. „Už jsem nějaké facky v životě dostala.“

To mi připomnělo Marinu a trhl jsem sebou. Nebylo to sice totéž, ale facka je facka. A já měl vztek stejně jako strach.

Odešla k židli v rohu, posadila se a osušku si přitáhla úžeji k tělu. Vypadala jako trucovité dítě. „Volal můj přítel Roger Beaton. Říkala jsem ti to?“

„Ano.“

„Můj dobrý přítel Roger.“ Její oči mě vyzývaly, ať se toho chytím. Nechytil jsem se. Nakonec, byl to její život. Já jenom chtěl mít jistotu, že nějaký život má.

„Dobře, tvůj dobrý přítel Roger.“

„Řekl mi, abych se dnes večer určitě dívala na proslov toho irského blba. Tak ho nazval. Pak se mě zeptal, jak daleko je Jodie od Dallasu. Když jsem mu to řekla, odpověděl: ‚To by mělo být dost daleko, ale záleží na směru větru.‘ Také odchází z Washingtonu, spousta lidí odchází, ale nemyslím si, že jim to k něčemu bude. Před jadernou válkou se nedá utéct.“ Pak se rozplakala drsnými a křečovitými vzlyky, které jí otřásaly celým tělem. „Ti idioti zničí tak krásnou planetu! Zabijí děti! Nenávidím je! Všechny je nenávidím! Kennedyho, Chruščova, Castra, doufám, že všichni shoří v pekle!“

Zakryla si rukama tvář. Klekl jsem si jako starosvětský džentlmen, který se ji chystá požádat o ruku, a objal ji. Chytila mě kolem krku a přimáčkla se ke mně, skoro jako by se topila. Tělo měla pořád studené po sprše, ale tvář, kterou si opřela o moji paži, jen hořela.

V té chvíli jsem je také všechny nenáviděl, a nejvíc ze všech Johna Claytona, že tohle semínko zasel do mladé ženy, která byla nejistá a psychicky zranitelná. Zasel je, zavlažoval, plel a díval se, jak roste.

Byla snad Sadie jediná, kdo dnes večer podlehl hrůze, jediná, kdo se uchýlil k práškům a alkoholu? Jak moc a rychle se zrovna v tuhle chvíli pilo v hospodě U Ivy? Hloupě jsem se domníval, že lidé budou přistupovat ke karibské krizi jako ke všem dalším přechodným mezinárodním aférám, které vířily prach, protože v době, kdy jsem chodil na vysokou, to už byl jenom jeden z mnoha odstavců jmen a dat, jež jsem se musel našprtat pro další zápočet. Takhle se události jeví při pohledu z budoucnosti. Lidem v údolí přítomnosti (je to temné údolí) se to jeví jinak.

„Ty fotky tu byly, když jsem se vrátila z Rena.“ Dívala se na mě krví podlitýma, uštvanýma očima. „Chtěla jsem je zahodit, ale nešlo to. Pořád jsem se na ně dívala.“

„Přesně to ten parchant chtěl. Proto ti je poslal.“

Zdálo se, že neslyší. „Statistická analýza je jeho koníček. Tvrdí, že jednou, až budou počítače dost dobré, to bude nejdůležitější vědecký obor, protože statistická analýza se nikdy nemýlí.“

„To není pravda.“ V duchu jsem uviděl George de Mohrenschildta, kouzelníka, který byl Leeovým jediným přítelem. „Vždycky existuje určitá míra nejistoty.“

„Myslím, že den těch Johnnyho superpočítačů nikdy nepřijde,“ pokračovala. „Lidé, co zbudou – pokud někdo přežije –, budou bydlet v jeskyních. A nebe… už nebude modré. Jaderná tma, tak tomu Johnny říká.“

„Je to žvanil, Sadie. Tvůj kámoš Roger taky.“

Zavrtěla hlavou. Její zarudlé oči se na mě smutně dívaly. „Johnny věděl, že Rusové vypustí kosmický satelit. To jsme tehdy měli krátce po vysoké. Pověděl mi to v létě a oni vypustili Sputnik v říjnu. ‚Příště tam pošlou psa nebo opici,‘ řekl Johnny. ‚Potom pošlou člověka. Pak pošlou dva lidi a bombu.‘“

„A udělali to? Udělali, Sadie?“

„Poslali psa a poslali člověka. Ten pes se jmenoval Lajka, pamatuješ? Umřel tam nahoře. Chudák pejsek. Nebudou muset posílat dva lidi a bombu, že? Odpálí rakety. A my zase naše rakety. Všechno kvůli pitomýmu ostrovu, kde se dělají doutníky.“

„Víš, co říkají kouzelníci?“

„Kou-? O čem to mluvíš?“

„Říkají, že můžeš ošálit vědce, ale nikdy neošálíš jiného kouzelníka. Tvůj bývalý možná učil přírodovědu, ale určitě není žádný kouzelník. Zato Rusové jsou.“

„Mluvíš nesmysly. Johnny říká, že Rusové musejí bojovat, a brzy, protože teď mají raketovou převahu, ale ta jim nevydrží dlouho. Proto na Kubě necouvnou. Je to záminka.“

„Johnny se moc často díval na zprávy a viděl příliš mnoho záběrů s raketami, jak je o prvním máji vozí po Rudém náměstí. Jenže on neví – a nejspíš to neví ani senátor Kuchel –, že půlka těch raket nemá v sobě pohon.“

„Ty přece… ty nic…“

„On neví, kolik těch jejich mezikontinentálních balistických raket vybuchuje hned na odpalovací rampě na Sibiři, protože jejich raketoví inženýři jsou neschopní. On neví, že víc než půlka těch raket, co je naše letouny U-2 vyfotily, jsou ve skutečnosti natřené stromy s kartonovými křidélky. Je to podvod, Sadie. Na to skočí vědci jako Johnny a politici jako senátor Kuchel, ale jiného kouzelníka to neošálí.“

„To je… to není…“ Na chvíli ztichla a kousala si ret. Pak řekla: „Jak bys takové věci mohl vědět?“

„To ti nemůžu říct.“

„Tak ti nemůžu věřit. Johnny říkal, že Kennedyho bude nominovat Demokratická strana, i když všichni ostatní si mysleli, že to bude Humphrey, protože Kennedy je katolík. Analyzoval státy s primárkami, sledoval čísla a měl pravdu. Řekl, že Johnson bude Kennedyho kandidát na viceprezidenta, protože je to jediný Jižan, který bude přijatelný i severně od Maxon-Dixonovy linie. V tom měl taky pravdu. Kennedy prorazil a teď nás všechny zabije. Statistická analýza nelže.“

Zhluboka jsem se nadechl. „Sadie, teď mě pořádně poslouchej. Velmi pozorně. Jsi dost vzhůru, abys to dokázala?“

Chvíli nereagovala. Pak jsem pod ramenem na paži ucítil, že přikývla.

„Teď je úterý brzy ráno. Zůstane to na mrtvém bodě ještě dva nebo tři dny. Nebo možná čtyři, už se nepamatuju.“

„Jak to myslíš, že se nepamatuješ?“

Myslím to tak, že o tom v Alových poznámkách nic není a svoje jediné přednášky o amerických dějinách jsem absolvoval skoro před dvaceti lety. Divím se, že si vůbec na něco vzpomenu.

„Na Kubu uvalíme blokádu, ale jediná ruská loď, kterou zastavíme, poveze jenom potraviny a běžné zboží. Rusové budou pouštět hrůzu, ale ve čtvrtek nebo v pátek už budou k smrti vyděšení a budou hledat, kudy z toho ven. Jeden z významných ruských diplomatů požádá o neoficiální schůzku s jedním chlapíkem z televize.“ A zčistajasna, jak se mi občas zjevují tajenky křížovek, jsem si vzpomněl na jeho jméno. Nebo skoro vzpomněl. „Jmenuje se John Scolari nebo tak nějak…“

„Scali? Mluvíš o Johnovi Scalim ze zpráv na ABC?“

„Jo, to je on. To se stane v pátek nebo v sobotu, zatímco zbytek světa – včetně tvého bývalého a tvého kamaráda z Yale – bude čekat, kdy si svět strčí hlavu mezi kolena a rozloučí se se svým zadkem.“

Zahihňala se a tím mě potěšila.

„Ti Rusové řeknou víceméně tohle…“ Svedl jsem docela slušný ruský přízvuk. Naučil jsem se ho při odposlouchávání Leeovy manželky. „Zdělte vášemu prrézidentu, že chcéme z tóho výcouvat ze ctíí. Vy souhlasííte ódvézt vaše jadérrny rakéty z Túrrecka. Vy slííbit nikdy névpádnete na Kúbu. My ršíct oukej a rrozmontújem rrakéty na Kúbě. A přesně to se stane, Sadie.“

Už se nehihňala. Zírala na mě očima velkýma jako talíře. „Tohle sis vymyslel, aby mi bylo líp.“

Mlčel jsem.

„Ty sis to nevymyslel,“ zašeptala. „Ty tomu opravdu věříš.“

„Chyba,“ řekl jsem. „Já to vím. To je velký rozdíl.“

„Georgi…, nikdo nezná budoucnost.“

„John Clayton tvrdí, že zná, a jemu věříš. Roger z Yale tvrdí, že ji zná, a jemu také věříš.“

„Ty na něj žárlíš, že?“

„To máš sakra pravdu.“

„Nikdy jsem s ním nespala. Nikdy jsem ani nechtěla.“ Vážně dodala: „Nikdy bych nemohla spát s mužem, který na sebe plácá tolik kolínské.“

„To rád slyším. Ale stejně žárlím.“

„Měla bych se tě ptát, jak…“

„Ne. Neodpovím.“ Nejspíš jsem jí toho neměl říkat tolik, ale nemohl jsem se zastavit. A po pravdě řečeno, udělal bych to znovu. „Ale povím ti ještě jednu věc a tu si můžeš za pár dní ověřit sama. Adlai Stevenson a ruský zástupce v OSN se na Valném shromáždění pěkně pohádají. Stevenson bude ukazovat zvětšeniny fotografií raketových základen, které Rusové budují na Kubě, a bude po tom Rusovi požadovat, aby vysvětlil, co to je, když Rusové tvrdí, že to tam není. Rus řekne něco jako ‚Musíte póčkat, nemůžu odpovíídat bez pršesnéého pršekládu.‘ A Stevenson, který ví, že ten Rus umí anglicky dokonale, řekne větu, která skončí v učebnicích dějin hned vedle ‚Nestřílejte, dokud neuvidíte bělmo jejich očí‘. On tomu Rusovi totiž řekne, že klidně počká, dokud peklo nezamrzne.“

Nedůvěřivě se na mě dívala, pak se obrátila k nočnímu stolku, uviděla na hromadě rozdrcených nedopalků trůnit ohořelý balíček winstonek a pronesla: „Myslím, že mi došly cigarety.“

„Do rána bys to měla vydržet,“ řekl jsem suše. „Mně to připadá, že ses překouřila na celý týden.“

„Georgi?“ ozvala se potichounku a vystrašeně. „Zůstaneš se mnou dnes v noci?“

„Moje auto parkuje před tvým…“

„Jestli některá vlezlá sousedka něco řekne, povím jí, že ses přijel o mně postarat po prezidentově řeči, a ona zmlkne.“

Vzhledem k tomu, jak sunliner poslední dobou zestárl, jsem byl jedině rád. „Znamená tvoje náhlá starost o dekorum, že tě přestal trápit jaderný armageddon?“

„Nevím. Já jenom vím, že nechci být sama. Klidně se s tebou budu i milovat, pokud tě to tu udrží, ale myslím, že tohle by nebylo dobré ani pro jednoho z nás. Příšerně mě bolí hlava.“

„Nemusíš se se mnou milovat, zlato. Tohle není obchod.“

„Nemyslela jsem…“

„Ššš. Přinesu ti aspirin.“

„A podívej se nahoru na lékárničku, ano? Někdy si tam nechávám krabičku cigaret.“

Byla tam, ale než si třikrát potáhla z cigarety, kterou jsem jí připálil, klížily se jí oči a podřimovala. Vzal jsem jí cigaretu z prstů a zamáčkl ji na úpatí Mount Rakovina. Pak jsem ji vzal do náručí a uložil se vedle ní. Tak jsme usnuli.

10

Když jsem se probudil do prvních dlouhých paprsků svítání, měl jsem rozepnutý poklopec a jakási obratná ruka zkoumala, co mám pod prádlem. Otočil jsem se k ní. Klidně se na mě dívala. „Svět je pořád tady, Georgi. A my taky. Pojď. Ale buď jemný. Pořád mě bolí hlava.“

Byl jsem jemný a protahoval jsem to co nejdéle. Oba jsme to protahovali. Nakonec pozvedla boky a zabořila mi ruce do lopatek. To sevření znamenalo bože, ach panebože, ach, miláčku.

„Cokoliv.“ Šeptala, ucítil jsem na uchu její dech a já se otřásl, když jsem dosáhl vrcholu. „Můžeš být cokoliv, dělat cokoliv, hlavně řekni, že zůstaneš. A že mě stále miluješ.“

„Sadie…, nikdy jsem nepřestal.“

11

Než jsem se vrátil do Dallasu, posnídali jsme u ní v kuchyni. Pověděl jsem jí, že tentokrát opravdu jedu do Dallasu, a i když ještě nemám telefon, dám jí ho, jakmile si ho pořídím. Přikyvovala a nimrala se ve vajíčkách. „To, co jsem řekla, jsem myslela vážně. Už se nebudu vyptávat na to, co děláš.“

„To je nejlepší. Neřeš to.“

„Cože?“

„To nic.“

„Jenom mi zopakuj, že jde spíš o dobrou věc než špatnou.“

„Ano,“ řekl jsem. „Patřím ke kladným postavám.“

„Budeš mi to moct jednou prozradit?“

„Doufám. Sadie, ty fotky, které ti poslal…“

„Dnes ráno jsem je roztrhala. Už o nich nechci mluvit.“

„Nemusíme. Ale potřebuji, abys mi řekla, že žádné další kontakty jsi s ním neměla. Že se tu nepotuluje.“

„Nepotuluje. A razítko na obálce bylo ze Savannah.“

Všiml jsem si toho. Ale také jsem si všiml, že razítko je skoro dva měsíce staré.

„Vyříkávat si něco osobně, na to on moc není. Má spoustu siláckých řečí, ale myslím, že fyzicky je to zbabělec.“

To mi připadalo jako dobrý odhad. Poslat fotografie bylo pasivně agresivní chování jako z učebnice. Jenže Sadie si předtím byla jistá, že Clayton nezjistí, kde teď bydlí a učí, a mýlila se. „Chování duševně nevyrovnaných lidí se těžko předvídá, zlato. Kdybys ho viděla, zavolala bys policii, ano?“

„Ano, Georgi.“ Náznak staré netrpělivosti. „Potřebuji se tě zeptat ještě na jednu věc, a pak už o tom nebudeme mluvit, dokud nebudeš chtít. Jestli vůbec někdy budeš chtít.“

„Dobře.“ Snažil jsem se připravit si odpověď na otázku, o níž jsem si byl jist, že padne: Jsi z budoucnosti. Georgi?

„Bude to znít šíleně.“

„Byla to šílená noc. Tak spusť.“

„Jsi…“ Zasmála se, pak začala sbírat talíře. Šla s nimi k dřezu, a když se ke mně otočila zády, zeptala se: „Jsi člověk? Tedy, z planety Země?“

Šel jsem k ní, objal ji, do dlaní vzal její prsa a políbil ji na zátylek. „Člověk skrznaskrz.“

Otočila se. Měla vážný pohled. „Můžu se zeptat ještě na něco?“

Vzdychl jsem. „Do toho.“

„Mám nejméně čtyřicet minut, než se budu muset oblékat do školy. Nemáš náhodou ještě jeden kondom? Myslím, že jsem objevila lék na bolest hlavy.“

Kapitola dvacátá

1

Takže nakonec stačila hrozba jaderné války, abychom se zase dali dohromady – připadá vám to romantické?

No dobře, asi ne.

Deke Simmons, který patřil k lidem, co si na smutné filmy berou kapesník navíc, nám to upřímně schvaloval. Ellie Dockertyová ne. Všiml jsem si jedné zvláštní věci: Ženy dokážou lépe zachovat tajemství, ale mužům se s nimi žije snadněji. Asi za týden po ukončení karibské krize si Ellie zavolala Sadie do kanceláře a zavřela dveře – což nebylo dobré znamení. Šla na to jako vždy bez okolků a zeptala se Sadie, jestli o mně ví něco nového, co nevěděla předtím.

„Ne,“ odpověděla Sadie.

„Ale znovu jste začali.“

„Ano.“

„Víte vůbec, kde bydlí?“

„Ne, ale mám telefonní číslo.“

Ellie zakroutila očima, a kdo by jí to mohl vyčítat. „Řekl vám vůbec něco o své minulosti? Jestli byl předtím ženatý? Protože já jsem přesvědčená, že byl.“

Sadie mlčela.

„Nezmínil se náhodou, že někde nechal pár opuštěných potomků? Protože muži to někdy dělají a muž, který to udělal jednou, nebude váhat a…“

„Paní Ellie, můžu se už vrátit do knihovny? Zaskočila tam za mě jedna studentka, a i když je Helen velmi zodpovědná, nerada na ní nechávám…“

„Běžte, běžte,“ mávla Ellie rukou ke dveřím.

„Myslela jsem, že máte George ráda,“ poznamenala Sadie, když vstávala.

„Mám,“ odpověděla Ellie – tónem, který říkal Měla jsem, jak mi později pověděla Sadie. „Měla bych ho ještě radši – kvůli vám –, kdybych věděla, jak se jmenoval doopravdy a co má za lubem.“

„To neřešte.“

„Co má tohle zase znamenat?“

„Že ho miluju. Že mi zachránil život. Že mu to můžu oplatit jenom důvěrou, a tu mám v úmyslu mu dát.“

Paní Ellie patřila k ženám, které jsou zvyklé mít ve většině situací poslední slovo, ale tentokrát ho nedostala.

2

Ten podzim a zimu jsme si zavedli ustálený stereotyp. V pátek odpoledne jsem jezdil do Jodie. Někdy jsem cestou koupil v květinářství v Round Hill kytici. Někdy jsem se nechal ostříhat v holičství v Jodie, kde jsem se vždycky dostal do obrazu ohledně veškerého místního dění. Navíc jsem si zvykl na krátké vlasy. Pamatoval jsem si, že jsem je nosil tak dlouhé, že mi padaly do očí, ale už ne důvod, proč jsem takovou otravu snášel. Zvykat si na spoďáry místo trenýrek bylo horší, ale po nějaké době mi koule přestaly tvrdit, že je něco škrtí.

V pátek večer jsme obvykle jedli v Alově jídelně a pak si zašli na fotbal. A když fotbalová sezóna skončila, začal basket. Někdy se k nám přidal Deke, vyšňořený ve školním svetru s Brianem Bentonem, Bojovným lvem na prsou.

Ellie nikdy.

Její nesouhlas nám nezabránil, abychom po pátečním zápase nejeli do bungalovů Candlewood. V sobotu jsem tam na noc obvykle zůstal sám a v neděli jel se Sadie na bohoslužby do Prvního metodistického kostela v Jodie. Dělili jsme se o zpěvník a zpívali mnoho slok „Vázání snopů“. Zaséváme ráno, zaséváme laskavosti semínka… Ta melodie a dobře míněné ideje mi stále vězí v hlavě.

Po kostele jsme si u ní dali oběd a pak jsem jel zpátky do Dallasu. Pokaždé mi ta zpáteční cesta připadala delší a líbila se mi méně. Nakonec, jednoho mrazivého dne uprostřed prosince, se mému fordu zadřela ojnice, jako by tím vyjádřil svůj názor, že jedeme špatným směrem. Chtěl jsem ho nechat opravit – ten kabriolet Sunliner byl jediné auto, které jsem měl skutečně rád ale mechanik v kileenském servisu mi řekl, že by to chtělo celý nový motor a on prostě neví, kde by mohl nějaký sehnat.

Sáhl jsem do své dosud vydatné (no… relativně vydatné) finanční rezervy a koupil si Chevrolet model 1959, takový ten s těmi nápadnými křídly na zadních blatnících. Bylo to dobré auto a Sadie říkala, že ho vyloženě zbožňuje, ale pro mě už to nikdy nebylo totéž.

Vánoce jsme strávili spolu v Candlewoodu. Položil jsem na prádelník větvičku cesmíny a dal jí svetřík. Ona mi dala mokasíny, které mám na nohou i teď. Některé věci mají zůstat, jak jsou.

Na Štěpána jsme večeřeli u ní doma, a zatímco jsem prostíral stůl, před dům zajel Dekeův Ranch Wagon. To mě překvapilo, protože Sadie se nezmiňovala, že budeme mít společnost. Ještě víc mě překvapilo, když jsem na místě spolujezdce uviděl paní Ellie. Podle toho, jak potom zůstala stát a se založenýma rukama si prohlížela moje nové auto, jsem poznal, že nejsem jediný, kdo byl udržován v nevědomosti ohledně pozvaných hostů. Ale – komu čest, tomu čest – pozdravila mě s poměrně přijatelně předstíranou vřelostí a políbila mě na tvář. Měla na sobě pletenou lyžařskou čepici, ve které vypadala jako zestárlé dítě, a věnovala mi upjatý úsměv na znamení díků, když jsem jí čepici strhl z hlavy.

„Já jsem taky nedostal oběžník,“ poznamenal jsem.

Deke mi zapumpoval rukou. „Veselé Vánoce, Georgi. Rád vás vidím. Páni, tady něco skvěle voní.“

Odešel do kuchyně. Za chvilku jsem slyšel, jak se Sadie směje a říká: „Dekeu, nestrkejte do toho prsty, copak vás maminka pořádně nevychovala?“

Ellie si pomalu rozepínala olivky na kabátu a nespouštěla oči z mé tváře. „Je to moudré, Georgi?“ zeptala se. „To, co vy a Sadie děláte – je to moudré?“

Než jsem stačil odpovědět, připlula Sadie s krocanem, se kterým si dávala práci od chvíle, kdy jsme se vrátili z Candlewoodu. Posadili jsme se a chytili se všichni za ruce. „Pane Bože, prosím, požehnej tuto výživu pro naše těla,“ řekla Sadie, „a prosím, požehnej našemu přátelství, které mezi námi vládne, naší mysli i našemu duchu.“

Už jsem chtěl ruce spolustolovníků pustit, ale Sadie mě levičkou stále držela a pravičkou svírala Ellie. „A prosím, požehnej George a Ellie přátelstvím. Pomoz Georgeovi, aby si vzpomněl na její laskavost, a pomoz Ellie, aby si vzpomněla, že bez George by v tomto městečku byla jedna dívka se strašně zjizveným obličejem. Mám je oba moc ráda a je smutné vidět nedůvěru v jejich očích. Ve jménu Ježíše Krista, amen.“

„Amen!“ přidal se Deke srdečně. „Dobrá modlitba!“ Mrkl na Ellie.

Myslím, že Ellie by se nejradši zvedla a odešla. Ale možná ji zastavila ta zmínka o Bobbi Jill. Nebo to byla možná úcta, kterou ke své nové školní knihovnici chovala. Možná to mělo dokonce něco málo společného se mnou. Rád bych si to myslel.

Sadie se dívala na paní Ellie se svým dřívějším úzkostným výrazem.

„Ten krocan vypadá úžasně,“ řekla Ellie a podala mi svůj talíř. „Naložil byste mi stehýnko, Georgi? A nešetřete nádivkou.“

Sadie byla možná zranitelná. Sadie byla možná nemotorná, ale Sadie uměla být velice, velice statečná.

Jak já ji miloval.

3

Lee, Marina a June jeli uvítat Nový rok k de Mohrenschildtovým. Zůstal jsem docela sám v prázdném domku, ale když Sadie zavolala a zeptala se, jestli bych ji nevzal na silvestrovskou tancovačku do Bountiful Grange v Jodie, zaváhal jsem.

„Já vím, co si myslíš,“ řekla, „ale bude to lepší než loni. Sami si to uděláme lepší, Georgi.“

Takže jsme tam byli v osm hodin a znovu tancovali pod prověšenými sítěmi balónků. Letošní kapela se jmenovala Dominoes. Měli čtyřčlennou dechovou sekci místo surfových kytar ve stylu Dicka Dalea, které vládly loňské tancovačce, ale také to uměli pořádně rozbalit. Na stolech stály stejné dvě mísy s růžovou a zázvorovou limonádou, jedna nealko a druhá říznutá. Stejné hloučky kuřáků se choulily pod požárním východem v mrazivém vzduchu. Ale opravdu to bylo lepší než loni. Měl jsem pocit, že se mi ohromně ulevilo, a byl jsem šťastný. Svět se v říjnu ztratil pod jaderným stínem… ale pak se zase vynořil. Slyšel jsem několik pochvalných komentářů o tom, jak se Kennedymu podařilo zahnat zlého ruského medvěda.

Kolem deváté, během jednoho pomalého kousku, Sadie najednou vykřikla a odtrhla se ode mě. Byl jsem si jistý, že zahlédla Johna Claytona, a srdce mi vyskočilo do krku. Jenže to byl výkřik čirého štěstí, protože dva nově příchozí, které zahlédla, byli Mike Coslaw – v tvídovém saku vypadal absurdně hezký – a Bobbi Jill Allnutová. Sadie se k nim rozběhla… a zakopla o vlastní nohy. Mike ji chytil a zatočil se s ní kolem dokola. Bobbi Jill na mě trochu stydlivě zamávala.

Potřásl jsem Mikeovi rukou a políbil Bobbi Jill na tvář. Ze znetvořující jizvy teď byla tenká růžová linka. „Doktor říkal, že do příštího léta všechno zmizí,“ hlásila. „Tvrdil, že jsem nejrychleji se hojící pacientka. Díky vám.“

„Dostal jsem roli ve Smrti obchodního cestujícího, pane Ambersone,“ řekl Mike. „Hraju Biffa.“

„Obsadili tě jako typ,“ řekl jsem. „Hlavně si dávej pozor na létající dorty.“

Všiml jsem si, že během jedné přestávky mluví s hlavním zpěvákem kapely, a věděl jsem velice dobře, co se blíží. Když se hudebníci vrátili na pódium, zpěvák oznámil: „Máme zvláštní žádost. Máme tu George Ambersona a Sadie Dunhillovou? George a Sadie? Pojďte sem k nám. Georgi a Sadie, zvedněte se ze židlí a hupky dupky na parket.“

Šli jsme k pódiu za bouřlivého potlesku. Sadie se smála a červenala se. Mikeovi zahrozila pěstí. Zašklebil se. Chlapec z jeho tváře mizel, objevoval se muž. Trochu nesměle, ale jistě. Zpěvák odpočítal a žestě se pustily do melodie, kterou stále slýchám ve snech.

Pá-dá-dá… pa-dá-da-dý-dam…

Natáhl jsem k ní ruce. Zavrtěla hlavou, ale i tak začala trochu pohupovat boky.

„Popadněte ho, slečno Sadie!“ křikla Bobbi Jill. „Jděte do toho!“

Obecenstvo se přidalo. „Do toho! Do toho!“

Vzdala se a vzala mě za ruce. Tančili jsme.

4

O půlnoci kapela zahrála „Auld Lang Syne“ – letos jiné aranžmá než loni, ale stejná líbezná melodie – a ze stropu se snesly balonky. Všude kolem nás se dvojice líbaly a objímaly. My jsme dělali totéž.

„Šťastný nový rok, Ge –“ Zamračeně se ode mě odtáhla. „Co se děje?“ Najednou jsem v duchu viděl Texaský knižní velkosklad, ošklivou cihlovou budovu s okny jako oči. Začínal rok, kdy se ten sklad stane americkou ikonou.

Nestane. Nenechám to zajít tak daleko, Lee. Ty se v tom okně v šestém podlaží nikdy neocitneš. To slibuji.

„Georgi?“

„Jenom mi přeběhl po zádech mráz,“ řekl jsem. „Šťastný nový rok.“ Chtěl jsem ji políbit, ale na chvilku mě zadržela. „Už je to skoro tady, viď? To, kvůli čemu jsi přišel.“

„Ano,“ řekl jsem. „Ale dnes v noci ne. Dnes v noci jsme tu jenom my. Tak mě polib, miláčku. A tancuj se mnou.“

5

Koncem roku 1962 a začátkem roku 1963 jsem měl dva životy. Ten dobrý byl v Jodie a v Candlewoodu v Kileenu. Ten druhý byl v Dallasu.

Lee a Marina se dali zase dohromady. Jejich první štací v Dallasu byla díra hned za rohem z West Neely. S nastěhováním jim pomáhal de Mohrenschildt. George Bouhe nebyl v dohledu. Ani žádný další ruský emigrant. Lee je zahnal. Nenáviděli ho, napsal si Al do poznámek, a pod to dodal: Chtěl to.

Rozpadající se budova z červených cihel na Elsbeth Street číslo 604 byla rozdělena do čtyř nebo pěti bytů, které přetékaly chudými lidmi, kteří hodně pracovali, hodně pili a plodili hordy usmrkaných a uječených dětí. Vedle toho vypadalo bydliště Oswaldových ve Fort Worthu docela dobře.

Nepotřeboval jsem elektronickou pomoc, abych monitoroval rozpad jejich manželství. Marina dál nosila šortky, i když se počasí ochladilo, jako by chtěla stavět na odiv svoje modřiny. A samozřejmě sex appeal. June obvykle seděla mezi nimi v kočárku. Během jejich uřvaných hádek už tolik neplakala, jen se dívala a cucala si palec nebo dudlík.

Jednoho dne v listopadu 1962 jsem se vracel z knihovny a zahlédl na rohu West Neely a Elsbeth Street Leea a Marinu, jak na sebe křičí. Několik lidí (vzhledem k denní hodině to byly většinou ženy) vyšlo na verandu, aby se podívalo, co se děje. June seděla v kočárku zabalená do chlupaté růžové deky, zamlklá a zapomenutá.

Hádali se rusky, ale na nejnovější jablko sváru dost jasně ukazoval Leeův napřažený ukazovák. Marina měla na sobě rovnou černou sukni – nevím, jestli se jim v té době říkalo pouzdrové – a zip na levém boku byl napůl rozevřený. Nejspíš se jenom zakousl do látky, ale podle toho, co Lee řval, by člověk usuzoval, že Marina loví chlapy.

Odhrnula si černé vlasy, ukázala na June, pak máchla rukou k domu, který teď obývali – z polámaných okapů kapala černá voda, na vylysalém trávníku vpředu se válely odpadky a pivní plechovky –, a zaječela na něj anglicky: „Vykládáš lži o štěstí, pak přivedeš manželku a dítě do takový chlívek!“

Zrudl až po kořínky vlasů a zkřížil ruce pevně na hrudi, jako by chtěl udržet dlaně, aby nenadělaly nějakou škodu. Možná by se mu to podařilo – aspoň tentokrát –, kdyby se nezasmála a pak si nezavrtěla ukazovákem kolem ucha v gestu, které musí být společné všem kulturám. Už se chtěla od něho odvrátit. Prudce ji strhl zpět a vrazil do kočáru, který se skoro převrátil. Pak ji udeřil pěstí. Upadla na popraskaný chodník a zakryla si tvář, když se nad ní shýbl. „Ne, Lee, ne! Nebííí mě!“

Neudeřil ji. Místo toho ji trhnutím postavil na nohy a zatřásl s ní, až jí klinkala hlava.

„Vy!“ ozval se chraptivý hlas po mé levici. Nadskočil jsem. „No vy, mladíku!“

Byla po postarší žena s chodítkem. Stála na verandě v růžové flanelové noční košili, přes kterou si přehodila prošívaný kabátek. Prošedivělé vlasy měla rozčepýřené, takže mi připomněla Elsu Lanchesterovou ve Frankensteinově nevěstě, když si podomácku za pomoci dvaceti tisíc voltů udělala trvalou.

„Ten muž bije ženu! Jděte tam a zarazte to!“

„Ne, madam,“ řekl jsem. Hlas mi zakolísal. Už jsem chtěl dodat Nebudu se plést mezi muže a jeho manželku, ale to by byla lež. Pravda byla, že jsem nechtěl udělat nic, co by mohlo změnit budoucnost.

„Zbabělče,“ zavrčela.

Zavolejte poldy, řekl jsem skoro, ale včas jsem se zarazil. Pokud to starou paní nenapadlo a do hlavy bych jí to nasadil já, tím bych také změnil běh budoucnosti. Přijeli někdy policajti? Aspoň jednou? V Alových poznámkách se o tom nic nepsalo. Věděl jsem jenom, že Oswalda nikdy nezabásli za týrání manželky. Myslím, že v té době a v těch místech se to sotva nějakému muži stalo.

Vlekl ji jednou rukou po chodníku a druhou škubal za kočár. Stará paní mi věnovala poslední sžíravý pohled a pak se odšourala zpátky do domu. Ostatní diváci udělali totéž. Představení skončilo.

Ze svého obývacího pokoje jsem zaměřil dalekohled na cihlovou barabiznu šikmo přes ulici. Za dvě hodiny, zrovna když jsem se chystal další sledování vzdát, se vynořila Marina s malým růžovým kufrem v jedné ruce a dítětem zabaleným v dece na druhé ruce. Převlékla se z neslušné sukně do kalhot a měla zřejmě dva svetry – ochladilo se. Spěchala po ulici a několikrát se ohlédla, jestli za ní nejde Lee. Když jsem získal jistotu, že ji nebude sledovat, pustil jsem se do toho já.

Šla až k myčce aut, která byla čtyři bloky daleko na West Davis, a tam použila telefonní automat. Seděl jsem naproti přes ulici na autobusové zastávce a před sebou držel rozevřené noviny. Za dvacet minut se objevil starý spolehlivý George Bouhe. Vážně mu něco vyprávěla. Odvedl ji k vedlejšímu sedadlu a podržel jí dveře. Usmála se na něj a líbla ho do koutku úst. Obojí ho určitě blažilo. Pak usedl za volant a odjeli.

6

Ten večer se před domem v Elsbeth Street odehrála jiná hádka a znovu se vynořili sousedé z celého okolí, aby se podívali. S pocitem, že se v tom davu ztratím, jsem se k nim připojil.

Někdo – skoro jistě Bouhe – poslal George a Jeanne de Mohrenschildtovy, aby vyzvedli zbytek Marininých věcí. Bouhe si nejspíš domyslel, že jsou to jediní lidé, kteří se dokážou dostat dovnitř, aniž by je Lee fyzicky ohrožoval.

„Nic jí nedám, leda bych byl blázen!“ křičel Lee a nevšímal si, že sousedé dychtivě hltají každé slovo. Na krku mu vystoupily žíly, v obličeji byl znovu rudý jako pivoňka. Jak musel nenávidět tuhle svoji vlastnost, červenat se jako malá holka, kterou nachytali při posílání milostných psaníček.

De Mohrenschildt se rozhodl pro rozumný přístup. „Přemýšlejte, příteli. Takhle bude stále nějaká šance. Jestli pošle policii…“ Pokrčil rameny a zvedl ruce k nebesům.

„Tak mi dejte hodinu,“ řekl Lee. Vycenil zuby v úšklebku, který byl na hony vzdálený úsměvu. „Aspoň jí stačím rozřezat všecky šaty a rozbít všecky hračky, co mojí dceři poslali ti bachráči.“

„Co se děje?“ zeptal se mě nějaký mladý muž. Bylo mu asi dvacet a přijel na kole Schwinn.

„Nejspíš domácí hádka.“

„Osmont, nebo jak se jmenuje, že? Ruská panička mu utekla? Bylo na čase, řekl bych. Ten chlap je cvok. Navíc komouš, víte to?“

„Myslím, že jsem něco takového zaslechl.“

Lee vypochodoval po schodech na verandu s hlavou toporně vztyčenou a zády rovnými – Napoleon ustupující od Moskvy –, když ho Jeanne de Mohrenschildtová ostře zavolala zpět. „Nechte toho, vy stupidníku!“

Lee se k ní otočil s užasle vykulenýma očima… a ublíženým výrazem. Podíval se na de Mohrenschildta, jako by říkal Nemohl bys tu svoji ženskou postavit do latě, ale de Mohrenschildt nic neřekl. Vypadal pobaveně. Jako unuděný divák v divadle, který se dívá na hru, co není zase tak špatná. Není výborná, žádný Shakespeare, ale na ukrácení času se dokonale hodí.

Jeanne: „Jestli svoji ženu milujete, Lee, tak se proboha přestaňte chovat jako rozmazlený spratek. Chovejte se slušně.“

„Se mnou takhle nemůžete mluvit.“ Ve stresu jeho jižanský přízvuk zesílil. Z nemůžete se stalo nhemůšete, z mluvit bylo mhluvit.

„Můžu, chci a budu,“ opáčila. „Nechte nás odnést její věci, nebo zavolám policii.“

Lee řekl: „Řekněte jí, ať sklapne a hledí si svého, Georgi.“

De Mohrenschildt se vesele zasmál. „Dnes si jako svého hledíme vás, Lee.“ Pak zvážněl. „Přestávám si tě vážit, soudruhu. Okamžitě nás pusť dovnitř. Pokud si ceníš mého přátelství jako já tvého, tak nás okamžitě pusť dovnitř.“

Lee svěsil ramena a ustoupil stranou. Jeanne rázně vyšla po schodech nahoru a nevěnovala mu ani pohled. Ale de Mohrenschildt se zastavil a Leea, teď příšerně hubeného, popadl do mocného objetí. Po chvilce mu Oswald objetí oplatil. Uvědomil jsem si (mísil se v tom soucit s odporem), že ten kluk – nic jiného vlastně nebyl – se rozbrečel.

„Co jsou zač,“ ozval se mladík s kolem, „úchyláci?“

„Úchylku opravdu mají,“ řekl jsem. „Jenom jinou, než si myslíte.“

7

Později stejného měsíce jsem se vracel z dalšího víkendu se Sadie, když jsem zjistil, že Marina a June jsou zpátky v kutlochu na Elsbeth Street. Nějakou dobu se zdálo, že rodina žije v klidu. Lee chodil do práce – teď tvořil fotografické zvětšeniny místo hliníkových dveří – a chodil domů, někdy s květinami. Marina ho vítala polibkem. Jednou mu ukázala trávník vpředu, kde vysbírala všechny odpadky, a on jí zatleskal. To ji rozesmálo a tehdy jsem si všiml, že má spravené zuby. Nevím, jestli s tím měl něco společného George Bouhe, ale řekl bych, že hodně.

Pozoroval jsem tu scénu z rohu ulice a znovu mě zaskočil chraptivý hlas staré paní s chodítkem. „To jim nevydrží.“

„Mohla byste mít pravdu,“ řekl jsem.

„Nejspíš ji zabije. Už jsem to v životě viděla.“ Pod zelektrizovanými vlasy si mě pohrdavě prohlížely její oči. „A vy se do toho nebudete plést, co, vzorný chlapečku?“

„Budu,“ řekl jsem. „Jestli se to ještě zhorší, zakročím.“

Tenhle slib jsem mínil dodržet, i když ne kvůli Marině.

8

Druhý den po večeři na Štěpána u Sadie jsem měl ve schránce lístek od Oswalda, i když byl podepsaný A. Hidell. Tuto přezdívku měl Al v poznámkách. A byla zkratka Aleka, tak mu Marina láskyplně říkala v době, kdy byli v Minsku.

Vzkaz mě nevyvedl z míry, protože zřejmě všichni v ulici dostali stejný. Letáky byly natištěné na křiklavě růžovém papíru (Oswald ho nejspíš ukradl na svém současném pracovišti) a dalších tucet jsem jich viděl poletovat ve strouze. Obyvatelé dallaské čtvrti Oak Cliff nebyli zrovna proslavení tím, že by odhazovali odpadky do košů.

PROTESTUJTE PROTI FAŠISMU NA KANÁLU 9!

PLATFORMĚ SEGREGACIONALISTY

BILLYHO JAMESE HAGRISE!

PROTESTUJTE PROTI FAŠISTICKÉMU

EX-GENERÁLOVI EDWINU WALKEROVI!

Ve čtvrtek během večerního televysílání, kdy Billy James Hargis vysílá tazvané „Křesťanské tažení“, poskytne kanál 9 vysílací čas GENERÁLU EDWINU WALKEROVI, pravičáckému fašistovi, který podporoval JFK, aby zaútočil na mírumilovný kubánský lid, a který podňěcuje antičernošké, antiintegranční „NENÁVISTNÉ NÁLADY“ po celém jihu. (Jestli pochybujete o přesnosti této informace, podívejte se do TV programu.) Tihle dva muži prosazují všechno, proti čemu jsme za druhé svět. války bojovali, a jejich fašistické BLOUZNĚNÍ nemá ve vysílacím čase co dělat. EDWIN WALKER byl jeden z BÍLÝCH RASISTŮ, kteří se snažili zakázat chodit JAMESI MERDITHOVI na vysokou. Jestli milujete Ameriku, protestujte proti tomu, aby televize dávala prostor mužům, kteří kážou NENÁVIST a NÁSILÍ. Napište dopis! A ještě líp uděláte, když 27. prosince přijdete do studia kanálu 9 a „zúčastníte se“!

A. Hidell

Ruce pryč od Kuby

Předseda pobočky

Dallas-Fort Worth

Krátce jsem se zamyslel nad pravopisnými chybami, potom jsem leták složil a zastrčil do krabice, v níž jsem schovával rukopisy.

Pokud se v televizním studiu konal nějaký protest, nic o něm druhý den po Hargis-Walkerově „telemysílání“ v novinách nepsali. Pochybuji, že se tam někdo ukázal, a to včetně Leea. Já tedy rozhodně ne, ale ve čtvrtek večer jsem si devátý kanál naladil, protože jsem toužil vidět muže, kterého se Lee – pravděpodobně Lee – brzy pokusí zabít.

Zpočátku tam byl jenom Hargis, seděl za kancelářským stolem a předstíral, že píše důležité poznámky, zatímco reprodukovaný sbor zpíval „Bojový hymnus republiky“. Byl to obtloustlý chlapík se spoustou připlácnutých černých vlasů. Když sbor dozněl, odložil pero, podíval se do kamery a řekl: „Vítejte u Křesťanského tažení, sousedé. Přicházím s dobrou zprávou – Ježíš vás miluje. Ano, opravdu vás miluje, každého z vás. Nepřipojíte se ke mně ve společné modlitbě?“

Hargis se vemlouval Všemohoucímu do uší nejméně deset minut. Věnoval se obvyklým tématům, děkoval Bohu za možnost šířit slovo Boží a dával Mu pokyny, aby požehnal těm, kdo poslali příspěvek. Pak se pustil do práce, požádal Boha, aby vyzbrojil Svůj vyvolený národ mečem a štítem spravedlnosti, abychom mohli porazit komunismus, který zvedal svoji ošklivou hlavu sotva sto padesát kilometrů od břehů Floridy. Požádal Boha, aby poskytl prezidentovi Kennedymu moudrost (kterou Hargis už měl, jelikož byl Velkému šéfovi přece jenom blíž) k tomu, aby tam vstoupil a vykořenil ten bezbožný plevel. Také po Bohu požadoval, aby skoncoval s rostoucí komunistickou hrozbou v amerických vysokoškolských kampusech – zřejmě s tím měla něco společného folková muzika, ale Hargis v tomto směru nějak ztratil nit. Skončil poděkováním Bohu za dnešního hosta, hrdinu od Anzia a přehrady Čosin, generála Edwina A. Walkera.

Walker se objevil nikoli v uniformě, ale v khaki obleku, který uniformu velice připomínal. Puky na kalhotách byly tak ostré, že by se jimi mohl oholit. Kamenná tvář mi připomněla herce kovbojů Randolpha Scotta. Potřásl si s Hargisem rukou a pak si povídali o komunismu, který se rozšířil nejen ve vysokoškolských kampusech, ale také v síních Kongresu a vědeckých kruzích. Dotkli se fluorizace. Potom žvanili o Kubě, kterou Walker nazval „rakovinou Karibiku“.

Pochopil jsem, proč Walker loni při kandidatuře na texaského guvernéra naprosto propadl. Kdyby stál ve třídě na střední škole, uspal by děti hned při první hodině, kdy je mládež ještě svěží. Ale Hargis ho hbitě poháněl a jeho řeč prokládal svým „Chvalme Ježíše!“ a „Bůh je nám svědkem!“, kdykoli se výklad trochu zadrhl. Pak diskutovali o blížící se křesťanské agitaci po jižanském venkově, které říkali Operace Půlnoční jízda, a potom Hargis Walkera vyzval, aby nám udělal jasno ohledně „jistých hanebných obvinění ze segregacionalismu, která se vynořila v newyorském tisku a jinde“.

Walker konečně zapomněl, že je v televizi, a ožil. „Víte, že je to jenom hromada komoušské propagandy.“

„Já to vím!“ zvolal Hargis. „Ale Bůh chce, abyste to pověděl nahlas, bratře.“

„Celý život jsem strávil v americké armádě a srdcem zůstanu voják až do dne, kdy zemřu.“ (Kdyby bylo po Leeově, zbývaly by mu zhruba tři měsíce.) „Jako voják jsem vždycky konal svou povinnost. Když mě prezident Eisenhower během občanských nepokojů v roce 1957 převelel do Little Rocku – ty nepokoje měly co dělat s násilnou integrací středních škol, jak víte –, konal jsem svou povinnost. Ale, Billy, jsem také vojákem Božím…“

„Křesťanským vojákem! Chvalme Ježíše!“

„… a jako křesťan vím, že násilná integrace je prostě naprosto špatná. Je v rozporu s Ústavou, s právem států i s biblí.“

„Povídejte o tom,“ řekl Hargis a utřel si slzu z tváře. Nebo to možná byl pot, který mu prosakoval nalíčením.

„Nesnáším snad černošskou rasu? Ti, kdo to říkají – a ti, kdo mě vyhnali z vojenské služby, kterou jsem miloval –, jsou lháři a komunisti. Vy víte, jak to je, muži, s nimiž jsem sloužil, také vědí, jak to je, a Bůh rovněž ví, jak to je.“ Předklonil se na své židli pro hosta blíž. „Myslíte, že černošští učitelé v Alabamě a Arkansasu a Lousianě a velkém státu Texas chtějí integraci? Nechtějí. Vidí v tom urážku všech svých dovedností a schopnosti tvrdě pracovat. Myslíte, že černošští studenti chtějí chodit do školy s bílými, kteří jsou od přírody lépe vybavení ke čtení, psaní a počtům? Myslíte, že praví Američané chtějí rasové křížení, které bude následkem takových zásahů?“

„Samozřejmě že nechtějí! Chvááálme Ježíše!“

Přemýšlel jsem o nápisu, který jsem viděl v Severní Karolíně. Ukazoval na chodníček lemovaný jedovatou škumpou. BAREVNÍ, stálo na něm. Walker si nezasloužil zabít, ale pořádně protřepat by mu určitě prospělo. Na to bych komukoliv zahalekal chvalme Ježíše.

Moje pozornost se rozptýlila, ale to, co Walker právě říkal, mě rychle probralo.

„Byl to Bůh, nikoli generál Edwin Walker, kdo předurčil černochům pozici v tomto světě, když jim dal jinou barvu kůže a jiné vlohy. Mnohé sportovní vlohy. Co nám bible říká o těchto odlišnostech a proč byla černošská rasa odsouzena k takovému utrpení a dřině? Stačí se podívat do deváté kapitoly knihy Genesis, Billy.“

„Chvalme Boha za Jeho svaté slovo.“

Walker zavřel oči a pozvedl pravou ruku, jako by přísahal před soudem. „‚A Noe se napil vína, opil se a odkryl uprostřed svého stanu. Chám spatřil svého otce obnaženého a pověděl to venku oběma svým bratřím.‘ Ale Šém a Jefet – jeden je otcem arabské rasy, druhý je otcem bílé rasy, já vím, že to víš, Billy, ale neví to každý, ne všichni dostali dobré biblické vzdělání na matčině klíně jako my…“

„Chvalme Boha za křesťanské matky, vyprávěj dál!“

„Šém a Jefet se nepodívali. A když se Noe probudil a zjistil, co se stalo, řekl: ‚Proklet buď Kenaan, ať je nejbídnějším otrokem, dřevorubcem a nosičem vo-ʻ“

Vypnul jsem televizi.

9

To, co jsem viděl u Leea a Mariny během ledna a února roku 1963, mi připomnělo jedno tričko, které Christy občas nosila během posledního roku našeho manželství. Vpředu byl divoce rozšklebený pirát a pod ním tento vzkaz: BITÍ NEPŘESTANE, DOKUD SE NEZLEPŠÍ MORÁLKA. Té zimy na Elsbeth Street číslo 604 docházelo k bití často. My sousedé jsme slyšeli Leeův řev a Marinin křik – někdy zlostný, jindy bolestný. Nikdo nic neudělal, a to včetně mě.

Ne že by byla jediná manželka v Oak Cliff, kterou muž pravidelně bil. Páteční a sobotní večerní hádky byly zřejmě místní tradicí. Pamatuji si jenom to, jak jsem během těch pochmurných šedivých měsíců toužil, aby ta špinavá, nekonečná telenovela skončila a já mohl být se Sadie nastálo. Ověřím si, že Lee jel sólo, když se pokusil zabít generála Walkera, a pak se svou záležitostí skoncuji. Oswald, pokud jednou konal na vlastní pěst, ještě neznamenal, že nutně konal na vlastní pěst i podruhé, ale víc už jsem nemohl udělat. Až si ověřím všechny okolnosti – tedy aspoň jejich většinu –, vyberu si čas a místo a zastřelím Leea Oswalda stejně chladnokrevně, jako jsem zastřelil Franka Dunninga.

Čas plynul. Pomalu, ale plynul. A potom, jednoho dne krátce předtím, než se Oswaldovi nastěhovali do bytu na Neely Street nade mnou, jsem viděl Marinu, jak mluví se starou paní s chodítkem a vlasy jako Elsa Lanchesterová. Obě se usmívaly. Stará paní se jí na něco zeptala. Marina se zasmála, přikývla a podržela si ruce před břichem.

Stál jsem u okna s roztaženými závěsy, s dalekohledem v ruce a ústy dokořán. Alovy poznámky nic neříkaly o tomhle vývoji událostí, buď to nevěděl, nebo mu to bylo jedno. Jenže mně to jedno nebylo.

Manželka muže, na kterého jsem čekal víc než čtyři roky, abych ho zabil, byla opět těhotná.

Kapitola dvacátá první

1

Oswaldovi se stali mými sousedy v horním bytě dne 2. března 1963. Svoje věci si přenesli ručně, většinou v krabicích z obchodu s lihovinami, z rozpadající se cihlové budovy na Elsbeth Street. Brzy se cívky maličkého japonského magnetofonu otáčely pravidelně, ale většinou jsem je poslouchal se sluchátky. Tak jsem konverzaci nahoře slyšel normálně a ne zpomaleně, ale samozřejmě jsem jí stejně moc nerozuměl.

Týden poté, co se Oswaldovi nastěhovali do nového nájmu, jsem navštívil jednu zastavárnu na Greenville Avenue, abych si koupil zbraň. První revolver, který mi zastavárník ukázal, byl stejný model Colt .38, který jsem si koupil v Derry.

„Tohle je skvělý na vobranu proti zlodějům a násilníkům,“ rozplýval se zastavárník. „Dokonalá přesnost až na dvacet metrů.“

„Patnáct,“ opravil jsem ho. „Slyšel jsem, že patnáct.“

Zastavárník vytáhl obočí. „Tak jo, řekněme patnáct. Pokud bude někdo tak hloupej…“

– aby se mě pokusil obrat o prachy, bude mnohem blíž, takhle ta tiráda pokračuje.

„… aby po vás hmátl, bude hodně blízko, tak co říkáte?“

Moje první nutkání bylo prostě přerušit ten pocit opakované, i když mírně rozladěné melodie a říci mu, že chci něco jiného, třeba pětačtyřicítku, ale narušit ten vícehlas by mohl být špatný nápad. Kdo ví? Naopak jsem věděl, že osmatřicítka, kterou jsem si koupil v Derry, svoji práci odvedla.

„Kolik?“

„Dám vám ji za dvanáct.“

To bylo o dva dolary víc, než kolik jsem zaplatil v Derry, ale to bylo samozřejmě před čtyřmi a půl lety. Vzhledem k inflaci mi dvanáct připadalo v pořádku. Požádal jsem ho, aby přidal krabičku nábojů, a uzavřeli jsme obchod.

Když zastavárník viděl, jak strkám revolver a munici do kufříku, který jsem si za tím účelem přinesl, řekl: „Nechcete, abych vám prodal i pouzdro, synku? Podle přízvuku nevypadáte, že jste zdejší, takže to nejspíš nevíte, ale v Texasu ji můžete nosit legálně, nepotřebujete žádný povolení, pokud nemáte záznam v rejstříku. Máte záznam v rejstříku?“

„Ne, ale nečekám, že mě někdo přepadne za bílého dne.“

Zastavárník se temně pousmál. „Na Greenville Avenue nikdy nevíte, co se stane. Před pár lety si kousek odsud jeden chlap ustřelil hlavu.“

„Opravdu?“

„No jo, před barem Pouštní růže. Zřejmě kvůli ženský. Jak jinak, že?“

„Asi ano,“ řekl jsem. „I když někdy je v tom politika.“

„Ne, ne, nakonec je v tom vždycky ženská, synku.“

Auto jsem měl zaparkované čtyři bloky na západ od zastavárny, takže jsem musel projít kolem Důvěryhodné finanční, kde jsem na podzim roku 1960 vsadil na Zázračné piráty. Žralok, který mi tehdy vyplatil dvanáct stovek, stál před podnikem a pokuřoval. Měl zelený štítek na čele. Přejel po mně pohledem, ale nevypadalo to, že bych vzbudil jeho zájem nebo že mě poznal.

2

To bylo v pátek odpoledne a já jel z Greenville Avenue rovnou do Kileenu, kde na mě v bungalovech Candlewood čekala Sadie. Strávili jsme tam noc, jak jsme měli té zimy ve zvyku. Druhý den odjela zpátky do Jodie, kde jsem ji v neděli vyzvedl, a jeli jsme spolu do kostela. Po požehnání, v té chvíli, kdy se říká „mír s tebou“, se moje myšlenky stočily – což mě zrovna neuklidnilo – k revolveru, který jsem měl teď zastrčen v kufru auta.

U nedělního oběda se mě Sadie zeptala: „Jak dlouho ještě? Kdy uděláš to, co musíš?“

„Pokud všechno půjde tak, jak doufám, nebude to trvat déle než měsíc.“

„A když ne?“

Prohrábl jsem si vlasy a přešel k oknu. „Pak nevím. Trápí tě ještě něco?“

„Ano,“ řekla klidně. „Na potom máme třešňový pohár. Chceš taky šlehačku?“

„Velice rád,“ řekl jsem. „Miluju tě, zlato.“

„To bys měl.“ Vstala a šla pro dezert. „Protože tu trochu riskuju.“

Zůstal jsem u okna. Ulicí pomalu přijíždělo auto – staré, ale dobré, jak říkali žokejové na K-Life – a já znovu pocítil to vícehlasé zaznívání. Ale teď jsem je cítil pořád a někdy to nic neznamenalo. Na mysl mi přišlo jedno Christyino heslo z Anonymních alkoholiků: Strach víří prach.

Ale tentokrát mi to něco připomnělo. Auto bylo bíločervený Plymouth Fury a takový jsem viděl na parkovišti před továrnou Worumbo kousek od sušárny, kde se králičí nora otevírala do roku 1958. Pamatoval jsem si, jak jsem se dotýkal kufru, abych se přesvědčil, že je opravdové. Tohle mělo arkansaskou značku místo maineské, ale stejně… něco ve mně rozeznívalo. Rezonující vícehlas. Někdy jsem měl pocit, že kdybych věděl, co to rezonování znamená, věděl bych všechno. Patrně to bylo hloupé, ale já ten pocit měl.

Muž se žlutou kartou to věděl, pomyslel jsem si. Věděl to a to ho zabilo.

Můj nejnovější objekt rozeznívající vícehlas vyhodil blinkr vlevo, zastavil na stopce a zmizel směrem k Hlavní ulici.

„Pojď si sníst dezert,“ ozvala se mi Sadie za zády, až jsem nadskočil.

Anonymní alkoholici říkají, že strach má ještě jinou definici: Na všechno se vyser a uteč.

3

Když jsem se večer dostal zpátky na Neely Street, nasadil jsem si sluchátka a poslechl si čerstvou nahrávku. Čekal jsem samou ruštinu, ale tentokrát tam byla i angličtina. A jakési cákání.

Marina: (Mluví rusky.)

Lee: „Nemůžu, maminko. Jsem ve vaně s Junie!“

(Další cákání a smích – Lee a dítě radostně výskají.)

Lee: „Maminko, máme vodu na podlaze! Junie cáká! To je ale rošťanda!“

Marina: „Utřete to! Já mám práci! Práááci!“ (Ale také se směje.)

Lee: „Nemůžu, chceš snad, aby dítě…“ (rusky.)

Marina: (Mluví rusky – peskuje ho a zároveň se směje.)

(Další cákání. Marina si pobrukuje nějakou písničku z KLIF. Zní to moc pěkně.)

Lee: „Maminko, přines nám hračky!“

Marina: „Da, da, vždycky musíte mít hračky.“

(Cákání, hlasité. Dveře do koupelny se musely otevřít dokořán.) Marina: (Mluví rusky.)

Lee (naštvaným chlapeckým hlasem): „Maminko, zapomněla jsi na náš gumový míč.“

(Mohutné cáknutí – dítě ječí blahem.)

Marina: „Tu, všechny hračky pro príínce a prííncezna.“

(Všichni tři se smějí – z jejich radosti mě mrazí.)

Lee: „Maminko, přines nám (ruské slovo). Máme vodu v uších.“ Marina (směje se): „Pane bože, co ještě?“

Té noci jsem dlouho jen tak ležel a nespal a přemýšlel o těch třech. Výjimečně byli šťastní, a proč ne? Dům číslo 214 na West Neely nebyl nic moc, ale i tak to byl krok vzhůru. Možná dokonce spali všichni v jedné posteli, June pro jednou spokojená a ne vystrašená k smrti.

A teď byl v té posteli i čtvrtý. Ten, který rostl Marině v břiše.

4

Všechno začínalo dostávat spád, stejně jako v Derry, jenže tentokrát šíp času letěl k desátému dubnu, ne k Halloweenu. Alovy poznámky, na nichž jsem dosud závisel, mi přestávaly pomáhat. Jelikož vedly k pokusu o atentát na Walkera, soustředily se skoro výhradně na Leeovy činy a přesuny, jenže té zimy se toho v jejich životě odehrávalo mnohem víc, hlavně u Mariny.

Především si konečně našla spřízněnou duši – ne laskavého strýčka jako George Bouhe, ale přítelkyni. Jmenovala se Ruth Paineová a byla to kvakerka. Mluví rusky, poznamenal si Al lakonickým stylem, který se příliš nepodobal jeho předchozím poznámkám. Setkaly se na večírku 2 (??) /63. Marina se odstěhovala od Leea a v době atentátu na Kennedyho žila u té Paineové. A potom, jako by ho napadlo dodatečně: Lee uložil M-C v garáži u Paineové. Zabalenou do deky.

Tím M-C myslel kulovnici Mannlicher-Carcano, kterou si objednal na dobírku a s níž měl v plánu zabít generála Walkera.

Nevím, kdo pořádal večírek, kde Lee a Marina poznají Paineovy. Nevím, kdo je představil. De Mohrenschildt? Bouhe? Nejspíš jeden nebo druhý, protože tou dobou se už zbytek emigrantů vyhýbal Oswaldovým širokým obloukem. Manžílek je všeználek, co se nad vším ofrňuje, ženuška boxovací pytel, který promeškal už bůhví kolik příležitostí opustit ho nadobro.

Vím však, že Marinina potenciální zachránkyně přijela za volantem stejšnu chevrolet – bíločerveného – za jednoho deštivého dne uprostřed března. Zaparkovala u chodníku a pochybovačně se rozhlédla, jako by si nebyla jistá, jestli přijela na správnou adresu. Ruth Paineová byla vysoká (i když ne tak vysoká jako Sadie) a děsivě hubená. Nahnědlé vlasy tvořily vpředu ofinu přes široké čelo a vzadu byly podtočené, což jí neslušelo. Na nose plném pih měla brýle bez obrouček. Jak jsem tak vykukoval mezi závěsy, připadala mi jako žena, která nejí maso a chodí na demonstrace Zakažte bombu…, a myslím, že přesně taková Ruth byla, vyznávala New Age ještě dřív, než přišel do módy.

Marina ji musela vyhlížet, protože přicupitala po schodech s dítětem v náručí, přes hlavu přehodila June deku, aby ji chránila před přeháňkami. Ruth Paineová se opatrně usmála a pečlivě promluvila, mezi slovy dělala mezeru. „Zdravím, paní Oswaldová, já jsem Ruth Paineová. Pamatujete se na mě?“

„Da,“ řekla Marina. „Ano.“ Pak dodala něco rusky. Ruth odpověděla stejným jazykem, i když kostrbatě.

Marina ji pozvala dál. Počkal jsem, až uslyším shora vrzání jejich kroků, a pak jsem si nasadil sluchátka napojená na štěnici v lampě. Uslyšel jsem rozhovor vedený směsí angličtiny a ruštiny. Marina několikrát opravila Ruth, někdy se smíchem. Pochopil jsem dost, abych vyrozuměl, proč Ruth Paineová přijela. Stejně jako Paul Gregory chtěla lekce ruštiny. Z jejich častého smíchu a stále plynulejší konverzace jsem pochopil ještě něco: padly si do oka.

Byl jsem kvůli Marině rád. Jestli Oswalda po pokusu o atentát na generála Walkera zabiju, Ruth Paineová by ji mohla vzít k sobě. Mohl jsem doufat.

5

Ruth přijela na lekci do Neely Street jen dvakrát. Potom Marina a June nasedly do stejšnu a Ruth je odvezla. Nejspíš do svého domu na nóbl předměstí (aspoň podle měřítek Oak Cliff) jménem Irving. Ta adresa v Alových poznámkách nebyla – zdálo se, že se o Marinin vztah s Ruth moc nezajímal, pravděpodobně proto, že čekal, že s Leem skoncuje dávno předtím, než kulovnice skončí v garáži Paineových –, ale já si adresu našel v telefonním seznamu: West Fifth Street číslo 2515.

Jednoho podmračeného březnového odpoledne, asi dvě hodiny poté, co Marina a Ruth odjely, se objevil George de Mohrenschildt ve svém autě, v němž vezl i Leea. Ten vystoupil, v náručí nesl hnědý papírový sáček s natištěným sombrerem a nápisem PEPINOVO NEJLEPŠÍ MEXICKÉ JÍDLO. De Mohrenschildt měl karton šesti piv Dos Equis. Vyšli po schodech nahoru, povídali si a smáli se. Popadl jsem sluchátka, srdce se mi rozbušilo. Nejdřív nebylo nic slyšet, ale pak jeden z nich rozsvítil lampu. Potom jsem si připadal, jako bych s nimi byl v pokoji, jako neviditelný třetí.

Prosím, nedomlouvejte se na tom, že zabijete Walkera, pomyslel jsem si. Prosím, neztěžujte mi tu práci víc, než už to je.

„Omlouvám se za ten binec,“ řekl Lee. „Poslední dobou nic nedělá, jenom spí, dívá se na televizi a povídá o té ženské, které dává hodiny.“

De Mohrenschildt chvíli mluvil o nějakých naftových pronájmech, které se snažil získat na Haiti, a tvrdě odsuzoval represivní Duvalierův režim. „Když skončí den, trhem projíždějí náklaďáky a sbírají mrtvé. Je mezi nimi spousta dětí, které umřely hlady.“

„Castro a Fronta s tím skoncují,“ řekl Lee zachmuřeně.

„Kéž prozřetelnost ten den uspíší.“ Ozvalo se cinknutí, nejspíš si připíjeli na myšlenku, že prozřetelnost ten den uspíší. „Jak to jde v práci, soudruhu? A jak to, že v ní dnes odpoledne nejsi?“

Lee řekl, že tam není, protože chce být tady. Jak jednoduché. Prostě to zapíchl a odešel. „Co s tím můžou dělat? Jsem sakra nejlepší technik u fotoprintu, jakýho starouš Bobby Stovall má, a on to ví. Předák, jmenuje se (nerozuměl jsem – Graff? Grafe?), říká ‚Nehraj si na odboráře, Lee.‘ Víš, co dělám? Zasměju se a řeknu ‚Tak jo, svinojeb,‘ a jdu pryč. Je to čurák a všichni to vědí.“

Jenže bylo jasné, že Lee má svou práci rád, i když si stěžuje na paternalistický přístup a na to, že na délce praxe záleží víc než na talentu.

V jednu chvíli řekl: „Víš, v Minsku, za rovných podmínek, bych tam za rok dělal vedoucího.“

„Já vím, že ano, synku – to je naprosto zřejmé.“

Hrál s ním. Přitápěl. Tím jsem si byl jistý. Nelíbilo se mi to.

„Viděl jsi dnes ráno noviny?“ zeptal se Lee.

„Dnes ráno jsem viděl jenom telegramy a oběžníky. Proč si myslíš, že tu jsem, přece abych utekl od svého stolu.“

„Walker to udělal,“ řekl Lee. „Připojil se k Hargisovu tažení – nebo je to možná Walkerovo tažení a Hargis se přidal k němu. Nepoznám to. Každopádně je to zasraná Půlnoční jízda. Ti dva pitomci budou objíždět celej Jih a vykládat lidem, že Národní společnost pro podporu barevných lidí je komunistická fronta. Vrátí integraci a hlasovací práva o dvacet roků zpátky.“

„Jistě! A budou podněcovat nenávist. Za jak dlouho začnou masakry?“

„Nebo někdo zastřelí Ralpha Abernathyho a doktora Kinga!“

„Samozřejmě že Kinga zastřelí,“ řekl de Mohrenschildt skoro se smíchem. Stál jsem, rukama si mačkal sluchátka pevně k uším a po tváři se mi lil pot. Tohle byla opravdu nebezpečná půda – přímo na hraně zločinného spiknutí. „Je to jen otázka času.“

Jeden z nich otvírákem otevřel další láhev mexického piva a Lee prohodil: „Někdo by měl ty dva hajzly zastavit.“

„Pleteš se, když máš našeho generála Walkera za pitomce,“ řekl Mohrenschildt nabádavě. „Hargis ano, klidně. Hargis je špatný vtip. Slýchám o něm – jako o spoustě jemu podobných –, že je to člověk zvrácených pohlavních chutí, ochotný ráno prošmejdit malé holce kundu a odpoledne zadek malého kluka.“

„Člověče, to je odporný!“ Leeovi na posledním slově přeskočil hlas jako puberťákovi.

„Ale Walker, no, to je úplně jiná káva. Je vysoce postavený ve společnosti Johna Birche…“

„Těch fašistů, co nenávidí židy!“

„… a umím si představit den, ne příliš vzdálený, kdy je povede. Jakmile získá důvěru a souhlas ostatních pravičáckých skupin šílenců, možná se bude znovu ucházet o úřad…, ale tentokrát ne texaského guvernéra. Mám podezření, že jeho muška míří výš. Do Senátu? Možná? Dokonce i do Bílého domu?“

„To by se nikdy nemohlo stát.“ Jenže Lee mluvil nejistě.

„Je to nepravděpodobné,“ opravil ho de Mohrenschildt. „Ale nikdy nepodceňuj schopnost americké buržoazie přijmout fašismus pod jménem populismus. Nebo moc televize. Bez televize by Kennedy nikdy Nixona neporazil.“

„Kennedy a ta jeho železná pěst,“ řekl Lee. Jeho schvalování současného prezidenta zřejmě ztratilo glanc jako modré kožené boty. „Ten si nedá pokoj, dokud bude Fidel srát Batistovi do nočníku.“

„A nikdy nepodceňuj hrůzu, kterou bílá Amerika pociťuje při představě společnosti, kde se uzákoní rasová rovnost.“

„Co negr, to blbec!“ vybuchl Lee tak zlostně, že se to podobalo zuřivosti. „Nic jinýho v práci neslyším!“

„Jistě. Když v Ranních zprávách řeknou ‚velký stát Texas‘, myslí tím ‚nenávistný stát Texas‘. A lidé naslouchají! Pro člověka, jako je Walker – válečného hrdinu, jako je Walker –, takový kašpar jako Hargis není nic jiného než stupínek na cestě vzhůru. Jako byl von Hindenberg pro Hitlera. Se správnými lidmi pro vztahy s veřejností, kteří by ho dokázali uhladit, by mohl Walker dojít daleko. Víš, co si myslím? Že muž, který odstraní generála Edvina Walkera, symbol rasistické Ameriky, prokáže společnosti laskavost.“

Těžce jsem dopadl na židli vedle stolu, na němž stál magnetofon. Cívky se stále otáčely.

„Opravdu věříš…,“ začal Lee a pak se ozvalo hlasité zabzučení, které mě donutilo strhnout si sluchátka z hlavy. Shora se neozvaly žádné polekané výkřiky nebo projevy zlosti, žádný rychlý dusot nohou – ledaže by se instinktivně dokázali velice dobře maskovat –, takže jsem si pomyslel, že lampu se štěnicí snad neodhalili. Znovu jsem si sluchátka nasadil. Nic. Zkusil jsem dálkový mikrofon, postavil se na židli a podržel misku tupperware skoro u stropu. Slyšel jsem jenom to, že Lee mluví a de Mohrenschildt občas odpovídá, ale nerozeznal jsem slova.

Moje ucho v bytě Oswaldových ohluchlo.

Minulost je tvrdošíjná.

Po dalších deseti minutách konverzace – možná o politice, možná o manželkách, s nimiž to není k vydržení, možná o rodícím se plánu, jak zabít generála Edwina Walkera – Mohrenschildt sestoupil po venkovním schodišti a odjel.

Nad hlavou mi sem a tam přecházel Lee – dup, buch, dup. Sledoval jsem ho do své ložnice a namířil mikrofon na místo, kde se zastavil. Nic… nic… Potom slabé, ale nepochybné zachrápání. Když Ruth Paineová za dvě hodiny vysadila před domem Marinu a June, Lee stále vyspával Dos Equis. Marina ho nebudila. Já bych toho vzteklého malého parchanta také nebudil.

6

Oswald začal mít od toho dne v práci stále víc absencí. Pokud to Marina věděla, nestarala se o to. Možná si toho ani nevšimla. Byla svou novou přítelkyní úplně pohlcená. Bití trochu ustalo, ne díky zlepšené morálce, ale proto, že Lee byl skoro tak často pryč jako ona. Mnohokrát si bral fotoaparát. Díky Alovým poznámkám jsem věděl, kam chodí a co dělá.

Jednoho dne, když odešel na autobusovou zastávku, jsem skočil do auta a odjel na Oak Lawn Avenue. Chtěl jsem předhonit Leeův autobus kodrcající přes celé město a podařilo se mi to. Snadno. Po obou stranách Oak Lawn byla spousta šikmých míst pro parkování, ale můj červený chevy s křidélky byl nápadný a já nechtěl riskovat, že ho Lee uvidí. Nechal jsem ho za rohem na Wycliff Avenue, na parkovišti před obchodem s potravinami Alpha Beta. Pak jsem došel pěšky na Turtle Creek Boulevard. Tamější domy byly novodobé haciendy s klenbami a štukovými obklady. Příjezdové cesty lemovaly palmy, rozlehlé trávníky, a dokonce i jeden nebo dva vodotrysky.

Před domem číslo 4011 jakýsi elegantní muž (který se úžasně podobal herci kovbojů Randolphu Scottovi) tlačil před sebou sekačku na trávu. Edwin Walker si všiml, že se na něj dívám, a bryskně mi letmo zasalutoval. Oplatil jsem mu to gesto. Terč Leea Oswalda se znovu pustil do sekání a já šel dál.

7

Ulice tvořící dallaský blok, o nějž jsem se zajímal, se jmenovaly Turtle Creek Boulevard (kde bydlel generál), Wycliff Avenue (kde jsem parkoval), Avondale Avenue (kam jsem zamířil, když jsem pozdravil Walkera) a Oak Lawn, ulice plná malých obchodů, která se táhla hned za generálovým domem. Oak Lawn mě zajímala nejvíc, protože tudy Lee v noci 10. dubna přijede a pak unikne.

Stál jsem před obchodem s názvem Texaské střevíce a boty, s límcem denimového saka vyhrnutým a rukama zabořenýma do kapes. Asi tři minuty poté, co jsem tuto pozici zaujal, zastavil na rohu Oak Lawn a Wycliff autobus. Když se dveře autobusu rozletěly, ihned vystoupily dvě ženy s plátěnými nákupními taškami. Pak na chodník sestoupil Lee. Nesl hnědý papírový sáček, jako dělník pytlík se svačinou.

Na rohu stál velký kamenný kostel. Lee se došoural k železnému zábradlí vpředu, přečetl si nástěnku, vytáhl ze zadní kapsy malý zápisník a cosi si zapsal. Potom zamířil mým směrem a zápisník si za chůze zase strčil do kapsy. Tohle jsem nečekal. Al věřil, že Lee schová kulovnici poblíž kolejí na druhé straně Oak Lawn Avenue, skoro kilometr odsud. Ale možná byly ty poznámky chybné, protože Lee se tím směrem ani nepodíval. Byl ode mě asi sedmdesát nebo osmdesát metrů a rychle se blížil k místu, kde jsem stál.

Všimne si mě a osloví mě, pomyslel jsem si. Řekne: „Nejste ten chlap, co bydlí v přízemí? Co tu děláte?“ Jestli se zeptá, budoucnost se stočí novým směrem. To nebylo dobré.

Civěl jsem na střevíce a boty ve výkladní skříni a pot mi zmáčel zátylek a stékal po zádech. Když jsem to konečně riskl a stočil pohled doleva. Lee byl pryč. Jakoby kouzlem.

Pomalu jsem se vydal ulicí. Litoval jsem, že jsem si nevzal čepici, třeba i sluneční brýle – proč jsem to neudělal? Co jsem to byl za mizerného tajného agenta?

Asi v půlce bloku jsem narazil na kavárnu, kde nápis v okně inzeroval SNÍDANĚ PO CELÝ DEN. Lee uvnitř nebyl. Za kavárnou bylo ústí uličky. Pomalu jsem prošel kolem, pohlédl napravo a uviděl ho. Byl zády ke mně. Fotoaparát už měl vytažený ze sáčku, ale nefotil, aspoň ne zatím. Prohlížel popelnice. Odklápěl víka, hleděl dovnitř, pak je zase vracel.

Každá kost v těle – čímž zřejmě myslím všechny instinkty v mozku – mě nutily, abych šel dál dřív, než se otočí a uvidí mě, ale byl jsem tak fascinovaný, že jsem zůstal na místě ještě chvíli. Myslím, že by tam zůstala většina lidí. Koneckonců, kolik máme příležitostí pozorovat, jak někdo chladnokrevně plánuje vraždu?

Přesunul se hlouběji do uličky a pak se zastavil u kruhového železného víka zasazeného do betonové skruže. Pokusil se ho zvednout. Nešlo to.

Ulička nebyla vydlážděná, byly tam hrozné díry a měřila asi dvě stě metrů na délku. Řetěz, který ohrazoval zarostlé zadní dvorky a prázdné parcely, se asi v půlce uličky změnil ve vysoký plaňkový plot porostlý břečťanem, který po studené a ponuré zimě nedělal velkou parádu. Lee břečťanový závěs odhrnul a zkusil vzít za jedno prkno. Vylouplo se ven a Lee nahlédl do vzniklého otvoru.

Axiomy o tom, jak musíte rozbít vejce, když chcete udělat omeletu, jsou sice moc pěkné, ale já měl pocit, že už jsem své štěstí pokoušel dost. Šel jsem dál. Na konci bloku jsem se zastavil u kostela, který vzbudil Leeův zájem. Byl to kostel Svatých posledních dnů. Vývěska hlásala, že každou neděli ráno se konají pravidelné bohoslužby a každou středu v sedm večer jsou zvláštní bohoslužby pro nováčky, po nichž následuje společenská hodinka. Občerstvení zajištěno.

Desátého dubna byla středa a Leeův plán (pokud to nebyl de Mohrenschildtův plán) mi teď připadal docela jasný: Předem schová pušku v uličce, pak počká, až bohoslužba pro nováčky – a samozřejmě i společenská hodinka – skončí. Uslyší, až budou věřící vycházet, protože cestou na autobusovou zastávku se budou smát a povídat si. Autobusy jezdily každou čtvrthodinu, vždycky nějaký jel. Lee vystřelí, schová pušku znovu za uvolněné prkno (nikoli u železničních kolejí) a pak se vmísí mezi lidi vycházející z kostela. Až přijede další autobus, bude pryč.

Pohlédl jsem vpravo právě včas, abych ho uviděl, jak se vynořuje z uličky. Fotoaparát měl zpátky v papírovém sáčku. Šel na zastávku a tam se opřel o sloup. Přistoupil k němu nějaký muž a na cosi se ho zeptal. Brzy byli zabraní do rozhovoru. Tlachání s cizincem, nebo to snad byl další de Mohrenschildtův přítel? Jenom nějaký chlapík z ulice, nebo spiklenec? Možná dokonce slavný Neznámý střelec, který – podle autorů konspiračních teorií – číhal na travnatém pahorku poblíž Dealey Plaza, když se blížila Kennedyho kolona? Napomínal jsem se, že je to šílenost, ale bylo nemožné si to ověřit. To bylo pravé peklo.

Neměl jsem možnost si cokoli ověřit a tak to zůstane, dokud neuvidím na vlastní oči, že Oswald je 10. dubna sám. Ale ani to nebude stačit, abych odložil všechny pochybnosti, ale bude to stačit na to, abych pokračoval.

Abych June zabil otce.

K zastávce přihrčel autobus. Tajný agent X-19 – známý též jako Lee Harvey Oswald, proslulý marxista a muž, který bije manželku – nastoupil. Když autobus zmizel z dohledu, vrátil jsem se k uličce a prošel si ji. Na konci se rozšiřovala do velkého neoploceného dvorku. Vedle čerpacího stojanu na zemní plyn parkoval Chevy Biscayne model 1957 nebo 1958. Na trojnožce stál zahradní gril. Za grilem byla zadní stěna velkého tmavě hnědého domu. Generálova domu.

Podíval jsem se na zem a uviděl v hlíně čerstvé rýhy. Na jejich konci stála popelnice. Neviděl jsem Leea tu popelnici tahat, ale věděl jsem, že to udělal. V noci desátého dubna do ní chtěl uložit kulovnici.

8

V pondělí 25. března přicházel Lee po Neely Street a nesl jakýsi dlouhý balík v hnědém papíru. Vykoukl jsem škvírou mezi závěsy a viděl jsem na něm velká červená písmena DOPORUČENĚ a POJIŠTĚNO. Poprvé mě napadlo, že vypadá tajnůstkářsky a nervózně, že se dokonce rozhlíží po okolí a nezabývá se strašidelným harampádím ve své hlavě. Věděl jsem, co je to za balíček: 6,5mm kulovnice Carcano – známá také jako Mannlicher-Carcano – opatřená dalekohledem a zakoupená v Kleinových sportovních potřebách v Chicagu. Pět minut poté, co vystoupal po venkovních schodech do patra, se puška, s jejíž pomocí Lee změní dějiny, ocitla ve skříni nad mou hlavou. Za šest dní Marina pořídí slavnou fotografii, na které Lee stojí kousek před mým oknem do obývacího pokoje s puškou v rukou, ale já to neviděl. Byla neděle a já byl v Jodie. Jak se desátý duben blížil, víkendy se Sadie byly v mém životě stále důležitější, drahocennější.

9

Trhnutím jsem se probudil a slyšel kohosi potichu mumlat: „Ještě není pozdě.“ Uvědomil jsem si, že jsem to já, a zmlkl.

Sadie zamumlala cosi nesrozumitelného na protest a obrátila se na posteli na druhý bok. Známé zavrzání pružin mě zasadilo do místa a času: bungalov v Candlewoodu, 5. duben 1963. Zašátral jsem po hodinkách na nočním stolku a zamžoural na fosforeskující číslice. Bylo čtvrt na tři ráno, což znamenalo, že je vlastně šestého dubna.

Ještě není pozdě.

Pozdě na co? Vycouvat, nechat to být? Nebo se do toho pustit, což bylo horší? Pomyšlení, že bych vycouval, bylo lákavé, Bůh mi byl svědkem. Jestli se do toho pustím a něco se zvrtne, je to možná moje poslední noc se Sadie. Navždycky.

I když ho opravdu musíš zabít, nemusíš to udělat hned.

Pravda. Oswald se po pokusu o atentát na generála přestěhuje na nějakou dobu do New Orleansu – do dalšího mizerného bytu, který jsem už navštívil –, ale to bude až za dalších čtrnáct dní. To by mi poskytlo spoustu času na to, abych jeho budíček zastavil. Ale cítil jsem, že by byla chyba čekat příliš dlouho. Mohl bych si najít další důvody, proč čekat dál. Ten nejlepší ležel vedle mě v posteli: dlouhý, líbezný a úplně nahý. Možná byla jen další pastí, kterou mi položila do cesty tvrdošíjná minulost, ale na tom nezáleželo, protože jsem ji miloval. A dokázal jsem si představit scénář – až příliš jasně –, v němž budu muset po zabití Oswalda utíkat. Kam? Samozřejmě zpátky do Maine. V naději, že si udržím náskok před policajty dost dlouho, abych se dostal ke králičí noře a unikl do budoucnosti, v níž bude Sadie Dunhillová… no… asi osmdesát roků stará. Pokud vůbec bude naživu. Vzhledem k tomu, jak moc kouří, se sotva přehoupne přes šedesátku.

Vstal jsem a přešel k oknu. O tomto víkendu za časného jara bylo obydleno jenom několik bungalovů. Stál tam náklaďák od bahna nebo hnoje s přívěsem plným farmářského nářadí, jak se zdálo. Motorka Indian se sajdkárou. Několik stejšnů. A dvoubarevný Plymouth Fury. Měsíc mizel za řídkými mračny a zase vyplouval a v jeho nestálém světle nebylo možné rozeznat barvu dolní půlky auta, ale byl jsem si docela jist, že vím, jaká je.

Natáhl jsem si kalhoty, tričko a boty. Pak jsem vyklouzl ze srubu a přešel dvůr. Mrazivý vzduch mě štípal do kůže rozehřáté z postele, ale já jej sotva cítil. Ano, to auto bylo fury, ano, bylo bíločervené, a nebylo z Maine ani Arkansasu. Poznávací značka byla z Oklahomy a samolepka na zadním okně hlásala DO TOHO, OKLAHOMO. Nakoukl jsem dovnitř a uviděl poházené učebnice. Nějaký student možná jede na jarní prázdniny na jih za rodiči. Nebo dvojice nadržených učitelů využívá liberální přístup k pohostinství v Candlewoodu.

Prostě další ne tak docela sladěný tón minulosti, která rezonuje vícehlasy. Sáhl jsem na kufr stejně jako v Lisbon Falls a pak jsem se vrátil do srubu. Sadie měla prostěradlo skasané k pasu, a když jsem vešel, probudil ji závan studeného vzduchu. Posadila se, přitáhla si prostěradlo k hrudi, ale zase ho spustila, když uviděla, že jsem to já.

„Nemůžeš spát, zlato?“

„Měl jsem špatný sen a šel jsem trochu na vzduch.“

„O čem byl?“

Rozepnul jsem si džíny a shodil mokasíny. „Nevzpomínám si.“

„Zkus to. Moje matka vždycky říkala, že když svoje sny vyprávíš, nemůžou se splnit.“

Vlezl jsem si k ní do postele jenom v tričku. „Zato moje matka říkávala, že se nesplní, když políbíš svou milou.“

„Opravdu to říkala?“

„Ne.“

„Ne,“ řekla zamyšleně, „ale zní to docela pravděpodobně. Zkusíme to.“

Zkusili jsme to.

Jedno vedlo k druhému.

10

Potom si zapálila cigaretu. Ležel jsem a díval se, jak kouř stoupá vzhůru a modrá ve chvilkových záblescích měsíčního světla, které pronikalo napůl zataženými závěsy. Na Neely Street bych ty závěsy takhle nikdy nenechal, pomyslel jsem si. Na Neely Street, ve svém druhém životě, jsem vždycky sám, ale i tak si dávám pozor, abych je měl neustále zatažené. Kromě chvil, kdy vyhlížím ven. Kdy číhám.

V tu chvíli jsem se sám sobě moc nelíbil.

„Georgi?“

Vzdychl jsem. „Já se tak nejmenuju.“

„Já vím.“

Podíval jsem se na ni. Zhluboka potáhla, bez výčitek si svou cigaretu vychutnávala, jak to lidé v Dávnolandu dělají. „Nemám žádnou tajnou informaci, pokud myslíš na tohle. Ale je to celkem nasnadě. Zbytek minulosti máš přece taky vymyšlený. A já jsem ráda. Ten George se mi zase tak moc nelíbí. Je takový… jak to občas říkáš…? Takový praštěný.“

„Co bys řekla na Jakea?“

„Jako Jákob?“

„Ano.“

„Líbí se mi.“ Otočila se ke mně. „V bibli Jákob zápasil s andělem. A ty taky zápasíš. Viď?“

„Dá se to tak říct, ale ne s andělem.“ I když Lee Oswald zas tak velký ďábel nebyl. V roli ďábla se mi mnohem víc líbil George de Mohrenschildt. V bibli je Satan pokušitel, který něco nabídne a pak se stáhne stranou. Doufal jsem, že de Mohrenschildt je také takový.

Sadie zamáčkla cigaretu. Hlas měla klidný, ale oči tmavé. „Stane se ti něco?“

„Nevím.“

„Jedeš pryč? Protože jestli musíš odjet, nejsem si jistá, jestli to unesu. Radši bych umřela, než bych to řekla, když jsem byla pryč, ale Reno byla noční můra. Ztratit tě nadobro…“ Pomalu zavrtěla hlavou. „Ne, myslím, že bych to nesnesla.“

„Chci se s tebou oženit,“ řekl jsem.

„Panebože,“ pronesla potichu. „Zrovna když ti chci říct, že se to nikdy nestane, Jake alias George to vysloví.“

„Ne hned, ale jestli příští týden dopadne tak, jak doufám… Vzala bys sis mě?“

„Samozřejmě. Ale přece jenom ti musím položit jednu maličkou otázku.“

„Jestli jsem svobodný? Z hlediska zákona? Tohle chceš vědět?“

Přikývla.

„Jsem,“ řekl jsem.

Komicky si oddechla a zašklebila se jako dítě. Potom zvážněla. „Můžu ti pomoct? Nech mě, ať ti pomůžu.“

To pomyšlení mě zamrazilo a ona to musela vidět. Dolní ret vtáhla do úst. Kousla se do něj. „Tak to je špatné,“ řekla zamyšleně.

„Dívej se na to takhle: Momentálně jsem těsně před velkým strojem plným ostrých zubů a ten stroj jede plnou rychlostí. Nedovolím, abys stála vedle mě, když si s ním zahrávám.“

„Kde to je?“ zeptala se. „Tvoje… nevím… rande s osudem?“

„To se pořád ještě neví.“ Měl jsem pocit, že už tak jsem řekl až moc, ale když už jsem došel tak daleko, rozhodl jsem se zajít ještě o něco dál. „Tuto středu večer se něco stane. Něco, co musím vidět. Pak se rozhodnu.“

„Určitě ti nemůžu nijak pomoct?“

„Myslím, že ne, zlato.“

„Jestli se ukáže, že bych mohla…“

„Díky,“ řekl jsem. „Moc si toho vážím. A opravdu si mě vezmeš?“

„Když teď vím, že se jmenuješ Jake? Samozřejmě.“

11

V pondělí dopoledne kolem desáté zastavil u chodníku stejšn a Marina odjela s Ruth Paineovou do Irvingu. Musel jsem obstarat nějakou pochůzku a zrovna jsem se chystal vyjít z bytu, když jsem uslyšel na venkovních schodech dusot kroků. Byl to Lee, vypadal bledý a zachmuřený. Vlasy měl neupravené a obličej posetý postpubertálním akné. Na sobě měl džíny a absurdní pršiplášť, který se mu plácal kolem lýtek. Za chůze si držel jednu paži na hrudníku, jako by ho bolela žebra.

Nebo jako by pod tím kabátem něco schovával. Před pokusem o atentát bude Lee testovat svoji novou kulovnici někde venku u Love Field, napsal Al. Nezajímalo mě, kde ji bude zkoušet. Zajímalo mě, že jsem se s ním málem setkal tváří v tvář. Bezstarostně jsem totiž předpokládal, že odešel do práce, a jenom mi to uniklo, a…

Proč vlastně nebyl v pondělí ráno v práci?

Nechal jsem tu otázku nezodpovězenou a šel ven, v ruce jsem si nesl svůj školní kufřík. Uvnitř byl román, který jsem nikdy neměl dokončit. Alovy poznámky a rozpracovaný popis mých dobrodružství v Dávnolandu.

Jestli večer 10. dubna nebude Lee sám, mohl by mě zahlédnout a zabít jeden z jeho kumpánů, možná dokonce sám de Mohrenschildt. Pořád jsem si myslel, že to není pravděpodobné, ale pravděpodobnost, že budu muset po zabití Oswalda prchat, byla vyšší. Stejně jako pravděpodobnost, že mě chytí a zavřou za vraždu. Nechtěl jsem, aby v takovém případě někdo – například policie – našel Alovy poznámky nebo moje paměti.

Onoho osmého dubna bylo pro mě důležité, abych dostal své papíry z bytu co nejdál od zmateného a agresivního mladého muže, který bydlel nade mnou. Odjel jsem do První obilné banky v Dallasu a nepřekvapilo mě, že bankovní úředník, který mi pomáhal, se podivuhodně podobal bankéři z Domácí záložny, který mi pomáhal v Lisbon Falls. Tenhle chlapík se jmenoval Link a ne Dusen, ale i tak vypadal jako kubánský kapelník z dávných časů. Xavier Cugat.

Zeptal jsem se na bezpečnostní schránky. Netrvalo dlouho a rukopisy byly ve schránce číslo 775. Odjel jsem zpátky na Neely Street a prožil chvilkový záchvat paniky, když jsem nemohl najít ten zatracený klíč ke schránce.

Jen klid, napomínal jsem se. Máš ho někde v kapse, a i kdyby ne, tvůj nový kámoš Richard Link ti s radostí vydá duplikát. Možná tě to bude stát celý dolar.

Jako bych ho tou myšlenkou přivolal, našel jsem klíček schovaný v rohu kapsy pod drobnými. Nasadil jsem si ho na klíčenku, kde bude v bezpečí. Kdybych skutečně musel utíkat zpátky králičí norou a po návratu do přítomnosti znovu vstoupit do minulosti, klíč by mi zůstal, i když všechno, co se stalo za posledního čtyři a půl roku, by se resetovalo. Rukopisy, které jsou nyní v bezpečnostní schránce, by se ztratily v čase. To byla asi dobrá zpráva.

Špatná zpráva byla, že Sadie by se ztratila také.

Kapitola dvacátá druhá

1

Odpoledne desátého dubna bylo jasno a teplo, ve vzduchu bylo cítit blížící se léto. Oblékl jsem si kalhoty a jedno ze sportovních sak, které jsem si koupil během roku učitelování na denholmské konsolidované. Policejní speciál ráže .38, plně nabitý, putoval do kufříku. Nevzpomínám si, že bych byl nervózní. Když už ta chvíle přišla, cítil jsem se jako člověk obalený vrstvou chladu. Podíval jsem se na hodinky: půl čtvrté.

Měl jsem v plánu znovu zaparkovat u obchodu Alpha Beta na Wycliff Avenue. Mohl jsem tam být nejpozději ve čtvrt na pět, i kdyby byl cestou přes město hustý provoz. Obhlédnu uličku. Jestli bude prázdná, což jsem v tuto hodinu očekával, zkontroluji díru za uvolněným prknem. Pokud se Alovy poznámky nepletly v tom, že Lee si schoval pušku předem (i když se v místě plete), bude tam.

Na chvíli se vrátím do auta a budu sledovat autobusovou zastávku pro případ, že by se Lee ukázal dřív. Až v mormonském kostele začne v sedm hodin bohoslužba pro nováčky, zajdu si do kavárny, kde se podávala snídaně celý den, a sednu si k oknu. Budu jíst, i když jsem neměl hlad, budu se v jídle nimrat a okounět, pozorovat přijíždějící autobusy a doufat, že až Lee konečně z jednoho vystoupí, bude sám. Také budu doufat, že nezahlédnu koráb silnic George de Mohrenschildta.

Takový byl tedy plán.

Vzal jsem kufřík a při tom znovu pohlédl na hodinky. Chevrolet měl plnou nádrž a byl připravený jet. Kdybych v tu chvíli vyšel a nasedl do auta, jak jsem měl v plánu, můj telefon by zazvonil do prázdného bytu.

Jenže jsem nevyšel, protože někdo zaklepal na dveře zrovna ve chvíli, kdy jsem sahal po klice.

Otevřel jsem a za nimi stála Marina Oswaldová.

2

Chvíli jsem na ni jenom civěl a nedokázal se pohnout ani promluvit. Hlavně kvůli tomu, že se tak nečekaně objevila, ale bylo v tom ještě něco. Dokud nestála takhle přímo přede mnou, neuvědomoval jsem si, jak moc se její velké modré oči podobají Sadiiným.

Marina můj překvapený výraz buď ignorovala, nebo si ho nevšimla. Měla svoje vlastní problémy. „Prosím omluvte, viděl jste mého manže?“ Kousla se do rtu a trochu zavrtěla hlavou. „Man-žel.“ Pokusila se o úsměv, ale moc se jí to nedařilo. „Promiňte, pane, nemluvím dobře anglicky. Jsem Bělorusko.“

Slyšel jsem, jak se kdosi – zřejmě jsem to byl já – ptá, jestli mluví o muži, který bydlí v patře.

„Ano, prosím, můj man-že. Lee. My bydlím nahoře. To naše malyška – naše dítě.“ Ukázala na June, která seděla pod schody v chodítku a spokojeně cumlala dudlík. „Chodí teď ven pořád, když ztratil práci.“ Znovu se pokusila o úsměv, ale když přimhouřila oči, z koutku toho levého jí skanula slza a stekla po tváři.

Tak. Starouš Bobby Stovall se přece jen zřejmě dokázal obejít bez svého nejlepšího technika u fotoprintu.

„Neviděl jsem ho, paní…“ Oswaldová, vyletělo ze mě málem, ale včas jsem se udržel. A to bylo dobře, protože jak jsem to mohl vědět? Zdálo se, že žádnou pravidelnou donášku zboží nemají. Na verandě byly dvě schránky na poštu, ale na žádné nebyla jmenovka. Ani na té mé. Mně také nikdo nic nenosil.

„Os’waldová,“ řekla a podala mi ruku. Potřásl jsem s ní se stále silnějším přesvědčením, že je to jenom sen. Ale její drobná suchá dlaň byla velmi skutečná. „Marina Os’waldová, ráda vás poznávám, pane.“

„Je mi líto, paní Oswaldová, ale dnes jsem ho neviděl.“ Nebyla to pravda, viděl jsem ho jít ven hned po poledni, chvíli poté, co stejšn Ruth Paineové odvezl Marinu a June do Irvingu.

„Mám starost o něho,“ řekla. „On… já nevím… promiňte. Nechtěla obtěžovat.“ Znovu se usmála – líbezně, velice smutně – a pomalu si otřela tu slzu z tváře.

„Jestli ho uvidím…“

Polekaně vzhlédla. „Ne, ne, nic neříkejte. On nemá rád, když já mluvím cizí lidé. Přijde domů večeře, možná určitě.“ Sešla po schodech dolů a něco řekla rusky dítěti, které se zasmálo a natáhlo buclaté ručičky k matce. „Sbohem, pane. Mnohokrát díky. Vy řeknete nic?“

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Mám pusu na zámek.“ Nepochopila to, ale přikývla a vypadala klidnější, když jsem si přiložil prst na rty.

Zavřel jsem dveře, příšerně jsem se potil. Odněkud jsem zaslechl tlukot křídel ne jednoho motýla, ale celého hejna.

Možná to nic není.

Díval jsem se, jak Marina tlačí kočár s June po chodníku k autobusové zastávce, kde nejspíš chtěla počkat na svého man-žela…, který měl něco za lubem. Tohle tušila. Měla to napsané na čele.

Když mizela z dohledu, sáhl jsem po klice a v tu chvíli ten telefon zazvonil. Skoro jsem ho nevzal, ale moje číslo mělo jen několik lidí a jedním z nich byla žena, o kterou jsem velmi stál.

„Haló?“

„Haló, pane Ambersone,“ řekl nějaký muž. Měl měkký jižanský přízvuk. Nejsem si jistý, jestli jsem okamžitě věděl, co je zač. Nevzpomínám si. Ale asi ano. „Někdo vám tu chce něco říct.“

Koncem roku 1962 a začátkem roku 1963 jsem žil dva životy, jeden v Dallasu a druhý v Jodie. Desátého dubna v 15:39 se ty životy propojily. Do ucha mi začala křičet Sadie.

3

Bydlela v přízemním jednoduchém domku typu ranč na Bee Tree Lane, jako součást čtyř nebo pěti bloků obytných domků podobných tomu jejímu, na západním konci Jodie. Letecká fotografie této čtvrti v nějaké historické knize z roku 2011 by možná měla titulek STARTOVNÍ BYTY VE STŘEDOVĚKU. To odpoledne přijela domů kolem třetí, protože měla po vyučování schůzku se svými knihovnickými pomocníky z řad studentů. Pochybuji, že si všimla bíločerveného Plymouthu Fury zaparkovaného u chodníku kousek dál v ulici.

Naproti, asi o čtyři nebo pět domků dál, paní Hollowayová umývala auto (Renault Dauphine, na který ostatní sousedé podezíravě zahlíželi). Sadie jí zamávala, když vystoupila ze svého VW brouka. Paní Hollowayová jí také zamávala. Jako jediné majitelky zahraničních (a jaksi nepatřičných) aut v ulici tak trochu držely při sobě.

Sadie vyšla po chodníku ke svým dveřím a chvíli tam zamračeně stála. Byly pootevřené. Nechala je tak? Vešla dovnitř a zavřela za sebou. Nezabouchly se, protože zámek byl vylomený, ale ona si toho nevšimla. Její pozornost totiž zcela upoutala stěna nad pohovkou. Byla tam její červenou rtěnkou metrovými písmeny napsána dvě slova: ŠPINAVÁ PÍČO.

Měla v tu chvíli utéci, ale její úžas a vztek byly tak velké, že pro strach zatím neměla místo. Věděla, kdo to udělal, ale Johnny byl určitě pryč. Muž, kterého si kdysi vzala, neměl fyzické kontakty rád. No ano, spousta drsných slov a ta jedna facka, ale nic jiného.

Kromě toho se po celé podlaze válelo její spodní prádlo.

Tvořilo klikatou cestičku z obývacího pokoje přes krátkou chodbu do ložnice. Všechno – spodničky pod šaty, spodničky pod sukni, podprsenky, kalhotky, korzet, který nepotřebovala, ale občas nosila – všechno bylo rozřezané. Na konci chodby byly otevřené dveře do koupelny. Věšák na ručníky byl utržený. Na obkládačkách, kde předtím byl, se skvěl další vzkaz napsaný její rtěnkou: ŠPINAVÁ KURVO.

Dveře do ložnice byly také otevřené. Šla k nim, zůstala mezi nimi stát a vůbec si neuvědomovala, že za nimi stojí Johnny Clayton s nožem v jedné ruce a Smith & Wesson Victory ráže .38 v druhé. Revolver, který toho dne měl, byl stejné značky a modelové řady, jímž Lee Oswald vezme život dallaskému policistovi J. D. Tippitovi.

Na posteli ležela otevřená taštička s líčidly a obsah, většinou makeup, ležel rozházený po přehozu. Shrnovací dveře do šatníku byly odsunuté. Některé šaty stále smutně visely na ramínkách, většina ležela na podlaze. Všechny byly rozřezané.

„Johnny, ty parchante!“ Chtěla ta slova zakřičet, ale byla v hrozném šoku. Dokázala jen šeptat.

Zamířila ke skříni, ale až k ní nedošla. Kolem krku se jí zahákla paže a ke spánku se jí tvrdě přitiskl ocelový kroužek. „Nehýbej se, nebraň se. Jestli se o něco pokusíš, zabiju tě.“

Pokusila se odtáhnout a on ji praštil shora pažbou revolveru. Současně paži kolem jejího krku přitáhl blíž. V pěsti na konci paže, co ji škrtila, uviděla nůž a přestala se zmítat. Byl to Johnny – poznala jeho hlas ale zároveň to Johnny nebyl. Změnil se.

Měla jsem ho poslechnout, napadlo ji – myslela tím mě. Proč jsem ho neposlechla?

Vmanévroval ji do obývacího pokoje, paží ji stále držel kolem krku, pak ji prudce otočil a shodil na gauč, kam dopadla s nohama od sebe.

„Stáhni si šaty. Jsou ti vidět podvazky, ty děvko.“

Měl na sobě montérky s laclem (to už samo o sobě stačilo, aby si připadala jako ve snu) a vlasy měl obarvené na přízračný oranžově blond odstín. Skoro se rozesmála.

Posadil se na polštářek před ni. Pistolí jí mířil na břicho. „Zavoláme tvému kurevníkovi.“

„Nevím, o čem…“

„Ambersonovi. Toho, co si s tebou v tom kileenským bordelu hraje na schovávání klobásy. Vím o tom všechno. Sleduju tě už dlouhou dobu.“

„Johnny, jestli mě teď necháš být, nebudu volat policii. Slibuji. I když jsi mi zničil oblečení.“

„Oblečení pro kurvy,“ řekl pohrdavě.

„Já… neznám jeho číslo.“

Adresář, který obvykle nechávala ve své malé kanceláři vedle psacího stroje, ležel otevřený vedle telefonu. „Já ano. Je na první stránce. Díval jsem se nejdřív pod K jako Kurevník, ale tam nebyl. Hovor nechám spojit já, aby tě náhodou nenapadlo něco říkat operátorce. Pak s ním budeš mluvit ty.“

„Nebudu, Johnny, nebudu s ním mluvit, pokud mu chceš něco udělat.“

Předklonil se. Přízračné oranžově blonďaté vlasy mu spadly do očí a on je odhrnul rukou, v níž držel pistoli. Potom střenkou nože zvedl sluchátko z vidlice. Pistolí jí stále mířil na břicho. „Jde o tohle, Sadie,“ řekl a teď mluvil skoro rozumně. „Jednoho z vás zabiju. Druhý bude žít. Ty rozhodni, který to bude.“

Myslel vážně každé slovo. Viděla mu to na obličeji. „Co… co když nebude doma?“

Uchechtl se nad tím, jak je hloupá. „Tak umřeš ty, Sadie.“

Muselo ji napadnout: Můžu získat trochu času. Z Dallasu do Jodie jsou to nejméně tři hodiny, a pokud je hustý provoz, tak víc. Dost času, aby Johnny přišel k rozumu. Snad. Nebo aby jeho pozornost polevila natolik, abych po něm mohla něco hodit a vyběhnout ze dveří.

Vytočil nulu, aniž se díval do adresáře (jeho paměť na čísla byla vždycky téměř dokonalá) a požádal o WEstbrook 7-5430. Poslouchal. Pak řekl: „Děkuji vám, slečno spojovatelko.“

Pak bylo ticho. Někde, sto padesát kilometrů daleko na sever, vyzváněl telefon. Muselo ji napadnout, kolikrát ho Johnny asi nechá zazvonit, než zavěsí a střelí ji do břicha.

Pak se jeho vyčkávavý výraz změnil. Rozzářil se, a dokonce se pousmál. Všimla si, že jeho zuby jsou stále bílé, a proč by ne? Vždycky si je čistil nejméně desetkrát denně. „Haló, pane Ambersone. Někdo vám tu chce něco říct.“

Vstal z polštáře a podal telefon Sadie. Když si ho přikládala k uchu, sekl ji nožem rychle jako útočící had a rozřízl jí celou stranu tváře.

4

„Cos jí udělal?“ zařval jsem. „Cos jí udělal, ty hajzle?“

„Tiše, pane Ambersone.“ Mluvil pobaveně. Sadie už nekřičela, ale slyšel jsem ji vzlykat. „Nic jí není. Dost silně krvácí, ale to přestane.“ Odmlčel se a pak s uvážlivým taktem řekl: „Samozřejmě už nebude hezká. Teď vypadá přesně tak, jaká je, jako laciná čtyřdolarová děvka. Matka mi říkala, že je taková, a měla pravdu.“

„Pusť ji, Claytone,“ řekl jsem. „Prosím.“

„Já ji přece chci pustit. Když už jsem ji ocejchoval, chci ji pustit. Jenže je tu ještě něco, co už jsem jí říkal, pane Ambersone. Jednoho z vás zabiju. Kvůli ní jsem přišel o práci, víte. Musel jsem dát výpověď a jít na elektroléčbu do nemocnice, jinak by mě zavřeli.“ Odmlčel se. „Shodil jsem ze schodů jednu holku. Zkoušela mě osahávat. Je to všechno vina téhle špinavé coury, co si přímo přede mnou krvácí do klína. Mám její krev i na rukou. Budu potřebovat dezinfekci.“ A zasmál se.

„Claytone…“

„Dám vám tři a půl hodiny. Do půl osmé. Potom do ní vpálím dvě kulky. Jednu do břicha a druhou do té její špinavé kundy.“

V pozadí jsem zaslechl Sadie vykřiknout: „Nedělej to, Jacobe!“

„DRŽ HUBU!“ zaječel na ni Clayton. „DRŽ TU SVOJI ŠPINAVOU HUBU!“ Pak se ledově konverzačním tónem obrátil ke mně. „Kdo je Jacob?“

„Já,“ řekl jsem. „Je to moje prostřední jméno.“

„Ona ti tak říká v posteli, když ti cucá čuráka, kurevníku?“

„Claytone,“ řekl jsem. „Johnny. Pomyslete na to, co děláte.“

„Myslím na to už víc než rok. V té elektrické nemocnici mi dávali šokovou terapii, víte. Říkali, že to ty sny zastaví, ale nezastavilo. Jenom se zhoršily.“

„Jak moc je pořezaná? Dejte mi ji k telefonu.“

„Ne.“

„Jestli mi s ní dovolíte promluvit, možná udělám, co chcete. Jestli ne, skoro určitě to neudělám. Nebo máte z té šokové terapie tak zamlžený mozek, že mi nerozumíte?“

Zřejmě ne. Ve sluchátku jsem uslyšel jakési šoupání a pak se ozvala Sadie. Měla slabý a roztřesený hlas. „Je to špatné, ale nic, co by mě zabilo.“ Klesla hlasem. „Těsně mi minul oko…“

Pak se znovu ozval Clayton. „Vidíš? Tvoje rajda je v pořádku. Tak skoč do toho frajerskýho chevroletu a uháněj sem, jak rychle jen můžeš. Kolikátkou to zvládneš? Ale poslouchej mě dobře, pane Georgi Jacobe Ambersone Kurevníku: jestli zavoláš policajty, jestli zahlédnu jediné modré nebo červené světlo, zabiju tady tu kurvu a potom sebe. Je ti to jasné?“

„Ano.“

„Dobře. Vidím tu rovnici, kde jsou na vážkách dvě hodnoty: kurevník a kurva. Já jsem uprostřed. Já jsem ručičkou na těch vahách, Ambersone, ale musíš se rozhodnout ty. Která hodnota padne? Je to na tobě.“

„Ne!“ vykřikla. „Nejezdi! Jestli sem přijedeš, zabije nás o –“

V telefonu cvaklo.

5

Dosud jsem mluvil pravdu a budu v tom pokračovat, přestože to na mě vrhne nejhorší možné světlo: když jsem znecitlivělou rukou odkládal sluchátko do vidlice, moje první myšlenka zněla, že se Clayton plete, ty hodnoty nejsou v rovnováze. Na jedné misce vah byla hezká knihovnice ze střední školy. Na druhé misce byl muž, který znal budoucnost a v jeho moci bylo – aspoň teoreticky – ji změnit. Na vteřinu ve mně něco skutečně přemýšlelo o tom, že Sadie obětuji a pojedu na druhou stranu města hlídat uličku mezi Oak Lawn Avenue a Turtle Creek Boulevard, abych zjistil, zda muž, který změnil americké dějiny, jedná na vlastní pěst.

Pak jsem sedl do chevroletu a zamířil do Jodie. Jakmile jsem vyjel na dálnici číslo 77, nastavil jsem tempomat na sto dvacet a tak ho nechal. Za jízdy jsem otevřel zámky kufříku, vytáhl revolver a spustil jej do vnitřní kapsy svého sportovního saka.

Uvědomil jsem si, že do toho budu muset zapojit Dekea. Byl starý a už si nebyl jistý v nohou, ale nikdo jiný prostě nebyl. Chtěl by, abych ho zapojil, řekl jsem si. Měl Sadie moc rád. Viděl jsem mu to ve tváři, kdykoli se na ni podíval.

A už má život skoro za sebou, ozval se mi v hlavě chladný hlas. Ona ještě ne. Každopádně bude mít stejnou možnost volby, jakou ti nabídl ten šílenec. Nemusí přijet.

Ale přijede. Někdy člověk nemá na výběr, i když je mu to tak prezentováno.

V životě jsem po svém dávno zmizelém mobilu netoužil tolik jako tehdy na cestě z Dallasu do Jodie. Nanejvýš jsem mohl zatelefonovat z automatu u benzinky na SR 109, asi kilometr za tím fotbalovým billboardem. Telefon na druhém konci drátu zazvonil třikrát… čtyřikrát… pětkrát…

Zrovna když jsem se chystal zavěsit, ozval se Deke. „Haló? Haló?“ Mluvil podrážděně a zadýchaně.

„Dekeu? Tady je George.“

„Zdravím, chlapče!“ Dnešní verze Billa Turcotta (z populární a neustále reprízované hry Vraždící manžel) působila spíš radostně než naštvaně. „Zrovna jsem byl na zahrádce u domu. Skoro jsem to nechal zvonit, ale potom…“

„Nemluvte a poslouchejte. Stalo se něco hodně zlého. Ještě se to děje. Sadie je už zraněná. Možná vážně.“

Na chvilku se rozhostilo ticho. Když pak Deke znovu promluvil, připadal mi mladší: jako ten houževnatý chlap, kterým před čtyřiceti lety a dvěma manželkami nepochybně byl. Nebo to možná byla jen naděje. Naděje a muž, jemuž táhlo na sedmdesát, nic jiného jsem dnes večer neměl. „Mluvíš o jejím manželovi, že? Je to moje chyba. Myslím, že jsem ho viděl, ale to už je pár týdnů. A vlasy měl mnohem delší než na té fotce v ročence. A měly jinou barvu. Byly skoro oranžové.“ Okamžik mlčel a pak se ozvalo slovo, které jsem od něho ještě nikdy neslyšel: „Doprdele!“

Pověděl jsem mu, co Clayton chce a co já navrhuji udělat. Plán byl docela prostý. Opakuje se minulost? Dobrá, tak jí to dovolím. Věděl jsem, že Deke možná dostane infarkt – Turcotte ho měl –, ale nemínil jsem připustit, aby mě tohle zastavilo. Nemínil jsem připustit, aby mě cokoliv zastavilo. Šlo o Sadie.

Čekal jsem, jestli se zeptá, jestli by nebylo lepší nechat to na policii, ale samozřejmě věděl svoje. Doug Reems, konstábl v Jodie, viděl mizerně, na jedné noze měl výztuhu a byl ještě starší než Deke. Ten se teď ani nezeptal, proč jsem z Dallasu nezavolal státní policii. Kdyby ta otázka padla, byl bych mu řekl, že podle mě Clayton myslí vážně, že Sadie zabije, pokud zahlédne blýsknout jediný policejní maják. Byla to pravda, ale ne pravý důvod. Chtěl jsem se o toho parchanta postarat osobně.

Strašně jsem zuřil.

„V kolik vás čeká, Georgi?“

„Nejpozději v půl osmé.“

„A teď máme… tři čtvrtě na sedm, podle mých hodinek. Což nám dává trochu času. Ta ulice za Bee Tree se jmenuje nějak Apple. Zbytek si nepamatuju. Tam budete?“

„Správně. U toho domu za jejím domem.“

„Můžu tam na vás čekat za pět minut.“

„Leda když pojedete jako blázen. Dáme si deset minut. A přineste nějakou rekvizitu, něco, co uvidí z okna obýváku, když se podívá ven. Nevím, třeba…“

„Bude stačit hrnec?“

„Fajn. Takže se tam uvidíme za deset minut.“

Než jsem stačil zavěsit, zeptal se: „Máte zbraň?“

„Ano.“

Jeho odpověď skoro zněla, jako by zavrčel pes. „Dobře.“

6

Ulice za domem Doris Dunningové se jmenovala Wyemore Lane. Ulice za Sadiiným domem byla Apple Blossom Way. Dům číslo 202 ve Wyemore byl na prodej. Dům číslo 140 na Apple Blossom Way neměl na trávníku žádnou ceduli na prodej, ale byla v něm tma a trávník byl přerostlý a plný pampelišek. Zaparkoval jsem vpředu a podíval se na hodinky. Osmnáct padesát.

Za dvě minuty zastavil za mým chevroletem Ranch Wagon a Deke vystoupil. Měl na sobě džíny, kostkovanou košili a úzkou vázanku. V ruce držel hrnec s kytičkovým dekorem. Na hrnci bylo skleněné víko a zdálo se, že obsahuje tři nebo čtyři litry čop-suej.

„Dekeu, nevím, jak vám mám poděkovat…“

„Žádný poděkování si nezasluhuju, spíš pořádně nakopat do zadku. Když jsem ho tehdy viděl, vyjížděl z Western Auto, zrovna když já zajížděl dovnitř. Musel to být Clayton. Ten den zrovna foukalo. Vítr mu shrnul vlasy dozadu a já na vteřinu uviděl ty důlky na spáncích. Ale ty vlasy… dlouhé a úplně jiné barvy… Měl na sobě kovbojské oblečení, sakra práce.“ Zavrtěl hlavou. „Stárnu. Jestli se Sadie něco stane, nikdy si to neodpustím.“

„Je vám dobře? Žádné bolesti na hrudníku nebo něco takového?“

Podíval se na mě jako na blázna. „Budeme tu stát a probírat moje zdraví, nebo se pokusíme dostat Sadie z té kaše?“

„Nejen že se pokusíme. Obejděte blok k jejímu domu. Já zatím proběhnu tady tou zahradou vzadu, pak se proderu živým plotem k Sadiinu domu.“ Samozřejmě jsem myslel na dům Dunningových na Kossuth Street, ale už když jsem to říkal, vzpomněl jsem si, že na konci Sadiiny malé zahrady opravdu roste živý plot. Viděl jsem ho tam mockrát. „Zaklepete a řeknete něco veselého. Tak hlasitě, abych to slyšel. To už budu v kuchyni.“

„Co když bude mít vzadu zamčeno?“

„Má pod schodem klíč.“

„Dobře.“ Chvilku zamračeně přemýšlel, pak zvedl hlavu. „Řeknu: ‚Přijel Avon, zvláštní kastrolová zásilka.‘ A zvednu ten hrnec, aby mě viděl oknem v obýváku, pokud se bude dívat. Bude to stačit?“

„Bude. Chci jenom, abyste ho na pár vteřin zabavil.“

„Nestřílej, kdyby byla možnost, že bys trefil Sadie. Radši toho hajzla slož k zemi. Povede se ti to. Ten chlap, co jsem ho viděl, byl hubený jak vidle.“

Pochmurně jsme se na sebe podívali. Takový plán by vyšel v Maverickovi nebo Gunsmoke, ale tohle byl skutečný život. A ve skutečném životě ti dobří chlapi – i děvčata – někdy dostanou na prdel. Nebo poslední kulku.

7

Dvorek za domem na Apple Bossom Way nebyl úplně stejný jako ten za domem Dunningových, ale podobné si byly. Například tu stála psí bouda, i když bez nápisu SEM PATŘÍ VÁŠ HAFAN. Místo něj byla nad kulatým vchodem nejistou dětskou rukou namalována slova BUTCHŮV BYDLÍK. A okolo nebyli žádní koledníci. Jiné roční období.

Ale plot vypadal úplně stejně.

Propasíroval jsem se jím a sotva si všiml škrábanců, které mi působily tuhé větvičky na pažích. Přikrčený jsem přeběhl Sadiin zadní dvorek a vzal za kliku. Zamčeno. Hmátl jsem pod schod s jistotou, že klíč bude pryč, protože minulost se opakovala, ale zároveň byla tvrdošíjná.

Byl tam. Vylovil jsem ho, strčil do zámku a pomalu jsem jím začal otáčet. Zevnitř to potichu luplo, když západka odskočila. Ztuhl jsem a čekal poplašený jekot. Nic se neozvalo. V obývacím pokoji se svítilo, ale neslyšel jsem žádné hlasy. Možná byla Sadie už mrtvá a Clayton pryč.

Bože, to ne.

Jakmile jsem však dveře otevřel, uslyšel jsem ho. Hlasitě a monotónně drmolil a připadal mi jako Billy James Hargis na uklidňujících lécích. Říkal jí, jaká je kurva a jak mu zničila život. Nebo možná mluvil o dívce, která se ho pokusila dotknout. Pro Johnnyho Claytona byly všechny stejné: sexem posedlé přenašečky chorob. Bylo nutné jim udělat přednášku. A samozřejmě umístit smeták.

Vyklouzl jsem ze střevíců a položil je na linoleum. Nad dřezem svítilo světlo. Podíval jsem se na svůj stín, jestli mě nepředběhne, až půjdu ke dveřím. Vytáhl jsem z kapsy saka revolver a zamířil jsem přes kuchyň, kde jsem chtěl stát u dveří do obývacího pokoje, dokud neuslyším Přijel Avon! A v tu chvíli tam vtrhnu.

Jenže tak se to nestalo. Když se Deke ozval, nebylo v tom nic veselého. Jeho výkřik byl šokovaný a plný vzteku. A neozval se ani za hlavními dveřmi, ozval se přímo z domu.

„Panebože! Sadie!“

Potom se všechno semlelo velice rychle.

8

Clayton vylomil zámek na předních dveřích, takže se nedovíraly. Sadie si toho nevšimla, Deke však ano. Místo aby zaklepal, strčil do nich a vešel s hrncem v rukou. Clayton stále seděl na polštáři a pistolí pořád mířil na Sadie, ale nůž odložil na podlahu vedle sebe. Deke později říkal, že ani nevěděl, že Clayton má nůž. Pochybuji, že si vůbec všiml té pistole. Jeho pozornost se upírala na Sadie. Celý vršek jejích modrých šatů získal blátivě kaštanovou barvu. Její paže a strana pohovky, kde paže visela, byly celé od krve. Ale nejhorší byl její obličej, který byl obrácený směrem k němu. Levá tvář visela ve dvou cárech jako roztržená opona.

„Panebože! Sadie!“ Ten výkřik byl spontánní, čirý projev šoku.

Clayton se otočil a zkřivil horní ret v úšklebku. Zvedl pistoli. Viděl jsem to, když jsem z kuchyně vtrhl dveřmi do obývacího pokoje. A uviděl jsem, že Sadie vyrazila jednou nohou vpřed a kopla do polštáře. Clayton vystřelil, ale kulka letěla do stropu. Když se pokusil vstát, Deke po něm hodil hrnec. Poklice se nadzvedla. Nudle, mleté maso, zelené papriky a rajská omáčka se rozlétly jako vějíř. Hrnec, stále víc než zpoloviny plný, zasáhl Claytona do pravé paže. Čop-suej se vylilo. Revolver kamsi odletěl.

Viděl jsem krev. Viděl jsem Sadiin zmasakrovaný obličej. Viděl jsem Claytona přikrčeného na zakrváceném koberci a zvedl jsem revolver.

„Ne!“ vykřikla Sadie. „Ne, nedělej to, prosím tě, nedělej to!“

Probralo mě to jako políček. Kdybych ho zabil, stal bych se objektem policejního vyšetřování bez ohledu na to, jestli jsem ho zabil oprávněně. Identita George Ambersona by se rozpadla a jakákoli šance, že zabráním listopadovému atentátu, by se vypařila. A jak oprávněné by to zabití vlastně bylo? Vždyť byl odzbrojený.

Nebo jsem si to myslel, protože já jsem ten nůž také neviděl. Byl schovaný pod spadlým polštářem. Ale i kdyby ležel na volném prostranství, možná by mi unikl.

Zastrčil jsem revolver zase do kapsy a zvedl Claytona na nohy.

„Nemůžete mě bít!“ Od rtů mu odletovaly sliny. Víčka se mu třepotala, jak se to děje lidem, když mají záchvat. Pomočil se, slyšel jsem moč kapat na koberec. „Jsem duševně nemocný, nejsem zodpovědný, neodpovídám za své činy, mám na to potvrzení, je v přihrádce na rukavice v autě, ukážu vám h –“

Ten jeho kňučivý hlas, nechutná hrůza v jeho tváři, když byl teď beze zbraně, k tomu prameny obarvených oranžově blonďatých vlasů visící kolem obličeje, dokonce i vůně čop-suej…, to všechno mě rozzuřilo. Ale hlavně mě rozzuřovala Sadie, schoulená na gauči a promáčená krví. Vlasy se jí uvolnily a na levé straně vedle vážně poraněného obličeje jí visely jako spečený chuchvalec. Bude mít jizvu na stejné straně jako Bobbi Jill, jíž po ráně zůstala jen stopa, samozřejmě že ano, minulost se opakuje, ale Sadiino zranění vypadalo, panebože, mnohem hůř.

Vrazil jsem mu facku zprava tak prudce, až mu z levé strany úst odlétly sliny. „Ty šílenče zasranej, to je za ten smeták!“

Pak jsem mu vrazil druhou zleva, takže mu vyletěly sliny z pravého koutku úst, a vychutnával jsem si jeho kničení s onou hořkostí a mizérií, kterou prožíváme jenom při tom nejhorším, kdy je zlo natolik velké, že už se nedá odčinit. Ani odpustit. „To je za Sadie!“

Sbalil jsem ruku do pěsti. Kdesi v jiném světě křičel Deke do telefonu. A že by si třel hrudník stejně jako Turcotte? Ne. Aspoň zatím ne. V tom druhém světě sténala Sadie. „A tohle je za mě!“

Rozehnal jsem se pěstí, a když jsem mu roztříštil nos – prohlásil jsem, že budu mluvit pravdu, a to ve všem –, jeho výkřik byl pro moje uši rajskou hudbou. Pustil jsem ho a on se zhroutil na podlahu.

Pak jsem se otočil k Sadie.

Pokusila se z pohovky vstát, ale padla zpět. Snažila se ke mně natáhnout ruce, ale ani to nedokázala. Padly jí na promáčenou bažinu, v niž se proměnily její šaty. Oči se jí začaly obracet v sloup a já si byl jistý, že omdlí, ale vydržela. „Přišels,“ zašeptala. „Jakeu, tys pro mě přišel. Vy oba.“

„Bee Tree Lane!“ křičel Deke do telefonu. „Ne, neznám číslo, nemůžu si vzpomenout, ale před domem uvidíte dědka s čop-suej na botách, jak na vás mává! Dělejte! Ztratila hodně krve!“

„Seď klidně,“ řekl jsem. „Nesnaž se…“

Vytřeštila oči. Dívala se kamsi za moje rameno. „Pozor! Jakeu, pozor!“

Otočil jsem se a hmátl do kapsy po revolver. Deke se také otočil a sluchátko držel v obou rukou zkroucených artritidou jako palici. Ale i když se Clayton chopil nože, kterým znetvořil Sadie, tak doby, kdy mohl ještě někomu ublížit, právě končily. Tedy ublížit někomu jinému než sobě.

Další scéna, v níž jsem už kdysi hrál a kterou jsem původně zažil na Greenville Avenue nedlouho po svém příjezdu do Texasu. Teď tu nevyřvával Muddy Waters z otevřených dveří Pouštní růže, ale byla tu jiná vážně zraněná žena a jiný muž krvácel z jiného rozbitého nosu a košili měl také vykasanou a její cípy mu plandaly skoro u kolen. Držel nůž místo pistole, ale jinak to bylo totéž.

„Ne, Claytone!“ vykřikl jsem. „Polož to!“

Mezi chomáči oranžových vlasů byly vidět oči, které poulil na omámenou, napůl omdlelou ženu na gauči. „Tohle ty chceš, Sadie?“ zařval. „Jestli tohle chceš, dám ti, co chceš!“

Se zoufalým úsměškem zvedl nůž ke krku… a podřízl se.

ČÁST 5

22. listopadu 1963

Kapitola dvacátá třetí

1

Z dallaských Morning News, 11. dubna 1963 (str. 1):

MUŽ S KULOVNICÍ VYSTŘELIL NA WALKERA

Autor: Eddie Hughes

Podle vyjádření policie se ve středu večer neznámý střelec s výkonnou kulovnicí pokusil zabít bývalého generálmajora Edwina A. Walkera, který byl u sebe doma. Střelec minul kontroverzního politika o dva centimetry.

Walker v devět večer pracoval na svém daňovém přiznání, když kulka pronikla zadním oknem a zanořila se do stěny vedle něho.

Policie tvrdí, že Walker se nepatrně pohnul, což mu očividně zachránilo život.

„Někdo ho měl perfektně na mušce,“ vyjádřil se detektiv Ira Van Cleave. „Nepochybně ho chtěl zabít.“

Walker z pravého rukávu vylovil několik úlomků pláště kulky a stále si vytřásal střepy a zlomky kulky z vlasů, když dorazili novináři.

Walker řekl, že se vrátil do svého domu v Dallasu v pondělí po prvním vystoupení na přednáškovém turné nazvaném „Operace Půlnoční jízda“. Novinářům rovněž řekl…

Z dallaských Morning News, 12. dubna 1963 (str. 7):

DUŠEVNĚ CHORÝ POŘEZAL BÝVALOU MANŽELKU A SPÁCHAL SEBEVRAŽDU

Autor: Mack Dugas

(JODIE) 77letý Deacon Simmons zvaný „Deke“ přijel ve středu večer příliš pozdě, aby zachránil Sadie Dunhillovou před zraněním, ale pro 28letou Dunhillovou, oblíbenou knihovnici z Denholmského konsolidovaného školního okrsku, mohlo být všechno mnohem horší.

Douglas Reems, městský strážník v Jodie, tvrdí: „Kdyby Deke nedorazil, slečna Dunhillová by byla skoro jistě mrtvá.“ Když Simmonse oslovili reportéři, ten jenom řekl: „Nechci o tom mluvit, je po všem.“ Podle konstábla Reemse přemohl Simmons mnohem mladšího Johna Claytona a vypáčil mu malý revolver. Clayton potom vytáhl nůž, jímž předtím zranil svoji manželku, a sám si jím podřízl hrdlo. Simmons a další muž, George Amberson z Dallasu, se marně pokoušeli zastavit jeho krvácení. Clayton zemřel na místě činu.

Pan Amberson, bývalý učitel v Denholmském konsolidovaném školním okrsku, který přijel krátce poté, co byl Clayton odzbrojen, nebyl k zastižení, aby nám poskytl své vyjádření, ale konstáblovi Reemsovi přímo na místě pověděl, že Clayton – bývalý pacient s duševní chorobou – možná sledoval svoji bývalou manželku už řadu měsíců. Zaměstnanci školy byli upozorněni a ředitelka Ellen Dockertyová získala i fotografii, ale Clayton prý svůj zjev maskoval.

Slečna Dunhillová byla převezena sanitkou do nemocnice Parkland Memorial v Dallasu, kde její stav prohlásili za přijatelný.

2

Nesměl jsem ji vidět dřív než v sobotu. Většinu času jsem mezitím strávil v čekárně s knížkou, kterou jsem nedokázal číst. Což ani nevadilo, protože jsem měl velkou společnost – většinou učitelů ze střední školy, kteří se zaskočili poptat, jak to vypadá se Sadie, a k tomu se tu vystřídala skoro stovka studentů, které vozili do Dallasu rodiče, pokud ještě neměli řidičský průkaz. Spousta jich zůstala, aby darovala krev náhradou za litry, jež dostala Sadie. Brzy jsem měl kufřík nacpaný přáníčky a starostlivými vzkazy. Přinesli tolik květin, že to na sesterně vypadalo jako ve skleníku.

Myslel jsem, že jsem si na život v minulosti zvykl, ale přesto mě Sadiin pokoj v nemocnici Parkland šokoval, když mě konečně pustili dovnitř. Nebyla tam žádná koupelna. V rohu dřepěla ošklivá židle s nočníkem, kterou mohl pohodlně použít leda trpaslík a která byla oddělená pouze poloprůhledným igelitovým závěsem (kvůli polosoukromí). Místo tlačítek, jimiž se lůžko zdvihalo a snižovalo, tu byla páka, jejíž bílý nátěr ohmatala spousta rukou. Samozřejmě tu nebyly žádné monitory, které by ukazovaly počítačové hodnoty životních funkcí, a pro pacienta tu nebyla ani televize.

Na kovovém stojanu visela jediná skleněná láhev čehosi – snad fyziologického roztoku. Vedla z ní hadička, která končila na hřbetu Sadiiny levé ruky, kde mizela pod tlustou vrstvou obvazů.

Ale ne tak tlustou, jakou měla obalenou kolem levé strany hlavy. Ustřihli jí na té straně chomáč vlasů, což jí dodávalo nesouměrného trestaneckého výrazu… A samozřejmě že byla potrestána. Doktoři jí nechali pro oko jenom maličkou škvíru. To se otevřelo a s ním i oko na nezabandážované, nezraněné straně obličeje, jakmile uslyšela moje kroky, a i když byla pod prášky, v těch očích se na okamžik objevila hrůza, při které se mi sevřelo srdce.

Pak unaveně otočila tvář ke zdi.

„Sadie – miláčku, to jsem já.“

„Ahoj,“ řekla, ale neotočila se.

Sáhl jsem jí na holé rameno, které vykukovalo z košile, a ona jím škubla, aby mě setřásla. „Prosím tě, nedívej se na mě.“

„Sadie, na tom nezáleží.“

Otočila se zpátky. Smutné, morfiem nasycené oči se na mě podívaly, jedno z hlubin v dírce ovázané fáčem. Obvazy prosakovala ošklivá, nažloutle červená skvrna. Krev a nějaké mazání, usoudil jsem.

„Záleží,“ řekla. „Tohle není jako to, co se stalo Bobbi Jill.“ Pokusila se o úsměv. „Víš, jak vypadá baseballový míček, s tou spoustou červených stehů? Tak přesně tak teď vypadá Sadie. Vylézají a klikatí se kolem dokola.“

„Však vyblednou.“

„Tobě to nedochází. On mi prořízl tvář až dovnitř do pusy.“

„Ale jsi naživu. A já tě miluju.“

„S tím počkej, až mi ty obvazy sundají,“ řekla otupělým, omámeným hlasem. „Ve srovnání se mnou bude Frankensteinova nevěsta vypadat jako Liz Taylorová.“

Vzal jsem ji za ruku. „Jednou jsem něco četl…“

„Myslím, že na literární diskusi ještě nemám chuť. Jakeu.“

Pokusila se ode mě znovu odvrátit, ale já její ruku nepouštěl. „Bylo to jedno japonské přísloví. ‚Kde je láska, i jizvy po neštovicích vypadají jako roztomilé dolíčky.‘ Budu tvoji tvář milovat bez ohledu na to, jak vypadá. Protože je tvoje.“

Rozplakala se a já ji držel, dokud se neutišila. Vlastně jsem si myslel, že už usnula, když řekla: „Já vím, že je to moje vina, vždyť jsem si ho vzala, ale…“

„Není to tvoje vina. Sadie, nevěděla jsi to.“

„Věděla jsem, že s ním není něco v pořádku. A stejně jsem do toho šla. Myslím, že hlavně kvůli tomu, že si to matka a otec tak hrozně přáli. Ještě sem nepřijeli, a já jsem ráda. Protože jim to taky vyčítám. Je to hrozné, že?“

„Když už tak rozdáváš tu vinu, pamatuj s jednou porcí i na mě. Viděl jsem ten zatracený plymouth, se kterým jezdil, nejméně dvakrát kousek od nás, a možná pak ještě několikrát jsem ho zahlédl koutkem oka.“

„V tomhle ohledu si nemusíš nic vyčítat. Ten detektiv od státní policie a texaský ranger, kteří mě vyslýchali, mi říkali, že Johnny měl v autě plný kufr poznávacích značek. Prý je nejspíš kradl u ubytoven pro motoristy. A měl spoustu samolepek na nárazník, jak jim to říkáš…“

„Obtisky.“ Myslel jsem na ten, který mě tehdy v noci v Candlewoodu ošálil. DO TOHO, OKLAHOMO. Udělal jsem chybu, že jsem opakované zjevování bíločerveného plymouthu považoval jenom za další vícehlas minulosti. Mělo mě to trknout. Mě by to i napadlo, kdybych půlkou mozku nezůstával v Dallasu s Leem Oswaldem a generálem Walkerem. A pokud záleželo na vině, pak její porce padala i na Dekea. Přece jen toho chlapa viděl, všiml si těch hlubokých důlků na stranách jeho hlavy.

Nech to být, pomyslel jsem si. Už se stalo. Nedá se to odestát.

Vlastně dalo.

„Jakeu, ví policie, že nejsi… tak úplně tím, za koho se vydáváš?“

Odhrnul jsem jí vlasy z pravé strany tváře, kde je měla stále dlouhé. „V tomto ohledu je to dobré.“

Dekea i mě vyslýchali stejní policisté, kteří vyslýchali Sadie, než ji doktoři odvezli na operační sál. Detektiv státní policie vyslovil vlažnou výtku na adresu mužů, kteří se příliš dívají na televizní kovbojky. Ranger tomu přizvukoval, potom nám potřásl rukou a řekl: „Na vašem místě bych udělal přesně totéž.“

„Deke mě z toho skoro vynechal. Chce mít jistotu, že se školní rada nenakrkne a nebude ti bránit, až se budeš chtít příští rok vrátit do školy. Připadá mi neuvěřitelné, že když tě pořeže šílenec, mohlo by to vést k propuštění z důvodu morální nezpůsobilosti, ale Deke si zřejmě myslí, že nejlíp bude, když…“

„Nemůžu se vrátit. Nemůžu se postavit před děti, když teď takhle vypadám.“

„Sadie, kdybys věděla, kolik jich sem přišlo…“

„To je milé, hodně to pro mě znamená, a právě před ně se nemůžu postavit. Copak to nechápeš? Myslím, že bych se dokázala vypořádat s těmi, co se mi budou smát a dělat si ze mě legraci. V Georgii jsem učila se ženou, která měla zaječí pysk, a hodně jsem se poučila z toho, jak se vyrovnávala s krutostí dospívajících. Mě by ničili ti ostatní. Ti, co to myslí dobře. Ty soucitné pohledy… a pak ti, kdo by ten pohled vůbec nevydrželi.“ Zhluboka, roztřeseně se nadechla a pak vybuchla: „Navíc mám vztek. Vím, že život je těžký, myslím, že v hloubi duše to ví každý, ale proč musí být navíc krutý? Proč musí kousat?“

Vzal jsem ji do náruče. Nepoznamenaná strana obličeje byla horká a jen pulzovala. „To nevím, miláčku.“

„Proč nikdo nedostane druhou šanci?“

Stále jsem ji objímal. Když se jí dech uklidnil, pustil jsem ji a tiše vstal, abych odešel. Aniž otevřela oči, řekla: „Vyprávěl jsi mi, že ve středu večer musíš něco vidět. Nemyslím, že to byl Johnny Clayton, jak si podřezává krk, že?“

„Ne.“

„Propásl jsi to?“

Napadlo mě, že zalžu, ale neudělal jsem to. „Ano.“

Teď otevřela oči, ale namáhalo ji to a neudržela je otevřené příliš dlouho. „A ty dostaneš druhou šanci?“

„Nevím. Není to důležité.“

Nebyla to pravda. Protože to bude důležité pro manželku a děti Johna Kennedyho. Bude to důležité pro jeho bratry. Snad i pro Martina Luthera Kinga. A skoro jistě pro desítky tisíc mladých Američanů, kteří teď chodili na střední školu a kteří, pokud se běh dějin nezmění, budou vyzváni, aby si oblékli uniformu, odletěli na opačný konec světa, roztáhli zadky a nasedli na velký zelený robertek zvaný Vietnam.

Zavřela oči. Odešel jsem z pokoje.

3

Když jsem vystoupil z výtahu, v hale nebyli žádní současní studenti ze střední školy, ale byla tam dvojice absolventů. Mike Coslaw a Bobbi Jill Allnutová seděli na tvrdých plastových židličkách s nepřečtenými časopisy na klíně. Mike vyskočil a potřásl mi rukou. Bobbi Jill mě pořádně objala.

„Je to moc zlé?“ zeptala se. „Myslím,“ přejela si špičkami prstů po své mizející jizvě, „dá se to spravit?“

„Nevím.“

„Mluvil jste s doktorem Ellertonem?“ zeptal se Mike. Ellerton, údajně nejlepší plastický chirurg ve středním Texasu, byl lékař, který předvedl na Bobbi Jill úplný zázrak.

„Dnes odpoledne je v nemocnici, obchází pacienty. Deke, paní Ellie a já s ním máme schůzku za…“ Podíval jsem se na hodinky. „… dvacet minut. Chtěli byste se taky zúčastnit?“

„Rádi,“ řekla Bobbi Jill. „Já prostě vím, že jí to dokáže spravit. Je to génius.“

„Tak pojďte. Uvidíme, co ten génius dokáže.“

Mike mi musel něco vyčíst z tváře, protože mi stiskl paži a řekl: „Třeba to není tak zlé, jak si myslíte, pane Ambersone.“

4

Bylo to horší.

Ellerton nechal kolovat fotografie – ostré černobílé lesklé fotografie, které mi připomněly práce Weegeeho a Diane Arbusové. Bobbi Jill vyjekla a odvrátila se. Deke potichu zamručel, jako by dostal ránu. Ellie jimi stoicky listovala, ale z tváře se jí vytratila všechna barva až na dvě rudé skvrny, které jí hořely na lících.

Na prvních dvou fotografiích visela Sadiina tvář v potrhaných cárech. To jsem viděl ve středu večer a byl jsem na to připravený. Na co jsem ale připravený nebyl, byl pokleslý koutek jako po mrtvici a ochablý sval pod levým okem. Vypadala klaunsky a ve mně to vzbudilo chuť bušit hlavou o stůl, u něhož jsme seděli v malé konferenční místnosti, kterou lékař pro naše setkání zajistil. Nebo – to by bylo lepší – běžet dolů do márnice, kde ležel Johnny Clayton, a zmlátit ho ještě víc.

„Až dnes večer přijedou rodiče té mladé ženy,“ řekl Ellerton, „budu taktní a dám jim naději, protože rodiče si takt a naději zaslouží.“ Zamračil se. „Ačkoli člověk by čekal, že přijedou dřív, vzhledem k tomu, v jak vážném stavu se paní Clay –“

„Slečna Dunhillová“ přerušila ho Ellie tiše, ale zuřivě. „Byla s tím monstrem dle zákona rozvedená.“

„Ano, jistě, neuvědomil jsem si to. Každopádně vy jste její přátelé a já věřím, že si zasloužíte méně taktu a více pravdy.“ Nevzrušeně se podíval na jednu fotografii a poklepal krátkým, čistým nehtem na Sadiinu roztrženou tvář. „Dá se to vylepšit, ale určitě ne uvést do původního stavu. Ne s technikou, kterou mám k dispozici. Snad ode dneška za rok, až se tkáň úplně zahojí, bych možná dokázal napravit nejhorší asymetrii.“

Bobbi Jill začaly téci po tvářích slzy. Vzala Mikea za ruku.

„Trvalé poškození vzhledu je nešťastné,“ pokračoval Ellerton, „ale jsou tu ještě další problémy. Faciální nerv byl přeříznut. Bude mít potíže při jídle na levé straně úst. Pokles oka, který vidíte na těchto fotografiích, jí zůstane po zbytek života, a slzný kanálek byl částečně poškozen. Ale zrak možná zůstane bez následků. Doufáme v to.“

Vzdychl a rozpřáhl ruce.

„Skvělé obory jako mikrochirurgie a nervová regenerace jsou teprve v plenkách, takže s podobnými případy možná budeme moci udělat něco lepšího za dvacet nebo třicet let. V tuto chvíli mohu říct jen to, že udělám, co je v mých silách, abych napravil všechny škody, které se napravit dají.“

Mike poprvé promluvil. Hořkým tónem. „Věčná škoda, že nežijeme v roce 1990, co?“

5

Toho odpoledne vyšla z nemocnice tichá, skleslá skupinka. Na okraji parkoviště se Ellie dotkla mého rukávu. „Měla jsem vás brát vážněji, Georgi. Je mi to strašlivě líto.“

„Nemyslím, že by to dopadlo o moc jinak,“ řekl jsem, „ale jestli mi to chcete vynahradit, požádejte Freddyho Quinlana, aby mi zavolal. To je ten realitní agent, který mi pomohl, když jsem prvně přijel do Jodie. Chci být letos v létě blízko u Sadie, což znamená, že si musím něco pronajmout.“

„Můžete bydlet u mě,“ ozval se Deke. „Mám spoustu místa.“

„Myslíte to vážně?“

„Prokázal byste mi tím laskavost.“

„Velice rád zaplatím…“

Jenom mávl rukou. „Můžete přispívat na jídlo. To bude stačit.“

Přijeli s Ellie v Dekeově Ranch Wagonu. Díval jsem se za nimi, jak odjíždějí, pak jsem se odvlekl ke svému chevroletu, který mi teď připadal – nejspíš nespravedlivě –, že nosí smůlu. Do West Neely se mi vůbec nechtělo, protože tam nepochybně budu poslouchat, jak si Lee Marině stěžuje, že netrefil generála Walkera.

„Pane Ambersone?“ To byl Mike. Bobbi Jill stála několik kroků stranou s rukama pevně založenýma na hrudi. Vypadala, že je jí zima a je nešťastná.

„Ano, Mikeu.“

„Kdo bude platit účty za pobyt slečny Dunhillové v nemocnici? A všechny ty operace, o kterých mluvil? Má nějaké pojištění?“

„Něco ano.“ Ale to zdaleka nebude stačit, rozhodně ne na takovou věc. Vzpomněl jsem si na její rodiče, ale fakt, že se zatím neukázali, mi dělal starosti. Přece jí nemohou vyčítat, co Clayton udělal…, nebo ano? Nechápal jsem, jak by mohli, ale já přišel ze světa, kde se s ženami jednalo jako s plnoprávnými lidmi, aspoň většinou. Rok 1963 mi nikdy nepřipomínal cizí zemi tolik jako v té chvíli.

„Pomůžu, jak budu moci,“ řekl jsem, ale kolik to asi bude? Moje hotovostní rezerva byla dostatečná, aby mě udržela nad vodou dalších pár měsíců, ale nebude stačit, abych zaplatil půl tuctu operací obličeje. Nechtěl jsem se vracet do Důvěryhodné finanční na Greenville Avenue, ale asi budu muset. Za necelý měsíc začínalo Kentucké derby a podle sázkařské sekce v Alových poznámkách bude vítěz Chateaugay, naprostý outsider. Tisícovka by mi vynesla sedm nebo osm tisíc, což by stačilo na zaplacení Sadiina pobytu v nemocnici a také – v cenách z roku 1963 – alespoň na některé následné operace.

„Mám nápad,“ řekl Mike a ohlédl se. Bobbi Jill se na něj povzbudivě usmála. „Tedy já a Bobbi Jill bysme měli nápad.“

„Bychom měli nápad. Mikeu. Už nejsi malý kluk, tak podle toho mluv.“

„Dobře, dobře, promiňte. Jestli se můžete tak na deset minut vrátit do kavárny, vyložíme vám ho.“

Šel jsem. Pili jsme kávu. Poslouchal jsem, jaký mají nápad. A souhlasil jsem. Někdy, když minulost zazní více hlasy, moudrý člověk si odkašle a přidá k ní i ten svůj.

6

Večer se v bytě nade mnou odehrávala ukázková hádka. Malá June rovněž přispěla svou troškou do mlýna a řvala z plných plic. Neobtěžoval jsem se s odposloucháváním, stejně na sebe budou křičet hlavně v ruštině. Potom se kolem osmé rozhostilo nezvyklé ticho. Usoudil jsem, že šli spát o dvě hodiny dřív než obyčejně, a ulevilo se mi.

Přemýšlel jsem, že si také půjdu lehnout, když u chodníku zastavil de Mohrenschildtův koráb cadillac. Jeanne vyklouzla ven, George vyskočil se svým obvyklým napruženým elánem. Otevřel zadní dveře za sedadlem řidiče a vytáhl velkého vycpaného králíka neuvěřitelné fialové barvy. Chvíli jsem na to zíral mezerou mezi závěsy, než mi to došlo. Zítra je Velikonoční neděle.

Zamířili k venkovním schodům. Jeanne kráčela. George klusal napřed. Jeho dusot po chatrných schodech otřásal celou budovou.

Zaslechl jsem shora polekané hlasy, sice tlumené, ale zřetelně tázavé. Přes strop mi přeběhly kroky, takže svítidlo u mě v obývacím pokoji zadrnčelo. Mysleli si Oswaldovi, že je přichází zatknout dallaská policie? Nebo že je to některý agent FBI nasazený na Leea, když ještě s rodinou bydlel v Mercedes Street? Doufal jsem, že ten malý hajzlík má srdce až v krku, kde ho dusí.

Dveře nad schody se otřásly pod přívalem klepání a de Mohrenschildt bodře zavolal: „Otevři, Lee! Otevři, ty pohane!“

Dveře se otevřely. Nasadil jsem si sluchátka, ale nic jsem neslyšel. Potom, zrovna když jsem se rozhodl vyzkoušet mikrofon s miskou tupperware. Lee nebo Marina rozsvítili lampu se štěnicí. Znovu fungovala, aspoň prozatím.

„… pro dítě,“ říkala Jeanne.

„Á, dík.“ To byla Marina. „Děkuji mnohokrát, Jeanne, tak laskavá!“

„Nestůj tam jenom tak, soudruhu, přines nám něco k pití!“ hlaholil de Mohrenschildt. Působil dojmem, že už má trochu upito.

„Mám jenom čaj,“ řekl Lee. Mluvil podrážděně a rozespale.

„Čaj stačí. V kapse mám něco, co ho vylepší.“ Skoro jsem viděl, jak mrká.

Marina a Jeanne přešly na ruštinu. Lee a de Mohrenschildt – jejich těžší kroky jsem si nemohl splést – zamířili ke kuchyňskému koutu, a já věděl, že tam je ztratím. Ženy stály blízko lampy a jejich hlasy přehluší rozhovor mužů.

Pak Jeanne anglicky pronesla: „Má ty svatá dobroto, je tohle puška?“

Všechno se zastavilo, včetně mého srdce – aspoň jsem měl takový pocit.

Marina se zasmála. Byl to takový ten zvonivý smích jako na koktejlové party, hahaha, vyumělkovaný až na půdu. „On ztratí práci, my nemáme peníze, a tenhle bláznivec koupí pušku.“ Já říkám: ‚Dej do skříně, ty blázne idiote, aby to nerozčilovalo moje těhotenství.‘

„Chtěl jsem si trochu zastřílet na terč, nic víc,“ ozval se Lee. „U námořnictva jsem byl docela dobrej. Ani jednou jsem neminul.“

Další ticho. Zdálo se, že trvá věčnost. Pak zaburácel de Mohrenschildtův mocný, bujarý smích. „No tak, nehraj to na nás! Jak to, žes ho minul, Lee?“

„Nevím, o čem to sakra mluvíte.“

„O generálu Walkerovi, chlapče! Někdo skoro rozmázl mozek toho negrobijce po celé zdi v jeho kanceláři u něj doma na Turtle Creek. Chceš říct, že jsi to nevěděl?“

„Poslední dobou jsem nečetl noviny.“

„Ale?“ ozvala se Jeanne. „Nevidím tamhle na stoličce Times Herald?“

„Myslím to tak, že nečtu zprávy. Jsou moc depresivní. Jenom stránky s vtipama a pracovní inzeráty. Velkej bratr říká: sežeň si práci, jinak děcko hladoví.“

„Takže tos nebyl ty, kdo tam střílel pánu bohu do oken?“ ujišťoval se de Mohrenschildt.

Posmíval se mu. Provokoval ho.

Otázka zněla proč. Protože de Mohrenschildt by ani v nejdivočejším snu nevěřil, že taková nula jako Ozzie Králík byl tím střelcem ze středečního večera…, nebo protože věděl, že tam Lee byl? Snad proto, že si Jeanne všimla té kulovnice? Přál jsem si z celého srdce, aby tam ty ženy nebyly. Vzhledem k možnosti, že bych mohl slyšet, jak si Lee a jeho zvláštní amigo povídají jako muž s mužem, mohly být moje otázky zodpovězeny. Takhle to vypadalo, že si pořád nemohu být jistý.

„Myslíte, že jsem takový šílenec, abych na někoho střílel, když mi přes rameno čumí J. Edgar Hoover?“ Lee mluvil, jako by se snažil to zlehčovat, škádlit se s Georgem, ne notovat si s Mitchem, ale moc mu to nešlo.

„Nikdo si nemyslí, že jste na někoho střílel, Lee,“ řekla Jeanne smířlivě. „Jenom slibte, že až dítě začne chodit, najdete pro tu svoji pušku bezpečnější místo než skříň.“

Marina na to něco odpověděla rusky, ale já dítě občas zahlédl na předzahrádce, a věděl jsem, co Marina říká – že June už chodí.

„Junie bude mít radost z pěkného dárku,“ řekl Lee, „ale my Velikonoce neslavíme. Jsme ateisti.“

Možná on, ale podle Alových poznámek Marina – s pomocí svého obdivovatele George Bouheho – nechala June tajně pokřtít někdy v době kolem karibské krize.

„To my také,“ řekl de Mohrenschildt. „Proto oslavujeme velikonočního zajíčka!“ Přesunul se blíž k lampě a jeho burácivý smích mě málem ohlušil.

Potom mluvili ještě dalších deset minut, míchali ruštinu s angličtinou. Pak Jeanne řekla: „Už vás necháme na pokoji. Myslím, že jsme vás vytáhli z postele.“

„Ne, ne, byli jsme vzhůru,“ řekl Lee. „Díky, že jste se zastavili.“

George řekl: „Brzy si promluvíme. Lee, co? Můžeš přijít do venkovského klubu. Zorganizujeme servírky do kolektivu!“

„Jasně, jasně.“ Už se přesunovali ke dveřím.

De Mohrenschildt řekl ještě něco, ale tak potichu, že jsem zachytil jen několik slov. Možná to bylo dostal zpět. Nebo dostals mě, i když nevím, jestli se to v šedesátých letech takhle říkalo.

Kdy jsi ji dostal zpět? Tohle řekl? Jako ve větě kdy jsi tu pušku dostal zpět?

Přehrál jsem si ten pásek asi pětkrát, ale při té velmi nízké rychlosti to prostě nešlo rozeznat. Ležel jsem a nespal ještě dlouho poté, co Oswaldovi ulehli. Nespal jsem ani ve dvě ráno, kdy June chvilku plakala a matka ji znovu ukolébala do snů. Vzpomněl jsem si na Sadie, která spala neklidným morfiovým spánkem v nemocnici Parkland. Pokoj měla ošklivý a postel úzkou, ale já bych tam spát dokázal, tím jsem si byl jist.

Přemýšlel jsem o de Mohrenschildtovi, o tom šíleném teatrálním šaškovi, který si trhá na veřejnosti košili. Co jsi to říkal, Georgi? Cos to tam nakonec říkal? Bylo to kdy jsi ji dostal zpět? Bylo to dostals mě, skoro jsem ti uvěřil? Bylo to já jich dostal pět? Nebo něco úplně jiného?

Nakonec jsem usnul. A zdálo se mi, že jsem se Sadie na karnevalu. Přišli jsme na střelnici, kde stál Lee s kulovnicí zapřenou do jamky pod ramenem. Chlapík za pultem byl George de Mohrenschildt. Lee třikrát vypálil a nezasáhl ani jediný terč.

„Promiň, synku,“ řekl de Mohrenschildt, „pro někoho, kdo střílí pánu bohu do oken, nemáme žádnou výhru.“

Pak se ke mně otočil a zazubil se.

„Přistupte blíž, synu, možná budete mít větší štěstí. Někdo zabije prezidenta, tak proč ne vy?“

Probudil jsem se s trhnutím do prvního chabého denního světla. Oswaldovi nade mnou ještě spali.

7

Odpoledne o Velikonoční neděli jsem byl zpět na Dealey Plaza, seděl v parku na lavičce a díval se na odpudivou cihlovou krychli, v níž byl velkosklad učebnic. Uvažoval jsem, co dělat dál.

Za deset dní se Lee odstěhuje z Dallasu do New Orleansu, města, kde se narodil. Dostane tam práci, bude promazávat stroje u jedné kávové společnosti a najme si byt na Magazine Street. Marina a June stráví asi čtrnáct dní u Ruth Paineové a jejích dětí v Irvingu a pak odjedou za ním. Já je následovat nebudu. Určitě ne, když Sadie čeká dlouhé zotavování a nejistá budoucnost.

Zabiju Leea mezi Velikonoční nedělí a čtyřiadvacátým dubnem? To bych nejspíš mohl. Jelikož ztratil práci u Jaggarse-Chilese-Stovalla, většinu času trávil buď v bytě, nebo roznášením letáků Fair play pro Kubu po centru Dallasu. Jednou za čas zašel do veřejné knihovny, kde zřejmě vyměnil Ayn Randovou a Karla Marxe za kovbojky Zanea Greye.

Zastřelit ho na ulici nebo u knihovny na Young Street by byl recept na okamžité zatčení, ale co kdybych to udělal v tom bytě nahoře, až bude Marina v Irvingu pomáhat Ruth Paineové zlepšovat ruštinu? Mohl bych zaklepat na dveře, a až by mi otevřel, vpálil bych mu kulku do hlavy. Hotovo dvacet. Žádné riziko, že na větší vzdálenost střelím pánu bohu do oken. Problém byl, co potom. Musel bych utéci. Kdybych neutekl, byl bych první, koho by policie vyslýchala. Přece jenom jsem byl soused zdola.

Mohl bych tvrdit, že jsem tu nebyl, když se to stalo, a oni by mi to možná nějakou dobu baštili, ale jak dlouho by trvalo, než by zjistili, že ten George Amberson z West Neely Street je tentýž George Amberson, který byl náhodou nedávno na místě trestného činu v Bee Tree Lane v městečku Jodie? To by znamenalo důkladné prověřování, a prověřování by brzy ukázalo, že učitelský diplom George Ambersona pochází z pochybné továrny na diplomy v Oklahomě a doporučení George Ambersona jsou falešná. V tu chvíli by mě velmi pravděpodobně zatkli. Policie by získala soudní příkaz k otevření mé bezpečnostní schránky, až by zjistila, že nějakou mám, a to by nejspíš zjistila. Pan Richard Link, můj bankéř, by uviděl mé jméno a/nebo fotografii v novinách a promluvil by. Co by si policie vybrala z mých pamětí? Že jsem měl motiv, abych Oswalda zastřelil, i když šílený.

Ne, musel bych utíkat ke králičí noře, někde v Oklahomě nebo Arkansasu se zbavit chevroletu a pak jet autobusem nebo vlakem. A kdybych to zvládl zpátky do roku 2011, už bych nemohl do králičí nory znovu vlézt, aniž bych způsobil reset. To by znamenalo navždy opustit Sadie, znetvořenou a samotnou. Samozřejmě ode mě utekl, myslela by si. Vedl silné řeči o jizvách po neštovicích, že jsou hezké jako dolíčky, ale jakmile uslyšel Ellertonovu prognózu – ošklivá dnes, ošklivá navždy –, práskl do bot.

Možná by mi to ani nevyčítala. To byla ta nejhnusnější možnost.

Ale ne. Ne. Dokázal jsem si představit ještě hnusnější. Co když se dostanu zpátky do roku 2011 a zjistím, že Kennedy byl 22. listopadu přece jen zavražděn? Pořád jsem si nebyl jist, že Oswald jednal sám. Jakým právem jsem mohl říci, že deset tisíc autorů konspiračních teorií se plete, zvlášť když se opírám o několik útržkovitých informací, na nichž se celý můj hon a sledování zakládal?

Možná nahlédnu do wikipedie, a přece jen odhalím toho střelce, který byl na travnatém pahorku. Nebo na střeše vězení a okresního soudu na Houston Street a byl vyzbrojený odstřelovačskou puškou, ne Mannlicher-Carcanem na dobírku. Nebo se schovával v kanálce na Elm Street, odkud periskopem pozoroval, jak Kennedy přijíždí, jak tvrdili někteří zdivočelí zastánci konspirace.

De Mohrenschildt byl nějak propojený se CIA. Dokonce Al Templeton, který si byl skoro jist, že Oswald jednal sám, tohle uznával. Al byl přesvědčen, že zasahoval jenom málo, že jen trousil žvásty o Jižní a Střední Americe, aby se nepřestalo mluvit o jeho různých naftových spekulacích. Ale co když byl něčím víc? CIA nesnášela Kennedyho od chvíle, kdy odmítl poslat americké vojáky, aby podpořili obléhané partyzány v Zátoce sviní. Jeho obratné zvládnutí karibské krize tu nenávist jen prohloubilo. Špioni to chtěli použít jako záminku k ukončení studené války jednou provždy, protože byli přesvědčení, že ta vytrubovaná „raketová nerovnováha“ je fikce. Tohle se dalo vyčíst v novinách, někdy mezi řádky zpráv, někdy napsáno naplno v názorové sekci novin.

Co když některé vzpurné elementy v CIA přemluvily George de Mohrenschildta k mnohem nebezpečnější misi? Ne aby sám zabil prezidenta, ale aby naverboval několik ne zcela vyrovnaných jedinců, kteří budou ochotni takovou práci udělat? Kývl by de Mohrenschildt na takovou nabídku? Podle mě by mohl. Žili si s Jeanne na vysoké noze, ale netušil jsem, jak uživí cadillac, venkovský klub a rozlehlý dům na Simpson Stuart Road. Kdyby sloužil jako spojka, zkratka mezi americkým prezidentem s terčem na hrudi a agenturou, která ho teoreticky měla poslouchat na slovo, to by byla nebezpečná práce, ale pokud byl potenciální zisk dostatečně velký, muž žijící nad poměry by mohl být v pokušení. A ani by nemusel dostávat odměnu v hotovosti, to na tom bylo krásné. Jen ty skvělé naftové pronájmy ve Venezuele, Haiti a debetní účet v bance. Navíc by taková práce mohla takového nafoukance, jako je de Mohrenschildt, lákat. Měl rád vzruch a na Kennedym mu nezáleželo.

Kvůli Johnu Claytonovi jsem nedokázal vyloučit, že se de Mohrenschildt na pokusu o zabití Walkera podílel. Byla to Oswaldova puška, ano, ale co když Lee v rozhodující chvíli zjistil, že nedokáže vystřelit? Pomyslel jsem si, že by tomu nechutnému skrčkovi bylo podobné, kdyby se v kritickém okamžiku zasekl. Uměl jsem si představit, jak de Mohrenschildt vytrhne carcano Leeovi z rozklepaných rukou a zavrčí Dej to sem, udělám to sám.

Byl by de Mohrenschildt schopen vystřelit to ráno zpoza popelnice, kterou chtěl Lee použít jako odstřelovačskou opěrku? Jeden řádek v Alových poznámkách mě přivedl k názoru, že odpověď zní ano: Vyhrál šampionát ve střelbě na holuby ve venkovském klubu v roce 1961.

Kdybych Oswalda zabil a Kennedy by stejně zemřel, všechno by to bylo k ničemu. A co potom? Opláchnout a opakovat? Znovu zabít Franka Dunninga? Znovu zachránit Carolyn Poulinovou? Znovu jet do Dallasu?

Znovu se seznámit se Sadie?

Nebyla by poznamenaná, což by bylo dobře. Věděl bych, jak její šílený ex-manžel vypadá i s obarvenými vlasy a vším ostatním, a tentokrát bych ho zastavil dřív, než by se dostal tak blízko. To by také bylo dobře. Ale už jenom pomyšlení na to, že bych tím vším procházel znovu, mě vyčerpalo. Ani jsem si nemyslel, že bych mohl zabít Leea chladnokrevně, aspoň ne na základě momentálních důkazů. S Frankem Dunningem jsem si byl jistý. Viděl jsem to.

Takže – co teď?

Bylo čtvrt na pět a já se rozhodl, že teď půjdu na návštěvu za Sadie. Zamířil jsem k autu, které parkovalo na hlavní silnici. Na rohu Main a Houston Street, hned za budovou starého soudu, se mě zmocnil pocit, že mě někdo pozoruje, a otočil jsem se. Na chodníku za mnou nikdo nebyl. Pozoroval mě knižní velkosklad, upíral na mě všechna svá prázdná okna mířící na Elm Street, kudy bude asi za dvě stě dnů od Velikonoční neděle projíždět prezidentova kolona.

8

Když jsem přijel, na Sadiině patře právě podávali večeři: čop-suej. Ta vůně u mě vyvolala živý obraz, jak krev vystříkla na ruku a předloktí Johna Claytona, než padl na koberec, naštěstí tváří k zemi.

„Zdravím, pane Ambersone,“ řekla vrchní sestra, když jsem se zapsal. Byla to prošedivělá žena s naškrobenou bílou čepičkou a uniformou. Na úctyhodném hrudníku měla připíchnuté kapesní hodinky. Dívala se na mě zpoza barikády květin. „Včera večer se tu strhl pořádný pokřik. Říkám vám to jenom proto, že jste její snoubenec, jasné?“

„Jasné,“ řekl jsem. Přesně tím jsem chtěl být, bez ohledu na pořezaný obličej.

Sestra se naklonila mezi dvěma přecpanými vázami blíž ke mně. Vlasy jí pročíslo několik kopretin. „Podívejte, já normálně o svých pacientech nikdy nedrbu a mladším sestrám, co to dělají, vždycky zvednu mandle. Ale to, jak se k ní chovali rodiče, nebylo správné. Asi jim nemám tak úplně za zlé, že sem jeli z Georgie s rodiči toho šílence, ale…“

„Počkejte. Vy mi tu tvrdíte, že Dunhillovi a Claytonovi přijeli stejným autem?“

„Nejspíš byli za šťastnějších časů jedna ruka, no dobře, fajn, ale říkat svojí dceři, když jsou u ní na návštěvě, že jejich dobří přátelé Claytonovi jsou dole v márnici, aby si vyzvedli synovo tělo…“ Zavrtěla hlavou. „Taťka neřekl ani bú, zato ta ženská…“

Rozhlédla se, aby se přesvědčila, že jsme stále sami, uviděla, že tu nikdo není, a obrátila se znovu ke mně. Její prostá venkovská tvář byla zkřivená vztekem.

„Ta pořád něco mlela. Jenom jednou se dcery zeptala, jak se cítí, a pak už to bylo samé chudáci Claytonovi tohle a chudáci Claytonovi tamto. Vaše slečna Dunhillová byla zticha, dokud její matka neřekla, že je to hrozná ostuda a že budou muset začít chodit do jiného kostela. To už to děvče ztratilo nervy a začalo na ně řvát, aby vypadli.“

„To je dobře,“ řekl jsem.

Já ji slyšela ječet: ‚Chcete vidět, co mi provedl syn těch vašich dobrých přátel?‘ A, milánku, v tu chvíli jsem vyrazila sprintem. Protože si začala strhávat obvazy. A ta matka… ona se naklonila blíž, pane Ambersone. Úplně dychtivě. Ona se vyloženě chtěla podívat. Vyhnala jsem je ven a zavolala jednoho doktora, aby dal slečně Dunhillové injekci na uklidnění. Ten otec – takové tintítko – se snažil za manželku omluvit. ‚Nevěděla, že to Sadie rozčílí,‘ tvrdil mi. ‚No,‘ já na to, ‚a co vy? Spolkl jste jazyk?‘ „A víte, co ta ženská řekla, než nastoupili do výtahu?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Prý ‚Nemůžu mu to vyčítat, jak bych mohla? Hrával si na naší zahradě a byl to tak milý hoch.‘ Věřil byste tomu?“

Věřil. Protože jsem si pomyslel, že jednu takovou paní Dunhillovou jsem už potkal. Na West Seventh Street, kde se hnala za svým starším synem a ječela z plných plic Stůj, Roberte, nechoď tak rychle, ještě jsem s tebou neskončila.

„Možná ji zastihnete… rozcitlivělou,“ řekla sestra. „Jenom jsem chtěla, abyste věděl, že k tomu má dobrý důvod.“

9

Nebyla nijak rozcitlivělá. Uvítal bych, kdyby byla. Pokud existuje něco jako klidná deprese, tak přesně tu měla Sadie v hlavě tehdy večer o Velikonocích. Aspoň že seděla na židli, před sebou talíř s nedotčeným čop-suej. Zhubla. Připadalo mi, že se její dlouhé tělo v bílé nemocniční košili vznáší, a přitáhla si ji k sobě, když mě uviděla.

Usmála se však – tou stranou tváře, kterou to stále šlo – a nastavila mi zdravé líčko k políbení. „Ahoj, Georgi – asi bych ti měla říkat takhle, co myslíš?“

„Možná ano. Jak je ti, zlato?“

„Prý je mi líp, ale mám pocit, že mi obličej někdo namočil do benzinu a pak zapálil. Je to tím, že mi ubírají léky na bolest. Bůh chraň, abych si zvykla na drogy.“

„Jestli jich potřebuješ víc, můžu s někým promluvit.“

Zavrtěla hlavou. „Jsem po nich jako praštěná pytlem a já potřebuji přemýšlet. Taky po nich hůř ovládám emoce. Měla jsem s matkou a otcem dost hlasitou výměnu názorů.“

Byla tu jenom jedna židle – pokud jste nechtěli počítat záchodovou židli v rohu –, takže jsem si sedl na postel. „Vrchní sestra mi to už hlásila. Podle toho, co zaslechla, jsi měla naprosté právo takhle vypěnit.“

„Možná, ale k čemu to bude? Máma se nikdy nezmění. Dokáže mluvit celé hodiny o tom, jak ji přivádím do hrobu, ale s nikým jiným nemá soucit. Nemá v sobě takt, ale chybí jí ještě něco. Je na to jedno slovo, ale nemůžu si vzpomenout.“

„Empatie?“

„To je ono. A má hodně ostrý jazyk. Za ty roky udělala z táty ořezaný špalíček. Poslední dobou skoro vůbec nemluví.“

„Už se s nimi nemusíš vidět.“

„Myslím, že musím.“ Její klidný, odtažitý hlas se mi líbil stále méně. „Máma říká, že mi uklidí v mém starém pokoji, a já opravdu nemám kam jinam jít.“

„Tvůj domov je v Jodie. A máš tam práci.“

„Myslím, že o tom jsme už mluvili. Podám výpověď.“

„Ne, Sadie, ne. To je hodně špatný nápad.“

Usmála se, jak nejlépe dokázala. „Mluvíš jako paní Ellie. Která ti nevěřila, když jsi tvrdil, že Johnny je nebezpečný.“ Zamyslela se nad tím a dodala: „Samozřejmě ani já ti nevěřila. Pokud šlo o něj, chovala jsem se pořád jako hloupá husa, že?“

„Máš dům.“

„To je pravda. A hypoteční splátky, na které teď nemám. Budu ho muset pustit.“

„Splácet můžu já.“

To ji probralo. Vypadala šokovaně. „To si nemůžeš dovolit!“

„Vlastně můžu.“ Což byla pravda… aspoň na nějakou dobu. Navíc tu vždycky bylo Kentucké derby a Chateaugay. „Stěhuji se z Dallasu k Dekeovi. Nebude chtít nájemné, takže budu mít volné peníze na splátky.“

Na okraj víčka pravého oka se vyšplhala slza a tam se třásla. „Tobě to nedochází. Já se nedokážu sama o sebe postarat, aspoň zatím ne. Nikam na byt nepůjdu, jen domů, kde máma najme ošetřovatelku, aby mi pomohla s tím nejhorším. Ještě mi zbyla trocha hrdosti. Ne moc, ale trocha ano.“

„Já se o tebe postarám.“

Hleděla na mě rozšířenýma očima. „Cože?“

„Slyšela jsi. A pokud jde o mě. Sadie, můžeš si svoji hrdost strčit tam, kam slunko nezasvítí. Přihodilo se, že tě miluju. A jestli miluješ ty mě, přestaneš plácat blbosti o tom, že se vrátíš domů k tomu krokodýlovi, co ti dělá matku.“

Podařilo se jí chabě pousmát a pak tiše seděla a přemýšlela, ruce složené v klíně chatrné košile. „Přijel jsi do Texasu něco udělat a určitě se nejedná o ošetřování školní knihovnice, která byla příliš pitomá na to, aby zavčas poznala, že je v nebezpečí.“

„Moje práce v Dallasu počká.“

„A může počkat?“

„Ano.“ A bylo to, rozhodl jsem se. Lee pojede do New Orleansu a já se vrátím do Jodie. Minulost se se mnou rvala, a toto kolo tedy vyhraje. „Potřebuješ čas. Sadie, a já ho mám. Tak ho můžeme strávit společně.“

„Přece mě nemůžeš chtít.“ Sotva to zašeptala. „Když teď vypadám takhle.“

„Jenže chci.“

Podívala se na mě očima, které se bály naděje, ale stejně doufaly. „Proč?“

„Protože jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo.“

Zdravá strana úst se jí začala chvět. Slza jí přetekla na tvář a za ní následovaly další. „Kdybych nemusela jet zpátky do Savannah, kdybych s nimi nemusela bydlet, bydlet s ní…, možná bych pak mohla být, já nevím, aspoň trochu v pořádku.“

Vzal jsem ji do náručí. „Budeš víc než trochu v pořádku.“

„Jakeu?“ Hlas měla zdušený slzami. „Udělal bys pro mě něco, než půjdeš?“

„Copak, miláčku?“

„Odnes to zatracené čop-suej. Z té vůně se mi zvedá žaludek.“

10

Ošetřovatelka s rameny jako fotbalový obránce a hodinkami připnutými na hrudník se jmenovala Rhonda McGinleyová a osmnáctého dubna trvala na tom, že dotlačí kolečkové křeslo se Sadie nejen k výtahu, ale až k silnici, kde čekal Deke s otevřenými dveřmi svého stejšnu.

„Nerada bych vás tu zase někdy viděla, zlatíčko,“ řekla sestra McGinleyová, když jsme pomohli Sadie do auta.

Sadie se roztržitě usmála a nic neřekla. Byla – a to nijak nepřeháním – zfetovaná až na půdu. Doktor Ellerton jí ráno prohlížel obličej a to byla hodně bolestivá procedura, která si vyžádala více léků proti bolesti.

McGinleyová se ke mně otočila. „Pár měsíců bude potřebovat spoustu něžné a láskyplné péče.“

„Já vím. Udělám, co bude v mých silách.“

Rozjeli jsme se. Patnáct kilometrů na jih od Dallasu Deke řekl: „Seber jí to a vyhoď z okna. Já musím dávat pozor na ten zatracený provoz.“

Sadie usnula s cigaretou doutnající mezi prsty. Naklonil jsem se přes sedadlo a cigaretu jí vyškubl. Zasténala a řekla: „Ne, Johnny, prosím tě, nech mi ji.“

Pohlédli jsme s Dekem na sebe. Jen na vteřinu, ale stačilo mi to, abych viděl, že myslíme na totéž: Čeká nás dlouhá cesta. Dlouhá.

11

Nastěhoval jsem se k Dekeovi do jeho domu ve španělském stylu na Sam Houston Road. Aspoň na oko, pro veřejnost. Ve skutečnosti jsem se nastěhoval k Sadie do domu číslo 135 na Bee Tree Lane. Bál jsem se, co tam asi najdeme, když jsme ji teď vedli dovnitř, a myslím, že Sadie se také bála, i když byla omámená léky. Ale paní Ellie a Jo Peet, který na škole vedl dílny, zverboval několik důvěryhodných děvčat, která před Sadiiným návratem celý dům uklidila, naleštila a vydrhla ze stěn všechny stopy po Claytonově špíně. Koberec v obývacím pokoji zmizel a nahradil ho jiný. Ten nový byl pracovně šedý, žádná vzrušující barva, ale pravděpodobně to byla moudrá volba. Šedé věci málokdy vyvolávají vzpomínky. Její rozřezané oblečení odnesly a místo něj tu bylo nové.

Sadie se o novém koberci a jiném oblečení nikdy nezmínila ani slovem. Nejsem si jistý, jestli to vůbec zaznamenala.

12

Trávil jsem u ní celé dny, vařil pro ni jídlo, pracoval na malé zahradě (která bude v dalším horkém létě ve středním Texasuskomírat, ale nezahyne docela) a předčítal jí Ponurý dům. Také jsme začali sledovat několik telenovel, které dávali odpoledne: Tajná bouře, Mladý doktor Malone, Z těchto kořenů a naši osobní favoritku Hranice noci.

Začala si česat pěšinku ve vlasech vpravo místo uprostřed a pěstovala si účes ve stylu Veroniky Lakeové, který zakryje nejhorší zjizvení, až jí nakonec sundají obvazy. Dlouho ovšem bez nich nebude. První rekonstrukční operace – do níž se pustí tým čtyř lékařů – byla naplánovaná na pátého srpna. Ellerton říkal, že pak budou následovat nejméně další čtyři.

Po večeři, kterou jsme si se Sadie dali (Sadie se v ní většinou jen trochu ponimrala) jsem zajel k Dekeovi, protože malé město je plné velkých očí napojených na ukecané huby. Nejlepší bylo, aby ty velké oči viděly moje auto po západu slunce před Dekeovým domem. Jakmile se setmělo, šel jsem pěšky tři kilometry zpátky k Sadie, kde jsem přespal na nové rozkládací pohovce až do pěti ráno. Skoro vždycky to byl přerušovaný odpočinek, protože noci, kdy Sadie netrápily zlé sny, takže křičela a házela sebou, až mě probudila, byly vzácné. Ve dne byl Johnny Clayton mrtvý. Po setmění ji stále pronásledoval s pistolí a nožem v ruce.

Chodil jsem k ní a utišoval, jak nejlépe jsem uměl. Někdy doklopýtala se mnou do obývacího pokoje a vykouřila si cigaretu, než se odšourala zpátky do postele. Vždycky si při tom pečlivě uhlazovala vlasy přes zraněnou část obličeje, jako by se chránila. Nedovolila mi, abych ji převazoval. Dělala si to sama, v koupelně za zavřenými dveřmi.

Po jedné zvlášť příšerné noční můře jsem přiběhl do ložnice a tam ji uviděl stát nahou u postele, kde vzlykala. Strašlivě pohubla. Noční košile jí ležela kolem nohou. Zaslechla mě a otočila se, jednou rukou si zakrývala prsa a druhou klín. Vlasy se jí zhouply k pravému rameni, kam vlastně patřily, a já spatřil oteklé jizvy, tlusté stehy, nakrabacenou povislou tkáň, kterou lékaři nahrubo přišili zpátky k lícní kosti.

„Jdi pryč!“ zakřičela. „Nedívej se na mě takhle, běž přece pryč!“

„Sadie, co je? Proč sis svlékla noční košili? Co se stalo?“

„Pomočila jsem se, jasný? Musím vyměnit povlečení, tak laskavě vypadni a nech mě, abych na sebe něco hodila!“

Odešel jsem k nohám postele, popadl přehoz, který tam byl složený, a zabalil ji do něj. Když jsem jeden cíp založil nahoře jako límec tak, že jí zakrýval tvář, uklidnila se.

„Běž do obýváku, jen dej pozor, ať si to nepřišlápneš. Zakuř si. Převleču to já.“

„Ne, Jakeu, je to špinavé.“

Vzal jsem ji za ramena. „Tohle by řekl Clayton, a ten je mrtvý. Je to jenom trocha moči.“

„Opravdu to chceš udělat?“

„Ano. Ale než půjdeš…“

Shrnul jsem provizorní límec dolů. Škubla sebou a zavřela oči, ale stála klidně. Jen to snášela, ale podle mě to byl i tak pokrok. Políbil jsem ji na povislou tkáň, která bývala její lící, a pak jsem znovu přehoz vyhrnul, abych líc schoval.

„Jak můžeš?“ zeptala se, aniž otevřela oči. „Je to přece odporné.“

„Není. Je to jenom další tvoje část, a tebe miluju, Sadie. Teď běž vedle, než ti převleču postel.“

Když jsem byl hotový, nabídl jsem jí, že si vlezu do postele k ní, než usne. Škubla sebou stejně, jako když jsem jí shrnul ten přehoz, a zavrtěla hlavou. „Nemůžu, Jakeu. Je mi líto.“

Pomalu, ale jistě, řekl jsem si, když jsem za kuropění rázoval přes městečko k Dekeovu domu. Pomalu, ale jistě.

13

Dvacátého čtvrtého dubna jsem Dekeovi řekl, že musím v Dallasu něco zařídit, a požádal jsem ho, aby zůstal u Sadie, dokud se nevrátím, což by mělo být kolem deváté. Docela ochotně souhlasil a v pět odpoledne jsem seděl naproti nádraží společnosti Greyhound na South Polk Street, poblíž křižovatky hlavní silnice číslo 77 a dosud nové čtyřproudové mezistátní dálnice 1-20. Četl jsem (nebo to předstíral) nejnovější bondovku Špion, který mě miloval.

V půl zajel na parkoviště vedle nádraží stejšn. Řídila ho Ruth Paineová. Vystoupil Lee, obešel auto a otevřel zadní dveře. Ze sedadla se vynořila Marina s June v náručí. Ruth Paineová zůstala za volantem.

Lee měl jenom dvě zavazadla: olivově zelený plátěný pytel a prošívané pouzdro na pušku s uchy. Nesl je k dálkovému autobusu s běžícím motorem. Řidič letmo pohlédl na Leeův lístek, převzal zavazadlo i pušku a strčil je do otevřeného zavazadlového prostoru.

Lee šel ke dveřím do autobusu, pak se otočil, objal manželku, políbil ji na obě tváře a pak na ústa. Vzal malou a polechtal ji pod bradou. June se smála. Lee se smál s ní, ale viděl jsem v jeho očích slzy. Políbil June na čelo, přitiskl ji k sobě, pak ji vrátil Marině a bez ohlížení vyběhl po schůdcích do autobusu.

Marina odešla ke stejšnu, u něhož stála Ruth Paineová. June natáhla ke starší ženě ruce a ta si ji s úsměvem vzala. Chvilku tam stály a dívaly se, jak cestující nastupují, a pak odjely.

Zůstal jsem tam, kde jsem seděl, dokud autobus v osmnáct hodin neodjel, přesně na čas. Slunce, krvavé a klesající k západu, se zalesklo v okénku s cílovou stanicí, takže na okamžik překrylo to, co v něm bylo napsáno. Pak jsem si ho mohl přečíst znovu, tři slova, která znamenala, že Lee Harwey Oswald mizí z mého života, aspoň prozatím:

NEW ORLEANS EXPRESS

Sledoval jsem, jak autobus šplhá po východním nájezdu na 1-20, pak jsem odešel kolem dvou bloků k zaparkovanému autu a odjel zpátky do Jodie.

14

Tušivé myšlení: zase zasáhlo.

Zaplatil jsem nájem za byt na West Neely Street i za květen, i když jsem si musel začít dávat pozor na výdaje a k tomuhle jsem neměl žádný konkrétní důvod. Měl jsem jenom nejasný, ale silný pocit, že bych si měl v Dallasu udržet operační základnu.

Dva dny předtím, než se běželo Kentucké derby, jsem zajel do Greenville Avenue s jednoznačným úmyslem vsadit pět set na umístnění Chateaugaye. Soudil jsem, že si mě tak zapamatují méně, než kdybych vsadil přímo na outsiderovo vítězství. Zaparkoval jsem čtyři bloky daleko od Důvěryhodné finanční a auto zamkl, v této části města to bylo nezbytné opatření i v jedenáct hodin dopoledne. Nejdřív jsem šel svižně, ale potom – opět bez zvláštního důvodu – se moje kroky začaly zvolňovat.

Půl bloku od sázkové kanceláře maskované jako pouliční záložna jsem se zastavil úplně. Znovu jsem viděl bookmakera – dnes dopoledne bez zeleného stínítka – opřeného mezi dveřmi podniku, kde pokuřoval cigaretu. Jak tam tak stál v plném slunci, rámovaný ostrými stíny ve vchodu, vypadal jako postava z obrazu Edwarda Hoppera. V žádném případě mě toho dne nemohl vidět, protože hleděl na auto zaparkované na druhé straně ulice. Byl to lincoln smetanové barvy se zelenou poznávací značkou. Nad čísly byla slova SLUNEČNÍ STÁT. Což neznamenalo žádný vícehlas. Což rozhodně neznamenalo, že auto patří Eduardu Gutierrezovi z Tampy, tomu bookmakerovi, který se na mě vždycky usmíval a říkal Přichází můj Yanqui z Yankeelandu. Ten, který skoro jistě nechal vypálit můj domek na pláži.

Přesto jsem se otočil a vrátil se zase k autu s pětistovkou, kterou jsem mínil vsadit, stále v kapse.

Tušivý mozek.

Kapitola dvacátá čtvrtá

1

Vzhledem k tomu, že historie má sklon se opakovat, zvlášť v mém okolí, nijak vás nepřekvapí, že Mike Coslaw měl v plánu pro zaplacení Sadiina pobytu v nemocnici zorganizovat znovu Jodieské jamboree. Prý si myslí, že by mohl sehnat původní účastníky, aby si role zopakovali, pokud to naplánujeme na letní prázdniny, a slovo dodržel – dostavili se skoro všichni. Ellie dokonce souhlasila se svou reprízou nepřekonatelného provedení písní „Camptown Races“ a „Clinch Mountatin Breakdown“ na bendžo, i když tvrdila, že má od předchozího vystoupení ještě odřené prsty. Vybrali jsme dvanáctý a třináctý červenec, ale nějakou dobu byl osud akce nejistý.

První překážka, kterou jsme museli zdolat, byla samotná Sadie, která se nad tím nápadem zhrozila. Podle ní to znamenalo „žít z milodarů“.

„To zní jako něco, co ti vtloukla do hlavy matka,“ prohodil jsem.

Chvíli na mě zamračeně hleděla, pak sklopila oči a začala si sčesávat vlasy ke zmrzačené půlce obličeje. „I kdyby, tak co? Není to snad pravda?“

„Páni, nech mě přemýšlet. Mluvíš tu o životních poučkách od ženy, která když zjistí, že její dceru zohavili a skoro zabili, má největší starost o to, do kterého kostela bude chodit.“

„Je to ponižující,“ trvala potichu na svém. „Vydávat se na milost a nemilost městečku je ponižující.“

„Takhle jsi to necítila, když šlo o Bobbi Jill.“

„Chytáš mě za slovo, Jakeu. Prosím tě, nedělej to.“

Posadil jsem se k ní a vzal ji za ruku. Odtáhla ji. Znovu jsem ji vzal za ruku. Tentokrát mi ji dovolila podržet.

„Vím, že to pro tebe není lehké, zlato. Ale je nejen čas dávat, ale taky čas brát. Nevím, jestli to takhle stojí ve svaté knize, ale je to pravda. Tvoje zdravotní pojištění je vtip. Doktor Ellerton nám odpouští svůj honorář…“

„Nikdy jsem nežádala…“

„Ššš, Sadie. Prosím. Říká se tomu veřejně prospěšná práce a on ji chce udělat. Ale jsou do toho zapojení ještě další chirurgové. Účty za tvoje operace budou obrovské a moje zdroje na to nebudou stačit.“

„Skoro lituju, že mě nezabil,“ zašeptala.

„To vůbec neříkej.“ Přikrčila se, když uslyšela vztek v mém hlase, a vyhrkly jí slzy. Teď mohla plakat jenom jedním okem. „Miláčku, lidi to pro tebe chtějí udělat. Dovol jim to. Vím, že ti v hlavě pořád leží matka – jako snad každému –, ale nemůžeš jí dovolit, aby si v tomhle prosadila svou.“

„Ti doktoři to stejně nemůžou spravit. Nikdy to nebude jako předtím. Ellerton mi to říkal.“

„Můžou toho spravit hodně.“ Což znělo poněkud lépe než můžou spravit aspoň něco.

Vzdychla. „Jsi statečnější než já, Jakeu.“

„Jsi ohromně statečná. Uděláš to?“

„Charitativní akce pro Sadie Dunhillovou. Matka by dostala psotník, kdyby se to dozvěděla.“

„O důvod víc, řekl bych. Pošleme jí nějaké momentky.“

To ji přimělo k úsměvu, ale jen na okamžik. Zapálila si cigaretu prsty, které se trochu chvěly, pak si znovu začala přihlazovat vlasy k půlce obličeje. „Musela bych tam být? Aby viděli, za co klopí svoje dolary? Něco jako americké berkshirské prase na podstavci při aukci?“

„Samozřejmě že ne. I když pochybuji, že by někdo omdléval. Většina zdejších lidí už viděla horší věci.“ Jako členové učitelského sboru v zemědělském a dobytářském kraji jsme i my viděli horší případ – například Brittu Carlsonovou, která utrpěla strašlivé popáleniny při požáru domu, nebo Duffyho Hendricksona, jehož levá ruka připomínala kopyto od té doby, co u otce v garáži povolil řetěz držící ve vzduchu motor náklaďáku.

„Na takovou obhlídku ještě nejsem připravená. A myslím, že nikdy ani nebudu.“

Doufal jsem z celého srdce, že to tak nakonec nedopadne. Šílenci tohoto světa – Johnové Claytonové, Lee Harvey Oswaldové – by neměli nakonec vyhrát. Pokud to nenapraví Bůh, když ti parchanti přece jen získali to svoje ušmudlané vítězstvíčko, tak se toho musejí chopit lidé. Aspoň to musejí zkusit. Ale teď nebyla ta pravá chvíle na podobné kázání.

„Pomohlo by, kdybych řekl, že s účastí na představení souhlasil dokonce i doktor Ellerton?“

Na chvilku zapomněla na svoje vlasy a upřeně se na mě podívala. „Cože?“

„Chce dělat zadek Bertě.“ Tancující poník Berta byl plátěný výtvor žáků z uměleckého kroužku. V několika výstupech se promenádovala po pódiu, ale její velké číslo bylo vrtění zadkem do rytmu „Zase zpátky v sedle“ od Genea Autryho. (Ocas se ovládal provázkem, za který tahala zadní půlka týmu v Bertě.) Venkované, kteří nejsou zrovna proslavení vytříbeným smyslem pro humor, se mohli potrhat smíchy.

Sadie se rozesmála. Viděl jsem, že ji to bolí, ale nemohla si pomoci. Svalila se po zádech na pohovku a jednu dlaň si tiskla doprostřed čela, jako by jí měl explodovat mozek. „Tak dobře!“ řekla, když konečně mohla zase mluvit. „Nechám vás to udělat, jenom abych to viděla.“ Pak se na mě přísně podívala. „Ale uvidím to jenom při kostýmové zkoušce. Nedostaneš mě na pódium, aby na mě všichni mohli civět a šeptat si: ‚Ach, podívejte se na chudáka ženskou‘. V tomhle máme jasno?“

„Absolutně,“ řekl jsem a políbil ji. To byla jedna překážka. Druhý zádrhel mě čekal, až budu přesvědčovat předního dallaského plastického chirurga, aby přijel v červencovém vedru do Jodie a poskakoval na pódiu pod zadní půlkou patnáctikilového plátěného kostýmu. Protože jsem ho o to ještě nepožádal.

Ukázalo se však, že to nebude žádný problém. Ellerton se rozzářil jako kluk, když jsem mu ten nápad předestřel. „Dokonce mám praxi,“ oznámil mi. „Manželka mi říká už roky, že jsem děsný kůň.“

2

Poslední překážka se objevila při hledání prostor pro představení. V půlce června, zrovna v době, kdy Leea vyhazovali z doků v New Orleansu za to, že se tam pokoušel rozdávat svoje procastrovské letáky námořníkům z USS Wasp, přijel Deke k Sadie domů. Políbil ji na zdravou tvář (tu poškozenou odvracela před každým, kdo přijel na návštěvu) a zeptal se, jestli bych nechtěl zaskočit na studené pivo.

„Jenom jeďte,“ vybídla nás Sadie. „Mně tu bude dobře.“

Deke nás zavezl do mizerně klimatizované plechárny nazvané Prérijní kuře asi patnáct kilometrů na západ od města. Bylo odpoledne a v lokále bylo prázdno až na dva osamělé pijáky u baru, a jukebox nesvítil. Deke mi podal dolar. „Já to koupím, vy přinesete. Dobrý obchod?“

Odešel jsem k pultu a zmocnil se tam dvou buckhornů.

„Kdybych věděl, že přinesete tohle, zašel bych tam sám,“ zabručel Deke. „Člověče, to jsou koňský chcanky.“

„Mně náhodou chutná,“ opáčil jsem. „Ale já si myslel, že když se chcete napít, tak doma. ‚Kvocient pitomců v místních hospodách je na můj vkus trochu vysoký,‘ tohle jste myslím říkal.“

„Stejně nechci žádný blbý pivo.“ Když jsme neměli poblíž Sadie, viděl jsem, že je strašně navztekaný. „Naopak chci vrazit jednu do nosu Fredu Millerovi a nakopnout Jessicu Caltropovou do tý její úzký a nepochybně okrajkovaný prdelky.“

Ta jména i tváře jsem znal, ale jelikož jsem byl jen pokorný námezdní pracující, nikdy jsem ani s jedním z nich osobně nemluvil. Miller a Caltropová představovali dvě třetiny školní rady denholmského okrsku.

„U nich bych nekončil,“ řekl jsem. „Dokud máte tak krvežíznivou náladu, povězte mi, co chcete udělat Dwightu Rawsonovi. Není to ten třetí člen?“

„Jmenuje se Rawlings,“ zamručel Deke, „a toho nechám být. Hlasoval pro nás.“

„Nevím, o čem vlastně mluvíte.“

„Nedovolí nám, abychom Jamboree měli ve školní tělocvičně. I když to bude uprostřed léta a tělocvična bude prázdná.“

„Děláte si legraci?“ Sadie mi říkala, že jisté živly v městečku budou asi proti ní, ale já jí nevěřil. Hlupáček Jake Epping, stále se drží svých sci-fi fantazií z jedenadvacátého století.

„Synku, to bych moc rád. Oháněli se tím, že mají obavy kvůli hasičským předpisům. Upozornil jsem je, že hasičský předpisy jim nedělaly vrásky, když šlo o besídku ve prospěch studentky, která měla nehodu, a ta Caltropová – vysušená stará rašple – mi řekla: ‚Ach ano, Dekeu, ale to bylo během školního roku.‘

Mají obavy, to jim věřím, ale hlavně kvůli tomu, že členku učitelského sboru pořezal šílenec, za kterýho byla vdaná. Bojí se, že se o tom bude psát v novinách, nebo, bůh chraň, to bude vysílat některá dallaská televize.“

„Jak jim to může vadit?“ zeptal jsem se. „No přece… kristepane, Dekeu, on přece ani nebyl zdejší! Byl z Georgie!“

„To je pro ně úplně vedlejší. Zato důležitý je, že tu umřel, a oni se bojí, že to vrhne na školu špatný světlo. Taky na městečko. A na ně.“

Slyšel jsem se, jak kňučím, což není zrovna ušlechtilý hlasový projev na muže v nejlepších letech, ale nemohl jsem si pomoci. „To přece nedává žádný smysl!“

„Nejradši by ji vyrazili, kdyby mohli, jenom aby se té ostudy zbavili. Jelikož ji vyrazit nemůžou, doufají, že dá výpověď sama, než se děti budou moct podívat na to, co jí Clayton provedl s obličejem. Zatracený maloměstský podělaný pokrytectví v krystalický podobě, chlapče. Když bylo Fredu Millerovi něco přes dvacet, dvakrát do měsíce jezdil obrážet bordely do Nuevo Laredo. Jezdil by si zařádit častěji, kdyby vytáhl z tatíčka zálohu na kapesné. A ze zatraceně spolehlivýho zdroje vím, že když byla Jessica Caltropová obyčejná Jessie Trappová z ranče Sweetwater, v šestnácti příšerně ztloustla a za devět měsíců byla najednou zase jako tyčka. Mám chuť jim říct, že moje paměť je ještě delší než ty jejich učenichaný frňáky, a mohl bych jim nadělat spoustu ostudy, kdybych chtěl. A ani bych se nemusel nijak namáhat.“

„Přece nemůžou dávat vinu Sadie za to, že byl její bývalý manžel blázen, ne?“

„Proberte se, Georgi. Vy se někdy chováte, jako byste se narodil ve stodole. Nebo někde v zemi, kde lidi opravdu dokážou myslet mozkem. Oni v tom vidí čistě sex. Pro lidi jako Fred a Jessica jde vždycky o sex. Nejspíš si myslí, že Alfalfa a Spanky v Malých rošťácích ve volném čase špásujou s Darlou za stodolou a Buckwheat je při tom povzbuzuje. A když se stane něco takovýho, vždycky za to může žena. Neřekli by to takhle naplno, ale v hloubi duše jsou přesvědčení, že muži jsou zvířata a ženy, které je nedokážou zkrotit, no, vina padá na jejich hlavu, synku, jenom na jejich hlavu. Tohle jim ale jenom tak neprojde, o to se postarám.“

„Budete to muset nechat plavat,“ řekl jsem. „Jestli ne, ten povyk by se donesl k Sadie. A ona je teď hrozně zranitelná. Tohle by ji mohlo úplně dorazit.“

„Jo,“ připustil. Vyhrabal z náprsní kapsy dýmku. „Jo, já vím. Jenom tak upouštím páru. Ellie zrovna včera mluvila s lidma, co vedou Grange Hall. S radostí nás tam nechají to představení uvést a je tam o padesát míst pro diváky víc. Díky balkonu, že.“

„To je dobře,“ ulevilo se mi. „Chladnější hlavy zvítězily.“

„Je v tom jenom jeden problém. Chtějí čtyři stovky za oba večery. Kdybych dal dvě stovky, mohl byste přihodit taky dvě stovky? Z výtěžku byste to ale nedostal, víte. Ten je celý určený na doktory pro Sadie.“

Věděl jsem velice dobře, kolik stojí doktoři pro Sadie. Už jsem zaplatil tři sta dolarů, abych pokryl část jejího pobytu v nemocnici, na které by její nanicovatá pojistka nestačila. Přestože Ellerton projevil dobrou vůli, ostatní náklady se budou rychle navyšovat. Pokud jde o mě, ještě jsem nevyškraboval finance z posledního, ale na dno už jsem dohlédl.

„Georgi? Tak co vy na to?“

„Půl na půl,“ souhlasil jsem.

„Tak dopijte tu břečku, co jste přinesl místo piva. Chci se vrátit do městečka.“

3

Když jsme se vraceli z té smutné parodie na hospodu, upoutal mě plakát v jedné výloze. Nahoře stálo:

PŘIJĎTE SE PODÍVAT NA UZAVŘENÝ

TELEVIZNÍ PŘENOS ZÁPASU STOLETÍ!

ŽIVĚ Z MADISON SQUARE GARDEN!

TOM CASE ZVANÝ „KLADIVO“ Z DALLASU

PROTI DICKU TIGEROVI!

DALLASKÁ HALA

ČTVRTEK 29. SRPNA

PRODEJ VSTUPENEK PŘEDEM ZDE

Dole byly vedle sebe fotografie dvou svalnatců s holým hrudníkem a pěstmi v rukavicích zdviženými v obecně uznávané figuře. Jeden byl mladý a bez jizev. Druhý chlap vypadal mnohem starší a zřejmě měl několikrát přeražený nos. Ale zarazila mě ta jejich jména. Odněkud jsem je znal.

„Ať vás to ani nenapadne,“ ozval se Deke a zavrtěl hlavou. „Víc byste si užil, kdybyste se díval na psí zápas mezi pitbullem a kokršpanělem. Navíc starým kokršpanělem.“

„Opravdu?“

„Tommy Case měl vždycky srdce bojovníka, ale teď je tomu srdci čtyřicet a je ve čtyřicetiletým těle. Narostl mu pivní pupek a dokáže se sotva pohnout. Tiger je mladý a rychlý. Za pár roků z něho bude šampion, pokud to ti, co mu sjednávají zápasy, nepodělají. Mezitím mu předhazujou tyhlety antikvární obry jako Case, aby ho udrželi ve formě.“

Připomnělo mi to Rockyho Balbou proti Apollo Creedovi, ale proč by ne? Život někdy napodobuje umění.

Deke řekl: „Zaplatíte za to, že se budete koukat na televizi. Panenko skákavá, kam ten svět spěje!“

„To bude asi závan budoucnosti,“ poznamenal jsem.

„A nejspíš bude vyprodáno – aspoň v Dallasu jo –, ale to nic nemění na faktu, že Tom Case je naopak závan minulosti. Tiger z něho udělá fašírku. Určitě vám to s tím pronájmem Grange nevadí. Georgi?“

„Rozhodně ne.“

4

Byl to podivný červen. Na jednu stranu mě blažilo, že zkouším se souborem, který hrál v původním Jamboree. Bylo to déjàvu nejlepšího druhu. Na druhou stranu jsem se přistihl, jak stále častěji uvažuji o tom, jestli jsem vůbec někdy měl v úmyslu vyškrtnout Leea Harveyho Oswalda z historické rovnice. Nevěřil jsem, že bych na to neměl odvahu – přece jsem už jednoho zloducha zabil, a to naprosto chladnokrevně –, ale nemohl jsem popřít fakt, že už jsem měl Oswalda na mušce a nechal ho běžet. Namlouval jsem si, že jde o míru nejistoty a ne o fakt, že má rodinu, ale neustále jsem viděl usměvavou Marinu, jak si přidržuje ruce na břiše. Neustále jsem uvažoval, jestli by Oswald mohl být něco víc než bačkora. Připomínal jsem si, že se v říjnu vrátí. A potom jsem se samozřejmě v duchu ptal, co by se tím změnilo. Jeho manželka bude stále těhotná a míra nejistoty velká.

Mezitím jsem se musel starat o Sadiino pomalé zotavování, o placení účtu, vyplňování formulářů z pojišťovny (byrokracie byla v roce 1963 stejně otravná jako v roce 2011) a pak o ty divadelní zkoušky. Doktor Ellerton se mohl objevit jenom na jedné, ale učil se rychle a oddusal svoji půlku tancujícího poníka Berty se strhující vervou. Po zkoušce mi řekl, že chce přibrat do týmu dalšího lékaře, specialistu na obličejovou chirurgii z massachusettské všeobecné. Odpověděl jsem mu – i když se mi srdce sevřelo –, že další chirurg zní jako skvělý nápad.

„Můžete si to dovolit?“ zeptal se. „Mark Anderson není levný.“

„Dáme to dohromady,“ ujistil jsem ho.

Pozval jsem Sadie na zkoušky, když se datum představení blížilo. Jemně, ale pevně odmítla, přestože předtím slíbila, že přijde aspoň na jednu kostýmovou zkoušku. Málokdy vycházela z domu, a když se přece jen odhodlala, chodila dozadu na zahrádku. Ve škole – ani v městečku – se neobjevila od toho večera, kdy jí John Clayton prořízl tvář a pak sobě krk.

5

Pozdní dopoledne a časné odpoledne dvanáctého července jsem strávil v Grange Hall, kde jsme měli poslední technickou zkoušku. Mike Coslaw, který přirozeně zapadl do role producenta stejně jako komedianta ve frašce, mi řekl, že sobotní představení je úplně vyprodané a dnešek na devadesát procent. „Ale spousta lidí přijde rovnou, takže bude plno, pane Ambersone. Na to se spolehněte. Jenom se bojím, abysme s Bobbi Jill tu reprízu nezkonili.“

„Abychom, Mikeu. A nic nezkoníte.“

To všechno vypadalo dobře. Méně dobře mi bylo z toho, že jsem zahlédl auto Ellen Dockertyové vyjíždět z Bee Tree Lane, zrovna když jsem tam přijížděl já, a pak jsem našel Sadie sedět v obývacím pokoji u okna se slzami na zdravé tváři a kapesníkem v zaťaté pěsti.

„Co je?“ vyzvídal jsem. „Co ti řekla?“

Sadie mě překvapila tím, že se pokusila o úsměv. Byl sice křivý, ale nepostrádal jisté svůdné kouzlo. „Nic, co by nebyla pravda. Prosím tě, nedělej si starosti. Připravím ti sendvič a ty mi můžeš vyprávět, jak to šlo.“

Takže jsem ji poslechl. Samozřejmě jsem si dělal starosti, ale nechal jsem si je pro sebe. Stejně jako komentáře na téma některých všetečných středoškolských ředitelek. Večer v šest mě podrobila prohlídce, znovu mi uvázala kravatu a kartáčem mi z ramen sportovního saka smetla nějaká smítka, ať už skutečná, nebo pomyslná. „Popřála bych ti, abys zlomil vaz, ale ty bys to mohl vzít doslova a udělat to.“

Měla na sobě své staré džíny a volnou halenu, která zakrývala – aspoň trochu jak hodně zhubla. Přistihl jsem se při vzpomínce na krásné šaty, které na sobě měla při původním Jodieském jamboree. Krásné šaty na krásném děvčeti. To bylo tehdy. Dnešní děvče – z jedné strany stále pěkné – bude sedět doma, až půjde opona nahoru, a bude se dívat v televizi na reprízu Route 66.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Jenom bych si přál, abys tam byla taky, nic víc.“

Litoval jsem, sotva jsem to vypustil z úst, ale skoro nic se nestalo. Úsměv jí povadl, ale zase se vrátil. Stejně jako slunce, když se schová jenom za malý mráček. „Budeš tam ty. Což znamená, že já taky.“ Podívala se na mě vážně a stydlivě jedním okem, které jí vykukovalo zpod účesu à la Veronica Lakeová. „Tedy jestli mě miluješ.“

„Miluju tě velice.“

„Ano, asi ano.“ Políbila mě do koutku úst. „A já tě taky miluju. Takže si rozhodně nelámej vaz a všem vyřiď moje poděkování.“

„Vyřídím. Nebojíš se zůstat sama doma?“

„Budu v pořádku.“ Tím sice na moji otázku tak docela neodpověděla, ale lépe to v tu chvíli prostě nedovedla.

6

Mike měl s těmi diváky, co přijdou na poslední chvíli, pravdu. Páteční představení jsme měli vyprodané celou hodinu před začátkem. Donald Bellingham, náš jevištní technik, zhasínal přesně v osm. Očekával jsem, že budu pociťovat jisté zklamání po onom téměř dokonalém původním představení s dortovou válkou ve finále (tu jsme chtěli zopakovat pouze po sobotním představení, protože jsme se shodli, že se nám chce jeviště – a několik prvních řad – v Grange Hall uklízet jenom jednou), ale i dnes to šlo prostě skvěle. Pro mě byl vyloženým komediantským bonbonkem ten zatracený koňský taneček. Společník doktora Ellertona v první půlce koně, trenér Borman, se v jednu chvíli nechal natolik strhnout nadšením, že se s Bertou málem svalili z jeviště.

Obecenstvo věřilo, že těch dvacet nebo třicet vteřin, kdy se motali kolem světel ramp, patří k představení, a srdečně aplaudovalo tak odvážnému kousku. Já, který jsem moc dobře věděl, jak to je, jsem prožíval emocionální paradox, který se zřejmě už nikdy nezopakuje. Stál jsem po straně v zákulisí vedle téměř ochromeného Donalda Bellinghama, smál se jako blázen a srdce se mi přitom poplašeně třepotalo až někde v krku.

Vícehlas toho večera zazněl během přídavku. Mike a Bobbi Jill přišli ruku v ruce doprostřed jeviště. Bobbi Jill pohlédla do publika a řekla: „Slečna Dunhillová pro mě znamená hrozně moc, protože je laskavá a křesťansky dobrotivá. Pomohla mi, když jsem potřebovala pomoct, a díky ní jsem se naučila, jak udělat to, co teď pro vás uděláme. Děkujeme vám všem za to, že jste dnes večer přišli a projevili zase svoji křesťanskou dobrotu. Viď, Mikeu?“

„Jo,“ řekl. „Lidi, jste nejlepší.“

Podíval se do zákulisí vlevo. Ukázal jsem na Donalda, který čekal skloněný nad gramofonem se zvednutou přenoskou, přichystanou zapadnout do drážky. Tentokrát Donaldův otec sakra dobře pozná, že si Donald od něho půjčil jednu z jeho bigbandových desek, protože jeho otec seděl v hledišti.

Glenn Miller, ten dávno zmizelý bombarďák, spustil „In the Mood“ a Mike Coslaw a Bobbi Jill Allnutová na pódiu se za rytmického tleskání diváků vrhli do tryskového lindy, mnohem vášnivějšího, než se mi kdy podařilo vykouzlit se Sadie nebo Christy. Bylo v tom mládí a radost a nadšení, a díky nim to bylo prostě nádherné. Když jsem si všiml, jak Mike tiskne ruku Bobbi Jill a tím jí naznačuje, aby šla do opačné otočky, a pak mu prolétla mezi koleny, najednou jsem se ocitl zpátky v Derry a díval se na Bevvie z náplavky a Richieho od stoky.

Je to všechno jeden proud, pomyslel jsem si. Je to ozvěna tak dokonalá, že nerozeznáš, který hlas je živý a který je jen stínem, jenž se vrací.

Na okamžik bylo všechno jasné, a když se tohle stane, vidíte, že svět existuje jen taktak. Copak to všichni v hloubi duše nevíme? Svět je jen dokonale vybalancovaný mechanismus výkřiků a ozvěn, které předstírají, že jsou kolečka a pastorky, snový orloj cinkající pod malovaným sklíčkem, jemuž říkáme život. A co je za ním? Pod ním a kolem něj? Chaos, bouře. Muži s kladivy, muži s noži, muži s puškami. Ženy, které pokřiví to, co nemohou ovládat, a znevažují to, čemu nerozumějí. Univerzum hrůzy a ztrát obklopující jediné osvětlené pódium, kde smrtelníci tančí na obranu proti temnotě.

Mike a Bobbi Jill tančili ve své době, a jejich doba byla v roce 1963, v éře krátkých zástřihů, konzolových televizí a neumělého garážového rocku. Tančili v den, kdy prezident Kennedy slíbil, že podepíše smlouvu o zákazu jaderných zkoušek, a reportérům pověděl, že „nemá v úmyslu dovolit našim vojenským silám, aby se nechaly vtáhnout do nesrozumitelné politiky a prastarých záští v jihovýchodní Asii“. Tančili jako kdysi Bevvie a Richie, stejně jako jsme tančili Sadie a já, a byli krásní a já je miloval nikoli navzdory jejich křehkosti, ale právě kvůli ní. Miluji je dodneška.

Skončili dokonale se zvednutýma rukama, prudce oddechovali a stáli čelem k divákům, kteří vyskočili na nohy. Mike jim dal plných čtyřicet vteřin, aby plácali do dlaní ostošest (je úžasné, jak rychle dokážou světla ramp proměnit zakřiknutého levého obránce v dokonalého showmana), a pak požádal o ticho. Nakonec ho dostal.

„Náš režisér pan George Amberson chce říct několik slov. Věnoval tomuto představení spoustu energie a tvůrčího úsilí, takže doufám, že mu pořádně zatleskáte.“

Vyšel jsem k nim za nového aplausu. Potřásl jsem Mikeovi rukou a líbl Bobbi Jill na tvář. Odběhli do zákulisí. Zvedl jsem ruce, abych diváky utišil, a pak spustil svoji pečlivě nacvičenou řeč. Pověděl jsem jim, že Sadie tu dnes večer nemůže být, ale že jejím jménem všem děkuji. Každý řečník, který zná svoje řemeslo, ví, že se má soustředit na konkrétní diváky, a já se zaměřil na dvojici ve třetí řadě, která se pozoruhodně podobala mamce a taťkovi z hororu American Gothic. Tihle dva byli Fred Miller a Jessica Caltropová, členové školní rady, kteří nám odmítli propůjčit školní tělocvičnu s odůvodněním, že Sadie napadená bývalým manželem projevila značný nedostatek vkusu a všichni by ji měli pokud možno ignorovat.

Po čtyřech větách mě přerušily překvapené výkřiky. Pak následoval potlesk – nejdřív jednoho dvou diváků, ale pak zhoustl v úplnou bouři. Obecenstvo znovu vstalo. Netušil jsem, čemu tleskají, dokud jsem neucítil, jak mě nad loktem zlehka, opatrně sevřela čísi dlaň. Otočil jsem se a uviděl, že vedle mě stojí Sadie v červených šatech. Vyčesala si vlasy nahoru, kde si je sepnula třpytivou sponou. Její obličej – obě jeho strany – byl dobře vidět. Šokovalo mě zjištění, že takhle naplno odhalené nebylo poškození tak hrozné, jak jsem se bál. Možná v tom byla nějaká kosmická pravda, ale já byl příliš ohromený, než abych ji dokázal formulovat. Jistě, ta hluboká potrhaná prohlubeň a hojící se hrubé stopy po stezích nebyly nic pěkného na pohled. Stejně jako povislá tkáň a nepřirozeně rozšířené levé oko, které nemrkalo úplně současně s pravým okem.

Ale usmívala se tím okouzlujícím jednostranným úsměvem, a v mých očích tudíž vypadala jako Helena Trojská. Přitiskl jsem ji k sobě a ona mi objetí oplatila a přitom se smála a plakala. Pod látkou šatů bylo cítit, že jí celé tělo vibruje jako drát pod vysokým napětím. Když jsme se znovu otočili k publiku, všichni už byli na nohou a jásali, ovšem kromě Millera a Caltropové. Ti se rozhlíželi, uviděli, že jsou jediní, kteří stále dřepí na zadnici, a neochotně se připojili k ostatním.

„Děkuji vám,“ řekla Sadie, když se utišili. „Děkuji vám všem z hloubi svého srdce. Zvlášť děkuji Ellen Dockertyové, která mi řekla, že jestli sem nepřijdu a nepodívám se vám všem do očí, budu litovat až do konce života. A nejvíc ze všeho děkuji…“

Nepatrné zaváhání. Jsem si jistý, že obecenstvo si toho nevšimlo, takže jsem byl jediný, kdo poznal, že Sadie málem prozradila pěti stům lidí moje skutečné jméno.

„… Georgi Ambersonovi. Miluji tě, Georgi.“

Což samozřejmě strhlo potlesk, který málem zbořil dům. V temných dobách, kdy ani mudrcové nevědí kudy kam, vyznání lásky vždycky zabere.

7

Ellen odvezla Sadie – která byla úplně vyčerpaná – domů v půl jedenácté. Mike a já jsme v Grange Hall o půlnoci pozhasínali a vyšli na ulici. „Přijdete na večírek, pane Ambersone? Al říkal, že nechá v jídelně otevřeno do dvou, a přivezl pár soudků s pivem. Sice na ně nemá licenci, ale myslím, že ho nikdo nezatkne.“

„Já nejdu,“ řekl jsem. „Jsem úplně zmožený. Uvidíme se zítra večer. Mikeu.“

Než jsem jel domů, zastavil jsem se ještě u Dekea. Seděl na verandě před domem v pyžamu a pokuřoval poslední dýmku.

„Opravdu povedený večer,“ prohodil.

„Ano.“

„Ta mladá žena projevila kuráž. To se jenom tak nevidí.“

„Pravda.“

„Budete se k ní chovat pěkně, synku?“

„Budu se snažit.“

Přikývl. „Zaslouží si to, zvlášť po tom posledním. A ty si zatím vedeš dobře.“ Pohlédl na můj chevrolet. „Dneska by sis nejspíš mohl vzít auto a zaparkovat u ní. Po tom dnešním večeru by podle mě nikdo v městečku ani nemrkl.“

Možná měl pravdu, ale já si řekl, že jistota je jistota, a odšlapal to pěšky, stejně jako tolik jiných večerů. Potřeboval jsem čas, aby se moje emoce uklidnily. Neustále jsem ji viděl v záři reflektorů. Ty červené šaty. Půvabnou křivku krku. Hladkou tvář… a tu potrhanou.

Když jsem se dostal do Bee Tree Lane a otevřel si do domu, rozkládací pohovka zůstala složená. Nechápavě jsem na to koukal a nebyl si jistý, co si z toho mám vybrat. Potom na mě z ložnice Sadie potichu zavolala – mým pravým jménem. Velice potichu.

Lampa svítila a vrhala měkké světlo na její holá ramena a levou stranu obličeje. Oči měla vážné, třpytivé. „Myslím, že patříš sem,“ řekla. „Chci, abys tu byl. A ty?“

Svlékl jsem si šaty a lehl si vedle ní. Její ruka se vsunula pod prostěradlo, našla mě a polaskala. „Máš hlad? Protože jestli ano, mám dort.“

„Sadie, umírám hlady.“

„Tak zhasni světlo.“

8

Ta noc u Sadie v posteli byla nejlepší v mém životě – ne kvůli tomu, že zavírala dveře za Johnem Claytonem, ale protože otevírala dveře znovu nám dvěma.

Po milování jsem poprvé po řadě měsíců hluboce usnul. Probudil jsem se v osm ráno. Slunce už bylo dávno vzhůru, v rádiu v kuchyni zpívali Angels „My Boyfriendʼs Back“ a já čichal smaženou slaninu. Brzy mě Sadie zavolá ke stolu, ale ještě ne. Ještě ne.

Založil jsem si ruce za hlavou, díval se na strop a mírně se divil tomu, jak hloupě – skoro záměrně slepě – jsem se choval od chvíle, kdy jsem nechal Leea nastoupit na autobus do New Orleansu a neudělal nic, abych ho zastavil. Potřeboval jsem vědět, jestli měl George de Mohrenschildt společného s pokusem o zabití Edwina Walkera něco víc než jenom popichování nevyrovnaného mužíka, aby to zkusil? Nu, existoval přece velice jednoduchý způsob, jak to zjistit, ne?

Věděl to de Mohrenschildt, tak se ho zeptám.

9

Sadie jedla lépe, než se jí dařilo po tom večeru, kdy se k ní domů vloupal Clayton, a já si také nevedl špatně. Společně jsme spořádali šest vajec, k tomu topinku a slaninu. Když byly talíře v dřezu a Sadie kouřila cigaretu ke svému druhému šálku kávy, řekl jsem, že se jí chci na něco zeptat.

„Jestli se to týká toho dnešního představení, tak mám pocit, že podruhé bych to už nezvládla.“

„Jde o něco jiného. Ale když už ses o tom zmínila, co přesně ti Ellie řekla?“

„Že je čas, abych se přestala litovat a přidala se k průvodu.“

„Dost drsné.“

Sadie si přihladila vlasy ke zraněné půlce obličeje – už automatickým gestem. „Paní Ellie se neproslavila jemností a taktem. Jestli mě šokovala, když sem vtrhla s tím, že je na čase, abych se přestala flákat? Jistěže mě šokovala. Měla pravdu? Ano, měla.“ Přestala si přihlazovat vlasy a najednou je hranou dlaně odhrnula dozadu. „Takhle budu ode dneška vypadat – možná trochu vylepšená –, takže bych si na to asi měla zvyknout. Sadie zjistí, jestli staré rčení o té povrchové kráse doopravdy platí.“

„Přesně o tom jsem chtěl s tebou mluvit.“

„Dobře.“ Vychrlila z nozder kouř.

„Dejme tomu, že bych tě mohl vzít na místo, kde by ti lékaři mohli obličej spravit – ne dokonale, ale mnohem lépe, než to dokáže doktor Ellerton a jeho tým. Šla bys tam? I kdybys věděla, že by ses sem už nemohla nikdy vrátit?“

Zamračila se. „Mluvíš teoreticky?“

„Vlastně ne.“

Zamáčkla cigaretu, pomalu a s rozmyslem, a přemýšlela. „Něco jako když Mimi jela do Mexika na experimentální léčbu rakoviny? Protože si nemyslím…“

„Mluvím o Americe, zlato.“

„No, jestli je to v Americe, tak nechápu, proč bychom se nemohli…“

„Ještě ti to dopovím: Já možná budu muset odejít. S tebou, nebo bez tebe.“

„A už se nikdy nevrátíš?“ Vypadala polekaně.

„Nikdy. To by nemohl ani jeden z nás z důvodů, které bych ti těžko vysvětloval. Nejspíš si myslíš, že jsem blázen.“

„Vím, že nejsi.“ Oči měla ustarané, ale mluvila bez váhání.

„Možná budu muset něco udělat, co bude policii a podobným připadat hodně špatné. Ona to není žádná špatnost, ale tomu by nikdo neuvěřil.“

„Je to… Jakeu, má to něco společného s tou věcí, kterou jsi mi vyprávěl o Adlai Stevensonovi? Co říkal o tom zamrznutém pekle?“

„Svým způsobem. Ale teď přijde háček. I když budu schopen udělat to, co musím, aniž by mě chytili – a já myslím, že to půjde –, nezmění to tvoji situaci. Tvůj obličej bude pořád do větší nebo menší míry zjizvený. Na tom místě, kam bych tě mohl vzít, mají lékaři možnosti, o nichž si Ellerton může nechat jen zdát.“

„Ale nemohli bychom se nikdy vrátit.“ Neříkala to mně, snažila se srovnat si to v hlavě.

„Nemohli.“ Když pominu všechno ostatní, kdybychom se vrátili do devátého září 1958, originální verze Sadie Dunningové by už existovala. Tahle představa byla tak krkolomná, že se mi o ní ani nechtělo přemýšlet.

Vstala a šla k oknu. Zůstala tam dlouho stát zády ke mně. Čekal jsem.

„Jakeu?“

„Ano, zlato?“

„Dokážeš předvídat budoucnost? Dokážeš, viď?“

Nic jsem neřekl.

Tichým hlasem pokračovala; „Přišel jsi sem z budoucnosti?“

Nic jsem neřekl.

Odvrátila se od okna. Ve tváři byla velice bledá. „Jakeu, tak přišel?“

„Ano.“ Připadalo mi, jako by se mi z hrudi odvalil třicetikilový balvan. Zároveň jsem byl vyděšený. Kvůli nám oběma, ale hlavně kvůli ní.

„Z jaké… jaké dálky?“

„Miláčku, určitě chceš…?“

„Ano. Z jaké dálky?“

„Skoro čtyřicet osm let.“

„Já jsem… mrtvá?“

„To nevím. Nechci to vědět. Tohle je teď. A tohle jsme my.“

Přemýšlela o tom. Kůže kolem červených stop po zraněních docela zbělela a já chtěl jít k ní, ale bál jsem se pohnout. Co když zaječí a uteče přede mnou?

„Proč jsi přišel?“

„Zabránit jednomu muži, aby něco udělal. Zabiju ho, jestli budu muset. Tedy jestli se dokážu přesvědčit na sto procent, že si zaslouží zabít. Tohle se mi zatím nepodařilo.“

„Co je to něco?“

„Jsem si hodně jistý, že zrovna on za čtyři měsíce zabije prezidenta. Zabije Johna Ken –“

Všiml jsem si, že se jí začínají podlamovat kolena, ale podařilo se jí zůstat na nohou dost dlouho, abych ji stihl chytit dřív, než upadne.

10

Odnesl jsem ji do ložnice a šel do koupelny namočit žínku do studené vody. Když jsem se vrátil, měla už otevřené oči.

Podívala se na mě s výrazem, ve kterém jsem se nevyznal.

„Neměl jsem ti to říkat.“

„Možná ne,“ řekla, ale neodtáhla se, když jsem si sedl vedle ní na postel, a blaženě si vzdychla, když jsem jí začal studenou žínkou omývat obličej kolem poraněných míst, kde ztratila všechen cit kromě hluboké, tupé bolesti. Když jsem skončil, vážně se na mě podívala. „Pověz mi nějakou věc, která se stane. Myslím, že jestli ti mám věřit, musíš to udělat. Něco jako s tím Adlaiem Stevensonem a zamrznutým peklem.“

„To nejde. Studoval jsem angličtinu, ne americké dějiny. Na střední jsem studoval dějiny státu Maine – to byl povinný předmět –, ale o Texasu nevím skoro nic. Takže…“ Jenže jsem si uvědomil, že něco přece jenom vím. Znal jsem poslední položku v sázkařské sekci zápisníku Ala Templetona, protože jsem to dvakrát ověřoval. Pro případ, že budete potřebovat poslední finanční transfuzi, napsal.

„Jakeu?“

„Vím, kdo příští měsíc vyhraje zápas v Madison Square Garden. Jmenuje se Tom Case a v pátém kole pošle Dicka Tigera knokautem k zemi. Jestli se to nestane, dávám ti svolení zavolat muže v bílých pláštích. Ale můžeš si to do té doby nechat jenom pro sebe? Hodně na tom záleží.“

„Ano. To můžu.“

11

Napůl jsem čekal, že mě po sobotním představení zastaví Deke nebo paní Ellie a budou mi s hrobovým výrazem vykládat, že jim zavolala Sadie a řekla, že jsem přišel o svůj milující rozum. Jenže se to nestalo, a když jsem přijel zase k Sadie, na stole ležel vzkaz Probuď mě, jestli chceš půlnoční svačinu.

Nebyla půlnoc – zdaleka ne – a ona nespala. Příštích asi čtyřicet minut bylo velice příjemných. Potom, ještě potmě, řekla: „Nemusím nic rozhodovat teď hned, nebo ano?“

„Ne.“

„A nemusíme o tom mluvit teď hned.“

„Ne.“

„Možná po tom zápase. Co jsi mi o něm povídal.“

„Možná.“

„Věřím ti, Jakeu. Nevím, jestli jsem takový blázen nebo ne, ale věřím. A miluju tě.“

„Já tě taky miluju.“

Oči jí ve tmě svítily – jedno mandlově protáhlé a krásné, a druhé pokleslé, ale stále vidoucí. „Nechci, aby se ti něco stalo, a nechci, abys někomu ubližoval, leda že by to bylo naprosto nevyhnutelné. A rozhodně ne omylem. To nepřipadá v úvahu. Slibuješ?“

„Ano.“ To bylo snadné. Přesně to byl důvod, proč Lee Oswald stále dýchal.

„Budeš opatrný?“

„Ano. Budu velmi…“

Zarazila mě polibkem. „Protože ať přicházíš odkudkoli, bez tebe si žádnou budoucnost neumím představit. Teď pojďme spát.“

12

Myslel jsem, že ten rozhovor bude pokračovat i ráno. Netušil jsem, co jí povím – kolik jí toho povím –, ale nakonec jsem jí nemusel říkat nic, protože se neptala. Místo toho se mě zeptala, kolik dobročinná akce ve prospěch Sadie Dunhillové vynesla. Když jsem jí řekl, že něco přes tři tisíce dolarů včetně obsahu kasiček v hale u vchodu, zvrátila hlavu a nádherně, naplno se rozesmála. Tři tisíce nebudou stačit na všechny účty, ale už jenom slyšet její smích vydalo za milion… A neslyšet ji říkat něco ve smyslu Proč se vůbec namáhat, když se o mě můžou postarat v budoucnosti? Protože pořád jsem si nebyl tak docela jist, jestli opravdu chce jít, i když mi věří, a protože jsem si nebyl jist, jestli ji chci brát s sebou.

Chtěl jsem s ní být, to ano. Na věky věků, jak je jen u lidí možné. Ale v třiašedesátém to možná bylo lepší… A ve všech letech, která nám bůh nebo prozřetelnost nadělí po třiašedesátém. Pro nás by to asi bylo lepší. Viděl jsem ji v roce 2011 ztracenou, užasle a neklidně zírající na každé kalhoty spuštěné pod boky a počítačovou obrazovku. Nikdy bych ji nebil ani na ni nekřičel – ne, na Sadie ne –, ale stejně by se mohla stát mou Marinou Prusakovou, která žije v cizím prostředí bez možnosti vrátit se do vlasti.

13

V Jodie byl jeden člověk, který by mohl vědět, jak bych mohl využít Alovu poslední poznámku o sázkách. Byl to Freddy Quinlan, realitní makléř. Každý týden se u něho hrál desetníkový poker, také jsem se několikrát zúčastnil. Během několika partiček se chlubil pěknými výhrami v sázení ve dvou sportech: profesionálním fotbale a texaském celostátním turnaji v basketbalu. Přijal mě ve své kanceláři jen proto, jak se vyjádřil, že je příliš velké vedro na to, aby hrál golf.

„O čem tu mluvíme, Georgi? Středně velké sázce nebo o domě s pozemkem?“

„Myslím tak pět set dolarů.“

Hvízdl, pak se v křesle zaklonil a propletl si prsty na úhledném bříšku. Bylo teprve devět ráno, ale klimatizace jela na plný výkon. V jejím studeném dechu se třepotaly růžky realitních brožur naskládaných do hromádek. „To už je pořádný balík. Neprozradíte mi, na co by to bylo?“

Jelikož mi prokazoval laskavost – aspoň jsem v to doufal –, pověděl jsem mu to. Obočí mu vystřelilo tak vysoko, až hrozilo nebezpečí, že splyne s vlasy.

„Panenko skákavá! Proč ty peníze nevyhodíte rovnou do kanálu?“

„Mám prostě takový pocit, nic víc.“

„Georgi, teď poslouchejte tatínka. Zápas Case-Tiger není sportovní událost, je to zkušební balonek pro ten nový pokus s uzavřeným televizním vysíláním. Možná je na pořadu pár dobrých zápasů, ale ten hlavní je prostě vtip. Tiger bude mít pokyny nechat toho chudáka starého dohrát aspoň sedmé nebo osmé kolo a pak ho pošle k zemi. Ledaže…“

Naklonil se blíž. Jeho křeslo odněkud zdola nepříjemně zavrzalo. „Ledaže byste něco věděl.“ Znovu se zaklonil a našpulil rty. „Ale jak byste mohl? Vždyť bydlíte v Jodie, kristepane. Ale kdybyste věděl, kamaráda byste zasvětil, viďte?“

„Nevím nic,“ lhal jsem mu přímo do očí (a vůbec mi to nevadilo). „Je to jenom pocit, ale když jsem měl takhle silný pocit posledně, vsadil jsem si na Piráty, že porazí Yankees ve Světové sérii, a hodilo to pěknou sumičku.“

„Moc pěkné, ale znáte to staré pořekadlo – i hodiny, které stojí, ukazují dvakrát denně správný čas.“

„Můžete mi pomoct, nebo ne, Freddy?“

Věnoval mi rezignovaný úsměv, který říkal, že blázen a jeho peníze si nejsou souzeni. „V Dallasu je jeden chlapík, který se takové záležitosti rád ujme. Jmenuje se Akiva Roth. Najdete ho v Důvěryhodné finanční na Greenville Avenue. Před pěti nebo šesti lety převzal ten podnik po otci.“ Ještě víc ztišil hlas. „Carlosi Marcellovi.“

Přesně toho jsem se bál, protože to byla současně zpráva o Eduardu Gutierrezovi. Znovu jsem si vzpomněl na ten lincoln s floridskou poznávací značkou zaparkovaný naproti Důvěryhodné finanční.

„Asi bych nechtěl, aby mě někdo viděl jít do takového podniku. Možná budu chtít znovu učit a nejméně dva členové školní rady jsou už na mě nabroušení.“

„Mohl byste zkusit Franka Fratiho ve Fort Worthu. Vede tam zastavárnu.“ Křeslo znovu zavrzalo, když se předklonil, aby mi lépe viděl do obličeje. „Co jsem řekl? Nebo jste vdechl mouchu?“

„Ne-e. Jenom že jsem kdysi nějakého Fratiho znal. Taky vedl zastavárnu a přijímal sázky.“

„Nejspíš oba pocházejí ze stejného klanu v Rumunsku, zaměřují se na vklady a půjčky. Každopádně by mohl pět stovek vzít – zvlášť na tak všivou sázku, o které mluvíte. Ale nedostanete kurz, jaký si zasloužíte. Samozřejmě byste ho nedostal ani u Rotha, ale pořídil byste líp než u Franka Fratiho.“

„Ale s Frankem bych se nezapletl s mafií. Je to tak?“

„Asi ne, ale kdo to může vědět? Bookmakeři, dokonce i takoví, co to dělají bokem, nejsou zrovna proslavení obchodními společníky ve vysokých kruzích.“

„Pravděpodobně bych se měl řídit vaší radou a peníze si nechat.“ Quinlan se zhrozil. „Ne, ne, ne, to nedělejte. Vsaďte na vítězství Medvědů v NFC. Tak vyděláte balík. To vám prakticky zaručuju.“

14

Dvaadvacátého července jsem Sadie řekl, že musím v Dallasu něco zařídit, a řekl jsem, že požádám Dekea, aby se na ni přišel podívat. Odpověděla, že to není nutné, že bude v pořádku. Dostávala se znovu do své staré kůže. Sice pomalu, ale jistě.

Vůbec se nevyptávala, jaké pochůzky musím vyřídit.

Nejdřív jsem se zastavil v První obilné bance, kde jsem měl bezpečnostní schránku, a třikrát si ověřil v Alových poznámkách, že si všechno dobře pamatuji. Ano, Tom Case bude nečekaný vítěz a skolí Dicka Tigera v pátém kole. Al musel ten zápas najít na internetu, protože v té době už byl z Dallasu – a senzačních šedesátých – dávno pryč.

„Mohu vám dnes nějak pomoci, pane Ambersone?“ zeptal se mě můj bankéř, když mě provázel ke dveřím.

No, mohl byste odříkat modlitbičku za to, že můj starý kamarád Al Templeton nenaletěl na internetovou kachnu.

„Možná ano. Víte, kde bych našel prodejnu kostýmů? Synovec bude mít oslavu narozenin a já mám vystupovat jako kouzelník.“

Sekretářka pana Linka nahlédla do Zlatých stránek a nasměrovala mě na jistou adresu v Young Street. Tam jsem mohl nakoupit, co jsem potřeboval. Uložil jsem to v bytě na West Neely – dokud jsem za ten byt platil nájemné, tak ať k něčemu slouží. Nechal jsem tam také revolver, položil jsem ho na vysokou polici ve skříni. Štěnice, kterou jsem vytáhl z lampy v patře, putovala do přihrádky na rukavice v autě, stejně jako chytrý japonský magneťáček. Všeho se zbavím někde v pustině, až se budu vracet do Jodie. Už mi ty věci nebyly k ničemu. Byt nahoře si nikdo nepronajal a v domě vládlo strašidelné ticho.

Než jsem odjel z Neely Street, prošel jsem se kolem oploceného dvorku, kde před třemi měsíci Marina fotografovala Leea s kulovnicí v rukou. Nebylo tam nic k vidění, jenom udusaná hlína a trocha houževnatého plevele. A potom, zrovna když jsem se otáčel k odchodu, jsem přece jen něco uviděl: červený záblesk pod venkovními schody. Bylo to dětské chrastítko. Vzal jsem je a zastrčil do přihrádky v mém chevroletu ke štěnici, ale na rozdíl od té štěnice jsem si chrastítko nechal. Nevím proč.

15

Moje další zastávka byl rozlehlý ranč na Simpson Stuart Road, kde bydlel George de Mohrenschildt s manželkou Jeanne. Jakmile jsem dům uviděl, zavrhl jsem nápad, že bychom se mohli setkat tam. Především jsem si nemohl být jist, kdy Jeanne bude v domě a kdy bude pryč, a tento konkrétní rozhovor se musel odehrát čistě mezi dvěma chlapy. Za druhé ten dům nebyl dost osamělý. Poblíž byla kolej Paula Quinna a v ní se určitě konaly letní kurzy. Děti se tu nepřeháněly v tlupách, ale viděl jsem jich dost, některé šly pěšky, jiné jely na kole. To se k mým záměrům nehodilo. Bylo možné, že naše diskuse bude hlučná. Bylo možné, že to vůbec nebude diskuse – aspoň ve smyslu Merriam-Websterova slovníku.

Něco upoutalo mou pozornost. Bylo to na širokém trávníku před domem de Mohrenschildtových, kde rozstřikovače vysílaly půvabné spršky vody do vzduchu a vytvářely duhy tak maličké, že byste si je mohli strčit do kapsy. Rok 1963 nebyl volební, ale začátkem dubna – zhruba v době, kdy někdo střelil po generálu Edwinu Walkerovi – zástupce za pátý okrsek zemřel na infarkt. Takže se šestého srpna měly konat doplňovací volby na jeho místo.

Na ceduli stálo VOLTE JENKINSE ZA 5. OKRSEK! ROBERT JENKINS ZVANÝ „ROBBIE“, BÍLÝ RYTÍŘ Z DALLASU!

Podle novin Jenkins takový opravdu byl, pravičák, který si rozuměl s Walkerem a Walkerovým duchovním rádcem Billym Jamesem Hargisem. Robbie Jenkins byl zastáncem práv státu, oddělených, ale rovnocenných škol a obnovení blokády kolem Kuby kvůli karibské krizi. Stejné Kuby, kterou de Mohrenschildt nazýval „ten krásný ostrov“. Nápis podporoval silný pocit, jejž jsem už z de Mohrenschildta získal. Byl to diletant, který v hloubi duše neměl žádné politické přesvědčení. Podporoval by každého, kdo by ho rozveselil nebo mu strčil do kapsy peníze. Lee Oswald to druhé nedokázal – byl tak chudý, že i kostelní myš vypadala vedle něho bohatá –, ale jeho smrtelně vážná oddanost socialismu v kombinaci s jeho grandiózními osobními ambicemi poskytovaly de Mohrenschildtovi spoustu zábavy.

Jeden závěr se přímo nabízel: Lee se nikdy po tomto trávníku neprošel ani v tomto domě neušpinil koberce svýma chudýma nohama. Tohle byl de Mohrenschildtův jiný život… nebo jeden z nich. Měl jsem pocit, že jich může mít několik a všechny je udržuje v oddělených vodotěsných schránkách. Ale to neodpovídalo na hlavní otázku: Nudil se natolik, že doprovázel Leea na misi, při níž se pokusil zavraždit to fašistické monstrum Edwina Walkera? Neznal jsem ho tak dobře, abych se mohl pokusit byť jenom o kvalifikovaný odhad.

Ale udělám to. Byl jsem k tomu odhodlaný.

Nápis na okně zastavárny Franka Fratiho hlásal VÍTEJTE V KYTAROVÉ CENTRÁLE, a byla jich tady vystavena spousta: akustické, elektrické, dvanáctistrunky a jedna s dvojitým hmatníkem, která mi připomněla cosi, co jsem viděl v jednom videu Mötley Crüe. Samozřejmě tu byly také všemožné zlomky zničených životů – prsteny, brože, náhrdelníky, rádia, drobné přístroje. Žena, která mě oslovila, byla hubená a ne tlustá, měla kalhoty a halenku místo fialových šatů a mokasínů, ale kamenná tvář byla stejná jako u ženy, kterou jsem viděl v Derry, a z mých úst vyšla stejná slova. Tedy skoro stejná.

„Rád bych s panem Fratim probral jistý poměrně velký obchod týkající se sportu.“

„Jo? Má to bejt sázka, když je to doma a má to kopyta nahoře?“

„Jste policistka?“

„Jo, jsem náčelník Curry z dallaský policie. Copak to nepoznáte podle brejlí a mohutný brady?“

„Nevidím žádné brýle ani mohutnou bradu, madam.“

„To je tím, že jsem v převleku. Na co si chcete sázet uprostřed léta, kamaráde? Na nic se vsadit nedá.“

„Case-Tiger.“

„Kterej frňák?“

„Case.“

Zakroutila očima a pak křikla přes rameno dozadu: „Měl bys sem přijít, tati, máš tu jednoho cvoka.“

Frank Frati byl nejméně dvakrát tak starý jako Chaz Frati, ale podoba tu stále byla. Byli příbuzní, nepochybně. Kdybych se zmínil, že jsem si kdysi vsadil u jednoho pana Fratiho v Derry, stát Maine, určitě bychom si mohli příjemně popovídat o tom, jak je svět malý.

Místo toho jsem přistoupil rovnou k jednání. Mohl bych vsadit pět set dolarů na vítězství Toma Case v souboji s Dickem Tigerem v Madison Square Garden?

„Ale jistě,“ řekl Frati. „Klidně byste si taky mohl strčit rozpálený značkovací železo do prdidla, ale proč byste to dělal?“

Jeho dcera vyjekla veselým smíchem.

„Jaký bych dostal kurz?“

Podíval se na dceru. Zvedla ruce. Na levé dva prsty, jeden na pravé.

„Dva ku jedné? To je směšné.“

„Život je směšnej, příteli. Jděte se podívat na některou Ionescovu hru, jestli mi nevěříte. Doporučuju Oběti povinnosti.“

No, aspoň že mi neříkal kamaráde, jak to dělal jeho derryský bratranec.

„Spolupracujte se mnou trochu, pane Frati.“

Zvedl akustickou kytaru Epiphone Hummingbird a začal ji ladit. Byl přízračně rychlý. „Tak mi dejte něco, s čím se dá pracovat, nebo mazejte do Dallasu. Je tam jeden podnik…“

„Já ten podnik v Dallasu znám. Dávám přednost Fort Worthu. Kdysi jsem tu bydlel.“

„To, že jste se odstěhoval, dává větší smysl než chtít vsadit na Toma Case.“

„Co takhle že Case dá knockout někdy v prvních sedmi kolech? Co by mi to vyneslo?“

Podíval se na dceru. Tentokrát zvedla na levé ruce tři prsty.

„A kdyby dal Case knockaut v prvních pěti kolech?“

Rozmýšlela se, pak zvedla čtvrtý prst. Rozhodl jsem se, že už nebudu tlačit na pilu. Napsal jsem do jeho knihy jméno a ukázal mu řidičák, přičemž jsem na adrese v Jodie přidržoval palec, stejně jako jsem to dělal skoro před třemi lety, když jsem v Důvěryhodné finanční sázel na Piráty. Pak jsem mu předal hotovost, což byla asi čtvrtina veškerých mých zbylých peněz, a zastrčil si potvrzenku do peněženky. Dva tisíce by měly stačit na zaplacení dalších Sadiiných výloh a mého živobytí pro zbytek pobytu v Texasu. Navíc jsem nechtěl tohoto Fratiho okrádat víc, než jsem chtěl okrást Chaze Fratiho, i když na mě přece jen poštval Billa Turcotta.

„Vrátím se druhý den po tom tanečku,“ řekl jsem. „Mějte moje peníze připravené.“

Dcera se zasmála a zapálila si cigaretu. „Neříkala něco takovýho ta sboristka panu arcibiskupovi?“

„Nejmenujete se náhodou Marjorie?“ zeptal jsem se.

Strnula s cigaretou před sebou a mezi rty jí unikal proužek kouře. „Jak to víte?“ Uviděla můj výraz a zasmála se. „Vlastně se jmenuju Wanda, fešáku. Doufám, že sázíš líp, než hádáš jména.“

Zamířil jsem zpátky k autu a doufal v totéž.

Kapitola dvacátá pátá

1

Ráno pátého srpna jsem zůstal se Sadie tak dlouho, dokud ji nenaložili na pojízdné lůžko a neodvezli na operační sál. Tam na ni čekal doktor Ellerton a tolik jiných doktorů, že by dali dohromady basketbalový tým. Oči se jí leskly po předoperační medikaci.

„Popřej mi štěstí.“

Sklonil jsem se a políbil ji. „Všechno štěstí na světě.“

Trvalo tři hodiny, než ji odvezli zpátky do pokoje – stejného pokoje se stejným obrázkem na zdi, stejnou příšernou záchodovou židlí. Tvrdě spala a chrápala, levou půlku obličeje měla zakrytou novými obvazy. Rhonda McGinleyová, ta ošetřovatelka s rameny jako fotbalový obránce, mě u ní nechala, dokud se trochu neprobrala, což bylo veliké porušení předpisů. V Dávnolandu byly návštěvní hodiny mnohem přísnější. Tedy pokud si vás vrchní sestra neoblíbila.

„Jak ti je?“ zeptal jsem se a vzal Sadie za ruku.

„Bolí. Spím.“

„Tak spi, miláčku.“

„Možná příště…“ Její slova se ztratila v měkkém hzzzz. Oči se jí zavřely, ale donutila se je násilím otevřít. „… bude líp. U tebe.“

A už dřímala a já měl o čem přemýšlet.

Když jsem se vrátil na sesternu, Rhonda mi řekla, že dole v kantýně na mě čeká doktor Ellerton.

„Necháme si ji tu dnes večer a pravděpodobně i zítra,“ řekl. „Rozvinutí nějaké infekce je to poslední, co by nám chybělo.“ (To mě také napadlo – jedna z věcí, které jsou k smíchu, ale zase ne tolik.)

„Jak to šlo?“

„Natolik dobře, jak jsme mohli očekávat, ale poškození, které Clayton způsobil, je velice vážné. Podle toho, jak se zotaví, naplánuji další kolo na listopad nebo prosinec.“ Zapálil si cigaretu, vyfoukl kouř a řekl: „Tohle je sakra dobrý tým chirurgů a uděláme všechno, co umíme, ale jsou určité limity.“

„Ano. Já vím.“ Byl jsem si jistý, že vím ještě něco: Už žádné další operace nebudou. Aspoň ne tady. Až půjde Sadie příště pod nůž, žádný nůž to nebude. Bude to laser.

U mě.

2

Úspory za každou cenu se vždycky vrátí a kousnou vás do zadku. Nechal jsem si z bytu v Neely Street odpojit telefon, abych ušetřil osm nebo deset dolarů měsíčně, a teď mi chyběl. Ale čtyři bloky odsud byl obchod smíšeným zbožím, který měl vedle chladnice na kolu telefonní automat. Na kusu papíru jsem měl de Mohrenschildtovo číslo. Vhodil jsem desetník a vytočil ho.

„Sídlo pana de Mohrenschildta, jak vám mohu pomoci?“ To nebyl Jeannin hlas. Nejspíš služebná – odkud ty prachy de Mohrenschildt bral?

„Rád bych mluvil s Georgem, prosím.“

„Bohužel je v kanceláři, pane.“

Popadl jsem z náprsní kapsy pero. „Můžete mi to číslo dát?“

„Ano, pane. CHapel 5-6323.“

„Díky.“ Zapsal jsem si ho na hřbet ruky.

„Mohu říct, kdo volal, pokud ho nezastihnete, pane?“

Zavěsil jsem. Znovu mě začal obalovat chlad. Vítal jsem ho. Pokud jsem někdy potřeboval chladnou hlavu, bylo to teď.

Vhodil jsem další desetník a tentokrát se ozvala sekretářka, která mi oznámila, že jsem se dovolal do společnosti Centrex. Pověděl jsem jí, že chci mluvit s panem de Mohrenschildtem. Ona samozřejmě chtěla vědět proč.

„Povězte mu, že jde o Jean-Clauda Duvaliera a Leea Oswalda. Řekněte mu, že je to v jeho zájmu.“

„Vaše jméno, pane?“

Tady nebude Puddentane stačit. „John Lennon.“

„Prosím, počkejte, pane Lennone, zjistím, jestli má čas.“

Neozvala se žádná reprodukovaná hudba, což mi celkově připadalo jako zlepšení. Opřel jsem se o stěnu rozpálené budky a hleděl na nápis JESTLI KOUŘÍTE, LASKAVĚ ZAPNĚTE VĚTRÁK. Nekouřil jsem, ale větrák jsem i tak zapnul. Moc to nepomohlo. U ucha se mi ozvalo tak hlasité cvaknutí, až jsem sebou trhl, a sekretářka řekla: „Spojuji vás, pane.“

„Haló?“ Opět to žoviální hlaholení. „Haló? Pan Lennon?“

„Haló. Je tahle linka bezpečná?“

„Co tím…? Samozřejmě že je. Chvilku počkejte. Jenom zavřu dveře.“

Na chvíli se odmlčel a pak se vrátil. „O co jde?“

„O Haiti, příteli. A naftové pronájmy.“

„Co to má společného s monsieur Duvalierem a tím Oswaldem?“ V jeho hlase nezněla žádná obava, jen veselá zvědavost.

„No, na to je oba znáte moc dobře,“ řekl jsem. „Klidně jim říkejte Baby Doc a Lee, ne?“

„Pane Lennone, jsem dnes velice zaneprázdněný. Pokud mi neřeknete, o co se jedná, zřejmě budu muset…“

„Baby Doc může schválit ty naftové pronájmy na Haiti, o které stojíte, na posledních pět let. Vy to víte. Je pravou rukou svého otce, vede tonton macoute a je prvním nástupcem na místo ve velkém křesle. Má vás rád, a my vás také máme rádi…“

De Mohrenschildt začal mluvit méně jako herec a více jako skutečný člověk. „Proč říkáte my, myslíte tím…“

„My všichni vás máme rádi, de Mohrenschildte, ale dělá nám starosti to vaše paktování s Oswaldem.“

„Ježíši, toho chlapíka sotva znám! Neviděl jsem ho už šest nebo osm měsíců!“

„Viděl jste ho na Velikonoční neděli. Přinesl jste jeho dcerce vycpaného králíka.“

Velice dlouhá pauza. Pak se ozvalo: „Dobře, asi ano. Zapomněl jsem na to.“

„Zapomněl jste na to, že někdo vystřelil na Edwina Walkera?“

„Co to má se mnou společného? Nebo s mým obchodem?“ Jeho nechápavému rozhořčení člověk skoro musel uvěřit. Klíčové slovo: skoro.

„Ale no tak,“ řekl jsem. „Obvinil jste Oswalda, že to udělal.“

„Jenom jsem žertoval, krucinál!“

Dal jsem mu nepatrný oddych, pak jsem řekl: „Víte, pro kterou společnost pracuji, de Mohrenschildte? Napovím vám – není to Standard Oil.“

V telefonu se rozhostilo ticho, protože de Mohrenschildt si přebíral ty žvásty, jimiž jsem ho zatím krmil. Až na to, že to úplné žvásty nebyly. O tom vycpaném králíkovi jsem věděl a věděl jsem i o tom vtipkování o špatné mušce poté, co si jeho manželka všimla kulovnice. Závěr byl docela jasný. Moje společnost byla Ta Společnost a jediná otázka, která teď bzučela de Mohrenschildtovi v hlavě – aspoň jsem v to doufal – zněla, co ještě z jeho nepochybně zajímavého života jsme napíchli.

„To je nedorozumění, pane Lennone.“

„Už kvůli vám doufám, že je, protože nám to připadá, že jste ho snad k té střelbě vyprovokoval. Neustále jste opakoval, jaký je Walker rasista a že to bude další americký Hitler.“

„To absolutně není pravda!“

Tohle jsem ignoroval. „Ale tohle nám tak velkou starost nedělá. Největší starost nám dělá, že jste možná pana Oswalda na té jeho pochůzce desátého dubna doprovázel.“

„Ach, mein Gott! To je šílené!“

„Pokud to můžete dokázat – a pokud slíbíte, že se v budoucnu zdržíte kontaktu s tím nevyrovnaným panem Oswaldem…“

„Je v New Orleansu, kristepane!“

„Držte hubu,“ uťal jsem ho. „My víme, kde je a co dělá. Rozdává letáky Fair play pro Kubu. Jestli s tím brzy nepřestane, skončí ve vězení.“ To jistě skončí, už za necelý týden. Jeho strýc Dutz – ten, co má styky s Carlosem Marcellem – za něj složí kauci. „Brzy se vrátí zase do Dallasu, ale vy ho neuvidíte. Vaše maličká hra skončila.“

„Povídám vám, že jsem nikdy…“

„Ty pronájmy stále můžou být vaše, ale jenom když dokážete, že jste s Oswaldem desátého dubna nebyl. Můžete to dokázat?“

„Já… nechte mě přemýšlet.“ Dlouho mlčel. „Ano. Ano, myslím, že můžu.“

„Tak se sejdeme.“

„Kdy?“

„Dnes večer. V devět hodin. Musím se zodpovídat svým nadřízeným a ti by neměli radost, kdybych vám poskytl čas vyrobit si nějaké alibi.“

„Přijďte ke mně domů. Jeanne pošlu s jejími přítelkyněmi do kina.“

„Mám na mysli jiné místo. A nebudete ani potřebovat instrukce, jak se tam dostanete.“ Pověděl jsem mu, o jaké místo jde.

„Proč tam?“ Skutečně se podivil.

„Jenom přijďte. A jestli nechcete, aby se père a fils Duvalierovi na vás velice rozzlobili, příteli, přijďte sám.“

Zavěsil jsem.

3

Zpátky v nemocnici jsem byl přesně v šest a strávil jsem u Sadie půl hodiny. Hlavu už měla jasnou a tvrdila, že bolesti nejsou tak hrozné. V půl sedmé jsem ji políbil na zdravou tvář a řekl, že musím jít.

„Jde o tvoji práci?“ zeptala se. „Tvoji skutečnou práci?“

„Ano.“

„Nikomu neublížíš, pokud to nebude absolutně nutné. Je to tak?“

Přikývl jsem. „A rozhodně ani nedopatřením.“

„Buď opatrný.“

„Jako když se tancuje mezi vejci.“

Pokusila se o úsměv. Jenže sebou škubla, protože čerstvě rozřezané části tkáně na levé straně obličeje se roztáhly. Podívala se kamsi za moje rameno. Otočil jsem se a uviděl mezi dveřmi Dekea a Ellie. Byli ve svátečním, Deke v letním obleku, s tenkou kravatou a městským kovbojským kloboukem, a Ellie v růžových hedvábných šatech.

„Můžeme počkat, jestli chcete,“ řekla Ellie.

„Ne, jen pojďte dál. Zrovna jsem na odchodu. Ale nezůstávejte dlouho, je unavená.“

Políbil jsem Sadie dvakrát – na suché rty a vlhké čelo. Pak jsem odjel do West Neely Street, kde jsem si rozložil věci, které jsem koupil v obchodě s kostýmy a dárky. Pracoval jsem pomalu a pečlivě před zrcadlem v koupelně, často nahlížel do návodu k použití a litoval, že tu není Sadie, aby mi pomohla.

Nebál jsem se toho, že se na mě de Mohrenschildt podívá a řekne Neviděl jsem vás už někdy? Já se chtěl ujistit, že „Johna Lennona“ nikdy potom nepozná. Podle toho, jak bude přesvědčivý, bych se k němu možná musel ještě vrátit. A to bych ho chtěl zaskočit.

Nejdřív jsem si nalepil knír. Byl huňatý, takže jsem vypadal jako psanec z westernu od Johna Forda. Potom přišel na řadu make-up, který jsem si nanesl na tvář a ruce, abych vypadal opálený jako rančer. Pak tu byly brýle s rohovinovou obroučkou a obyčejnými skly. Chvilku jsem uvažoval, jestli si nemám obarvit vlasy, ale tím bych se tolik začal podobat Johnu Claytonovi, že jsem to zavrhl. Místo toho jsem si narazil baseballovou kšiltovku San Antonio Bullets. Když jsem skončil, sám sebe jsem v zrcadle sotva poznával.

„Nikomu neublížím, pokud to nebude absolutně nutné,“ řekl jsem cizinci v zrcadle. „A ani nedopatřením. Je to jasné?“

Cizinec přikývl, ale oči za falešnými brýlemi byly chladné.

Nakonec jsem před odchodem vytáhl revolver z police ve skříni a strčil si ho do kapsy.

4

Dostal jsem se na pusté parkoviště na konci Mercedes Street o dvacet minut dřív, ale de Mohrenschildt už tam byl. Jeho nápadný cadillac stál zadkem k cihlové zdi skladiště Montgomery Ward. To znamenalo, že má obavy. Výtečně.

Rozhlédl jsem se a skoro čekal, že uvidím ty holčičky se švihadlem, ale ty byly samozřejmě na noc doma – nejspíš už spaly a zdálo se jim o Charliem Chaplinovi, který jezdí po Francii a dívá se, jak dámy tančí.

Zaparkoval jsem poblíž de Mohrenschildtova korábu, stáhl okénko, vystrčil levou ruku a kývl ukazovákem. De Mohrenschildt chvíli zůstal sedět, jako by si nebyl jist. Pak vystoupil. Pyšný krok se poděl kdovíkam. Vypadal vyděšeně a nenápadně. To bylo také skvělé. V jedné ruce držel složku. Podle toho, jak byla tenká, v ní toho moc nebylo. Doufal jsem, že to není jenom rekvizita. Jestli ano, začne tanec, a nebude to lindy hop.

Otevřel dveře, naklonil se dovnitř a řekl: „Koukněte, nechystáte se mě zastřelit nebo tak něco, že ne?“

„Ne,“ řekl jsem a doufal, že mluvím patřičně znuděně. „Kdybych byl z FBI, tak by ta vaše otázka možná byla namístě, ale já z FBI nejsem a vy to víte. Už jste s náma kdysi měl co do činění.“ Modlil jsem se, aby v tomhle měly Alovy poznámky pravdu.

„Je v tomhle autě odposlech? Nemáte ho na sobě?“

„Jestli si budete dávat pozor na to, co řeknete, nemáte se čeho bát, že? Takže si nastupte.“

Nastoupil a zabouchl dveře. „Pokud jde o ty pronájmy…“

„To můžete prodiskutovat jindy a s jinými lidmi. Nafta není můj obor.

Já dostávám na starost lidi, kteří se chovají indiskrétně, a váš vztah s Oswaldem byl velice indiskrétní.“

„Byl jsem zvědavý, nic víc. Jemu se podařilo legálně emigrovat do Ruska a pak legálně emigrovat zpátky do Států. Je to polovzdělaný buran, ale je překvapivě mazaný. Navíc…“ Odkašlal si. „Mám přítele, který chce šukat s jeho ženou.“

„O tom víme,“ řekl jsem a vzpomněl si na Bouheho – jen další George ve zřejmě nekonečném průvodu jiných Georgeů. S jakou radostí bych unikl té komnatě ozvěn minulosti. „Já mám zájem pouze na tom, abych se ujistil, že jste neměl nic společného s tím zpackaným útokem na Walkera.“

„Podívejte se na tohle. Vzal jsem to z manželčiny výstřižkové knihy.“

Otevřel jsem složku, vytáhl jediný list z novin, který byl uvnitř, a přelétl ho očima. Rozsvítil jsem v chevroletu stropní světlo a doufal, že moje opálení nebude příliš vypadat jako nalíčení. Na druhou stranu, nebylo to jedno? De Mohrenschildtovi by to připadalo jenom jako další kousek špiónské skládačky.

Byl to list z Morning News z 12. dubna. Tu rubriku jsem znal, jmenovala se Z MĚSTAa většina Dallasanů ji četla pravděpodobně mnohem pečlivěji než zprávy ze světa a země. Byla v ní spousta jmen vytištěná tučným písmem a spousta fotografií mužů a žen ve večerních šatech. De Mohrenschildt zakroužkoval červeným inkoustem odstaveček v půli strany. Na doprovodném fotu byli nepochybně George a Jeanne. On měl smoking a zářivý úsměv, jímž odhaloval snad tolik zubů, kolik má piano klapek. Jeanne vystavovala odvážný výstřih, který třetí osoba u stolu zřejmě pozorně obhlížela. Všichni tři drželi pozvednuté šampusky.

„To jsou ale páteční noviny,“ namítl jsem. „Na Walkera se střílelo ve středu.“

„Tyhle zprávy z města jsou vždycky dva dny staré. Protože jsou o nočním životě, chápete? Kromě toho… nekoukejte jenom na fotku, přečtěte si to, člověče. Je to tam černé na bílém!“

Ověřil jsem si to, ale věděl jsem, že mluví pravdu, jakmile jsem uviděl tučně vysázené jméno toho muže. Harmonická ozvěna zněla hlasitě jako kytarový zesilovač nastavený na rezonanci.

Místní naftový magnát George de Mohrenschildt s manželkou Jeanne ve středu večer pozvedli sklenku (nebo jich možná byl tucet!) v klubu Carousel na oslavu narozenin této roztomiloučké dámy. Kolikátých? Vrabci si nic neštěbetali, ale nám připadá, že to budou třiadvacáté a ani o den víc (hopla!). Byli hosty bodrého paši Jacka Rubyho, který jim poslal láhev bublinek a pak se připojil k přípitku. Hodně štěstí, Jeanne, kéž nám máváš ještě dlouho!

„To šampaňské byla břečka a já z něho měl kocovinu až do tří odpoledne, ale zaplať bůh za ni, jestli vám to bude stačit.“

Stačilo. Navíc mě to fascinovalo. „Jak dobře toho Rubyho znáte?“

De Mohrenschildt si odfrkl – veškerou svou povýšeneckou nabubřelost vyjádřil jediným rychlým vdechnutím rozšířenými nozdrami. „Nijak dobře a víc ani nechci. Je to bláznivý židáček, který kupuje policajtům drinky, aby se dívali na opačnou stranu, když se do někoho pustí pěstmi. Což on velice rád. Jednoho dne ho ten temperament dostane do potíží. Jeanne má jeho striptérky ráda. Je z nich celá rozpálená.“ Pokrčil rameny, jako by říkal, že ženám je těžko porozumět. „A vy.“ Podíval se dolů, uviděl v mé pěsti revolver a zmlkl. Vytřeštil oči. Jazyk mu vylezl z úst a olízl rty. Ozvalo se zvláštní mokré lupnutí, když ho zatáhl zpět.

„Jestli jsem spokojený? Na to jste se chtěl zeptat?“ Dloubl jsem do něho hlavní revolveru a velice mě potěšilo, když vyjekl. Zabíjení člověka změní, to vám povím, zhrubne z toho, ale na svou obranu musím říci, že pokud někdy někomu prospělo trochu strachu, tak to byl tenhle chlap. Marguerite byla částečně zodpovědná za to, co se z jejího nejmladšího syna stalo, a samotný Lee toho měl na triku opravdu hodně – všechny ty nedopečené sny o slávě –, ale de Mohrenschildt v tom také sehrál svoji roli. A bylo v tom snad nějaké komplikované spiknutí hluboko ve strukturách CIA? Ne. Jeho prostě bavily chudinské čtvrti. Stejně jako vztek a zklamání, jímž ještě přitápěl v troubě Leeovy narušené osobnosti.

„Prosím,“ zašeptal de Mohrenschildt.

„Stačí mi to. Ale poslouchejte mě, vy žvanile: už nikdy se s Leem Oswaldem nesetkáte. Už nikdy s ním nebudete mluvit ani po telefonu. Nikdy se o tomhle rozhovoru nezmíníte před jeho ženou, jeho matkou, Georgem Bouhem a žádným z ostatních přistěhovalců. Rozumíte tomu?“

„Ano. Absolutně. Už mě stejně začínal nudit.“

„Ani z půlky ne tolik, jako vy nudíte mě. Jestli zjistím, že jste mluvil s Leem, zabiju vás. Capisce?“

„Ano. A ty pronájmy…?“

„Někdo se vám ozve. Teď sakra vypadněte z mýho auta.“

Spěšně poslechl. Když byl za volantem svého cadillaku, znovu jsem vystrčil levou ruku. Místo abych mu pokynul prstem, tentokrát jsem namířil ukazovák na Mercedes Street. Odjel.

Zůstal jsem tam sedět ještě chvíli a díval se na výstřižek, který si v tom spěchu zapomněl vzít s sebou. De Mohrenschildtovi a Jack Ruby si připíjejí. Bylo to snad znamení, které přece jen ukazovalo na spiknutí? Parta s alobalovými čepičkami, která věřila na střelce vylézající z kanálů a Oswaldovy dvojníky, by si to nejspíš myslela, ale já věděl svoje. Byla to jen další harmonizace. Tohle byl Dávnoland, kde všechno znělo ozvěnou.

Měl jsem pocit, že jsem zmenšil míru Alovy nejistoty na pouhou čárečku. Oswald se vrátí do Dallasu třetího října. Podle Alových poznámek se v půlce října nechá zaměstnat jako obyčejný dělník v texaském velkoskladu učebnic. Jenže k tomu nedojde, protože někdy mezi třetím a šestnáctým jeho ubohý, nebezpečný život ukončím.

5

Ráno sedmého srpna jsem dostal svolení odvézt Sadie z nemocnice. Cestou do Jodie mlčela. Poznal jsem, že má stále velké bolesti, ale skoro celou cestu měla ruku přátelsky položenou na mém stehně. Když jsme z dálnice číslo 77 u velkého billboardu s Denholmskými lvy odbočili, řekla: „V září se vrátím do školy.“

„Určitě?“

„Ano. Když jsem se v Grange dokázala postavit před celé městečko, snad to zvládnu i před partou dětí ve školní knihovně. Kromě toho mám pocit, že ty peníze budeme potřebovat. Pokud nemáš nějaký zdroj příjmů, o kterém nevím, tak musíš být skoro na mizině. Kvůli mně.“

„Koncem měsíce by mi nějaké peníze měly přijít.“

„Z toho zápasu?“

Přikývl jsem.

„Dobře. A já budu muset jenom chvíli poslouchat šuškání a hihňání. Protože až půjdeš, půjdu s tebou.“ Odmlčela se. „Jestli to tedy pořád chceš.“

„Sadie, nechci nic jiného.“

Zabočili jsme na Hlavní ulici. Jim Needham s dodávkou právě končil s rozvážkou mléka. Bill Gavery před pekárnou vystavoval čerstvé bochníky chleba zabalené v mušelínu. V projíždějícím autě zpíval Jan a Dean, že v Surf City jsou pro každého kluka dvě dívky.

„Bude se mi tam líbit, Jakeu? U tebe?“

„Doufám, zlato.“

„Je to tam hodně jiné?“

Usmál jsem se. „Lidi platí víc za benzin a musejí mačkat víc knoflíků. Jinak je to skoro stejné.“

6

Toho horkého srpna jsme prožívali něco jako líbánky a bylo to krásné. Veškeré předstírání, že bydlím u Dekea Simmonse, letělo z okna, i když na noc jsem auto stále nechával u něho.

Sadie se rychle zotavovala z nejnovějšího zásahu do těla, a i když měla oko stále pokleslé a v místě, kde jí Clayton tvář rozřízl až dovnitř úst, měla jizvy a velkou prohlubeň, bylo vidět zlepšení. Ellerton a jeho lidé odvedli s tím, co měli, dobrou práci.

Četli jsme knížky usazení vedle sebe na pohovce a větrák jí odfukoval vlasy – ona Skupinu, já Neblahého Judu. Dělali jsme si pikniky vzadu na zahrádce ve stínu jejího vzácného čínského pistáciovníku a popíjeli litry ledové kávy. Sadie znovu začala omezovat kouření. V televizi jsme se dívali na Rawhide, Bena Caseyho a Route 66. Jednou večer naladila Nová dobrodružství Elleryho Queena, ale požádal jsem ji, aby přepnula jinam. Řekl jsem, že nemám rád detektivky.

Před spaním jsem jí zraněnou tvář opatrně mazal mastí, a jakmile jsme byli v posteli…, bylo to dobré. Víc se šířit nebudu.

Jednou jsem před konzumem narazil na význačnou členku školní rady Jessiku Caltropovou. Řekla, že by se mnou ráda chvilku mluvila o něčem, co nazvala „delikátní záležitost“.

„Copak by to mohlo být, slečno Caltropová?“ zeptal jsem se. „Protože tu mám zmrzlinu a rád bych se dostal domů, než se rozteče.“

Věnovala mi mrazivý úsměv, který by dokázal moji francouzskou vanilkovou udržet pohromadě celé hodiny. „Tím domovem myslíte Bee Tree Lane, pane Ambersone? U nešťastné slečny Dunhillové?“

„A copak by vám bylo do toho?“

Úsměv promrzl ještě o něco hlouběji. „Jako členka školní rady musím zajistit, že mravnost našeho učitelského sboru je bez poskvrnky. Pokud vy a slečna Dunhillová spolu žijete, vyvolává to ve mně vážné znepokojení. Dospívající mládež je ovlivnitelná. Napodobuje to, co vidí u starších.“

„Myslíte? Po patnácti letech ve třídě bych řekl, že pozoruje chování dospělých a pak co nejrychleji uteče opačným směrem.“

„Jsem si jistá, že bychom mohli vést poučnou diskusi o vašem pohledu na psychologii dospívajících, pane Ambersone, ale proto jsem vás o rozhovor nepožádala, jakkoli je mi to nepříjemné.“ Nevypadala ani trochu, že je jí to nepříjemné. „Pokud žijete se slečnou Dunhillovou v hříchu.“

„Hřích,“ přerušil jsem ji. „To je ale zajímavé slovo. Ježíš řekl, že má vrhnout kamenem ten, kdo je bez hříchu. Nebo ta, samozřejmě. A vy jste bez hříchu, slečno Caltropová?“

„Teď nemluvíme o mně.“

„Ale mohli bychom. Já bych o vás mohl mluvit. Například bych mohl začít tím, že se začnu lidí vyptávat na toho kolouška, kterého jste kdysi opustila.“

Škubla sebou, jako bych jí dal facku, a couvla o dva kroky k cihlové zdi obchodu. Já udělal dva kroky k ní, pytle s nákupem jsem svíral v náručí.

„To je neslýchaná urážka. Kdybyste stále učil, tak bych…“

„O tom nepochybuji, co byste, jenže já neučím, takže mě raději velice pozorně poslouchejte. Vyrozuměl jsem, že když vám bylo šestnáct a bydlela jste na ranči Sweetwater, měla jste dítě. Nevím, jestli byl otcem některý spolužák, potulný kovboj, nebo dokonce váš vlastní otec…“

„Jste nechutný!“

Pravda. A někdy je to takové blaho.

„Nezajímá mě, kdo to byl, ale zajímá mě Sadie, která prodělala víc bolesti a smutku, než jste vy zažila za celý svůj život.“ To už se přede mnou tiskla k cihlové zdi. Dívala se nahoru do mé tváře a třeštila oči hrůzou. Jindy a jinde by mně jí bylo líto. Dnes ale ne. „Jestli o Sadie řeknete jediné slovo – jediné slovo, komukoliv –, osobně se pustím do pátrání a zjistím, kde to dítě dnes je, a rozhlásím to po celém městečku. Rozumíte mi?“

„Jděte mi z cesty! Nechte mě projít!“

„Rozumíte mi?“

„Ano! Ano!“

„Dobře.“ Couvl jsem. „Žijte svůj život, slečno Caltropová. Mám tušení, že byl od vašich šestnácti hodně nudný – ovšem velice nabitý, protože prohlížet špinavé prádlo jiných lidí opravdu vyžaduje velkou píli –, ale žijte ho. A nechte nás žít ten náš.“

Sunula se podél zdi doleva k parkovišti za obchodem. Oči jí vylézaly z důlků a nespouštěla ze mě zrak.

Příjemně jsem se usmál. „Než zjistíme, že k tomuto rozhovoru nikdy nedošlo, rád bych vám dal jednu radu, malá dámo. Jde mi přímo od srdce. Já Sadie miluji a není radno nasrat zamilovaného chlapa. Jestli se budete plést do mých věcí – nebo do věcí Sadie –, vynasnažím se, abych z vás udělal nejubožejší puritánskou mrchu v Texasu. To vám upřímně slibuji.“

Rozběhla se k parkovišti. Běžela nemotorně jako člověk, který se dlouho nepohyboval rychleji než důstojným krokem. Ve své hnědé sukni do půli lýtek, neprůhledných punčocháčích tělové barvy a rozumných hnědých střevících byla esencí své doby. Vlasy se jí uvolňovaly z uzlu. Nepochyboval jsem, že kdysi je nosila rozpuštěné, jak to muži u žen rádi vidí, ale to už bylo dávno.

„Přeji pěkný den!“ zavolal jsem za ní.

7

Sadie přišla do kuchyně, když jsem uklízel nákup do ledničky. „Byl jsi dlouho pryč. Už jsem si začínala dělat starosti.“

„Zapovídal jsem se. Víš, jak to v Jodie chodí. Vždycky je s kým poklábosit.“

Usmála se. Ten úsměv se už ukazoval přece jen častěji. „Jsi milý chlap.“

Poděkoval jsem Sadie a řekl jí, že je milé děvče. Napadlo mě, jestlipak to Caltropová řekne Fredu Millerovi, dalšímu členu školní rady, který se považoval za strážce morálky v městečku. Asi ne. Nešlo jen o to, že jsem věděl o jejím mladickém poklesku. Já ji totiž navíc vyděsil. Zabralo to u de Mohrenschildta a zabralo to i u ní. Děsit lidi je špinavá práce, ale někdo to dělat musí.

Sadie přešla kuchyň a vzala mě kolem pasu. „Co bys řekl na víkend v bungalovech Candlewood, než začne škola? Jako za starých časů? Myslím, že to je od Sadie velká troufalost, ne?“

„No, přijde na to.“ Vzal jsem ji do náruče. „Mluvíme o neslušném víkendu?“

Zrudla, až na místa kolem jizvy. Tam zůstala tkáň bílá a lesklá. „Velice neslušném, señor.“

„V tom případě čím dřív, tím líp.“

8

Nebyl to nijak neslušný víkend, ledaže věříte – podobně jako Jessiky Caltropové celého světa –, že neslušné je milování. Je pravda, že jsme hodně času strávili v posteli. Ale také jsme byli často venku. Sadie byla neúnavný chodec a úbočí kopce za Candlewoodem tvořilo rozlehlou volnou pláň. Byla plná divokých květin, které koncem léta rozkvétaly. Strávili jsme tam skoro celé sobotní odpoledne. Sadie dokázala některé květiny určit – juka krátkolistá, polní mák, juka nádherná, jakýsi lopuch –, ale u jiných jenom zavrtěla hlavou a pak se sklonila, aby si přičichla, ať už byla jejich vůně jakákoliv. Šli jsme ruku v ruce, vysoká tráva se nám otírala o džíny a velké mraky s načechranými vlnami pluly vysokým texaským nebem. Po louce klouzaly dlouhé paprsky slunce a stíny. Toho dne foukal chladný vítr a ve vzduchu nebyla cítit žádná rafinerie. Na kopci jsme se otočili a podívali se zpět. Na širé prérii sem tam porostlé stromem vypadaly bungalovy malé a nevýznamné. Silnice se táhla jako stuha.

Sadie se posadila, přitáhla si kolena k hrudi a holeně obemkla pažemi. Posadil jsem se vedle ní.

„Chci se tě na něco zeptat,“ řekla.

„Dobře.“

„Nejde o… však víš, odkud jsi přišel… O tom v tuto chvíli nechci moc přemýšlet. Spíš jde o toho muže, kterého jsi přišel zastavit. Jak jsi o něm říkal, že zabije prezidenta.“

Zvažoval jsem to. „Je to delikátní věc, zlato. Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že stojím před velkým strojem plným ostrých zubů?“

„Ano.“

„Řekl jsem, že ti nedovolím, abys stála vedle mě, až si s ním budu zahrávat. Stejně už jsem prozradil víc, než jsem chtěl, a nejspíš mnohem víc, než jsem měl. Protože minulost nechce, aby ji někdo měnil. Brání se, když se o to pokusíš. A čím větší je ta potenciální změna, tím tvrději se brání. Nechci, aby ti někdo ublížil.“

„Už se stalo,“ řekla tiše.

„Ptáš se, jestli je to moje vina?“

„Ne, miláčku.“ Položila dlaň na moji tvář. „Ne.“

„No, klidně by být mohla, aspoň částečně. Existuje něco, čemu se říká motýlí efekt…“ Na svahu před námi jich poletovaly stovky, jako by tento fakt ilustrovali.

„Já vím, co to je,“ řekla. „Ray Bradbury o tom napsal povídku.“

„Opravdu?“

„Jmenuje se ‚Zahřmění‘. Je moc krásná a velice znepokojivá. Ale Jakeu – Johnny byl blázen dávno předtím, než ses objevil ty. A opustila jsem ho dávno předtím, než ses objevil ty. A kdybys nepřišel na scénu ty, tak by to byl možná jiný muž. Určitě by nebyl tak milý jako ty, ale já bych to nevěděla, že? Čas je strom s mnoha větvemi.“

„Co chceš vědět o tom chlapíkovi, Sadie?“

„Hlavně proč prostě nezavoláš policii – samozřejmě anonymně – a neohlásíš to.“

Utrhl jsem si stéblo trávy a žvýkal ho, zatímco jsem o tom přemýšlel. Jako první mi prolétlo hlavou to, co říkal de Mohrenschildt na parkovišti u Montgomery Ward: Je to polovzdělaný buran, ale překvapivě mazaný.

Odhadl ho dobře. Lee utekl z Ruska, když ho měl plné zuby. Stejně mazaně uteče z velkoskladu knih, až zastřelí prezidenta, přestože policie a tajné služby zareagují okamžitě. Samozřejmě že zareagují rychle, spousta lidí přesně uvidí, odkud výstřely přicházely.

Leea budou vyslýchat pod namířenou zbraní v kantýně ve druhém podlaží, ještě než uhánějící kolona doveze umírajícího prezidenta do nemocnice Parkland. Policista, který Oswalda vyslýchal, uvedl, že mladý muž působil klidně a přesvědčivě. Jakmile vedoucí Roy Truly potvrdil, že je to zaměstnanec skladu, policista nechá Králíka Ozzieho běžet a sám bude spěchat nahoru, aby pátral po zdroji střelby. Bylo možné, že nebýt jeho setkání se strážníkem Tippitem, Leea by nechytili celé dny nebo týdny.

„Sadie, policajti v Dallasu celý svět šokují svou neschopností. Byl bych blázen, kdybych jim důvěřoval. Možná by na anonymní udání ani nereagovali.“

„Ale proč? Proč by ne?“

„V tuto chvíli proto, že ten chlap ani není v Texasu a nemíní se vrátit. Má v plánu emigrovat na Kubu.“

„Na Kubu? Pro všechno na světě, proč zrovna na Kubu?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To je jedno, protože mu to nevyjde. Vrátí se do Dallasu, ale nebude mít plán, že zabije prezidenta. Ještě ani neví, že Kennedy do Dallasu přijede. Neví to ani sám Kennedy, protože ta cesta ještě není naplánovaná.“

„Ale ty to víš.“

„Ano.“

„Protože v době, ze které jsi přišel, je to všechno v učebnicích dějepisu.“

„V těch hlavních obrysech ano. Podrobnosti mám od přítele, který mě sem poslal. Jednoho dne ti celou tu historii budu vyprávět, až bude po všem, ale dnes ne. Protože ta mašina se všemi těmi zuby pořád jede na plný výkon. Důležité je tohle: Kdyby policie toho chlapíka vyslýchala kdykoli před polovinou listopadu, bude působit naprosto nevinně, protože on taky je nevinný.“ Převalil se přes nás další ohromný stín mraku a na chvíli snížil teplotu o nějakých pět stupňů. „Pokud je mi známo, možná se definitivně rozhodl až ve chvíli, kdy mačkal spoušť.“

„Mluvíš, jako by se to už stalo,“ přemítala.

„V mém světě se to stalo.“

„Co tak důležitého se odehraje v půlce listopadu?“

„Šestnáctého vyjde v Morning News zpráva, která Dallasu oznámí, že Kennedyho kolona bude projíždět po Main Street. L– ten chlapík si to přečte a uvědomí si, že auta pojedou přímo kolem jeho pracoviště. Pravděpodobně to bude považovat za Boží znamení. Nebo třeba pokyn Karla Marxe.“

„Kde bude pracovat?“

Znovu jsem zavrtěl hlavou. Nebylo bezpečné, aby to věděla. Samozřejmě že na tomhle nebylo bezpečného vůbec nic. Ale (říkal jsem to už dřív, ale tohle si zaslouží zopakovat) byla to ohromná úleva, moci aspoň něco říci jinému člověku.

„Kdyby s ním policie mluvila, možná by ho odradilo, aby to udělal.“

Měla pravdu, ale bylo to děsivé riziko. Už jedno menší jsem podstoupil tím, že jsem mluvil s de Mohrenschildtem, ale de Mohrenschildt chtěl ty naftové pronájmy. Kromě toho jsem udělal něco víc, než ho vystrašil – vyděsil jsem ho k smrti. Podle mě ani nemukne. Zato Lee… Vzal jsem Sadie za ruku. „V tuhle chvíli dokážu předpovědět, kam ten člověk půjde, stejně jako bych dokázal předpovědět, kam pojede nějaký vlak, protože nemůže opustit koleje. Jakmile do toho vstoupím, jakmile se do toho zapletu, pak to znamená konec sázek.“

„A co kdybys promluvil přímo s ním?“

V hlavě se mi vynořil opravdu přízračný obraz. Viděl jsem, jak Lee policajtům vykládá Ten nápad mi nasadil do hlavy nějaký George Amberson. Nebýt jeho, v životě by mě něco takového nenapadlo.

„Myslím, že ani tohle by nefungovalo.“

Potichu se zeptala: „Budeš ho muset zabít?“

Neodpověděl jsem. Což byla samozřejmě odpověď sama o sobě.

„A ty opravdu víš, že se tohle stane.“

„Ano.“

„Stejně jako víš, že Tom Case vyhraje ten zápas devětadvacátého.“

„Ano.“

„I když každý, kdo se v boxu vyzná, říká, že Tiger ho zavraždí.“

Usmál jsem se. „Tys četla sportovní stránky.“

„Ano. Četla.“ Vytáhla mi z úst stéblo trávy a sama si ho strčila do pusy. „Nikdy jsem na boxu nebyla. Vezmeš mě tam?“

„Jenže to nebude přímo naživo. Bude se to promítat z televize na velké plátno.“

„Já vím. Vezmeš mě s sebou?“

9

V dallaské sportovní hale bylo ten večer, kdy se konal zápas, hodně krásných žen, ale Sadie také sklidila řadu uznalých pohledů. Pečlivě se na tu příležitost vystrojila, ale i ten nejpečlivější make-up mohl jen minimalizovat poškození na tváři, ne ho úplně schovat. Výrazně jí pomohly šaty. Hladce jí obepínaly tělesné křivky a měly hluboký kulatý výstřih.

Geniálním doplňkem byl plstěný klobouk, který jí dala Ellen Dockertyová, když jí Sadie řekla, že jsem ji pozval na box. Ten klobouk byl skoro přesnou kopií toho, který má na hlavě Ingrid Bergmanová v závěrečné scéně Casablanky. Posazený nonšalantně na stranu jí dokonale zvýraznil obličej… a samozřejmě byl pošoupnutý nalevo, takže zjizvená tvář se ocitla v trojúhelníku hlubokého stínu. Bylo to lepší než jakékoli nalíčení. Když vyšla z ložnice, abych její úbor obhlédl, řekl jsem jí, že je prostě úchvatná.

Úleva na tváři a vzrušená jiskra v očích prozrazovaly, že ví, že se jí nesnažím pouze lichotit.

Do Dallasu se sjížděla spousta aut, a než jsme došli k našim sedadlům, běžel už třetí předzápas z pěti – mohutný černoch a ještě mohutnější běloch do sebe pomalu mlátili a diváci jásali. Nad naleštěnou podlahou z tvrdého dřeva, kde během basketbalové sezóny hráli dallaští Spurs (mizerně), viselo nejedno, ale čtyři obrovská promítací plátna. Obraz zajišťovaly systémy zadní projekce, a i když byly barvy nejasné – skoro neznatelné samotný obraz byl ostrý. Na Sadie to udělalo dojem. Po pravdě řečeno na mě také.

„Jsi nervózní?“ zeptala se Sadie.

„Ano.“

„I když…“

„I tak. Když jsem si v šedesátém vsadil na vítězství Pirátů ve Světové sérii, věděl jsem to. Tady jsem úplně závislý na svém příteli, který to našel na internetu.“

„Co to pro všechno na světě je?“

„Sci-fi. Jako od Raye Bradburyho.“

„Aha… dobře.“ Pak si strčila prsty mezi zuby a zahvízdala. „Hej, pííívo!“

Chlapík roznášející pivo, vyšňořený ve vestě, kovbojském klobouku a hadím opasku pobitém stříbrem, nám prodal dvě lahve Osamělé hvězdy (skleněné, ne plastové) s papírovými kelímky nasazenými na hrdle. Dal jsem mu dolar a řekl mu, ať si drobné nechá.

Sadie si vzala svoje pivo, ťukla o moji láhev a řekla: „Tak na štěstí, Jakeu.“

„Kdybych ho potřeboval, jsem v pekelným průšvihu.“

Zapálila si cigaretu a připojila tak svoji dávku kouře k modré zácloně, která visela kolem světel. Seděl jsem po její pravé straně a z téhle strany vypadala dokonale.

Poklepal jsem jí na rameno, a když se otočila, zlehka jsem ji políbil na pootevřené rty. „Děvče,“ řekl jsem, „vždycky nám zůstane Paříž.“

Usmála se. „Možná ta v Texasu.“

Diváci sborově zaúpěli. Černý bojovník právě srazil bílého k zemi.

10

Hlavní bod programu začínal v půl desáté. Plátna zaplnily detailní záběry na boxery, a když se kamera zaměřila na Toma Case, srdce se mi sevřelo. V kudrnatých černých vlasech měl šedivé nitky. Tváře mu začínaly viset jako torby. Břicho mu přetékalo přes trenýrky. Ale nejhorší ze všeho byl jeho jaksi zmatený pohled očí, které vykukovaly z opuchlé zjizvené tkáně. Vypadal, že pořádně neví, kde je. Obecenstvo čítající asi patnáct set lidí většinou zajásalo – Tom Case byl přece jen místní –, ale také jsem zaslechl zvučný bučivý sbor. Jak tam tak schlíple seděl na stoličce a držel se provazů rukama v rukavicích, vypadal, jako by už prohrál. Naproti tomu Dick Tiger byl na nohou, cvičně boxoval do vzduchu a ve svých černých kotníkových keckách svižně poskakoval.

Sadie se ke mně naklonila a zašeptala: „Tohle nevypadá moc dobře, miláčku.“

To bylo hodně slabě řečeno. Vypadalo to příšerně.

Vpředu dole (kde muselo plátno vypadat jako strmý útes, na nějž se promítaly rozmazané pohyblivé postavy) jsem viděl Akivu Rotha, který vedl jakousi krasavici s norkem a tmavými garbovskými brýlemi k sedadlu, které by se nacházelo těsně u ringu, kdyby se zápas neodehrával na plátně. Před Sadie a mnou pokuřoval nějaký buclatý chlapík doutník. Otočil se a řekl: „Komu fandíte, krásko?“

„Caseovi!“ řekla Sadie kurážně.

Baculatý kuřák doutníků se zasmál. „No, máte aspoň dobrý srdce. Nechcete si na to vsadit desítku?“

„Dáte mi kurz čtyři ku jedné? Jestli ho Case knokautuje?“

„Jestli Case knokautuje Tigera? Děvče, máte to mít.“ Natáhl ruku. Sadie mu s ní potřásla. Pak se ke mně otočila se vzdorným drobným úsměvem kolem koutku úst, který stále ovládala.

„Hodně odvážné,“ poznamenal jsem.

„Vůbec ne,“ odpověděla. „Tiger půjde v pátém kole k zemi. Umím předpovídat budoucnost.“

11

Oznamovatel ve smokingu a půlkilem pomády na hlavě doklusal do hlavního ringu, přitáhl si k sobě mikrofon na stříbrné šňůře a hlasem pouťového vyvolávače oddrmolil údaje o boxerech. Zazněla státní hymna. Muži si strhli klobouk a přiložili ruce na srdce. Cítil jsem, jak i moje srdce rychle buší, aspoň sto dvacet za minutu a možná ještě víc. Hlediště bylo klimatizované, ale po zátylku mi tekl pot a v podpaží jsem měl mokro.

Po obvodu ringu proklusala dívka v plavkách a na vysokých podpatcích a nad hlavou držela ceduli s velkou jedničkou.

Zazvonil zvon. Tom Case se došoural do ringu s odevzdaným výrazem na tváři. Dick Tiger mu šťastně poskakoval vstříc, pravičkou naznačil útok a pak nasadil tvrdý levý hák, který srazil Case k zemi přesně ve dvanácté vteřině zápasu. Diváci – zde i v Garden vzdálené tři tisíce kilometrů – znechuceně zamručeli. Ruka, kterou mi Sadie položila na stehno, se napjala a zaťala, jako by jí narostly drápy.

„Řekněte svým deseti dolarům, ať se rozloučí s kamarády, krásko,“ ozval se vesele buclatý kuřák doutníků.

Ale Templetone, na co jsi sakra myslel?

Dick Tiger se stáhl do svého rohu a tam se nonšalantně pohupoval na chodidlech, zatímco rozhodčí začal odpočítávat a při tom dramaticky máchal paží nahoru a dolů. Na tři se Case pohnul. Na pět se posadil. Na sedm se zvedl na koleno. A na devět vstal a pozvedl rukavice. Rozhodčí uchopil jeho obličej do dlaní a na něco se zeptal. Case odpověděl. Rozhodčí přikývl, pokynul Tigerovi a ustoupil stranou.

Tiger, který se asi nemohl dočkat, až si sedne ke steaku, který na něj čeká u Sardiho, se vrhl do boje naplno. Case se mu nepokusil uniknout – rychlost ztratil už dávno, možná během některého souboje v Moline ve státě Illinois nebo New Havenu ve státe Connecticut –, ale dokázal se vzchopit… a jít do klinče. Dělal to často, opíral se hlavou Tigerovi o rameno jako unavený tanečník tanga a chabě mlátil rukavicemi Tigera do zad. Diváci začali bučet. Když zazvonil zvon a Case se se skloněnou hlavou a ochable visícími pažemi odvlekl ke své stoličce, diváci bučeli ještě hlasitěji.

„Ten smrdí, krásko,“ poznamenal buclatý muž.

Sadie se na mě úzkostně podívala. „Co myslíš ty?“

„Myslím, že zvládl aspoň první kolo.“ Ve skutečnosti jsem si myslel, že někdo by měl Tomu Caseovi vrazit vidličku do povadlého zadku, protože mi připadal skoro vyřízený.

Ta křepelička v plavkách Jantzen znovu obešla ring a tentokrát držela dvojku. Zazvonil zvon. Tiger opět zaútočil a Case se pachtil. Můj favorit se stále snažil dostat blízko, aby mohl co nejčastěji jít do klinče, ale všiml jsem si, že se mu už daří odvracet levý hák, který ho zdevastoval v prvním kole. Tiger zpracovával břicho starého boxera údery pravačky jako pístem, ale pod těmi špeky muselo zůstat ještě dost svalů, protože se nezdálo, že by to na Case udělalo velký dojem. V jednu chvíli Tiger Case odstrčil a oběma rukama v rukavicích naznačil tak pojď, pojď. Case na něj jenom zíral, takže šel Tiger do toho. Case okamžitě nasadil klinč. Obecenstvo zaúpělo. Zazvonil zvon.

„I můj dědeček by si s Tigerem poradil líp,“ mručel kuřák doutníků.

„Možná,“ odtušila Sadie a zapálila si třetí cigaretu během tohoto zápasu, „ale pořád se drží na nohou, ne?“

„Už moc dlouho ne, zlatíčko. Až příště některý ten levý hák dopadne. Case skončí.“ Uchechtl se.

V třetím kole došlo na další klinče a strkání, ale ve čtvrtém Case trochu polevil v ostražitosti a Tiger ho zasypal kanonádou z levičky i pravičky do hlavy, což obecenstvo zvedlo na nohy a začal řev. Přítelkyně Akivy Rotha byla mezi nimi. Pan Roth zůstal sedět, ale přece jen se obtěžoval natolik, že pravičkou plnou prstenů chytil přítelkyni za zadek.

Case padl po zádech do provazů, pravičkou se oháněl proti Tigerovi a jedním úderem ho zasáhl. Vypadlo to celkem chabě, ale všiml jsem si, jak Tigerovi stříká pot z vlasů, když potřásl hlavou. Na tváři měl užaslý výraz, který říkal Odkud tohle přilítlo? Pak se znovu přiblížil a pustil do práce. Z rány u Caseova levého oka začala téci krev. Než Tiger stačil ránu rozšířit natolik, aby se z čůrků stala záplava, zazvonil zvon.

„Když mi předáte těch deset dolarů hned, krásko,“ ozval se zavalitý kuřák doutníků, „budete se moct s přítelem vyhnout zácpě na silnici.“

„Něco vám povím,“ řekla Sadie. „Dám vám šanci to odvolat a ušetříte si čtyřicet dolarů.“

Otylý kuřák doutníků se zasmál. „Krásná, a navíc mazaná. Jestli se k vám ten vyčouhlý vrtulník nechová pěkně, zlatíčko, pojeďte domů se mnou.“

V Caseově rohu trenér horečně ošetřoval poraněné oko, vymačkával cosi z tuby a mazal okolí oka špičkami prstů. Mně to připadalo jako vteřinové lepidlo, jenže tehdy asi ještě nebylo vynalezeno. Pak oplácal Caseovi ústa mokrým ručníkem. Zazvonil zvon.

Dick Tiger vyrazil jako tank, bušil pravičkou a hákoval levičkou. Case uhnul levému háku a poprvé za celý zápas Tiger vyrazil pravým zvedákem proti hlavě staršího muže. Caseovi se podařilo uhnout natolik, aby to neschytal do čelisti naplno, ale rána dopadla na tvář. Síla úderu znetvořila celý obličej do hororové grimasy. Case se odpotácel o kousek dál. Tiger za ním. Diváci už byli znovu na nohou a volali po krvi. Vyskočili jsme s nimi. Sadie si oběma rukama zakrývala ústa.

Tiger zahnal Case do jednoho neutrálního rohu a zasypával ho ranami zleva zprava. Viděl jsem, jak Case ochabuje, viděl jsem, jak se mu zakalují oči. Ještě jeden levý hák – nebo dělovka zprava – a bude po všem.

„DORAŽ HO!“ ječel buclatý kuřák doutníků. „DORAŽ HO, DICKU! URVI MU HLAVU!“

Tiger ho zasáhl nízko, pod opasek. Nejspíš to nebylo schválně, ale rozhodčí zakročil. Zatímco Tigera napomínal kvůli ráně pod pás, pozoroval jsem Case, jak chvilku oddechu využívá. A uviděl jsem, jak se mu ve tváři objevuje něco, co jsem poznával. Viděl jsem stejný výraz u Leea v den, kdy nadával Marině kvůli zipu na sukni. Objevil se, když se mu Marina vzepřela a vyčetla mu, že ji a dítě přivedl do chlívku, a pak si zavrtěla prstem u ucha v gestu, kterým říkala jsi blázen.

Zčistajasna to pro Toma Case nebyl jenom další den, za který dostane prachy.

Rozhodčí ustoupil. Tiger zaútočil, ale tentokrát mu Case vyrazil naproti. To, co se stalo během následujících dvaceti vteřin, byla tak elektrizující a děsivá podívaná, jakou jsem jako divák ještě nikdy nezažil. Ti dva prostě stáli těsně proti sobě a bušili se navzájem do obličeje, hrudi, ramen, břicha. Žádné poskakování, žádné uhýbání, žádná jemná práce nohou. Byli jako býci na pastvě. Case měl zlomený nos a crčela mu krev. Tiger si o dolní zuby rozdrtil a roztrhl ret. Krev se mu řinula po bradě z obou stran, takže vypadal jako upír po hostině.

Všichni v hledišti stáli na nohou a ječeli. Sadie poskakovala vzrušením. Klobouk jí spadl, takže byla vidět její zjizvená tvář. Vůbec si toho nevšímala. Nikdo si toho nevšímal. Na obrovských plátnech zuřila třetí světová válka.

Case sklonil hlavu, aby přijal jednu z bazuk vystřelených pravičkou, a já viděl, jak se Tiger zašklebil, když jeho pěst dopadla na tvrdou kost. O krok couvl a Case rozbalil monstrózní zvedák. Tiger otočil hlavu, takže se vyhnul nejhoršímu, ale z úst mu vyletěl chránič, který se kutálel přes celé plátno.

Case ho zasypával smrtícími údery zleva zprava. Nebyla v nich žádná krása, jenom syrová, zuřivá síla. Tiger klopýtal pozpátku, zakopl o vlastní nohy a šel k zemi. Case stál nad ním, jako by nevěděl, co má dělat nebo – možná – kde vůbec je. Jeho pozornost upoutal trenér horečně máchající rukama, takže se odvlekl zpátky do svého rohu. Rozhodčí začal odpočítávat.

Na čtyři se Tiger zvedl na koleno. Na šest byl na nohou. Po povinném odpočítání do osmi byl boj obnoven. Podíval jsem se na velké hodiny v rohu plátna a viděl, že do konce kola zbývá patnáct vteřin.

To nestačí, není dost času.

Case se plahočil ringem. Tiger vyrazil ničivým levým hákem. Case trhl hlavou na stranu, a když rukavice proletěla kolem jeho obličeje, zasadil úder pravičkou. Tentokrát se zkřivil obličej Dicku Tigerovi, a když padl k zemi, už nevstal.

Baculatý muž se podíval na rozdrcené zbytky svého doutníku a pak je odhodil na podlahu. „Ježíš zaplakal!“

„Ano!“ zacvrlikala Sadie a nasadila si klobouk v tom správném nonšalantním stylu. „Nad hromádkou borůvkových palačinek, a učedníci řekli, že lepší nikdy nejedli! Račte klopit!“

12

Než jsme se dostali zpátky do Jodie, z 29. srpna se stal 30. srpen, ale oba jsme byli příliš rozčilení, než abychom mohli spát. Milovali jsme se, pak šli do kuchyně a jen tak v prádle jedli koláč.

„Tak co?“ řekl jsem. „Co ty na to?“

„Že už nikdy nechci jít na žádný box. To byla čistě žízeň po krvi. A já tam poskakovala a řvala s ostatními. Několik vteřin – možná i celou minutu – jsem chtěla, aby Case toho nafoukaného frajírka zabil. Pak jsem se nemohla dočkat, až se sem vrátíme a budu moci s tebou skočit do postele. Tohle teď nebylo z lásky. Jakeu. Já prostě musela něco spálit.“

Nic jsem neříkal. Někdy není co říci.

Natáhla se přes stůl, sebrala mi z brady drobek a strčila mi ho do úst. „Řekni mi, že to není nenávist.“

„Co?“

„Ten důvod, proč máš pocit, že musíš toho chlapa zastavit ty sám.“ Všimla si, že už otvírám pusu, a zvedla ruku, aby mě zarazila. „Slyšela jsem všechno, co jsi říkal, všechny tvoje důvody, ale musíš mi říct, že to opravdu jsou důvody, ne jenom to, co jsem viděla v očích toho Case, když ho Tiger praštil do trenek. Můžu tě milovat jako člověka a můžu tě milovat i jako hrdinu – snad ano, i když z nějakého důvodu mi to připadá mnohem těžší –, ale myslím, že tě nedokážu milovat jako samozvaného strážce pořádku.“

Vzpomněl jsem si, jak se Lee díval na manželku, když se na ni nezlobil. Přemýšlel jsem o rozhovoru, který jsem odposlechl, když se s malou ráchali ve vaně. Přemýšlel jsem o jeho slzách před autobusovým nádražím, když choval Junie a lechtal ji pod bradou, než odjel do New Orleansu.

„Není to nenávist,“ řekl jsem. „Spíš k němu cítím…“

Odmlčel jsem se. Pozorně se na mě dívala.

„Smutek nad zkaženým životem. Protože ti může být líto i dobrého psa, který dostane vzteklinu. To ti ale nezabrání v tom, abys ho zastavila.“

Podívala se mi do očí. „Chci tě znovu. Ale tentokrát by to mělo být z lásky, víš? Ne kvůli tomu, že jsme před chvílí viděli, jak se dva chlapi rvou jako koně, a ten náš vyhrál.“

„Tak jo,“ řekl jsem. „Tak jo. To je dobré.“

A bylo.

13

„Helemese,“ pronesla dcera Franka Fratiho, když jsem v pátek kolem poledne nakráčel do zastavárny. „Máme tu boxerského věštce s novoanglickým přízvukem.“ Poctila mě zářivým úsměvem, pak otočila hlavu a zařvala: „Tá-tí! Je tu ten tvůj pán s Tomem Casem!“

Frati se vyštrachal ven. „Zdravím vás, pane Ambersone,“ oslovil mě. „Velký jako život a pěkný jako Satan o sobotní noci. Vsadím se, že se za tak krásného dne cítíte plný sil, jako by vám patřil svět, viďte?“

„Jistě,“ souhlasil jsem. „A proč by ne? Byl to šťastný zásah.“

„A schytal jsem ho já.“ Ze zadní kapsy plandavých gabardénových kalhot vytáhl hnědou obálku, trochu větší než obyčejná kancelářská. „Dva tisíce. Račte si to přepočítat.“

„To je v pořádku,“ ujistil jsem ho. „Důvěřuji vám.“

Už mi obálku podával, když ruku stáhl a poklepal si obálkou o bradu. Jeho modré oči, sice vybledlé, ale mazané, si mě pečlivě měřily. „Nemáte zájem je znovu otočit? Blíží se fotbalová sezóna, a Série taky.“

„O fotbale nevím ani ň a Série Dodgers-Yankees mě moc nezajímá. Dejte mi to.“

Dal.

„Obchodovat s vámi mi bylo potěšením,“ řekl jsem a vyšel ven. Cítil jsem, jak mě jejich pohledy sledují, a měl jsem ten velice nepříjemný pocit déjà vu. Nedokázal jsem však najít příčinu. Nasedl jsem do auta a doufal, že se už nikdy nebudu muset do téhle části Fort Worthu vracet. Nebo do Greenville Avenue v Dallasu. Nebo uzavírat sázky u dalšího bookmakera, který by se jmenoval Frati.

Tyhle tři věci jsem si přál a všechny se mi splnily.

14

Moje další zastávka byla v domě číslo 214 na West Neely Street. Telefonoval jsem totiž domácímu a řekl mu, že srpen bude poslední měsíc nájmu. Snažil se mi to vymluvit, vykládal mi, že tak dobří nájemníci jako já se těžko hledají. To měl nejspíš pravdu – ani jednou kvůli mně nepřijela policie, a to jezdila do téhle čtvrti často, zvlášť o víkendech –, ale měl jsem dojem, že za to může spíš přebytek buřtů a příliš málo nájemníků. Dallas zažíval jednu z pravidelných krizí.

Cestou jsem se zastavil v První obilné a posílil svoje konto dvěma tisíci od Fratiho. To bylo šťastné rozhodnutí. Později – mnohem později – jsem si uvědomil, že kdybych je měl u sebe, když jsem se dostal do Neely Street, určitě bych o ně přišel.

Měl jsem v plánu ještě jednou pořádně prohledat všechny čtyři místnosti, jestli jsem v nich přece jen něco nezapomněl, a věnoval zvláštní pozornost tajemným místům, která přitahují odpadky a nacházejí se pod polštáři na pohovce, pod postelí a v zadní části šuplíků. A samozřejmě jsem si vzal s sebou svůj policejní speciál. Budu ho chtít na jednání s Leem. Teď už jsem byl zcela odhodlaný ho zabít, a to co nejdřív po jeho návratu do Dallasu. Do té doby jsem nechtěl nechávat po Georgi Ambersonovi žádné stopy. Jak jsem se blížil k Neely, ten pocit, že jsem uvázl v časové komnatě ozvěn, byl velice silný. Pořád jsem přemýšlel o těch dvou Fratiových, z nichž jeden měl manželku Marjorie a druhý dceru Wandu.

Marjorie: To má být v normální řeči sázka?

Wanda: Má to bejt sázka, když je to doma a má to kopyta nahoře?

Marjorie: Jsem J. Edgar Hoover, chlapče.

Wanda: Jsem náčelník Curry z dallaský policie.

No a co? Bylo to jen zaznívání, nic víc. Harmonický vícehlas. Vedlejší účinek cestování v čase.

Přesto mi v hloubi hlavy začal znít poplašný zvonek, a když jsem zabočil na Neely Street, alarm se přesunul do čelního laloku. Historie se opakuje, minulost zní vícehlasem a nic jiného ten pocit neznamenal…, jenže bylo v tom ještě něco. Když jsem zabočil na příjezdovou cestu k domu, kde Lee pojal zpackaný plán na zavraždění Edwina Walkera, opravdu jsem ten poplašný zvonek poslouchal. Protože byl velice blízko. Přímo řinčel.

Na zápase byl Akiva Roth, ale nebyl sám. Byla s ním velice dekorativní kočička s garbovskými tmavými brýlemi a norkovou štólou. Srpen v Dallasu je stěží vhodný pro nošení norka, ale hlediště bylo klimatizované a někdy – jak se v mých časech říkalo – se prostě musíte zviditelnit.

Sundej si ty tmavé brýle. Sundej si tu štólu. Co pod nimi máš?

Chvíli jsem seděl v autě, poslouchal, jak chladnoucí motor tiká, a pořád jsem na to nemohl přijít. Pak jsem si uvědomil, že když nahradím norkovou štólu obyčejnou halenkou, dostanu Wandu Fratiovou.

Chaz Frati z Derry na mě poštval Billa Turcotta. Tahle myšlenka mi dokonce proběhla hlavou…, ale nechal jsem ji být. Škoda.

Koho na mě poštval Frank Frati ve Fort Worthu? No, musel znát Akivu Rotha z Důvěryhodné finanční. Roth byl přece přítel jeho dcery.

Najednou jsem potřeboval svůj revolver, a potřeboval jsem ho hned.

Vyskočil jsem z chevroletu a hnal se po schodech na verandu s klíči připravenými v ruce. Přebíral jsem je, když se zpoza rohu od Haines Avenue vyřítil skříňový náklaďák a se skřípěním zastavil před domem číslo 214 tak, že koly na levé straně vyjel na chodník.

Rozhlédl jsem se. Nikoho jsem neviděl. Ulice byla pustá. Když to potřebujete, nikdy nevidíte žádného čumila, na kterého můžete zakřičet o pomoc, natož policistu.

Vrazil jsem do zámku správný klíč, otočil jím a myslel si, že se před nimi uvnitř zamknu – ať je to kdokoliv – a zavolám policii telefonem. Byl jsem uvnitř a čichal horký, zatuchlý vzduch opuštěného bytu, když jsem si vzpomněl, že tu žádný telefon není.

Po trávníku běželi velcí chlapi. Byli tři. Jeden měl krátkou trubku, která vypadala, že je v něčem zabalená.

Ne, vlastně těch chlapů bylo dost na bridž. Čtvrtý byl Akiva Roth, a ten neběžel. Kráčel po chodníku s rukama v kapsách a vyrovnaným úsměvem na tváři.

Zabouchl jsem dveře. Otočil jsem zástrčku. Sotva jsem skončil, dveře se rozlétly dokořán. Rozběhl jsem se k ložnici a dostal se jen do půli cesty.

15

Dva Rothovi pochopové mě vlekli do kuchyně. Třetí byl ten s tou trubkou. Byla omotaná pruhy tmavé plsti. Viděl jsem to, když ji opatrně pokládal na stůl, u kterého jsem snědl spoustu chutných jídel. Navlékl si žluté kožené rukavice.

Roth se opřel mezi dveřmi a stále se klidně usmíval. „Eduardo Gutierrez má syfilis,“ oznámil mi. „Vlezlo mu to na mozek. Za rok a půl umře, ale víš ty co? Je mu to jedno. Věří, že se vrátí jako arabský šejk nebo paša. Co ty na to, ha?“

Odpovídat na nelogické výroky – na koktejlových večírcích, v prostředcích veřejné dopravy, ve frontách před pokladnou kina – je samo o sobě nebezpečné, ale je opravdu těžké vymyslet, co říci, když vás drží dva chlapi a třetí se vám chystá dát nakládačku. Takže jsem neřekl nic.

„Jde o to, že si tě zapamatoval. Vyhrál jsi sázky, který jsi vyhrát neměl. Někdy jsi prohrál, ale Eddie má utkvělou představu, že když jsi prohrál, tak jsi to udělal naschvál. Chápeš? Pak ses napakoval na derby a on došel k závěru, co já vím, že seš nějakej věšteckej telepat, co vidí do budoucnosti. Věděl jsi, že ti nechal vypálit barák?“

Nic jsem neřekl.

„A potom,“ pokračoval Roth, „když mu ti malí červíčci fakt začali prožírat mozek, si začal myslet, že seš nějakej démon nebo ďábel. Nechal to rozhlásil po celým jihu, západu, středozápadu. ‚Hledejte toho Ambersona a sejměte ho. Zabijte ho. Ten chlap je proti přírodě. Cítil jsem to z něho, ale nevěnoval jsem tomu pozornost. Teď se na mě koukněte, jsem nemocnej a umírám. A to způsobil ten chlap. Je to démon nebo ďábel, nebo nějaký jiný svinstvo.‘ Zešílel, víš? Haraší mu ve věži.“

Nic jsem neřekl.

„Carmo, myslím, že můj přítel George neposlouchá. Mám dojem, že nám tu klimbá. Trochu ho prober.“

Muž se žlutými koženými rukavicemi se rozehnal zvedákem jako Tom Case a ránu vedl od boku k levé straně mé tváře. V hlavě mi vybuchla bolest a chvíli jsem na té straně všechno viděl skrz šarlatovou mlhu.

„Tak jo, teď už vypadáš trochu probuzenější,“ usoudil Roth. „Kde jsem to skončil? Á, už vím. Jak ses proměnil v Eddieho soukromého bubáka. Je to tím syflem, to všichni víme. Kdybys to nebyl ty, byl by to pes nějakýho holiče. Nebo holka, která ho v kině moc tvrdě obrousila, když mu bylo šestnáct. Někdy si nevzpomíná na vlastní adresu, musí někomu zavolat, aby pro něj přijel. Smutný, co? To jsou ti červi v jeho hlavě. Ale všichni mu vyhoví, protože Eddie byl vždycky dobrej chlap. Ten umí vykládat vtipy, člověče, že by ses smál, až bys brečel. Nikoho ani nenapadlo, že bys byl skutečnej. Potom se ten Eddieho bubák objevil v Dallasu, v mým krámu. A co se stane? Bubák si vsadí na vítězství Pirátů nad Yankees, a přitom všichni vědí, že nic takovýho není možný, a navíc v sedmi zápasech, a přitom všichni vědí, že série tak dlouhá nebude.“

„Měl jsem prostě štěstí,“ řekl jsem. Můj hlas zněl zdušené, protože mi půlka úst natékala. „Spontánní sázka.“

„To je prostě pitomost, a za pitomost se musí vždycky platit. Carmo, přeraž tomu pitomýmu parchantovi koleno.“

„Ne!“ ozval jsem se. „Ne, nedělejte to, prosím vás!“

Carmo se usmál, jako bych řekl něco roztomilého, sebral ze stolu trubku zabalenou v plsti a rozehnal se s ní proti mému kolenu. Uslyšel jsem tam dole jakési prasknutí. Jako když se lupne velkým kloubem. Bolest byla příšerná. Zadržel jsem výkřik a svalil se na muže, kteří mě drželi. Škubnutím mě narovnali.

Roth stál mezi dveřmi s rukama v kapsách a spokojeně, klidně se usmíval. „Fajn, pěkné. Mimochodem, opuchne to. To bys nevěřil, jak budeš mít to koleno obrovský. Ale nediv se, říkal sis o to, tak máš, cos chtěl. Mezitím fakta, pane, nic než fakta.“ Vazouni, co mě drželi, se zasmáli.

„Faktem je, že nikdo se neoblíkne jako ty, když jsi onehdy přišel do mýho krámu podat takovou sázku. Pro takhle oblíknutýho chlapa je spontánní sázka deset dolarů, nanejvýš dvě desítky. Ale Piráti prošli, to je taky fakt. A já si začínám myslet, že Eddie má možná pravdu. Ne že jsi ďábel nebo démon nebo nějakej věštec, nic takovýho, ale co když znáš někoho, kdo něco ví? Že je to třeba zfixlovaný a Piráti prostě mají po sedmi vyhrát?“

„Baseball nikdo nezfixluje, Rothe. To se stalo naposledy s Black Sox v roce 1919. Vedeš si záznamy, tak to musíš vědět.“

Povytáhl obočí. „Znáš moje jméno! Hele, třeba seš fakt věštec. Ale nemám na tebe celej den.“

Pohlédl na hodinky, jako by si to chtěl potvrdit. Byly velké a masivní, nejspíš rolexky.

„Snažím se zjistit, kde bydlíš, když si přijdeš pro výhru, ale podržíš palec na adrese. To je v pořádku. To dělá spousta chlapů. Řeknu si, že to nechám plavat. Měl bych za tebou poslat pár kluků, aby z tebe vymlátili duši, třeba tě i zabili, aby Eddieho mozek – teda to, co mu z něho zbejvá – měl pokoj? Kvůli tomu, že si nějakej chlápek vezme všivej kurz a vyrazí ze mě dvanáct stovek? Kašlu na to, co Eddie neví, to ho nebolí. Kromě toho, kdybys zmizel ze scény, prostě by si vzal do palice zas něco jinýho. Třeba že Henry Ford byl Annie Christová nebo něco. Carmo, on už zase neposlouchá, a to mě sere!“

Carmo se ohnal trubkou proti mému břichu. Zasáhla mě pod žebra s ochromující silou. Bolest byla nejdřív ostrá, ale pak ji polkla šířící se exploze žáru jako ohnivá koule.

„Bolí, co?“ přeptal se Carmo. „Tohle tě aspoň postaví do latě.“

„Myslím, žes mi něco roztrhl,“ pronesl jsem. Slyšel jsem chraptivé supění a uvědomil si, že to já lapám po vzduchu.

„To doufám,“ řekl Roth. „Já tě nechal jít, pitomče! Já tě kurva nechal jít! Zapomněl jsem na tebe! Pak se ukážeš u Franka ve Fort Worthu a vsadíš si na ten zatracenej zápas Case-Tiger. Úplně stejnej postup – velká sázka na outsidera a co nejvyšší kurz, jakej můžeš dostat. Tentokrát předpovíš i přesný kolo, kurva. Takže teď se stane tohle, příteli: Ty mi pěkně povíš, jak jsi to věděl. Jestli to uděláš, pořídím pár fotek, jak v tuhle chvíli vypadáš, a Eddie bude spokojenej. Víš, že tě nemůže nechat zabít, protože mu to Carlos zakázal, a Carlos je jedinej, koho poslouchá, i teďka. Ale když tě uvidí zrasovanýho… á, jenže ty ještě nejsi moc zrasovanej. Nalož mu ještě trochu, Carmo. Do ksichtu.“

Takže Carmo mi zpracovával obličej, zatímco mě ti druzí dva drželi. Zlomil mi nos, po další ráně se mi zalilo levé oko, vyrazil mi několik zubů a roztrhl mi levou tvář. Pořád jsem si myslel Omdlím, nebo mě zabijou, každopádně pak ta bolest přejde. Ale já neomdlel a v určitou chvíli Carmo přestal. Prudce oddechoval a na žlutých kožených rukavicích měl červené cákance. Kuchyňskými okny pronikalo sluneční světlo a tvořilo na vybledlém linoleu veselé obdélníky.

„To je lepší,“ pochvaloval si Roth. „Přines z kufru polaroid, Carmo. Mrskni sebou. Chci vypadnout.“

Než Carmo odešel, stáhl si rukavice a položil je na stůl vedle olověné trubky. Několik plstěných pruhů se uvolnilo. Byly nasáklé krví. Obličej mě příšerně bolel, ale břicho bylo horší. Žár uvnitř se šířil. Tam dole se dělo něco hodně špatného.

„Ještě jednou, Ambersone. Jak jsi věděl, že je to zfixlované? Kdo ti to řekl? Pravdu.“

„Jenom jsem hádal.“ Snažil jsem si namlouvat, že to zní, jako bych měl hroznou rýmu, ale nešlo to. Mluvil jsem jako chlap, kterého právě zmlátili jako žito.

Zvedl trubku a poklepal s ní o buclatou ruku. „Kdo ti to řekl, hajzle?“

„Nikdo. Gutierrez měl pravdu. Jsem ďábel, a ďáblové vidí do budoucnosti.“

„Děláš si to horší.“

„Wanda je na tebe moc vysoká, Rothe. A moc hubená. Když jsi na ní, musíš vypadat jako ropucha, co se snaží ošukat kládu. Nebo třeba…“

Jeho klidný obličej se zkřivil vzteky. Byla to dokonalá proměna a došlo k ní za necelou vteřinu. Švihl trubkou proti mé hlavě. Zvedl jsem levou paži a uslyšel zvuk, jako když praskne březová větev přetížená námrazou. Když jsem se tentokrát svalil, nechali mě pochopové padnout na podlahu.

„Chytrolíne zasranej, jak já nesnáším zasraný chytrolíny.“ Zdálo se mi, že ho slyším z veliké dálky. Nebo veliké výšky. Nebo platilo obojí. Konečně jsem se chystal omdlít a byl jsem za to velice vděčný. Ale zbytkem zraku jsem uviděl Carma, když se vrátil s polaroidem. Přístroj byl velký a hamatný a byl to ten typ, u kterého se čočky vytahují dopředu.

„Obraťte ho,“ řekl Roth. „Ať ho vidíme z té lepší strany.“ Když to pochopové udělali, Carmo podal Rothovi fotoaparát a Roth podal Garmovi trubku. Pak Roth zvedl aparát k obličeji a řekl: „Vyletí ptáček, ty zasranej ksindle. Tahle bude pro Eddieho…“

Blesk.

„… tahle do mý osobní sbírky, kterou sice ještě nemám, ale kterou si asi dneska založím…“

Blesk.

„… a tahle bude pro tebe. Aby sis zapamatoval, že když se tě důležití lidi na něco zeptají, měl bys odpovědět.“

Blesk.

Vyškubl třetí snímek z aparátu a hodil ho ke mně. Dopadl před mou levou ruku… a on na ni v tu chvíli šlápl. Kosti křuply. Zakňučel jsem a přitáhl si zraněnou ruku k hrudi. Zlomil mi nejméně jeden prst, možná i tři.

„Nesmíš zapomenout stáhnout z toho za šedesát vteřin ten papír, jinak se to celé speče. Teda jestli budeš při smyslech.“

„Chcete se ho ještě na něco zeptat, když je tak pěkně načatej?“ ozval se Carmo.

„Děláš si srandu? Koukni se na něho. Ten už ani neví, jak se jmenuje. Seru na něj.“ Už se obracel k odchodu, ale pak se vrátil. „Hele, pitomče. Tohle máš ještě do zásoby.“

A to byla ta chvíle, kdy mě botou, která snad měla okovanou špičku, kopl do spánku. Před očima mi vybuchl ohňostroj. Pak mi zátylek dopadl na podlahu a já o ničem nevěděl.

16

Nemyslím, že jsem byl bez sebe dlouho, protože mi připadalo, že obdélníky slunečního světla na linoleu se neposunuly. V ústech jsem měl měděnou pachuť. Vyplivl jsem na zem napůl sraženou krev a s ní úlomek zubu, a začal se hrabat na nohy. Musel jsem se fungující rukou přidržovat kuchyňské židle, pak stolu (který se na mě skoro převrátil), ale celkem vzato to bylo lehčí, než jsem si myslel. Levou nohu jsem vůbec necítil a kalhoty mi byly od půlky nohavice dolů těsné, protože koleno natékalo, jak mi slíbili, ale měl jsem pocit, že to mohlo být mnohem horší.

Podíval jsem se z okna, abych se ujistil, že skříňový náklaďák už odjel, a pak jsem se pomalu, belhavě vydal do ložnice. Srdce mi v hrudi mohutně, tiše tlouklo. Každý tep mě zabolel ve zlomeném nose a rozvibroval opuchající levou stranu tváře, kde jsem měl zřejmě zlomenou lícní kost. Zátylek mě také bolel. Krk jsem měl ztuhlý.

Mohlo to být horší, připomínal jsem si, když jsem se šoural po ložnici. Stojíš na nohou, ne? Prostě vezmi ten pitomý revolver, zastrč si ho do přihrádky na rukavice a pak odjeď na pohotovost. V podstatě jsi v pořádku. Nejspíš je ti mnohem líp, než bylo dneska ráno Dicku Tigerovi.

Tohle jsem si dokázal namlouvat, dokud jsem nenatáhl ruku nahoru k polici ve skříni. Když jsem to udělal, cosi mě v břiše nejdřív zatáhlo… a pak se to převrátilo, aspoň mi to tak připadalo. Tupý žár soustředěný na mé levé straně vyšlehl jako řeřavé uhlí, když na ně chrstnete benzin. Dotkl jsem se špičkami prstů pažby revolveru, otočil ho, zahákl palec za lučík a stáhl ho z police. Dopadl na podlahu a odletěl do ložnice.

Nejspíš není ani nabitý. Shýbl jsem se pro něj. Levé koleno zařičelo a povolilo. Svalil jsem se na podlahu a bolest v útrobách znovu vzplála. Revolver jsem však sebral a vytočil bubínek. Přece jen byl nabitý. Každá komora. Zastrčil jsem si ho do kapsy a pokusil se odplazit zpátky do kuchyně, ale koleno příliš bolelo. A hlava byla čím dál horší, bolest se rozlézala černými úponky z jeskyňky těsně nad zátylkem.

Po břiše jsem se dostal do postele, dělal jsem při tom plavecké pohyby. Jakmile jsem byl na ní, podařilo se mi za pomoci pravé paže a pravé nohy se znovu zvednout. Levá noha mě podpírala, ale pomalu se mi přestávala ohýbat v koleni. Musel jsem se odsud dostat, a to okamžitě.

Musel jsem vypadat jako Chester, kulhavý zástupce šerifa v seriálu Gunsmoke, jak jsem se tak propracovával z ložnice přes kuchyň k předním dveřím, které visely na pantech, otevřené a s třískami kolem zámku. Dokonce si pamatuji, jak jsem si myslel Pane Dillone, pane Dillone, v saloonu se zase rvou!

Přešel jsem verandu, pravou pěstí sevřel zábradlí a sesouval se k chodníku jako krab. Byly to jen čtyři schody, ale hlava bolela stále hůř pokaždé, když jsem zprudka došlápl na další schod. Připadalo mi, že ztrácím periferní vidění, což nemohlo věstit nic dobrého. Pokusil jsem se otočit hlavu, abych uviděl svůj chevrolet, ale krk nechtěl spolupracovat. Podařilo se mi místo toho pomalu otočit celé tělo, a když se mi v zorném poli objevilo auto, uvědomil jsem si, že řídit bude zhola nemožné. Už jenom otevřít dveře a zastrčit revolver do přihrádky bude nemožné: Ohnutí způsobí bolest a ten žár v boku znovu exploduje.

Vyštrachal jsem osmatřicítku z kapsy a vrátil se k verandě. Chytil jsem se zábradlí a mrskl revolver pod schody. Bude to muset stačit. Znovu jsem se narovnal a pomalu se sunul po chodníku k ulici. Maličké krůčky, říkal jsem si. Malinkaté krůčky.

Na kolech se ke mně řítily dvě děti. Pokusil jsem se jim říci, že potřebuji pomoc, ale z opuchlých úst se vydralo jenom jakési suché chhhhhah. Pohlédly na sebe, pak šláply do pedálů rychleji a vyhnuly se mi velkým obloukem.

Zabočil jsem doprava (moje oteklé koleno způsobilo, že jít doleva mi připadalo jako nejhorší nápad na světě) a začal se potácet po chodníku. Zorné pole se stále víc zužovalo. Teď mi připadalo, že vykukuji střílnou nebo z ústí tunelu. Na chvíli mi to připomnělo ten padlý tovární komín v Kitchenerových železárnách v Derry.

Dostaň se na Haines Avenue, pobízel jsem se. Na Haines Avenue bude provoz. Musíš se dostat aspoň tam.

Jenže šel jsem k Haines Avenue, nebo pryč od ní? Nemohl jsem si vzpomenout. Viditelný svět se smrskl na jediný ostrý kruh o průměru patnácti centimetrů. Hlava se mi málem rozskočila, v břiše mi řádil lesní požár. Když jsem padal, připadalo mi, že se kácím velmi pomalu, a chodník mi přišel měkký jako péřový polštář.

Než jsem stačil omdlít, něco do mě dloublo. Cosi tvrdého, kovového. Odněkud z deseti– nebo patnáctikilometrové výšky se ozval chraptivý hlas: „Vy! Vy, chlapče! Co je vám?“

Obrátil jsem se. Spotřeboval jsem na to zbytky sil, ale podařilo se mi to. Nade mnou se tyčila ta stará paní, která mě nazvala zbabělcem, když jsem se odmítl plést mezi Leea a Marinu při příhodě se zipem. Mohl to být ten den, protože paní na sobě měla bez ohledu na srpnové vedro znovu růžovou flanelovou noční košili a prošívaný kabátek. Jelikož jsem měl zbytek mozku stále plný boxu, její rozježené vlasy mi dnes připomněly Dona Kinga a ne Elsu Lanchesterovou. Dloubala do mě přední nohou chodítka.

„Panebože,“ řekla. „Kdo vás zmlátil?“

To by byl dlouhý příběh a já ho nemohl vyprávět. Temnota se uzavírala a já byl rád, protože ta bolest v hlavě byla vražedná. Al dostal rakovinu plic, pomyslel jsem si. Já jsem chytil Akivu Rotha. V každém případě je hra u konce. Ozzie vyhraje.

To tedy ne, pokud tomu budu moci zabránit.

Sebral jsem všechnu sílu a promluvil k té tváři vysoko nade mnou, té jediné jasné skvrně, která zůstala v houstnoucí tmě. „Volejte… devět set jedenáct.“

„Co je to za číslo?“

Samozřejmě to nevěděla. Devět set jedenáctku ještě nevynalezli. Vydržel jsem tak dlouho, abych to zkusil ještě jednou. „Sanitku.“

Myslím, že bych to dokázal zopakovat, ale nejsem si jistý. V tu chvíli mě ta temnota pohltila.

17

Od té doby mě občas napadne, jestli mi auto ukradla nějaká mládež nebo Rothovi pohůnci. A kdy se to stalo. Každopádně zloději se auta nezbavili ani ho nenabourali. Deke Simmons ho o týden později vyzvedl na policejním parkovišti zabavených vozů. Bylo v mnohem lepším stavu než já.

Cestování časem je plné ironie.

Kapitola dvacátá šestá

V následujících jedenácti týdnech jsem opět žil dva životy. Jeden, o němž jsem sotva věděl – to byl vnější život – a druhý, o němž jsem věděl až moc. To byl vnitřní život, v němž se mi často zdálo o Muži se žlutou kartou.

V tom vnějším životě paní s chodítkem (Alberta Hitchinsonová; Sadie ji vyhledala a přinesla jí kytici květin) nade mnou na chodníku stála a hulákala, dokud nevyšel nějaký soused, který obhlédl situaci a zavolal sanitku, která mě odvezla do nemocnice Parkland. Doktor, jenž mě ošetřoval, se jmenoval Malcolm Perry a později bude ošetřovat jak Johna F. Kennedyho, tak Leea Harveyho Oswalda, až tam budou umírat. Se mnou měl víc štěstí, i když to bylo o fous.

Měl jsem zlomené zuby, zlomený nos, zlomenou lícní kost, frakturu levého kolena, zlomenou levou paži, vykloubené prsty a vnitřní zranění. Také jsem utrpěl zranění mozku, což dělalo Perrymu největší starosti.

Prý jsem se probral a skučel, když mi prohmatávali břicho, ale na to se nepamatuji. Zavedli mi cévku a okamžitě jsem začal močit to, co by komentátoři boxu nazvali „klaret“. Životní funkce jsem měl nejdřív stabilní, pak se začaly horšit. Určili mi krevní skupinu, provedli křížové testy a dali čtyři jednotky plné krve… Sadie mi později řekla, že obyvatelé Jodie to množství stonásobně vynahradili hromadným darováním krve, na které sem dorazili koncem září. Musela mi to říkat několikrát, protože jsem to neustále zapomínal. Chystali mě na břišní operaci, ale nejdřív museli konzultovat s neurologem a udělat lumbálku – v Dávnolandu žádné CT nebo magnetická rezonance neexistuje.

Také mi vyprávěli, že jsem vedl rozhovor se dvěma sestrami, které mě připravovaly na lumbálku. Povídal jsem jim, že moje manželka má problémy s pitím. Jedna z nich mi řekla, že je to zlé, a zeptala se mě, jak se manželka jmenuje. Odpověděl jsem, že je to ryba, co se jmenuje Wanda, a velice srdečně jsem se tomu smál. Pak jsem znovu omdlel.

Slezinu jsem měl na hadry. Odňali mi ji.

Zatímco jsem byl stále v limbu a moje slezina putovala tam, kam jdou všechny orgány, které už nejsou k užitku a nejsou nezbytné k životu, předali mě na ortopedii. Tam mi dali zlomenou paži do dlahy a zlomenou nohu do sádry. V následujících týdnech se mi na ni podepsala spousta lidí. Někdy jsem ta jména poznal, obvykle však ne.

Byl jsem stále pod sedativy, se zafixovanou hlavou a postelí zvednutou přesně o třicet stupňů. Fenobarbital mi dávali ne kvůli tomu, že bych snad byl při vědomí (i když občas jsem cosi mumlal, říkala Sadie), ale protože se báli, že bych se najednou mohl probrat a ještě víc si ublížit. V podstatě se dalo říci, že Perry a ostatní doktoři (Ellerton také pravidelně chodil monitorovat moje pokroky) zacházeli s mou pochroumanou tělesnou schránkou jako s nevybuchlou bombou.

Dodneška pořádně nevím, co je to hematokrit a hemoglobin, ale ty moje se začaly zase zvedat a to všechny potěšilo. Za tři dny mi dělali další lumbálku. Tahle prokázala stopy staré krve, a pokud jde o lumbálku, stará krev je lepší než čerstvá. Ukazovalo to, že jsem utrpěl závažné poškození mozku, ale mohli upustit od vyvrtávání díry do lebky, což by byla riskantní procedura vzhledem k tomu, kolik bitev svádělo moje tělo na jiných frontách.

Jenže minulost je zatvrzelá a chrání se proti změnám. Pět dní poté, co mě přijali do nemocnice, začala být tkáň kolem rány po splenektomii zarudlá a horká. Druhý den se incize otevřela a zachvátila mě horečka. Můj stav, který se po druhé lumbálce zlepšil z kritického na vážný, se ihned vrátil na kritickou úroveň. Podle mé karty jsem byl „pod sedativy dle pokynů dr. Perryho, s minimálními neurologickými reakcemi“.

Sedmého září jsem se na chvíli probral. Aspoň mi to říkali. U postele mi seděla nějaká žena, docela hezká, přestože měla zjizvený obličej, a nějaký starý pán s kovbojským kloboukem na klíně.

„Víš, jak se jmenuješ?“ zeptala se ta žena.

„Puddentane,“ odpověděl jsem. „Zeptejte se mě znovu a já vám to zopakuju.“

Pan Jake George Puddentane Epping-Amberson strávil v nemocnici sedm týdnů, než ho přestěhovali do rehabilitačního střediska – malého obytného komplexu pro nemohoucí lidi – na severním konci Dallasu. Během těch sedmi týdnů jsem dostával intravenózně antibiotika na infekci, která si v místě, kde jsem míval slezinu, založila živnost. Dlahu na zlomené paži nahradila dlouhá sádra, která se také zaplnila jmény, jež jsem neznal. Krátce před převozem do Eden Fallows, toho rehabilitačního střediska, jsem povýšil a dostal na paži krátkou sádru. Někdy v té době začal fyzioterapeut mučit moje koleno, aby ho aspoň trochu rozhýbal. Prý jsem strašně křičel, ale já si nevzpomínám.

Malcolm Perry a ostatní personál v Parklandu mi zachránili život, o tom nepochybuji. Také mi dali nechtěný a nevítaný dar, který mi vydržel ještě hodně dlouho i v době, když už jsem byl v Eden Fallows. Tím darem byla druhotná infekce, kterou jsem dostal, když mi pumpovali do systému antibiotika, jež měla zničit prvotní infekci. Mlhavě si vzpomínám, že jsem zvracel a trávil snad celé dny se zadkem na míse. Pamatuji si, že v jednu dobu jsem si myslel Musím jet do lékárny v Derry a navštívit pana Keena. Potřebuju kaopectat. Ale kdo byl pan Keene a kde bylo Derry?

Z nemocnice mě pustili, když jsem dokázal v sobě znovu udržet jídlo, ale v Eden Fallows jsem byl skoro dva týdny, než průjmy ustaly. To už se blížil konec října. Sadie (obvykle si její jméno pamatuji, ale někdy mi vypadne z hlavy) mi přinesla papírový lampión. Ta vzpomínka je velice jasná, protože při pohledu na něj jsem začal řvát. Řval jsem jako někdo, kdo zapomněl na cosi životně důležitého.

„Copak?“ ptala se mě. „Co se děje, zlato? Co se stalo? Jde o Kennedyho? Něco kvůli Kennedymu?“

„Všechny je zabije kladivem!“ křičel jsem na ni. „Večer o Halloweenu! Musím ho zastavit!“

„Koho?“ Chytila mě za máchající ruce a vypadala vystrašeně. „Koho zastavit?“

Ale nemohl jsem si vzpomenout a zase jsem usnul. Spal jsem hodně, a nejen kvůli tomu, že zranění hlavy se hojilo pomalu. Byl jsem vyčerpaný, zůstal ze mě sotva víc než duch mého bývalého já. V den, kdy mě zmlátili, jsem vážil osmdesát tři kilo. Když mě pouštěli z nemocnice a převáželi do Eden Fallows, vážil jsem dvaašedesát.

To byl ten vnější život Jakea Eppinga, muže, který dostal strašnou nakládačku a v nemocnici pak skoro zemřel. Můj vnitřní život znamenal černou tmu, hlasy a záblesky pochopení, které byly jako blesky v bouři: Oslepovaly mě svým jasem a mizely dřív, než jsem v jejich světle stačil zahlédnout víc než jen obrysy krajiny. Byl jsem skoro ztracený, ale tu a tam jsem se našel.

Zjistil jsem, že je mi příšerné vedro, a nějaká žena mi vkládala do úst úlomky ledu, které přímo nebesky chladily. To byla žena s jizvou, která někdy byla Sadie.

Zjistil jsem, že sedím na toaletní židli v rohu pokoje a netuším, jak jsem se tam dostal, a vypouštím ze sebe litry a litry vodnatých štiplavých výkalů, v boku mě svědí a bolí, koleno ryčí bolestí. Pamatuji si, jak jsem si přál, aby mě někdo zabil.

Zjistil jsem, že se snažím vylézt z postele, protože musím udělat něco hrozně důležitého. Připadalo mi, že celý svět závisí na tom, abych to udělal. Byl tam muž v kovbojském klobouku. Chytil mě a pomohl mi zpátky do postele, než jsem upadl na podlahu. „Ještě ne, synku,“ řekl. „Tak silnej ještě nejseš.“

Zjistil jsem, že mluvím – nebo se o to pokouším – s dvojicí uniformovaných policistů, kteří se mě přišli vyptávat na to, jak mě kdosi zmlátil. Jeden měl jmenovku, na které stálo TIPPIT. Snažil jsem se mu říci, že je v nebezpečí. Snažil jsem se mu říci, aby si zapamatoval pátý listopad. Byl to správný měsíc, ale špatný den. Nemohl jsem si vzpomenout na aktuální datum a začal se frustrovaně bušit do své pitomé hlavy. Policisté se na sebe zmateně podívali, NE-TIPPIT zavolal sestru. Sestra přišla s doktorem, doktor mi dal injekci a já odplul jinam.

Zjistil jsem, že poslouchám Sadie, která mi předčítá, nejdřív Neblahého Judu, potom Tess z dʼUbervillů. Ty příběhy jsem znal a uklidňovalo mě, když jsem je poslouchal. V jedné chvíli během Tess jsem si na něco vzpomněl.

„Zařídil jsem, aby nás Jessica Caltropová nechala na pokoji.“

Sadie vzhlédla. „Myslíš Jessiku? Jessiku Caltropovou? Opravdu? Jak? Vzpomeneš si?“

Nevzpomněl. Bylo to pryč.

Zjistil jsem, jak se dívám na Sadie, která stála u mého malého okna, dívala se ven do deště a plakala.

Ale většinou jsem byl ztracený.

MUŽ S KOVBOJSKÝM KLOBOUKEM byl Deke, ale jednou jsem si myslel, že je to můj děda, což mě hrozně vyděsilo, protože děda Epping byl po smrti a…

Epping, takhle jsem se jmenoval. Drž se toho, nabádal jsem se, ale zpočátku mi to nešlo.

Několikrát za mnou přišla na návštěvu POSTARŠÍ PANÍ S ČERVENOU RTĚNKOU. Někdy jsem si myslel, že se jmenuje Mimi, jindy jsem ji považoval za slečnu Ellie a jednou jsem si byl docela jist, že je to Irene Ryanová, která hrála babičku Clampettovou v Buranech z Beverly Hills. Řekl jsem jí, že jsem zahodil mobil do rybníka. „Teď tam spí s rybami. Kéž bych měl ten krám zase zpátky.“

Přišel MLADÝ PÁR. Sadie řekla: „Podívej, to je Mike a Bobbi Jill.“

Já řekl: „Mike Coleslaw.“

MLADÝ MUŽ řekl: „Skoro jste to trefil, pane Ambersone.“ Usmál se. A přitom mu po tváři tekla slza.

Později, když Sadie a Deke chodili do Eden Fallows, sedávali se mnou na pohovce. Sadie mě brala za ruku a ptala se: „Jak se jmenuje, Jakeu? Nikdy jsi mi neřekl jeho jméno. Jak ho můžeme zastavit, když nevíme, kdo to je a kde bude?“

Řekl jsem: „Já ho vystavím.“ Strašně moc jsem se snažil. Rozbolelo mě z toho vzadu v hlavě, ale snažil jsem se ještě usilovněji. „Zastavím.“

„Nemohl bys bez naší pomoci zastavit ani mouchu,“ řekl Deke.

Ale Sadie byla příliš milá a Deke zase moc starý. Vůbec mu o tom neměla říkat. Možná to ale nevadilo, protože on tomu stejně nevěřil.

„Muž se žlutou kartou tě zastaví, když se do toho zapleteš,“ řekl jsem. „Já jsem jediný, koho zastavit nemůže.“

„Kdo je muž se žlutou kartou?“ zeptala se Sadie, předklonila se a vzala mě za ruce.

„Nevzpomínám si, ale nemůže mě zastavit, protože sem nepatřím.“

Jenže on mě zastavoval. Nebo něco jiného mě zastavovalo. Doktor Perry řekl, že moje amnézie není hluboká a pomine, a měl pravdu, ale jen do určité míry. Když jsem se příliš usilovně snažil vybavit si věci, na nichž záleželo nejvíc, hlava mě prudce rozbolela, místo kulhání jsem začal zakopávat a zrak se mi rozmazal. Nejhorší byla tendence náhle usínat. Sadie se doktora Perryho ptala, jestli je to narkolepsie. Řekl, že pravděpodobně ne, ale připadal mi ustaraný.

„Probudí se, když ho oslovíte nebo s ním zatřesete?“

„Pokaždé,“ řekla Sadie.

„Stává se to častěji, když se rozruší, protože si nemůže na něco vzpomenout?“

Sadie přitakala.

„Pak jsem si docela jistý, že to přejde, stejně jako už pomíjí ta amnézie.“ Nakonec – kousek po kousku – se můj vnitřní svět začal prolínat s tím vnějším. Byl jsem Jacob Epping, byl jsem učitel a nějak jsem přicestoval časem do minulosti, abych zabránil vraždě prezidenta Kennedyho. Nejdřív jsem se tu myšlenku pokoušel zahnat, ale o uplynulých letech jsem věděl příliš mnoho a nebyly to vidiny. Byly to vzpomínky. Rolling Stones, Clintonovy výslechy při impeachmentu. Světové obchodní centrum v plamenech. Christy, moje usoužená a problematická bývalá manželka.

Jednou večer, když jsme se se Sadie dívali na Combat, jsem si vzpomněl, co jsem udělal Franku Dunningovi.

„Sadie, než jsem přijel do Texasu, zabil jsem jednoho muže. Bylo to na hřbitově. Musel jsem. Chystal se vyvraždit celou svoji rodinu.“ Podívala se na mě vytřeštěnýma očima a s otevřenými ústy.

„Vypni televizi,“ požádal jsem ji. „Tomu chlapovi, co hraje seržanta Saunderse – nemůžu si vzpomenout na jeho jméno – urazí hlavu čepel vrtulníku. Prosím tě, Sadie, vypni to.“

Udělala to a pak si přede mnou klekla.

„Kdo zabije Kennedyho? Kde bude, až to udělá?“

Snažil jsem se ze všech sil a neusnul jsem, ale nemohl jsem si vzpomenout. Odjel jsem z Maine na Floridu, to jsem si pamatoval. Ve Fordu Sunliner, skvělém autě. Z Floridy jsem zamířil do New Orleansu, a když jsem odjížděl z New Orleansu, přijel jsem do Texasu. Vzpomněl jsem si, že jsem v rádiu poslouchal „Earth Angel“, když jsem přejížděl státní hranici a po dálnici číslo 20 jsem se hnal stodesítkou. Vzpomněl jsem si na nápis: TEXAS VÁS VÍTÁ. A na reklamu na billboardu: B-B-Q U SONNYHO, 40 KM. Pak byla ve filmu díra. Na druhou stranu se mi vybavovaly vzpomínky na to, jak jsem učil a žil v Jodie. Jasnější vzpomínky na to, jak jsme tancovali swing se Sadie a leželi spolu v posteli v bungalovu v Candlewoodu. Sadie mi řekla, že jsem bydlel také ve Fort Worthu a Dallasu, ale nevěděla kde přesně. Měla jenom dvě telefonní čísla, která už nefungovala. Já také nevěděl kde, i když jsem měl dojem, že jedna z těch adres mohla být na Cadillac Street. Podívala se do map a řekla, že ani v jednom městě taková ulice není.

Vzpomínal jsem si teď na spoustu věcí, ale ne na jméno toho atentátníka, ani kde má být, až se o to pokusí. A proč? Protože to minulost přede mnou tajila. Ta zatvrzelá minulost.

„Ten vrah má dítě,“ řekl jsem. „Myslím, že se jmenuje April.“

„Jakeu, na něco se tě zeptám. Možná tě to rozzlobí, ale jelikož na tom hodně záleží – osud světa, jak sám tvrdíš –, zeptat se musím.“

„Do toho.“ Nenapadalo mě nic, na co by se mohla zeptat, aby mě to rozčililo.

„Lžeš mi?“

„Ne,“ řekl jsem. Byla to pravda. Tehdy.

„Řekla jsem Dekeovi, že musíme zavolat policii. Ukázal mi jedny Morning News, kde se psalo, že už padlo na dvě stovky pohrůžek smrtí a tipů na potenciální atentátníky. Tvrdí, že jak pravičáci z Dallasu a Fort Worthu, tak levičáci ze San Antonia se snaží Kennedyho zastrašit, aby do Texasu nejezdil. Dallaská policie prý předává všechny hrozby a tipy FBI a ti nedělají vůbec nic. Řekl, že jediný člověk, kterého J. Edgar Hoover nenávidí víc než JFK, je jeho bratr Bobby.“

Nestaral jsem se, koho J. Edgar Hoover nenávidí. „Věříš mi?“

„Ano,“ vzdychla. „Ten Vic Morrow opravdu zahyne?“

Tak se jmenoval, no jasně. „Jo.“

„Při natáčení Combatu?“

„Ne, jiného filmu.“

Vyhrkly jí slzy. „Prosím tě, Jakeu, ty neumírej. Já jenom chci, aby ses uzdravil.“

Měl jsem spousty zlých snů. Místa, kde se odehrávaly, se různila – někdy to byla prázdná ulice, která vypadala jako hlavní v Lisbon Falls, jindy to byl hřbitov, kde jsem zastřelil Franka Dunninga, někdy kuchyň u Andyho Culluma, přeborníka v cribbage –, ale obvykle to byla jídelna Ala Templetona. Seděli jsme v boxu a ze Stěny slávy na nás shlížely fotografie místních celebrit. Al byl nemocný – umíral –, ovšem oči mu svítily odhodláním.

„Ten Muž se žlutou kartou je ztělesněním tvrdošíjné minulosti,“ vysvětloval Al. „To je ti jasné, že?“

Ano, to jsem věděl.

„Myslel si, že po tom, jak tě zmlátili, umřeš, ale tys neumřel. Myslel si, že umřeš na infekci, ale to se taky nestalo. Teď před tebou schovává ty vzpomínky – ty důležité –, protože ví, že je to jeho poslední naděje, jak tě zastavit.“

„Ale jak by mohl? Je přece mrtvý.“

Al zavrtěl hlavou. „Ne, to já jsem mrtvý.“

„Kdo je to? Co je zač? A jak to, že může zase ožít? Přece si podřízl krk a ta karta zčernala! Viděl jsem to!“

„Nevím, kamaráde. Já jenom vím, že tě nemůže zastavit, pokud odmítneš přestat. Musíš se dostat k těm vzpomínkám.“

„Tak mi pomoz!“ zařval jsem a popadl ho za tvrdý pařát, který měl místo ruky. „Pověz mi, jak se ten chlap jmenuje! Je to Chapman? Manson? Obě jména mi něco říkají, ale připadá mi, že to není ono. Tys mě do toho navezl, tak mi pomoz!“

V tu chvíli ve snu Al vždycky otevře ústa, aby to tedy řekl, ale Muž se žlutou kartou v tu chvíli zasáhne. Když jsme na Hlavní ulici, vyjde ze zeleňáku nebo z Kennebecké ovocné. Když jsme na hřbitově, vstane z otevřeného hrobu jako zombie z filmu od George Romera. Když jsme v jídelně, rozrazí se dveře. Karta, kterou nosí za kloboukem, je tak černá, že vypadá jako obdélníková díra do světa. Je mrtvý a rozkládá se. Jeho prastarý kabát má plesnivé skvrny. Oční důlky jsou jámy plné hemžících se červů.

„Nic ti nemůže říct, protože dneska dávají dva za cenu jednoho!“ zakřičí Muž se žlutou kartou, z něhož je teď Muž s černou kartou.

Otočím se zpátky k Alovi, jenomže z toho je kostra s cigaretou sevřenou mezi zuby, a já se celý zpocený probudím. Hmatám po vzpomínkách, jenže ty tam nejsou.

Deke mi přinesl noviny s články o blížící se návštěvě Kennedyho a doufal, že tím ve mně něco spustí. Nestalo se. Jednou, když jsem ležel na pohovce (zrovna jsem se probíral z jednoho z těch náhlých spánků), jsem uslyšel, jak se ti dva znovu hádají kvůli tomu, jestli mají zavolat policii. Deke říkal, že anonymním tipem by se vůbec nezabývali, a pokud by nějaké jméno uvedli, že by nás to všechny dostalo do potíží.

„To je mi jedno!“ křičela Sadie. „Vím, že si myslíte, že mu přeskočilo, ale co když má pravdu? Jak vám bude, až Kennedyho povezou zpátky do Washingtonu v bedně?“

„Jestli zapojíte policii, zaměří se na Jakea, zlatíčko. A podle vás zabil někoho v Nové Anglii, než přijel sem.“

Sadie, Sadie, tohle jsi mu neměla říkat.

Přestala se hádat, ale nevzdala se. Někdy se mě pokoušela zaskočit, aby to ze mě dostala, podobně jako se prý dá zarazit škytavka, když postiženého překvapíte. Nezabralo to.

„Co mám s tebou dělat?“ zeptala se smutně.

„Nevím.“

„Snaž se na to jít nějak jinak. Snaž se na to jít nějakou oklikou.“

„Už jsem to zkoušel. Myslím, že ten chlap byl u armády nebo námořní pěchoty.“ Promnul jsem si týl, kde se znovu začínala ozývat bolest. „Ale možná to bylo námořnictvo. Krucinál, Christy, já fakt nevím.“

„Sadie, Jakeu. Já jsem Sadie.“

„Copak jsem to neřekl?“

Zavrtěla hlavou a pokusila se usmát.

Dvanáctého, v úterý po Dni veteránů, vyšel v Morning News dlouhý úvodník o blížící se Kennedyho návštěvě a co to pro město znamená. „Zdá se, že většina obyvatel je ochotná uvítat mladého a nezkušeného prezidenta s otevřenou náručí,“ psalo se v úvodníku. „Vzrušení dosahuje vrcholu. Samozřejmě neuškodí, když jeho hezká a charismatická manželka pojede v koloně s ním.“

„Zdálo se ti včera v noci znovu o Muži se žlutou kartou?“ zeptala se Sadie, když přišla. Svátky strávila v Jodie, většinou zalévala květiny a „ukazovala vlajku“, jak se vyjádřila.

Zavrtěl jsem hlavou. „Zlato, byla jsi tady mnohem častěji než v Jodie. Jak to vypadá s tvým zaměstnáním?“

„Slečna Ellie mě přeřadila na částečný úvazek. Nějak se protloukám, a až s tebou odejdu… jestli odejdeme… Myslím, že prostě budu muset počkat, co se stane.“

Odvrátila ode mě pohled a najednou měla plno práce se zapalováním cigarety. Když jsem ji pozoroval, jak si ji zdlouhavě připravuje na kávovém stolku a pak se obírá sirkami, sklíčeně jsem si něco uvědomil: Sadie také pochybuje. Předpověděl jsem mírové ukončení karibské krize, věděl jsem, že Dick Tiger půjde k zemi v pátém kole, a ona přesto pochybovala. A já se jí nedivil. Kdybych byl na jejím místě, také bych váhal.

Pak se rozzářila. „Ale mám velmi dobrý záskok, a já se vsadím, že uhodneš koho.“

Usmál jsem se. „Není to…“ Nemohl jsem si vzpomenout na jméno. Viděl jsem ho – ošlehaný, opálený obličej, kovbojský klobouk, tenká kravata –, ale onoho úterního rána jsem se dál nedostal. Začalo mě bolet v týle, kterým jsem dopadl na podlahu – ale jakou podlahu, v jakém domě? Nevědět bylo k posrání.

Kennedy přijede za deset dní a já si ani nevzpomenu na pitomý jméno toho starýho chlapa.

„Snaž se, Jakeu.“

„Já se přece snažím,“ odsekl jsem. „Snažím se, Sadie!“

„Počkej chvilku. Mám nápad.“

Odložila doutnající cigaretu na jednu z drážek v popelníku, vstala, vyšla dveřmi ven a zavřela za sebou. Pak je otevřela a promluvila hlasem, který byl komicky hluboký a bručivý, a řekla totéž, co ten starý pán říkal pokaždé, když přišel na návštěvu: „Tak jak se dneska vede, synu? Jedl jste dneska něco?“

„Deke,“ pronesl jsem. „Deke Simmons. Byl ženatý s Mimi, ale ta umřela v Mexiku. Uspořádali jsme pro ni vzpomínkové shromáždění.“

Bolest hlavy zmizela. Jako mávnutím kouzelného proutku.

Sadie zatleskala a rozběhla se ke mně. Dostal jsem dlouhý a líbezný polibek.

„Vidíš?“ řekla, když se odtáhla. „Zvládneš to. Pořád ještě není pozdě. Jak se jmenuje, Jakeu? Jak se ten zatracený cvok jmenuje?“

Jenže na to jsem si vzpomenout nedokázal.

Šestnáctého listopadu uveřejnil Times Herald trasu, kudy pojede Kennedyho kolona. Začne na Love Field a skončí na Trade Mart, kde promluví k Radě dallaských občanů a jejich pozvaným hostům. Formálním účelem jeho proslovu bylo vzdát čest Postgraduálnímu výzkumnému centru a blahopřání Dallasu k hospodářskému vzestupu v uplynulém desetiletí, ale Times Herald s radostí informoval všechny, kdo by to náhodou ještě nevěděli, že skutečným důvodem je čistě politika. Texas v roce 1960 Kennedyho volil, ale v čtyřiašedesátém už to bylo nahnuté, přestože měl na kandidátce starého spolehlivého Johnsona. Cynikové viceprezidentovi stále říkali „Lyndon, valná většina“ v narážce na jeho kandidaturu do Senátu v roce 1948, což byla nepochybně choulostivá záležitost, protože vyhrál o osmdesát sedm hlasů. To byla prastará historie, ale fakt, že jeho přezdívka žila tak dlouho, hodně vypovídala o smíšených pocitech, které vůči němu Texasané chovali. Kennedyho úkolem – samozřejmě i Jackie – bylo pomoci valněvětšinovému Lyndonovi a texaskému guvernérovi Johnu Connallymu povzbudit své věrné.

„Podívej se na tohle,“ řekla Sadie a jela prstem po trase. „Celé bloky po Main Street. Pak Houston Street. Tady v té části jsou všude vysoké budovy. Bude ten muž na Main Street? Nejspíš ano, co myslíš?“

Sotva jsem poslouchal, protože jsem viděl něco jiného. „Podívej, Sadie, ta kolona pojede po bulváru Turtle Creek!“

Zasvítily jí oči. „Tam se to stane?“

Pochybovačně jsem zavrtěl hlavou. Pravděpodobně ne, ale o bulváru Turtle Creek jsem něco věděl a mělo to něco společného s mužem, kterého jsem přišel zastavit. Jak jsem tak o tom uvažoval, cosi vyplulo na povrch.

„Kulovnici si schová a později se pro ni vrátí.“

„Kde ji schová?“

„Na tom nezáleží, protože to se už stalo. Už je to součást minulosti.“ Přimáčkl jsem si dlaně na obličej, protože světlo v pokoji bylo najednou příliš jasné.

„Přestaň o tom teď přemýšlet,“ řekla a vyškubla mi noviny z ruky. „Uvolni se, nebo tě zase rozbolí hlava a budeš potřebovat prášek. Jsi po nich jako praštěný.“

„Ano,“ přitakal jsem. „Já vím.“

„Potřebuješ kávu. Silnou kávu.“

Odešla do kuchyňky ji uvařit. Když se vrátila, chrápal jsem. Spal jsem skoro tři hodiny a možná bych zůstal v Klimbolandu ještě déle, ale Sadie mnou zatřásla, abych se probudil. „Na jakou poslední věc si vzpomínáš z příjezdu do Dallasu?“

„Já si nevzpomínám.“

„Kde jsi bydlel? V hotelu? V ubytovně pro motoristy? V pronajatém pokoji?“

Na okamžik se mi vybavila mlhavá vzpomínka na jakýsi dvůr a spoustu oken. Vrátný? Možná. Pak to zmizelo. Bolest hlavy nabírala na síle.

„Nevím. Pamatuji si jenom, že jsem na dálnici číslo 20 přejel hranici státu a uviděl poutač na hospodu s grilem. A to bylo spoustu kilometrů před Dallasem.“

„Já vím, ale nemusíme jít tak daleko, protože jestli jsi jel po dvacítce, tak jsi na ní zůstal.“ Pohlédla na hodinky. „Dneska je už moc pozdě, ale zítra pojedeme na nedělní vyjížďku.“

„To asi nezabere.“ Ale i tak jsem pocítil záchvěv naděje.

Zůstala na noc a druhý den ráno jsme vyjeli z Dallasu na dálnici, které místní říkají Medová, a zamířili po ní na východ do Lousiany. Sadie seděla za volantem mého chevroletu, který byl v pořádku, jakmile jsme nechali vyměnit vypáčené zapalování. Zařídil to Deke. Sadie jela až do Terrellu, pak zabočila na silnici číslo dvacet a otočila se na prašném hrbolatém parkovišti před jedním kostelem u silnice. Krev Spasitelova, hlásal nápis na skomírajícím trávníku. Pod jménem kostela se skvěla zpráva z bílých nalepovacích písmen. Měla znít CHVAL SPASITELOVA SLOVA, ale některá písmena se svezla níž, takže to vypadalo jako CHVAL S A LOVA S LOVA.

Sadie se na mě trochu úzkostně podívala. „Dokážeš na zpáteční cestě řídit, zlato?“

Byl jsem si docela jistý, že ano. Trasa byla rovná a chevrolet měl automat. Vůbec nebudu muset používat svou ztuhlou levou nohu. Jenom…

„Sadie?“ ozval jsem se, když jsem poprvé od srpna usedal za volant a posunoval si sedadlo co nejvíc dozadu.

„Ano?“

„Jestli usnu, chyť volant a otoč klíčkem.“

Nervózně se usmála. „Tak to se spolehni.“

Obhlédl jsem provoz a vyjel. Zpočátku jsem se neodvažoval jet víc než sedmdesátkou, ale bylo nedělní poledne a silnici jsme měli skoro jen pro sebe. Začal jsem se uvolňovat.

„Vyčisti si mysl, Jakeu. Nesnaž se na nic vzpomínat, nech to prostě přijít.“

„Škoda, že už nemám sunliner,“ prohodil jsem.

„Tak si představuj, že to je tvůj sunliner, a nech ho jet, kam chce.“

„Tak jo, ale…“

„Žádné ale. Je krásný den. Jedeš do nového města a nemusíš si dělat starosti s tím, že Kennedy má být zavražděn, protože to se stane až za hodně dlouho. Několik let.“

Ano, byl pěkný den. A neusnul jsem, i když jsem byl hodně unavený – po tom zmlácení jsem nebyl venku hodně dlouho. Myšlenky se mi stále vracely k malému kostelíku u silnice. Velmi pravděpodobně to byl kostel pro černé. Nejspíš vyzpěvovali žalmy s elánem, jaký v sobě bílí lidé nikdy nenajdou, a chválili spasitelova slova se spoustou alelujá a amen.

Už jsme přijížděli do Dallasu. Zabočoval jsem vlevo a vpravo – víc asi vpravo, protože levou paži jsem měl pořád slabou a zabočování tím směrem bolelo, i když auto mělo posilovač řízení. Za chvíli jsem se ve vedlejších ulicích ztratil.

Jsem ztracený, no dobře, pomyslel jsem si. Potřebuju, aby mě někdo nasměroval, jako tehdy ten kluk v New Orleansu. Do hotelu Moonstone.

Jenže to nebyl Moonstone, byl to Monteleone. A ten hotel, kde jsem bydlel, když jsem přijel do Dallasu, se jmenoval… se jmenoval…

Chvíli jsem si myslel, že mi to zase unikne, jak se mi dosud stávalo i se Sadiiným jménem. Ale pak jsem uviděl toho vrátného a všechna ta blýskající okna shlížející na Commerce Street, a byl jsem doma.

Bydlel jsem v hotelu Adolphus. Ano. Protože byl blízko…

Nechtělo se mi to vybavit. Tahle část byla pořád blokovaná.

„Zlato? V pořádku?“

„Ano,“ řekl jsem. „Proč?“

„Trochu jsi nadskočil.“

„To moje noha. Dostal jsem malou křeč.“

„Nic ti tu není povědomé?“

„Ne,“ řekl jsem. „Vůbec nic.“

Vzdychla. „Další nápad se válí v prachu. Asi bychom se měli vrátit zpátky. Chceš, abych řídila?“

„Možná bys to měla vzít.“ Kulhavě jsem obešel auto k místu spolujezdce a myslel si hotel Adolphus. Zapiš si to, až se vrátíš do Eden Fallows. Abys to nezapomněl.

Když jsme byli zpátky v malém třípokojovém zařízení s nájezdovými rampami, nemocniční postelí a madly po obou stranách toalety, Sadie mi řekla, že bych si měl na chvíli lehnout. „A vzít si jeden ten prášek.“

Šel jsem do ložnice, zul si boty – to byl pomalý proces – a lehl si. Prášek jsem si však nevzal. Chtěl jsem si udržet čistou hlavu. Ode dneška jsem si ji musel udržet čistou. Kennedyho dělilo od Dallasu jenom pět dnů.

Bydlel jsi v hotelu Adolphus, protože odtamtud bylo někam blízko. Kam?

No, blízko byla trasa kolony, kterou otiskly noviny, což mi výběr zužovalo na takových… necelé dvě tisícovky domů. Nemluvě o všech sochách, památnících a zdech, za nimiž by se případný odstřelovač mohl schovat. Kolik minou úzkých uliček? Desítky. Kolik nadjezdů s nerušenou palebnou linií na projíždějící auta je na West Mockingbird Lane, Lemmon Avenue, Turtle Creek Boulevard? Kolona podjede všechny. Kolik dalších je na Main Street a Houston Street?

Musíš si vzpomenout, buď kdo to je, nebo odkud bude střílet.

Jestli dostanu jedno z toho, budu mít i druhé. Věděl jsem to. Ale moje mysl se neustále vracela k tomu kostelu u silnice. Krev Spasitelova na Medové dálnici. Hodně lidí vidělo v Kennedym spasitele. Al Templeton tedy určitě. On…

Vytřeštil jsem oči a přestal dýchat.

V druhé místnosti zazvonil telefon a já slyšel, jak ho Sadie bere a mluví potichu, protože si myslí, že spím.

CHVAL S A LOVA S LOVA.

Vzpomněl jsem si na den, kdy jsem viděl Sadiino celé jméno a část ho zakryl, takže jsem četl „Doris Dun“. To byla důležitá rezonance. Zavřel jsem oči a představil si nápis před kostelem. Pak jsem si představil, jak dávám ruku přes CHVAL S.

Zbývalo mi A LOVA SLOVA.

Alovy poznámky. Měl jsem jeho zápisník!

Ale kde? Kde je?

Dveře ložnice se otevřely. Dovnitř nakoukla Sadie. „Jakeu? Spíš?“

„Ne,“ řekl jsem. „Jenom tak ležím.“

„Vzpomněl sis na něco?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Je mi líto.“

„Pořád je čas.“

„Ano. Každý den se mi vybaví něco dalšího.“

„Miláčku, volal Deke. Ve škole řádí nějaká chřipka a skolila ho. Ptal se, jestli bych mohla zítra a v úterý přijít. Možná i ve středu.“

„Jen jdi,“ souhlasil jsem. „Jestli nepůjdeš, pokusí se to přechodit. A už není žádný mladík.“ V hlavě mi ta dvě slova blýskala jako barový neon: ALOVA SLOVA, ALOVA SLOVA.

Posadila se ke mně na postel. „Určitě?“

„Bude mi fajn. Taky budu mít velkou společnost. Nezapomeň, že zítra mají přijít DADOS.“ DADOS byly Dallaské docházející sestry. Jejich hlavním úkolem bylo v mém případě ujistit se, že neblouzním, protože by to mohlo být příznakem, že můj mozek přece jen stále krvácí.

„Správně. V devět hodin. Je to v kalendáři, kdybys zapomněl. A doktor Ellerton…“

„Přijde na oběd. Vzpomínám si.“

„Dobře, Jakeu. To je opravdu dobré.“

„Říkal, že přinese sendviče. A mléčný koktejl. Chce mě vykrmit.“

„Ty přece potřebuješ vykrmit.“

„A ve středu mám terapii. Ráno mučení nohy, odpoledne mučení ruky.“

„Nemám ráda, když tě tu nechávám a přitom jsi tak blízko… víš čemu.“

„Jestli mě něco napadne, zavolám ti, Sadie.“

Vzala mě za ruku a sklonila se, takže jsem cítil její parfém a slabou vůni tabáku v jejím dechu. „Slibuješ?“

„Ano. Samozřejmě.“

„Vrátím se nejpozději ve středu večer. Jestli Deke nebude moci ve čtvrtek přijít, knihovna holt bude muset zůstat zavřená.“

„Budu v pořádku.“

Zlehka mě políbila, vykročila ke dveřím, ale pak se obrátila. „Skoro doufám, že Deke má pravdu a celá tahle věc je halucinace. Nesnesu pomyšlení, že to víme a přitom tomu nejsme schopni zabránit. Že možná budeme jenom sedět v obýváku a dívat se na televizi, až někdo…“

„Vzpomenu si,“ přerušil jsem ji.

„Vzpomeneš, Jakeu?“

„Musím.“

Přikývla, ale i když tu byly zatažené závěsy, postřehl jsem v jejím výrazu pochybnost. „Ještě si můžeme dát večeři, než půjdu. Zavři oči, ať ten prášek zabere. Vyspi se trochu.“

Zavřel jsem oči, ale rozhodně jsem nemínil spát. A to bylo dobře, protože jsem potřeboval přemýšlet o Alových slovech. Po chvíli jsem cítil, že se něco vaří. Pěkně to vonělo. Když jsem poprvé vyšel z nemocnice, a to jsem každých deset minut zvracel nebo seděl na míse, všechny vůně mi byly odporné. Teď se to lepšilo.

Myšlenky se mi začaly toulat. Viděl jsem Ala usazeného naproti mně v jednom boxu v jídelně, papírovou čepici má posunutou nad levé obočí. Shlížejí na nás fotografie maloměstských celebrit, ale Harry Dunning už na stěně není. Zachránil jsem ho. Podruhé jsem ho možná zachránil i před Vietnamem. O tom jsem se nemohl přesvědčit.

Pořád tě zadržuje, viď, kamaráde? zeptal se Al.

Ano. Pořád.

Jenže už jsi blízko.

Ne dost. Nemám tušení, kam jsem strčil ten tvůj zatracený zápisník.

Uložil jsi ho na nějaké bezpečné místo. Upřesňuje se to tím?

Už jsem chtěl říci, že ne, pak jsem si pomyslel: Alovo slovo je v bezpečí. V bezpečí. Protože…

Otevřel jsem oči a poprvé snad za celé týdny se mi na tváři objevil široký úsměv.

Byl v bezpečí v bezpečnostní schránce.

Dveře se otevřely. „Máš hlad? Udržovala jsem to v teple.“

„Co?“

„Jakeu, spal jsi víc než dvě hodiny.“

Posadil jsem se a přehodil nohy přes pelest na podlahu. „Tak se pojďme najíst.“

Kapitola dvacátá sedmá

1

17. listopadu 1963 (neděle)

Sadie chtěla po jídle, které nazvala večeře, a já ho také nazval večeře, umýt nádobí, ale já jí řekl, aby si místo toho sbalila zavazadlo s věcmi, které si sem přivezla na přenocování. Bylo malé a modré s oblými rohy.

„Tvoje koleno…“

„Moje koleno pár talířů snese. Musíš vyrazit na cestu hned, jestli se chceš pořádně vyspat.“

Za deset minut bylo nádobí umyté, špičky prstů jsem měl svraštělé a Sadie stála u dveří. S malou taškou v rukou a vlasy vlnícími se kolem tváře mi nikdy nepřipadala hezčí.

„Jakeu? Pověz mi jedinou dobrou věc z budoucnosti.“

Kupodivu se mi jich vybavilo jen málo. Mobilní telefony? Ne. Sebevražední atentátníci? Nejspíš ne. Tající ledovce? Snad někdy jindy.

Pak jsem se usmál. „Dám ti dvě za cenu jedné. Studená válka je pryč a prezident je černý.“

Už se chtěla usmát, ale pak si všimla, že nežertuji. Spadla jí brada. „Chceš mi říct, že v Bílém domě je černoch?“

„Přesně tak. I když za mých časů se takovým lidem raději říká Afroameričan.“

„To myslíš vážně?“

„Ano, myslím.“

„Panebože!“

„Spousta lidí řekla druhý den po volbách totéž.“

„A on… odvádí dobrou práci?“

„Názory se různí. Jestli chceš znát ten můj, vede si tak dobře, jak se dalo očekávat, vzhledem ke složitým okolnostem.“

„Což mi připomíná, že budu zpátky do Jodie řídit.“ Roztržitě se zasmála. „Jako ve snách.“

Sešla po rampě dolů, uložila kabelu do jeskyňky, která sloužila v jejím brouku jako kufr, a pak mi poslala hubičku. Už začala nastupovat, ale takhle jsem ji nemohl nechat odjet. Nedokázal jsem běžet – doktor Perry říkal, že na to mám ještě osm měsíců čas, možná i rok ale kulhal jsem po rampě dolů, jak rychle jsem mohl.

„Počkej, Sadie, počkej chvilku!“

Vedle seděl na kolečkovém křesle pan Kenopensky zabalený do bundy a s bateriovým rádiem na klíně. Po chodníku se k poštovní schránce na rohu pomalu šourala Norma Whittenová a pár dřevěných berlí používala spíš jako lyžařské hůlky než berle. Otočila se a zamávala nám a snažila se pozvednout strnulou stranu obličeje v úsměvu.

Šeřilo se a Sadie se na mě tázavě dívala.

„Jenom jsem ti chtěl něco říct,“ začal jsem. „Chtěl jsem ti říct, že jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo.“

Zasmála se a objala mě. „U mě totéž, laskavý pane.“

Dlouze jsme se políbili a mohli se líbat ještě déle, nebýt suchého potlesku zprava. Pan Kenopensky nám aplaudoval.

Sadie se odtáhla, ale chytila mě za zápěstí. „Zavoláš mi, viď? Necháš si mě… jak to říkáš? V kruhu zasvěcenců?“

„Přesně tak, a zavolám.“ V žádném případě jsem neměl v úmyslu ji ponechávat v kruhu zasvěcenců. Ani Dekea nebo policii.

„Protože tohle nemůžeš dělat sám. Jakeu. Jsi moc slabý.“

„Já to vím,“ řekl jsem. A pomyslel si: Radši bych měl zesílit. „Zavolej mi, abych věděl, že jsi v pořádku dojela.“

Když její brouk zabočil za roh a zmizel, pan Kenopensky řekl: „Měl byste se k ní chovat co nejlíp, Ambersone. Tahle je trvalka.“

„Já vím.“ Zůstal jsem na začátku příjezdové cesty tak dlouho, abych se přesvědčil, že paní Whittenová se vrátila od poštovní schránky, aniž upadla.

Dokázala to.

Zašel jsem dovnitř.

2

Ze všeho nejdřív jsem sundal z prádelníku klíčenku a probral se klíči. Překvapilo mě, že Sadie mi je nikdy neukázala, aby zjistila, jestli neprobudí nějaké vzpomínky… ale samozřejmě nemohla myslet na všechno. Byl jich rovný tucet. Netušil jsem, od čeho jich většina je, i když jsem si byl dost jistý, že ten Schlage patřil k hlavním dveřím mého domu v… že by v Sabattusu? Podle mě to tak mohlo být, ale jistý jsem si nebyl.

Na kroužku byl také malý klíček. Na něm bylo vyraženo PO a 775. Byl to určitě klíč od bezpečnostní schránky, ale u které banky? První obchodní? To znělo docela bankovnicky, ale nebylo to ono.

Zavřel jsem oči a podíval se do temnoty. Čekal jsem a byl si skoro jistý, že to, co chci, přijde: A ono to přišlo. Uviděl jsem šekovou knížku v umělé aligátoří kůži. Uviděl jsem sebe, jak ji otevírám. Tohle bylo kupodivu snadné. Nahoře na šeku bylo natištěno nejen moje jméno z Dávnolandu, ale i moje poslední oficiální adresa v Dávnolandu.

W. Neely St. 214, byt 1

Dallas, TX

Pomyslel jsem si: Tam mi ukradli auto.

A ještě: Oswald. Ten vrah se jmenuje Oswald Králík.

Ne, samozřejmě že ne. Byl to člověk, žádná kreslená postavička. Ale byl jsem blízko.

„Jdu si pro tebe, pane Králíku,“ řekl jsem. „Pořád ještě jdu.“

3

Těsně před půl desátou zazvonil telefon. Sadie v pořádku dojela domů. „Nepředpokládám, že tě něco napadlo, že? Já vím, že jsem s tím otravná.“

„Nic. A do otravnosti máš hodně daleko.“ Také bude mít hodně daleko k Oswaldovi Králíkovi, pokud to budu moci nějak ovlivnit. Nemluvě o jeho manželce, která se možná jmenuje nebo také nejmenuje Mary, a jeho dcerce, která se určitě jmenuje April.

„S tím černochem v Bílém domě sis ze mě utahoval, že ano?“

Usmál jsem se. „Jen počkej. Však uvidíš sama.“

4

18. listopadu 1963 (pondělí)

Sestry z DADOSu, jedna stará a děsivá, druhá mladá a hezká, přišly přesně v devět hodin ráno. Odvedly svou práci. Když ta starší získala pocit, že jsem se už dostatečně šklebil, kroutil a sténal, podala mi papírovou obálku se dvěma pilulkami. „Bolest.“

„Já si opravdu nemyslím…“

„Berte.“ Opravdu žena nemnoha slov. „Pozornost.“

Vhodil jsem je do úst, strčil pod tvář, polkl vodu a pak se omluvil, že musím do koupelny. Tam jsem je vyplivl.

Když jsem se vrátil do kuchyně, starší sestra řekla: „Hezký pokrok. Nepřehánět.“

„Rozhodně ne.“

„Chytili je?“

„Jak prosím?“

„Ty sviňáky, co vás zmlátili.“

„Ehm… ještě ne.“

„Děláte něco, co byste neměl dělat?“

Věnoval jsem jí široký úsměv, o kterém Christy říkávala, že s ním vypadám jako zhulený moderátor televizní soutěže. „Nepamatuji se.“

5

Doktor Ellerton přišel na oběd, přinesl obrovské sendviče s rostbífem, křupavé hranolky nasáklé tukem a slíbené mléčné koktejly. Snědl jsem, co jsem mohl, což bylo opravdu docela dost. Vracela se mi chuť k jídlu.

„Mike mluvil o tom, že by se uspořádalo další varietní představení,“ řekl. „Tentokrát ve váš prospěch. Nakonec moudré hlavy zvítězily. Na malé město by to bylo už moc.“ Zapálil si cigaretu, odhodil zápalku do popelníku na stole a s chutí si potáhl. „Je nějaká šance, že policie chytí ty grázly, co se na vás tak vyřádili? Jaké máte zprávy?“

„Žádné, ale pochybuji. Vybrali mi peněženku, ukradli auto a zmizeli.“

„Co jste vůbec v těch končinách v Dallasu dělal? Není to zrovna nóbl čtvrť.“

No, zřejmě jsem tam bydlel.

„Nepamatuji se. Možná jsem byl u někoho na návštěvě.“

„Dopřáváte si hodně odpočinku? Nepřepínáte to koleno?“

„Ne.“ I když jsem měl podezření, že zanedlouho mu dám pořádně zabrat.

„Pořád máte ty náhlé záchvaty spánku?“

„To se docela zlepšilo.“

„Nádhera. Myslím…“

Zazvonil telefon. „To bude Sadie. Volá během polední přestávky.“

„Stejně už se musím zvednout. Moc rád vidím, že znovu přibíráte, Georgi. Pozdravujte tu hezkou dámu.“

Pozdravoval jsem. Zeptala se mě, jestli se mi nevybavují nějaké relevantní vzpomínky. Podle opatrného vyjadřování jsem poznal, že volá z hlavní školní kanceláře – a až domluví, bude muset paní Coleridgeové zaplatit za meziměstský hovor. A paní Coleridgeová kromě toho, že vedla školní účetnictví, měla také dlouhé uši.

Řekl jsem jí, že ne, na nic nového si nevzpomínám, ale že si zdřímnu a třeba se něco vynoří, až se probudím. Dodal jsem, že ji miluji (bylo pěkné říci něco skutečně upřímně), zeptal se na Dekea, popřál jí pěkné odpoledne a zavěsil. Ale zdřímnout jsem si nešel. Vzal jsem si klíčky od auta a kufřík a odjel do města. Horoucně jsem doufal, že na zpáteční cestě budu v tom kufříku něco mít.

6

Jel jsem pomalu a opatrně, ale koleno mě pořád hrozně bolelo, když jsem vstoupil do První obilné banky a předložil klíč od své bezpečnostní schránky.

Z kanceláře vyšel můj bankéř, aby mě uvítal, a jeho jméno se mi okamžitě vybavilo: Richard Link. Oči se mu rozšířily starostí, když uviděl, jak se k němu belhám. „Co se vám stalo, pane Ambersone?“

„Autonehoda.“ Doufal jsem, že mu sloupeček černé kroniky v Morning News unikl nebo na něj zapomněl. Já ho tedy neviděl, ale zmínka se tam objevila: Pan George Amberson z Jodie byl přepaden a vážně zraněn. Nalezli ho v bezvědomí a nechali odvézt do nemocnice Parkland. „Docela se zotavuji.“

„To velice rád slyším.“

Bezpečnostní schránky byly ve sklepě. Se schody jsem se vyrovnal sérií poskoků. Každý jsme otočili svým klíčem a Link mi přinesl schránku dojedná kóje. Položil ji na maličký stolek velký přesně na ni a pak ukázal na tlačítko na zdi.

„Až skončíte, jen zazvoňte na Melvina. Pomůže vám.“

Poděkoval jsem mu, a když byl pryč, zatáhl jsem závěs ve vchodu do kóje. Schránku jsme už odemkli, ale byla stále zavřená. Hleděl jsem na ni a srdce mi prudce bušilo. Uvnitř byla budoucnost Johna Kennedyho.

Otevřel jsem ji. Nahoře byl svazek bankovek a různé věci z bytu na Neely Street, včetně šekové knížky z První obilné. Pod tím byla hromádka papírů s rukopisem převázaným dvěma gumičkami. Na prvním listě bylo napsáno ADRESA: VRAŽDA.Žádné jméno autora, ale byla to moje práce. Pod ní byl modrý zápisník: Alova slova. Podržel jsem ho v rukou plný strašlivé jistoty, že až ho otevřu, všechny stránky budou prázdné. Muž se žlutou kartou je vymazal.

Prosím, to ne.

Rozevřel jsem ho. Z první stránky se na mě dívala fotografie. Úzká, nepříliš pohledná tvář. Rty zakřivené v úsměvu, který jsem dobře znal – copak jsem ho neviděl na vlastní oči? Byl to druh úsměvu, který říká Já vím, co se děje, a ty ne, ty chudáku.

Lee Harvey Oswald. Ten mizernej ubožáček, který se chystal změnit svět.

7

Seděl jsem v podzemí banky, vzpomínky se na mě valily a já jen lapal po dechu.

Ivy a Rosette na Mercedes Street. Příjmení Templetonovy, jako Al. Dívky se švihadlem: Můj táta řídí po-nor-ku.

Tichý Mike (Vlahý Mike) ze Satelitní elektroniky.

George de Mohrenschildt si trhá košili jako Superman.

Billy James Hargis a generál Edwin A. Walker.

Marina Oswaldová, vrahova krásná rukojmí, stojí na prahu domu číslo 214 ve West Neely: Prosím omluvte, viděl jste mého manže?

Texaský velkosklad učebnic.

Šesté podlaží, jihovýchodní okno. To, z něhož je nejlepší výhled na Dealey Plaza a Elm Street, kde se stáčí k Trojitému podjezdu.

Roztřásl jsem se. Sevřel jsem si paže nad lokty a pevně tiskl hrudník.

Levička – zlomená trubkou obalenou v plsti – bolela, ale mně to bylo jedno. Byl jsem rád. Poutalo mě to ke světu.

Když třas konečně pominul, uložil jsem nedokončený rukopis, vzácný modrý notes a všechno ostatní do kufříku. Sáhl jsem po tlačítku, které by přivolalo Melvina, a pak jsem se znovu pro jistotu podíval až na dno schránky. Našel jsem tam ještě dvě věci. Laciný snubní prsten ze zastavárny, který jsem si koupil, abych působil věrohodněji v Satelitní elektronice. A červené chrastítko, které patřilo holčičce Oswaldových (June, žádná April). Chrastítko putovalo do kufříku, prsten do kapsičky u kalhot. Cestou domů ho zahodím. Až a pokud ten čas přijde, Sadie dostane mnohem hezčí.

8

Klepání na sklo. Pak hlas: „… v pořádku? Pane, jste v pořádku?“ Otevřel jsem oči a zpočátku jsem netušil, kde jsem. Podíval jsem se nalevo a uviděl, že na boční okno mého chevroletu klepe uniformovaný policista. Pak mi to došlo. Byl jsem tak unavený, vzrušený a vystrašený, že v půli cesty do Eden Fallows se mi do hlavy vkradla myšlenka Budu spát. Okamžitě jsem zajel na nejbližší parkoviště. To bylo někdy ve dvě. Teď, podle šikmého světla, muselo být kolem čtvrté.

Stáhl jsem okénko a řekl; „Promiňte, pane policisto. Najednou se mi začalo chtít hrozně spát, takže mi připadalo bezpečnější zastavit.“

Přikývl. „Jo, jo, to dělá chlast. Kolik jste jich měl, než jste vlezl do auta?“

„Žádné. Před několika měsíci jsem utrpěl zranění hlavy.“ Otočil jsem krk, aby viděl místo, kde mi ještě nedorostly vlasy.

To ho napůl přesvědčilo, ale přesto mě požádal, abych mu dýchl do obličeje. To ho uklidnilo.

„Ukažte mi průkaz,“ požádal mě.

Ukázal jsem mu texaský řidičák.

„Nemáte v úmyslu jet až do Jodie, že ne?“

„Ne, pane, jenom do severního Dallasu. Jsem teď v rehabilitačním centru Eden Fallows.“

Potil jsem se. Doufal jsem, že pokud si toho všimne, přičte to jenom tomu, že chlap si dával šlofíka v zavřeném autě za teplého listopadového dne. Také jsem doufal – horečně –, že mě nepožádá, abych mu ukázal obsah kufříku na sedadle vedle sebe. V roce 2011 bych takovou žádost mohl odmítnout s tím, že spaní v autě k takové žádosti neopravňuje. Sakra, vždyť tohle parkoviště nebylo ani placené. Jenže v roce 1963 mohl policista klidně začít rovnou čenichat. Nenajde drogy, ale najde hotovost, rukopis se slovem vražda v nadpisu a zápisník plný bludů o Dallasu a JFK. Vzal by mě pak na nejbližší stanici k výslechu, nebo zpátky do Parklandu na psychiatrické vyšetření? Zakejhá potrefená husa?

Chvíli tam stál, velký a brunátný, policista jako od Normana Rockwella, který patří na obálku Saturday Evening Post. Potom mi řidičák vrátil. „Tak jo, pane Ambersone. Vraťte se do toho Fallows a navrhuju vám, abyste už nikam nejezdil, až tam dorazíte. Vypadáte bledě, i když jste si zdříml.“

„Přesně to mám v plánu udělat.“

Když jsem odjížděl, viděl jsem ho ve zpětném zrcátku, jak se za mnou dívá. Byl jsem si jistý, že usnu znovu, jakmile se mu dostanu z dohledu. Tentokrát se nedostaví žádné varování. Prostě sjedu z ulice rovnou na chodník, možná přejedu několik chodců a skončím ve výkladní skříni obchodu s nábytkem.

Když jsem konečně zaparkoval před svým domečkem s rampou u předních dveří, hlava mě bolela, oči mi slzely, koleno jsem měl v jednom ohni…, ale vzpomínky na Oswalda zůstaly zřetelné a jasné. Hodil jsem kufřík na kuchyňský stůl a zavolal Sadie.

„Zkoušela jsem ti volat, když jsem se vrátila ze školy domů, ale nebyl jsi tam,“ řekla. „Měla jsem starost.“

„Byl jsem vedle, hrál jsem cribbage s panem Kenopenským.“ Tyhle lži byly nutné. Tohle jsem si musel pamatovat. A musel jsem je říkat naprosto samozřejmě, protože mě znala.

„Tak to je dobře.“ Potom, bez přechodu nebo varování: „Jak se jmenuje? Jak se jmenuje ten člověk?“

Lee Oswald. Zaskočila mě natolik, že to ze mě málem přece jenom dostala.

„Já… pořád ještě nevím.“

„Zaváhal jsi. Slyšela jsem to.“

Čekal jsem na výčitky a svíral sluchátko tak pevně, až to bolelo.

„Tentokrát ti skoro skočilo do hlavy, že?“

„Něco se dělo,“ souhlasil jsem opatrně.

Povídali jsme si čtvrt hodiny, zatímco jsem se díval na kufřík s Alovými poznámkami. Poprosila mě, abych jí ještě později večer zavolal. Slíbil jsem to.

9

Rozhodl jsem se, že počkám, až bude po zprávách Huntley-Brinkley, než modrý zápisník znovu otevřu. Nemyslel jsem si, že bych v něm v tuhle chvíli našel něco zvlášť užitečného. Alovy závěrečné poznámky byly kusé a uspěchané. Vůbec nečekal, že by se Mise Oswald dostala tak daleko. Ani já ne. Dostat se k tomu věčně nespokojenému blbečkovi bylo jako jet po silnici plné popadaných větví a nakonec se minulost možná dokáže přece jen ochránit. Ale Dunninga jsem přece zastavil. To mi dávalo naději. Už se mi rýsoval plán, který by mi umožnil zastavit Oswalda a nedostat se do vězení ani na elektrické křeslo v Huntsvillu. Měl jsem výtečné důvody chtít zůstat na svobodě. Ten nejlepší byl dnes večer v Jodie a pravděpodobně krmil Dekea Simmonse slepičí polévkou.

Metodicky jsem se propracovával svým maličkým bytem uzpůsobeným pro handicapované a sbíral si věci. Kromě svého starého psacího stroje jsem po sobě nechtěl nechat ani stopu George Ambersona, až odjedu. Doufal jsem, že to bude až ve středu, ale jestli Sadie řekne, že Dekeovi je líp a chce se vrátit v úterý večer, budu muset všechno urychlit. A kam se schovám, než svoji věc dokončím? Velmi dobrá otázka.

Břeskné zatroubení oznámilo začátek zpráv. Objevil se Chet Huntley. „Po několika týdnech strávených na Floridě, kde sledoval zkušební odpalování rakety Polaris a navštívil svého nemocného otce, měl prezident Kennedy rušné pondělí, protože přednesl pět proslovů během pěti hodin.“

Vrtulník – Marine One – pomalu přistával a čekající dav jásal. V dalším záběru Kennedy přistupoval k davu za provizorní bariérou, jednou rukou si pročesával rozcuchané vlasy a druhou si uhlazoval kravatu. Rázoval kus před ochrankou z tajných služeb, která za ním musela klusat, aby mu stačila. Fascinovaně jsem se díval, jak se dokonce protáhl mezerou v bariéře, vrhl se do čekající masy lidí a potřásal rukama vlevo vpravo. Agenti za ním vypadali zoufale, když se za ním hnali.

„Takhle to vypadalo v Tampě,“ pokračoval Huntley, „kde se Kennedy nechal omývat davem obdivovatelů skoro deset minut. Dělá starosti mužům, kteří mají zajišťovat jeho bezpečnost, ale jak vidíte, davy to milují. A on také, Davide – bez ohledu na svoji údajnou odměřenost si náročný život politika očividně užívá.“

Kennedy už postupoval ke své limuzíně, stále potřásal rukama a občas se i nechal obejmout od některé dámy. Auto mělo stahovací střechu a bylo přesně takové, v jakém pojede z letiště Love Field na svou schůzku s Oswaldovou kulkou. Možná to opravdu bylo totožné auto. Na okamžik ten rozmazaný černobílý film zachytil v davu povědomou tvář. Posadil jsem se na pohovku a díval se, jak prezident Spojených států potřásá rukou mému bývalému bookmakerovi z Tampy.

Nemohl jsem se nijak přesvědčit, jestli měl Roth pravdu ohledně „syfla“ nebo jenom opakoval kolující řeči, ale Eduardo Gutierrez hodně zhubl, prořídly mu vlasy a měl zmatený pohled, jako by pořádně nevěděl, kde je, a dokonce kdo je. Stejně jako Kennedyho ochranka i muži kolem Eduarda měli na sobě volná saka, přestože bylo na Floridě horko. Byl to jen záblesk, pak následoval střih a Kennedy odjížděl v otevřeném autě, v němž byl tak zranitelný. Stále mával a ve tváři měl zářivý úsměv.

A znovu Huntley, na jehož drsné tváři byl teď zmatený úsměv. „Toho dne se přece jen odehrálo něco zábavného, Davide. Když prezident vstupoval do sálu v hotelu International Inn, kde na jeho proslov čekali členové Obchodní komory v Tampě… No, poslechněte si to sami.“

Zpátky k filmovým záběrům. Když Kennedy vstoupil a zamával stojícímu publiku, nějaký postarší džentlmen v tyrolském klobouku a kožených kalhotách spustil prezidentskou hymnu na harmoniku, která byla větší než on sám. Prezident předvedl zmatený úžas a pak zvedl obě ruce v přátelském gestu, kterým jako by říkal panenko skákavá. Poprvé jsem ho viděl stejně, jako jsem začal vidět Oswalda – jako skutečného člověka. V tom nechápavém úžasu a následném gestu jsem spatřil něco ještě krásnějšího než smysl pro humor: Uvědomoval si, jak je život absurdní.

David Brinkley se také usmíval: „Jestli bude Kennedy znovu zvolen, třeba toho pána pozvou, aby jim zahrál na inauguračním plese. Spíš bych to viděl na ‚Vyvalte sudy‘ než hymnu. Ale teď se podíváme do Ženevy…“ Vypnul jsem televizi, vrátil se na pohovku a otevřel Alův notes. Když jsem listoval dozadu, pořád jsem viděl ten jeho úžas. A úsměv. Smysl pro humor, smysl pro absurditu. Ten muž v okně šestého podlaží v knižním velkoskladu neměl ani jedno. Oswald to dokazoval zas a znova, a takový muž nemá co měnit dějiny.

10

Propadl jsem zoufalství, když jsem zjistil, že pět z posledních šesti stran Alových zápisků se věnuje Leeovým pohybům po New Orleansu a jeho neplodným snahám dostat se přes Mexiko na Kubu. Až poslední strana se soustředila na sled událostí před atentátem, ale tyhle závěrečné poznámky byly jen ledabylé. Al nepochybně znal tuhle část příběhu nazpaměť a nejspíš se domníval, že jestli Oswalda nebudu mít ani ve třetím listopadovém týdnu, stejně už bude pozdě.

3. 10. 63: O zpátky v Texasu. S Marinou se „trochu“ rozešli. Ona je u Ruth Paineové. O se ukazuje většinou o víkendech. Ruth sežene O práci v kniž. skladu díky sousedovi (Buell Frazier). Ruth mluví o O jako o „slušném mladém muži“.

O během pracovního týdne bydlí v Dallasu. Ubytovna.

17. 10. 63: O začíná pracovat ve skladu. Stěhuje knihy, vykládá náklaďáky atd.

18. 10. 63: O má 24. narozeniny. Ruth a Marina mu uspořádají party jako překvapení. O jim děkuje. Pláče.

20. 10. 63: Narodila se 2. dcera: Audrey Rachel. Ruth veze Marinu do nem. (Parkland), O je v práci. Kulovnice uložená v garáži u Paineové, zabalená v dece.

Za O opakovaně chodí agent FBI James Hosty. O je čím dál paranoidnější.

21. 11. 63: O nechává všechny svoje peníze Marině na prádelníku. Také snubní prsten. Jde z Irvingu do skladu učebnic s Buellem Frazierem. Má balík v hnědém papíru. Buell se na něj ptá. „Garnýže do mýho novýho bytu,“ řekl mu O. Kulovnice Mann-Carc, pravděpodobně rozebraná. Buell parkuje na veřejném parkovišti dva bloky od skladu. 3 min. chůze.

11:50: O si buduje odstřelovačské hnízdo v SV rohu 6. podlaží, bedny ho mají krýt před dělníky na druhé straně, kteří pokládají překližku pro novou podlahu. Oběd. Nikdo kromě něho tam není Všichni vyhlížejí prez.

11:55: O skládá a nabíjí Mann-Carc.

12:29: Kolona přijíždí na Dealey Plaza.

12:30: O 3x vystřelí 3. výstřel zabije JFK.

Informace, kterou jsem potřeboval nejvíc – adresu Oswaldovy ubytovny –, v Alových poznámkách nebyla. Potlačil jsem nutkání mrsknout notes přes pokoj. Raději jsem vstal, oblékl si sako a vyšel ven. Byla téměř úplná tma, ale na nebi vycházel měsíc ve třetí čtvrti. V jeho světle jsem spatřil pana Kenopenského v kolečkovém křesle, ale seděl nějak ochable. Tranzistorové rádio na klíně.

Propracoval jsem se po rampě dolů a přikulhal k němu. „Pane? Není vám něco?“

Chvíli mi neodpovídal a ani se nepohnul, a já si byl jistý, že je mrtvý. Pak zvedl hlavu a usmál se. „Jenom poslouchám svoji muziku, synku. V noci na KMAT hrají swing, což mě opravdu vrací do mládí. Za starých časů jsem uměl lindy a bunny-hop jako nikdo jiný, i když byste to do mě nikdy neřekl, když se teď na mě podíváte. Že je ten měsíc pěknej?“

Byl opravdu pěknej. Chvíli jsme se na něj beze slov dívali a já přemýšlel o práci, kterou musím vykonat. Možná jsem nevěděl, kde dnes Lee spí, ale věděl jsem, kde je jeho puška: v garáži u Ruth Paineové, zabalená v dece. Co kdybych tam šel a vzal ji? Možná bych se tam ani nemusel vloupávat. Tohle byl Dávnoland, kde si lidé na předměstí často nezamykají ani dům, natož garáž.

Jenže co když se Al mýlil? Přece se spletl ohledně místa, kde byla puška schovaná před střelbou na Walkera. A i kdyby tam…

„O čem přemýšlíte, synu?“ zeptal se pan Kenopensky. „Vypadáte špatně. Doufám, že nejde o starosti s děvčetem.“

„Ne.“ Aspoň zatím. „Dáváte rady?“

„Ano, dávám. Je to jediná věc, ve které staří blázni vynikají, když už nedokážou hopsat a skákat.“

„Dejme tomu, že víte, že nějaký člověk udělá něco špatného. Že je k tomu pevně odhodlaný. Kdybyste toho člověka nějak zastavil – třeba mu to rozmluvil –, myslíte, že to zkusí znovu, nebo že ta chvíle navždy pomine?“

„Těžko říct. Myslíte si snad, že ten, kdo udělal vaší dámě ty jizvy na obličeji, se vrátí a zkusí to dokončit?“

„Něco takového.“

„Blázen.“ To nebyla otázka.

„Ano.“

„Rozumní lidi pochopí narážku,“ řekl Kenopensky. „Blázni málokdy. To jsem často zažil za starých časů, než byla elektřina a telefon. Varuješ je, vrátí se. Zmlátíš je, vyskočí na tebe ze zálohy – nejdřív na tebe a potom na toho, po kom doopravdy jdou. Strčíš je do basy, oni sedí a čekají, až vylezou. Takový blázny je nejbezpečnější strčit do vězení na hodně dlouho. Nebo je zabít.“

„Přesně to si taky myslím.“

„Nedovolte mu, aby se vrátil a znetvořil svoji bývalou milou úplně, jestli mu jde o tohle. Jestli ji máte rád, jak vypadáte, je to vaše odpovědnost.“

To tedy byla, i když Clayton už nepředstavoval problém. Vrátil jsem se do svého malého standardizovaného bytu, uvařil si silnou černou kávu a posadil se s blokem v ruce. Můj plán byl už o něco jasnější a já chtěl začít rozepisovat detaily.

Místo toho jsem si čmáral. Pak jsem usnul.

Když jsem se probudil, byla skoro půlnoc a tvář mě bolela, protože jsem si ji opíral o kostkovaný povoskovaný ubrus na kuchyňském stole. Podíval jsem se, co to mám v bloku. Nevěděl jsem, jestli jsem to nakreslil dřív, než jsem usnul, nebo jsem se probudil jen na chvilku, než jsem to nakreslil, ale už jsem si na to nevzpomínal.

Byl to revolver. Žádná kulovnice Mannlicher-Carcano, ale revolver. Můj revolver. Ten, který jsem hodil pod schody u verandy domku číslo 214 na West Neely. Nejspíš tam pořád bude. Doufal jsem, že tam stále je.

Budu ho potřebovat.

11

19. listopadu 1963 (úterý)

Sadie ráno zavolala a řekla, že Dekeovi je trochu líp, ale stejně ho chce přesvědčit, aby ještě zítra zůstal doma. „Jinak by se určitě pokusil přijít, a hned se mu to zase vrátí. Ale tašku si zítra ráno zabalím ještě před odchodem do školy a zamířím k tobě hned po skončení šesté hodiny.“

Šestá hodina končila v jednu deset. To znamenalo, že budu muset být pryč z Eden Fallows nejpozději zítra ve čtyři odpoledne. Jen kdybych věděl, kam pojedu. „Těším se, až tě uvidím.“

„Mluvíš strašně prkenně a divně. Bolí tě zase hlava?“

„Trochu,“ řekl jsem. Byla to pravda.

„Běž si lehnout a dej si mokrou žínku na oči.“

„Udělám to.“ V žádném případě jsem to nemínil udělat.

„Napadlo tě něco?“

Vlastně ano. Napadlo mě, že vzít Leeovi kulovnici nebude stačit. A zastřelit ho v domě Paineových je špatný nápad. Ani ne tak proto, že by mě nejspíš chytili. V domě byly čtyři děti, když jsem počítal i dvě Ruthiny. I tak bych to mohl zkusit, kdyby šel Lee pěšky z nedaleké autobusové zastávky, ale on pojede autem s Buellem Frazierem, sousedem, který mu na žádost Ruth Painové sehnal práci.

„Ne,“ řekl jsem. „Ještě ne.“

„Něco vymyslíme. Však počkej, uvidíš.“

12

Jel jsem (stále pomalu, ale se stále větší sebedůvěrou) městečkem k ulici West Neely a uvažoval, co udělám, jestli už bude přízemní byt obydlený. Nejspíš si koupím nový revolver…, ale já chtěl osmatřicítku policejní speciál, už jen proto, že takový jsem měl v Derry a tehdejší mise byla úspěšná.

Podle hlasatele novin Franka Blaira v pořadu Dnes se Kennedy přesunul do Miami, kde ho pozdravil velký zástup cubanos. Na některých cedulích, které zvedali nad hlavu, stálo VIVA JFK, zatímco jiní nesli transparent KENNEDY JE ZRÁDCE NAŠÍ VĚCI. Jestli se nic nezmění, zbývá mu dvaasedmdesát hodin. Oswald, jemuž zbývalo jen o něco víc, bude v knižním skladu, možná bude nosit bedny do některého nákladního výtahu nebo v odpočívárně bude popíjet kávu.

Tam bych ho mohl dostat – prostě k němu přijdu a sejmu ho –, ale určitě by se na mě vrhli a srazili mě k zemi. Po vražedném výstřelu na Oswalda, pokud budu mít štěstí. Před výstřelem, pokud štěstí mít nebudu. Každopádně až příště uvidím Sadie Dunhillovou, bude to přes sklo zesílené pletivem. Kdybych se musel vzdát, abych Oswalda zastavil – abych se obětoval, jak říkají hrdinové –, asi bych to dokázal. Ale takovou hru jsem hrát nechtěl. Chtěl jsem Sadie a také svůj dort.

Na trávníku před domem číslo 214 na West Neely stálo zahradní ohniště a na verandě nová houpací židle, ale rolety byly stažené a na příjezdové cestě nestálo žádné auto. Zaparkoval jsem vpředu, řekl si, že kuráž je krásná, a vystoupil po schodech nahoru. Stál jsem tam, kde Marina desátého dubna, když za mnou přišla, a zaklepal jsem stejně jako ona. Kdyby někdo otevřel, budu Frank Anderson a obcházím čtvrť jako obchodní zástupce Encyklopedie Britanniky (na Drobty jsem byl moc starý). Pokud paní domu projeví zájem, slíbím jí, že se zítra vrátím s kufrem vzorků.

Nikdo neotevřel. Možná, že paní domu také pracovala. Možná byla o kus dál v ulici na návštěvě u sousedky. Možná byla v ložnici, která byla ještě nedávno moje, a vyspávala opici. Mně to bylo šumák, jak říkáme my v Dávnolandu. V domě bylo ticho, to bylo důležité, a chodník byl prázdný. Dokonce ani paní Alberta Hitchinsonová, sousedská hlídka s chodítkem, nebyla v dohledu.

Kulhavě a trochu bokem jsem sestoupil z verandy dolů, zamířil po chodníku pryč, otočil se, jako bych něco zapomněl, a nahlédl pod schody. Osmatřicítka tam byla, napůl se schovávala pod listím, jen krátká hlaveň vykukovala. Klekl jsem si na zdravé koleno, sebral ji a upustil do boční kapsy sportovního saka. Rozhlédl jsem se a viděl, že mě nikdo nepozoruje. Dokulhal jsem k autu, strčil revolver do přihrádky na rukavice a odjel.

13

Místo abych se vrátil do Eden Fallows, zajel jsem do centra Dallasu a zastavil se v obchodu se sportovním zboží, abych si koupil soupravu na čištění zbraní a krabičku nové munice. Rozhodně jsem nestál o to, aby osmatřicítka selhala nebo mi vybuchla do obličeje.

Příští zastávka byl Adolphus. Žádné pokoje nebyly volné až do příštího týdne, oznámil mi vrátný – všechny hotely v Dallasu byly plné kvůli prezidentově návštěvě –, ale za dolar mi velice rád zaparkoval auto na hotelovém parkovišti. „Ale do čtyř musíte být pryč. To začnou důkladný kontroly.“

To už bylo poledne. Na Dealey Plaza to byly jenom tři nebo čtyři bloky, ale já si tedy užil, než jsem se tam dostal. Byl jsem unavený a hlava bolela hůř, přestože jsem si vzal Goodyho prášek proti bolesti. Texasané jezdí s klaksony naplno a každé zatroubení se mi zarývalo do mozku. Často jsem odpočíval, opíral se o stěny budov a stál na zdravé noze jako volavka. Jeden taxikář mimo službu se mě zeptal, jestli mi něco není. Ujistil jsem ho, že ne. Byla to lež. Bylo mi mizerně a byl jsem skoro bez sebe. Osud světa by na svých bedrech určitě neměl vláčet člověk s přeraženým kolenem.

Spustil jsem svůj vděčný zadek na stejnou lavičku, na které jsem seděl v šedesátém roce pár dnů po svém příjezdu do Dallasu. Jilm, který mi tehdy stínil, dnes rachotil holými větvemi. Natáhl jsem si bolavé koleno, vydechl úlevou a pak jsem zaměřil pozornost na ohavnou cihlovou budovu knižního skladu. Okna směřující na Houston a Elm Street se v chladném odpoledním slunci leskla. Známe tajemství, říkala. Budeme slavná, zvlášť to jedno v jihovýchodním rohu v šestém podlaží. Budeme slavná a ty s tím nic nenaděláš. Budovu obklopovala atmosféra primitivní hrozby. Myslel jsem si to snad jenom já? Pozoroval jsem, jak několik lidi raději přešlo ulici, než aby minulo budovu po stejném chodníku, a usoudil jsem, že jediný nejsem. V tuto chvíli byl Lee uvnitř té krychle a já si byl jist, že myslí na hodně stejných věcí jako já. Dokážu to? Udělám to? Je to můj osud?

Robert už není tvůj bratr, pomyslel jsem si. Teď jsem tvůj bratr já, Lee, tvůj bratr ve zbrani. Jenom to ještě nevíš.

Za skladem, na vlakovém seřadišti, zahoukala lokomotiva. Hejno holubů s pruhovanými ocasy se vzneslo. Chvilku kroužili nad nápisem Hertz na střeše skladu a pak zamířili k Fort Worthu.

Kdybych ho zabil před dvaadvacátým, Kennedy by byl zachráněn, ale já bych skoro jistě skončil na dvacet nebo třicet let ve vězení či v blázinci. Ale kdybych ho zabil přímo dvaadvacátého? Třeba když bude skládat pušku?

Čekat tak dlouho, zatímco se bude hra rozvíjet, bylo hrozné riziko, takovému bych se nejradši silou mocí vyhnul, ale pomyslel jsem si, že se to dá zvládnout, a teď to byla pravděpodobně moje největší šance. Bylo by bezpečnější hrát tu hru s nějakým partnerem, ale byla tu jen Sadie, kterou jsem do toho nechtěl zatahovat. Ani v tom případě, uvědomil jsem si chmurně, že by to mělo znamenat, že Kennedy bude muset zemřít nebo já půjdu do vězení. Sadie už si vytrpěla dost.

Začal jsem se pomalu vracet k hotelu, abych si vyzvedl auto. Naposled jsem se ohlédl po knižním velkoskladu. Díval se na mě. O tom jsem nepochyboval. A tam to samozřejmě skončí, byl jsem hlupák, když jsem si představoval něco jiného. Zahnalo mě to k tomu cihlovému monstru jako tele na porážku.

14

20. listopadu 1963 (středa)

Začal jsem se za svítání probouzet z nějakého snu, který jsem si nepamatoval, a srdce mi prudce tlouklo.

Ona to ví.

Co ví?

Že jí lžeš, když jí tvrdíš, co všechno si nepamatuješ.

„Ne,“ řekl jsem. Hlas jsem měl ještě ochraptělý spánkem.

Ano. Zdůraznila, že odjede po šesté hodině, protože nechce, abys věděl, že má v plánu odjet mnohem dřív. Nechce, abys to věděl, dokud se tu neobjeví. Vlastně už by mohla být na cestě. Budeš v půlce své dopolední terapie, když sem vtrhne jako vítr.

Nechtělo se mi tomu věřit, ale měl jsem pocit, že je to nad slunce jasnější.

Kam tedy pojedu? Jak jsem tak za toho středečního kuropění seděl na posteli, i řešení tohoto problému mi připadalo nad slunce jasnější. Jako by moje podvědomí celou dobu všechno vědělo. Minulost zní ozvěnou, rezonuje.

Ale nejdřív mě čekala ještě jedna povinnost, k jejímuž splnění použiji psací stroj. Nebude to příjemné.

15

20. listopadu, 1963

Milá Sadie,

já jsem ti lhal. Asi to už nějakou dobu tušíš. Myslím, že máš v plánu se tu dneska ukázat brzy. Proto mě už neuvidíš, dokud neskončí návštěva JFK v Dallasu, která má být pozítří.

Jestli všechno půjde tak, jak doufám, budeme spolu žít dlouho a šťastně na jiném místě. Nejdřív ti to tam bude připadat divné, ale myslím, že si zvykneš. Pomůžu ti. Miluji tě, a proto nemůžu dovolit, aby ses do toho zapletla.

Prosím tě, věř mi, prosím tě, buď trpělivá, a prosím tě, nebuď překvapená, jestli uvidíš moje jméno a fotku v novinách – pokud všechno půjde, jak chci, tak se to nejspíš stane. A především – nepokoušej se mě najít.

S láskou,

Jake

P. S.: Tohle bys měla spálit.

16

Sbalil jsem život George Ambersona do kufru svého chevroletu s křídly na zadních blatnících, na dveřích nechal vzkaz pro terapeutku a odjel s těžkým srdcem a steskem v hrudi. Sadie odjela z Jodie ještě dřív, než jsem si myslel – před svítáním. Já odjel z Eden Fallows v devět. Sadie zastavila se svým broukem u chodníku o čtvrt hodiny později, přečetla si vzkaz o zrušení terapie a odemkla si klíčem, který jsem jí dal. O válec psacího stroje byla opřená obálka s jejím jménem. Roztrhla ji, přečetla si dopis, posadila se na pohovku před vypnutou televizí a rozplakala se. Stále ještě plakala, když se ukázala terapeutka, ale dopis už spálila, jak jsem ji žádal.

17

Mercedes Street pod zamračeným nebem byla skoro tichá. Holčičky se švihadlem nebyly nikde v dohledu – asi byly ve škole, třeba pozorně poslouchaly svého učitele, který jim vyprávěl o blížící se prezidentově návštěvě –, ale na chatrném zábradlí verandy byl znovu připíchnutý nápis K PRONAJMUTÍ, jak jsem čekal. Bylo tam telefonní číslo. Zajel jsem na parkoviště u skladu Montgomery Ward a z budky poblíž nákladové rampy na číslo zavolal. „Jo, tady Merritt.“ Byl to stejný chlápek, který pronajímal číslo 2703 Leeovi a Marině. Stále jsem v duchu viděl jeho stetson a frajerské prošívané boty.

Pověděl jsem mu, co chci, a on se užasle zasmál. „Týdenní nájmy nedělám. Tohle je moc pěknej byt, parťáku.“

„Je to žumpa,“ řekl jsem. „Byl jsem uvnitř. Vím to.“

„Tak počkat, počkat…“

„Ne, vy počkejte. Dám vám padesát babek, když mě v té díře necháte přes víkend. To je skoro měsíční nájemné a v pondělí si budete moct zase vystavit tu ceduli.“

„Ale proč…“

„Protože přijede Kennedy a všechny hotely v Dallasu-Fort Worthu jsou plné. Přijel jsem z velké dálky, abych ho viděl, a nemám v úmyslu tábořit ve Fair Parku nebo na Dealey Plaza.“

Uslyšel jsem cvaknutí a zasyčení cigaretového zapalovače, když si to Merritt rozmýšlel.

„Běží čas,“ pobízel jsem ho. „Tik tak.“

„Jak se jmenujete, parťáku?“

„George Amberson.“ Trochu jsem zalitoval, že jsem se namáhal mu volat a rovnou se nenastěhoval. Skoro jsem to udělal, ale návštěva z policejního okrsku ve Fort Worthu bylo to poslední, co jsem potřeboval. Dalo se předpokládat, že v ulici, kde se na oslavu státního svátku občas vyhazovaly slepice do povětří, budou všichni na nějakého squattera kašlat, ale jistota je jistota. Teď už jsem nejen chodil kolem domečku z karet, já v něm přímo bydlel.

„Budu tam za půl nebo tři čtvrtě hodiny.“

„Já budu uvnitř,“ řekl jsem. „Mám klíč.“

Další ticho. Potom se ozvalo: „Kde jste ho vzal?“

Neměl jsem v úmyslu prásknout Ivy, i když stále byla v Mozelle. „Od Leea. Leea Oswalda. Dal mi ho, abych mu mohl chodit zalívat kytky.“

„Ten ubožák že měl kytky?“

Zavěsil jsem a odjel zpátky k domu číslo 2703. Můj dočasný domácí, kterého zřejmě poháněla zvědavost, dorazil ve svém chrysleru za pouhou čtvrthodinu. Měl opět stetson a fešácké boty. Já seděl v předním pokoji a poslouchal hádavé duchy lidí, kteří tu stále přebývali. Měli toho spoustu na srdci.

Merritt ze mě chtěl vymáčknout něco o Oswaldovi – fakt to byl zatracenej komouš? Řekl jsem, že ne, že je to hodný kluk z Louisiany, který pracuje někde, odkud bude mít v pátek výhled na prezidentovu kolonu. Řekl jsem, že doufám, že se Lee kousek pošoupne a udělá mi taky místečko.

„Zasranej Kennedy!“ skoro zakřičel Merritt. „Ten je teda komouš jak vyšitej. Někdo by měl do toho hajzla nasázet tolik olova, že by se už ani nehnul.“

„Přeji vám pěkný den,“ řekl jsem a otevřel dveře.

Odešel, ale moc spokojený nebyl. Tohle byl chlapík, který byl zvyklý, že mu nájemníci podlézají a krčí se před ním. Na popraskaném a drolivém betonovém chodníku se otočil. „Byt vrátíte v tak pěkným stavu, v jakým je teď, jasný?“

Rozhlédl jsem se po obývacím pokoji s plesnivým kobercem, popraskanou omítkou a rozpadajícím se křeslem. „Žádný problém,“ ujistil jsem ho.

Znovu jsem se posadil a pokusil se naladit na zdejší duchy: Leea a Marinu, Margueritu a de Mohrenschildta. Místo toho jsem zase upadl do náhlého spánku. Když jsem se probudil, napadlo mě, že to vyzpěvování, které slyším, musí patřit do prchajícího snu.

„Charlie Chaplin do Francie JEL! Aby dámy tančit UVIDĚL!“

Slyšel jsem to, i když jsem otevřel oči. Šel jsem k oknu a podíval se ven. Holčičky se švihadlem byly trochu vyšší a starší, ale určitě to byly ony. Strašlivá trojka. Ta uprostřed měla poďobaný obličej, i když mi připadalo, že na pubertální akné má ještě čtyři roky čas. Možná měla zarděnky.

„Kapitána pozdravte!“

„Královničku pozdravte,“ zamumlal jsem a šel si do koupelny umýt obličej. Voda, kterou vydávil kohoutek, byla rezavá, ale dost studená, aby mě probudila úplně. Místo svých rozbitých hodinek jsem měl laciné timexy a viděl jsem, že je půl třetí. Neměl jsem hlad, ale musel jsem něco sníst, takže jsem si zajel do grilu pana Leea. Na zpáteční cestě jsem se zastavil v lékárně pro další krabičku Goodyho prášku. Také jsem si koupil několik paperbacků Johna D. MacDonalda.

Dívky se švihadlem byly pryč. Mercedes Street, jindy tak hlučná, byla podivně tichá. Jako v divadle, než jde před posledním jednáním opona nahoru, pomyslel jsem si. Šel jsem se dovnitř najíst, ale i když byla žebírka příjemně kyselá a křehká, nakonec jsem jich stejně většinu vyhodil.

18

Snažil jsem se spát v hlavní ložnici, ale duchové Leea a Mariny tam byli příliš živí. Krátce před půlnocí jsem se přestěhoval do menšího pokoje. Nakreslené holčičky Rosette Templetonové stále ještě vydržely a jejich stejné košilky (lesní zeleň musela být oblíbená Rosettina pastelka) a velké černé střevíce mě uklidňovaly. Napadlo mě, že u Sadie by ty holčičky vyvolaly úsměv, zvlášť ta s korunkou Miss Ameriky.

„Miluji tě, miláčku,“ řekl jsem a usnul.

19

21. listopadu 1963 (čtvrtek)

Nechtěl jsem snídat o nic víc než včera večeřet, ale v jedenáct dopoledne jsem zoufale potřeboval kafe. Nejlépe třílitrový hrnec. Popadl jsem jeden ze svých nových paperbacků – jmenoval se Zabouchni dveře – a zajel do Šťastného vejce na Braddock Highway. Televize za pultem byla puštěná a já sledoval reportáž o blížícím se Kennedyho příjezdu do San Antonina, kde ho měl uvítat Lyndon a Lady Bird Johnsonovi. Další účastníci setkání: guvernér John Connally s manželkou Nellie.

Během záběrů na Kennedyho a jeho manželku kráčející po letištní ploše letecké základny Andrews ve Washingtonu směrem k modrobílému prezidentskému letadlu, reportérka, která podle tónu hlasu učurávala blahem, mluvila o novém Jackiině „jemném“ účesu podtrženém „elegantním černým baretem“ a hladkých liniích jejích „košilových šatů s páskem od jejího oblíbeného návrháře Olega Cassiniho“. Cassini byl možná opravdu její oblíbený návrhář, ale věděl jsem, že paní Kennedyová má v letadle přibalený ještě jiný obleček. Ten navrhovala Coco Chanel. Byl z růžové vlny a doplněný černým límečkem. A celek samozřejmě završoval růžový bonbonek na hlavu. Kostýmek jí bude pěkně ladit s růžemi, které dostane na letišti Love Field v Dallasu, už méně bude ladit s krví, která jí postříká sukni, punčochy a střevíce.

20

Vrátil jsem se do Mercedes Street. Čekal jsem, až mě zatvrzelá minulost rozplácne jako otravnou mouchu – že spadne střecha nebo že se propadne ulice a dům číslo 2703 zmizí hluboko v podzemí. Vyčistil jsem svoji osmatřicítku, nabil, pak vysypal náboje a znovu ji vyčistil. Skoro jsem doufal, že se znovu ztratím v jednom z těch svých náhlých spánků – aspoň by se mi ukrátil čas –, ale k tomu nedošlo. Minuty se vlekly, neochotně se vršily do hodin a každá přiváděla Kennedyho stále blíž ke křižovatce ulic Houston a Elm.

Dneska žádný náhlý spánek nebude, pomyslel jsem si. Ten bude zítra. Až přijde kritická chvíle, prostě upadnu do bezvědomí. Až potom otevřu oči, skutek bude dokonán a minulost se ochrání.

Mohlo se to stát. Věděl jsem, že by mohlo. Kdyby ano, musel bych se rozhodnout: vyhledat Sadie a oženit se s ní, nebo se vrátit a začít úplně od začátku. Když jsem o tom přemýšlel, zjistil jsem, že vlastně není o čem rozhodovat. Neměl jsem sílu vrátit se a začít znovu. Tak nebo onak to bylo jasné. Tohle bude poslední lovcův výstřel.

Toho večera byli Kennedyovi, Johnsonovi a Connallyovi na společné večeři v Houstonu. Večeři pořádala Liga latinskoamerických občanů. Kuchyň byla argentinská: ensalada rusa a dušené guiso. Jackie pronesla po večeři řeč – španělsky. Já jedl přinesené burgery a hranolky – aspoň jsem se o to snažil. Po několika soustech putovalo i tohle jídlo do popelnice za domem.

Dočetl jsem oba MacDonaldovy romány. Přemýšlel jsem o tom, že si z kufru auta vytáhnu svoji nedopsanou knihu, ale z představy, že ji budu číst, mi bylo špatně. Nakonec jsem seděl v rozklíženém křesle, dokud venku nezavládla tma. Pak jsem se odebral do pokojíku, kde spávala Rosette Templetonová a June Oswaldová. Lehl jsem si se zutými botami, ale oblečený, a hlavu si podložil polštářem z křesla. Dveře jsem nechal otevřené a světlo v obýváku jsem nezhasínal. V jeho světle jsem viděl nakreslené holčičky v zelených šatech. Věděl jsem, že mě čeká noc, vedle níž bude dlouhý den, který jsem měl právě za sebou, vypadat krátký. Budu tu ležet s očima dokořán, s chodidly svěšenými přes pelest skoro k zemi, až do chvíle, kdy oknem pronikne první světlo dne dvaadvacátého listopadu.

Noc opravdu byla dlouhá. Mučila mě samá „kdyby“, „měl jsem“ a myšlenky na Sadie. Ty byly nejhorší. Stýskalo se mi po ní tak moc a touha po ní zasahovala tak hluboko, až mi bylo fyzicky zle. V jednu chvíli, nejspíš dlouho po půlnoci (už jsem se přestal dívat na hodinky, pomalý pohyb ručiček byl příliš depresivní), jsem upadl do spánku, který byl beze snů a hluboký. Bůh ví, jak dlouho bych druhý den spal, kdyby mě něco neprobudilo. Někdo mnou jemně třásl.

„No tak. Jakeu. Otevři oči.“

Poslechl jsem, ale když jsem uviděl, kdo sedí vedle mě na posteli, byl jsem si v první chvíli jistý, že se mi to přece jen zdá. Jinak to nebylo možné. Ale pak jsem natáhl ruku, dotkl se nohy ve vybledlých džínách a ucítil pod dlaní látku. Vlasy měla vyčesané, tvář skoro bez make-upu, znetvoření levé tváře bylo zřetelné a nezaměnitelné. Byla to Sadie. Našla mě.

Kapitola dvacátá osmá

1

22. listopadu 1963 (pátek)

Posadil jsem se a bez přemýšlení ji objal. Také mě sevřela, vší silou. Pak jsem ji políbil, ochutnával jsem, jak je skutečná – její smíšená vůně tabáku a rtěnky. Příchuť rtěnky byla slabší, protože Sadie byla nervózní a většinu si jí okousala. Čichal jsem její šampon, deodorant a pod nimi mastný štiplavý závan potu z prožitého strachu. Hlavně jsem se jí dotýkal: boků, prsou a hrbolaté jizvy na tváři. Byla tam.

„Kolik je hodin?“ Moje věrné timexy se zastavily.

„Čtvrt na devět.“

„Děláš si legraci? To není možné!“

„Je. A nepřekvapuje mě to, třebaže tebe ano. Kolik týdnů jsi spal vždycky jen pár hodin při těch záchvatech?“

Pořád jsem se snažil vyrovnat s faktem, že Sadie je tu, v domě ve Fort Worthu, kde bydleli Lee a Marina. Jak je to možné? Proboha, jak? A nešlo jen o tohle. Kennedy už byl také ve Fort Worthu, přímo v tuto chvíli v hotelu Texas pronáší u snídaně řeč před místní obchodní komorou.

„V autě mám kufřík,“ řekla. „Na cestu, i když nevím, kam pojedeme, si vezmeme brouka, nebo tvůj chevrolet? Brouk by byl možná lepší. Líp se s ním parkuje. Možná budeme muset hodně zaplatit za místo, jestli nevyrazíme teď hned. Překupníci s lístky už jsou venku a nahánějí lidi. Viděla jsem je.“

„Sadie…“ Potřásl jsem hlavou, abych se ji pokusil pročistit, a popadl boty. V hlavě jsem měl myšlenku, spousty myšlenek, ale vířily jako papír v cyklonu a nemohl jsem zachytit ani jednu.

„Jsem tu,“ řekla.

Ano. To byl ten problém. „Nemůžeš jít se mnou. Je to příliš nebezpečné. Myslel jsem, že jsem ti to už vysvětlil, ale možná jsem to neřekl dost jasně. Když se pokusíš minulost změnit, kousne tě. Rozsápe ti krk, když jí dáš šanci.“

„Řekl jsi mi to naprosto jasně. Ale tohle nemůžeš dělat sám. Uvědom si to konečně, Jakeu. Přibral jsi pár kilo, ale pořád vypadáš jako strašák. Při chůzi kulháš, a to hrozně. Po každých dvou nebo třech stech krocích se musíš zastavit a nechat koleno odpočinout. Co bys dělal, kdybys musel utíkat?“

Nic jsem neřekl. Ale poslouchal jsem. Při tom jsem si natahoval a nastavoval hodinky.

„A to ještě není to nejhorší. Ty – jau! Co to děláš?“ Chytil jsem ji za stehno.

„Jenom se ubezpečuji, že jsi skutečná. Pořád tomu nemůžu uvěřit.“ Air Force One dosedne na letiště Love Field zhruba za tři hodiny. A někdo dá Jackie Kennedyové růže. Při jiných zastávkách v Texasu dostávala žluté, ale kytice v Dallasu bude rudá.

„Jsem skutečná a jsem tady. Poslouchej mě. Jakeu. Nejhorší není to, že jsi pořád hrozná troska. Nejhorší je, že nečekaně usínáš. Copak jsi tom nepřemýšlel?“

Přemýšlel jsem o tom hodně.

„Jestli je minulost tak zlomyslná, jak říkáš, co myslíš, že se stane, jestli se ti podaří dostat se blízko k tomu muži, kterého honíš, než stačíš stisknout spoušť?“

„Ty opravdu nevíš, do čeho se pouštíš.“

„To tedy vím. A zapomínáš na něco velmi důležitého.“ Vzala mě za ruce a podívala se mi do očí. „Nejsem jenom tvoje nejlepší děvče, Jakeu, tedy jestli taková pro tebe pořád jsem…“

„Přesně to je ten důvod, proč mě tak příšerně děsí, že ses tu takhle objevila.“

„Říkáš, že nějaký muž zastřelí prezidenta, a já mám důvod ti věřit vzhledem k tomu ostatnímu, co jsi předpověděl a co se splnilo. Dokonce i Deke už je napůl přesvědčený. ‚To, že Kennedy přijede, věděl ještě dřív než Kennedy,‘ říkal. ‚Přesně na den a hodinu. A věděl, že paní pojede v koloně s ním.‘ Ale ty to říkáš, jako bys byl jediný, komu na tom záleží. Ale ono to tak není. Dekeovi na tom záleží. Byl by tady, kdyby pořád neměl přes osmatřicet horečky. A záleží na tom i mně. Nevolila jsem ho, ale jsem přece Američanka, což znamená, že to není jenom prezident, ale je to můj prezident. Připadá ti to otřepané?“

„Ne.“

„Dobře.“ Oči jí jen blýskaly. „Nemám v úmyslu dovolit nějakému bláznovi, aby ho zastřelil, a nemám v úmyslu usnout.“

„Sadie…“

„Nech mě domluvit. Nemáme moc času, takže musíš pořádně nastavit uši. Máš je nastavené?“

„Ano, madam.“

„Dobře. Nezbavíš se mě. Zopakuji ti to: Nezbavíš se mě. Jedu taky. Jestli mě nepustíš do svého chevroletu, pojedu za tebou v broukovi.“

„Ježíšikriste,“ zahučel jsem, ale nevěděl jsem, jestli kleji, nebo se modlím.

„Jestli se někdy vezmeme, budu dělat, co mi řekneš, pokud na mě budeš hodný. Byla jsem vychovaná ve víře, že takový je úkol manželky.“ (Ach, ty dítě šedesátých, pomyslel jsem si.) „Jsem ochotná nechat za sebou všechno, co znám, a následovat tě do budoucnosti. Protože tě miluju a protože věřím, že budoucnost, o které mluvíš, opravdu existuje. Pravděpodobně ti už nikdy nedám další ultimátum, ale tohle jediné dneska ano. Provedeš to se mnou, nebo to neprovedeš vůbec.“

Přemýšlel jsem o tom, a to velice pečlivě. Ptal jsem se sám sebe, jestli to myslí vážně. Odpověď byla zřejmá jako jizva na jejím obličeji.

Sadie si mezitím prohlížela nakreslené holčičky. „Co myslíš, kdo je nakreslil? Jsou docela hezké.“

„Dělala je Rosette,“ řekl jsem. „Rosette Templetonová. Vrátila se s mámou do Mozelly, když otce potkala nehoda.“

„A ty ses sem nastěhoval?“

„Ne, naproti přes ulici. Sem se nastěhovala rodinka Oswaldových.“

„Tak se jmenuje. Jakeu? Oswald?“

„Ano. Lee Oswald.“

„Takže jdu s tebou?“

„Mám na vybranou?“

Usmála se a položila mi dlaň na tvář. Dokud jsem neuviděl ten úsměv plný úlevy, netušil jsem, jak vystrašená musela být, když mě probouzela. „Nemáš, miláčku,“ řekla. „Žádnou jinou možnost nevidím. Proto se tomu říká ultimátum.“

2

Naložili jsme její kufřík do chevroletu. Jestli Oswalda zastavíme (a nezavřou nás), mohli jsme si vyzvednout jejího brouka později a mohla by s ním odjet zpátky do Jodie, kde bude vypadat před jejím domem normálně a na svém místě. Kdyby se něco zvrtlo – nepodařilo se nám to, nebo sice podařilo, ale budou po nás pátrat kvůli zavraždění Leea –, budeme v něm muset prostě pláchnout. V chevroletu V-8 bychom mohli prchat rychleji, dál a ve větší anonymitě než ve volkswagenu.

Uviděla revolver, když jsem jej vkládal do vnitřní kapsy svého sportovního saka, a řekla: „Ne. Vnější kapsa.“

Zvedl jsem obočí.

„Tam se k němu dostanu, jestli se náhle unavíš a schrupneš si.“

Šli jsme po chodníku, Sadie si zavěsila kabelku přes rameno. Předpovídali déšť, ale mně připadalo, že meteorologové by dnes měli dostat pokutu. Nebe se jasnilo.

Než Sadie stačila nasednout na místo spolujezdce, promluvil za mnou jakýsi hlas. „To je vaše přítelkyně, pane?“

Otočil jsem se. Byla to ta dívka se švihadlem a akné. Jenže to nebyla akné, nebyly to ani zarděnky, a já se nemusel ptát, proč není ve škole. Měla plané neštovice. „Ano, to je.“

„Je pěkná. Až na tamto,“ jaksi legračně vykvikla, což bylo docela roztomilé, „na obličeji.“

Sadie se usmála. Měla ohromnou kuráž a stoupala v mých očích stále víc… a nikdy neklesla. „Jak se jmenuješ, zlatíčko?“

„Sadie,“ řekla dívka se švihadlem. „Sadie Van Owenová. A vy?“

„No, ty tomu nebudeš věřit, ale já jsem taky Sadie.“

Dívka se na ni zahleděla s nedůvěřivým cynismem pravé drsňačky z Mercedes Street. „To teda ne!“

„Opravdu. Jmenuji se Sadie Dunhillová.“ Otočila se ke mně. „To je docela náhoda, nemyslíš, Georgi?“

Ve skutečnosti jsem si to nemyslel, ale neměl jsem čas to probírat. „Potřebuji se tě na něco zeptat, slečno Sadie Van Owenová. Víš, kde na Winscott Road zastavuje autobus, viď?“

„Jasně.“ Zakroutila očima, jako by se ptala Si myslíte, že jsem úplně pitomá? „Hele, měli jste vy dva plané neštovice?“

Sadie přikývla.

„Já taky,“ řekl jsem, „takže nám v tomto směru nic nehrozí. Víš, který autobus jezdí do centra Dallasu?“

„Trojka.“

„A jak často ta trojka jezdí?“

„Myslím, že každou půlhodinu, ale možná každých patnáct minut. Proč chcete autobus, když máte auto? Když máte dvě auta?“

Podle výrazu Velké Sadie jsem poznal, že se ptá na totéž. „Mám svoje důvody. A mimochodem, můj táta jezdí v ponorce.“

Sadie Van Owenová se zakřenila. „Vy to znáte?“

„Už spoustu let,“ ujistil jsem ji. „Nasedni, Sadie. Musíme jet.“ Podíval jsem se na své nové hodinky. Ukazovaly za pět minut tři čtvrtě na devět.

3

„Pověz mi, proč tě zajímají ty autobusy,“ řekla Sadie.

„Nejdřív pověz ty mně, jak jsi mě našla.“

„Když jsem se dostala do Eden Fallows a tys byl pryč, spálila jsem ten lístek, jak jsi chtěl, a pak se šla zeptat toho starého pána odvedle.“

„Pana Kenopenského.“

„Ano. Nic nevěděl. To už u tebe na schodech čekala terapeutka. Neměla radost, když zjistila, žes odjel. Prý si vyměnila službu s Doreen, aby se Doreen mohla jet podívat na Kennedyho.“

Vpředu byla autobusová zastávka na Winscott Road. Zpomalil jsem, abych se podíval, jestli je v malé čekárně vedle sloupu jízdní řád, ale nebyl. Zajel jsem na parkoviště asi sto metrů od zastávky.

„Co to děláš?“

„Sjednávám pojistku. Jestli do devíti nepřijede autobus, pojedeme dál. Dopovídej to.“

„Obvolala jsem hotely v centru Dallasu, ale nikdo se mnou nechtěl ani mluvit. Všichni jsou velice zaneprázdnění. Pak jsem zavolala Dekeovi a ten zavolal na policii. Pověděl jim, že má spolehlivou informaci, že někdo bude střílet na prezidenta.“

Ve zpětném zrcátku jsem vyhlížel autobus, ale teď jsem se šokovaně podíval na Sadie. Nerad, ale přece jen jsem pocítil k Dekeovi obdiv. Netušil jsem, nakolik uvěřil tomu, co mu Sadie řekla, ale přece jen to riskl. „Jak to dopadlo? Uvedl svoje jméno?“

„Ani neměl možnost. Rovnou mu zavěsili. Myslím, že právě v tu chvíli jsem ti začala doopravdy věřit to s tou minulostí, jak sama sebe chrání.

A přesně tak se na tohle všechno díváš, že? Pro tebe je to jenom oživlá učebnice dějepisu.“

„Už ne.“

A už k nám rachotil žlutozelený autobus. V okénku s cílovou stanicí byl nápis 3 MAIN STREET DALLAS 3. Zastavil a zadní i přední dveře se současně rozletěly dokořán. Nastoupili dva nebo tři lidé, ale v žádném případě nenajdou volné místo. Když autobus kolem nás pomalu projížděl, viděl jsem, že všechna sedadla jsou obsazená. Zahlédl jsem nějakou ženu, která měla na klobouku připíchnutý řádek odznaků s Kennedym. Vesele na mě zamávala, a i když se naše oči setkaly jen na vteřinu, cítil jsem její vzrušení, radost a očekávání.

Zařadil jsem rychlost a vydal se s chevroletem za autobusem. Vzadu byla namalovaná reklama Clairolu se zářivě se usmívající dívkou, nyní částečně zahalenou mračny černého dýmu, která prohlašovala, že kdyby měla jenom jeden život, chtěla by ho prožít jako blondýnka. Sadie teatrálně máchala rukou. „Fuj! Zpomal! To smrdí!“

„To je mi kritika, zrovna od děvčete, co vykouří krabičku denně,“ řekl jsem, ale měla pravdu, ten naftový smrad byl hrozný. Nechal jsem autobusu trochu odstup. Nebylo nutné jej těsně sledovat, když jsem věděl, že Sadie Švihadlová měla s tím intervalem pravdu. Autobusy možná jindy jezdily každou půlhodinu, ale dnes nebyl obyčejný den.

„Trochu jsem si ještě pobrečela, protože jsem si myslela, že jsi odešel nadobro. Bála jsem se o tebe, ale zároveň jsem tě nenáviděla.“

To jsem dokázal pochopit, ale i tak jsem cítil, že jsem udělal správnou věc, takže jsem usoudil, že raději nebudu nic říkat.

„Znovu jsem zavolala Dekeovi. Zeptal se mě, jestli ses někdy nezmínil o tom, že bys měl nějaké jiné útočiště, možná v Dallasu, ale spíš ve Fort Worthu. Odpověděla jsem, že si nevzpomínám, že bys říkal něco konkrétního. On mi pověděl, že by ses o něčem zmínil nejspíš v době, kdy jsi byl v nemocnici celý zmatený. Radil mi, abych pořádně přemýšlela. Jako by se mi už tak z hlavy nekouřilo. Vrátila jsem se k panu Kenopenskému pro případ, že jsi mu třeba něco řekl. To už byl skoro večer a stmívalo se. Řekl, že ne, ale zrovna v tu chvíli přišel jeho syn s pečeným masem k večeři a pozval mě, ať si dám s nimi. Pan Kenopensky pořád povídal – má spoustu historek ze starých časů…“

„Já vím.“ Autobus před námi zabočil na východ na Vickery Boulevard. Vyhodil jsem blinkr a jel za ním, ale stále jsem se držel dost daleko, abychom nemuseli polykat ten naftový kouř. „Slyšel jsem je nejmíň třicetkrát. Krev a sedlo, to bylo jeho.“

„Nemohla jsem dělat nic lepšího než ho poslouchat, protože jsem se na chvíli přestala přehrabovat mozkem. A někdy, když člověk přestane být tak křečovitý, leccos se uvolní a vypluje na povrch do vědomí. Když jsem se vracela do tvého bytečku, najednou jsem si vzpomněla, jak jsi říkal, že jsi nějakou dobu bydlel v Cadillac Street. Jenže jsi věděl, že to není úplně přesně.“

„Panebože. Na to jsem úplně zapomněl.“

„To byla moje poslední šance. Znovu jsem zavolala Dekeovi. Neměl žádné podrobné mapy města, ale věděl, že nějaké jsou ve školní knihovně. Zajel tam – nejspíš přitom kašlal, že si málem roztrhl plíce, je pořád hodně nemocný –, našel je a zavolal mi z kanceláře. V Dallasu našel Ford Avenue, Chrysler Park a několik Dodge Street. Ale žádná neměla ten správný šmrnc jako Cadillac, jestli mi rozumíš. Pak našel ve Fort Worthu Mercedes Street. Okamžitě jsem tam chtěla jet, ale řekl mi, že budu mít mnohem větší šanci, že zahlédnu tebe nebo tvoje auto, když počkám do rána.“

Sevřela mi paži. Měla studenou ruku.

„Nejdelší noc v mém životě, trapiči jeden. Skoro jsem nezamhouřila oka.“

„Já si to vynahradil i za tebe, i když jsem nakonec zabral až někdy nad ránem. Kdybys nepřišla, možná bych celý ten zatracený atentát prospal.“

Tohle by byl naprosto zoufalý konec.

„Mercedes Street je hrozně dlouhá. Jela jsem a jela. Pak jsem zahlédla konec, to parkoviště před jakousi velkou budovou, která vypadá jako zadní trakt obchodního domu.“

„Jsi blízko. Je to skladiště Montgomery Ward.“

„A po tobě pořád ani stopy. Ani ti nedokážu povědět, jak jsem byla skleslá. A potom…“ Usmála se. Zářivě, bez ohledu na jizvu. „Pak jsem uviděla červený chevrolet s těmi hloupými křidélky, co vypadají jako ženské obočí. Svítil tam jako neon. Zařvala jsem a mlátila svého broučka do řídicí desky, až mě bolela ruka. A teď jsem tu a…“

Napravo vpředu v chevroletu cosi potichu křuplo a bouchlo a najednou nás to táhlo ke kandelábru. Zpod auta se ozvala řada prudkých ran. Točil jsem volantem. Ruce jsem měl odporně slabé, ale stačily mi, abych se dokázal vyhnout přímému střetu s tou lampou. Jen jsme ji lízli bokem na Sadiině straně, příšerně skřípal kov o kov. Její dveře se promáčkly dovnitř a já ji strhl na svoje sedadlo. Nakonec jsme se zastavili s kapotou trčící nad chodníkem a autem nakloněným napravo. Tohle nebyla jenom prasklá pneumatika, pomyslel jsem si. Tohle bylo kurva smrtelný zranění.

Sadie se na mě ohromeně podívala. Rozesmál jsem se. Jak už jsem dříve poznamenal, někdy nemůžete dělat nic jiného.

„Vítej v minulosti, Sadie,“ řekl jsem. „Takhle my tady žijeme.“

4

Nemohla na své straně vystoupit, musel bych vzít kramli, abych její dveře vypáčil. Posunula se až na moji stranu a vystoupila mými dveřmi. Několik lidí se dívalo, moc jich nebylo.

„Páni, co se stalo?“ zeptala se nějaká žena s dětským kočárkem.

To bylo zřejmé, jakmile jsem auto obešel. Uletělo nám pravé přední kolo. Leželo asi sedm metrů za námi na konci zakřivené brázdy v asfaltu. Na slunci se leskl zubatý pahýl osy.

„Ulomilo se kolo,“ řekl jsem ženě s kočárkem.

„Panebože,“ vyjekla.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Sadie potichu.

„Sjednali jsme si pojistku, tak teď budeme žádat plnění. Nejbližší autobusová zastávka.“

„Můj kufr…“

Ano, pomyslel jsem si, a Alův zápisník. Moje rukopisy – ten pitomý román, na kterém nezáleží, a ty paměti, na kterých naopak záleží. Plus všechna hotovost. Pohlédl jsem na hodinky. Čtvrt na deset. V hotelu Texas se Jackie bude oblékat do růžového kostýmku. Po další zhruba hodině politiky se kolona aut vydá k letecké základně Carswell, kde čekalo velké letadlo. Vzhledem ke vzdálenosti mezi Fort Worthem a Dallasem budou mít piloti sotva čas zatáhnout podvozek.

Snažil jsem se přemýšlet.

„Nechtěli byste si ode mě někomu zavolat?“ zeptala se ta žena s kočárkem. „Bydlíme kousek dál v ulici.“ Prohlížela si nás a všimla si mého kulhání a Sadiiny jizvy. „Jste zranění?“

„Nic se nám nestalo,“ ujistil jsem ji. Vzal jsem Sadie za loket. „Mohla byste zavolat do servisu a požádat je, aby auto odtáhli? Vím, že po vás chci hodně, ale máme strašně naspěch.“

„Já mu říkala, že se to kolo nějak viklá,“ ozvala se Sadie. Nasadila jižanský táhlý přízvuk. „Díky bohu, že se to nestalo na dálnici.“ Dháu-nici.

„Asi o dva bloky dál je stanice Esso.“ Paní ukázala na sever. „Myslím, že bych tam mohla s malou dojet…“

„To byste nám opravdu velice pomohla, madam,“ řekla Sadie. Otevřela kabelku, vytáhla peněženku a vylovila dvacetidolarovku. „Dejte jim to na výdaje. Omlouváme se, že vás takhle využíváme, ale jestli neuvidím Kennedyho, tak prostě hum-řu.“ Tomu se žena s kočárkem usmála.

„Dobrotivý Bože, tímhle byste zaplatili dva odtahy. Jestli máte v kabelce kus papíru, napsala bych vám stvrzenku…“

„To je v pořádku,“ vložil jsem se mezi ně. „Důvěřujeme vám. Ale možná zastrčím pod stěrač vzkaz.“

Sadie se na mě tázavě podívala, ale už vytahovala pero a bloček se šilhavým kresleným klukem na obálce. ŠKOLNÍ ROK, stálo pod jeho praštěným úsměvem. MILÝ ZLATÝ ŠKOLNÍ ROK.

Na tom vzkazu hodně záleželo, ale neměl jsem čas vymýšlet formulace. Rychle jsem ho naškrábal, přeložil a zastrčil pod stěrač. Za chvilku už jsme zahýbali za roh a byli pryč.

5

„Jakeu? Jak ti je?“

„Dobře. A tobě?“

„Praštily mě dveře a asi budu mít na rameni modřinu, ale jinak to jde. Kdybychom najeli do té lampy, asi bych na tom tak dobře nebyla. Ani ty ne. Pro koho byl ten vzkaz?“

„Pro toho, kdo auto odtáhne.“ Doufal jsem z celého srdce, že ten dotyčný udělá, oč jsem ho ve vzkazu žádal. „S tímhle si budeme dělat starosti, až se vrátíme.“

Jestli se vrátíme.

Příští sloup označující autobusovou zastávku byl v polovině bloku. U sloupu jsem viděl tři černošky, dvě bělošky a jednoho Hispánce, rasový mix natolik vyvážený, že vypadali jako vzorové obsazení pro Zákon a pořádek: Útvar pro zvláštní oběti. Připojili jsme se k nim. Posadil jsem se na lavici v čekárně vedle šesté ženy, Afroameričanky. Svoje heroické proporce měla nacpané do bílé uniformy z umělého hedvábí, která prakticky křičela Hospodyně u zámožných bělochů. Na prsou měla odznak s nápisem S JFK AŽ DO KONCE V ’64.

„Zlobí vás noha, pane?“ zeptala se mě.

„Ano.“ V kapse sportovního saka jsem měl čtyři balení Goodyho prášků proti bolení hlavy. Prohmatal jsem se kolem revolveru, vytáhl dva sáčky, nahoře je roztrhl a nasypal si je do úst.

„Když je budete takhle polykat, dáte zabrat ledvinám,“ prohodila.

„Já vím. Ale noha musí poslouchat, dokud neuvidím prezidenta.“

Široce se usmála. „To mi povídejte.“

Sadie stála u silnice a netrpělivě vyhlížela, kdy trojka přijede.

„Autobusy jezdí dneska pomalu,“ řekla hospodyně, „ale jeden by tu měl být každou chvíli. V žádným případě Kennedyho nepropásnu, to teda ne!“

Minula půl desátá, a autobus pořád nikde, ale bolest v koleně se ztlumila do tupého brnění. Bůh žehnej Goodyho práškům.

Přišla ke mně Sadie. „Jakeu, možná bychom měli…“

„Tamhle už jede trojka,“ ozvala se hospodyně a vstala. Byla to úžasná dáma, tmavá jako eben, vyšší než Sadie nejméně o dva centimetry, a vlasy měla rovné jako prkno a jen jí svítily. „Vystojím si místo přímo na Dealey Plaza. Mám v kabelce pár obložených chlebů. A uslyší mě, když budu křičet?“

„Určitě ano,“ řekl jsem.

Zasmála se. „To si pište, že uslyší! A Jackie taky!“

Autobus byl plný, ale lidé ze zastávky se dovnitř nějak vecpali. Sadie a já jsme byli poslední a řidič, který vypadal uštvaně jako burzovní makléř o Černém pátku, zamítavě zvedl dlaň. „Už ne! Mám plno! Jsou tu nacpaní jako sardinky! Počkejte si na další!“

Sadie po mně vrhla zoufalý pohled, ale než jsem stačil něco říci, ta obrovská dáma se nás zastala. „Ne-e, necháte je nastoupit. Ten pán má bolavou nohu a paní má zase svoje problémy, jak dobře vidíte. Navíc je hubená a on ještě hubenější. Pustíte je dovnitř, nebo vás vystrčím ven a budu řídit tenhle autobus sama. To umím. Naučila jsem se to na tátově náklaďáku.“

Řidič se podíval, jak se nad ním tyčí, pak zakroutil očima a kývl na nás, ať si nastoupíme. Když jsem sáhl po mincích, které jsem chtěl vhodit do pokladničky, zakryl ji masitou dlaní. „Vykašlete se na jízdný, hlavně se posuňte za bílou čáru. Jestli to jde.“ Zavrtěl hlavou. „Nechápu, proč dneska nenasadili aspoň deset autobusů jako posily.“ Trhl chromovanou pákou. Dveře se na obou koncích zabouchly. Vzduchové brzdy se zafuněním povolily a už jsme jeli, pomalu, ale jistě.

Můj anděl ještě neskončil. Paní začala peskovat dvojici dělníků, jeden byl černý a druhý bílý, kteří seděli za řidičem s kastrolky na oběd v klíně. „Okamžitě vstaňte a pusťte sednout tady tu dámu a pána! Copak nevidíte, že ho zlobí nohy? A i tak se jde podívat na Kennedyho!“

„Madam, to je v pořádku,“ uklidňoval jsem ji.

Vůbec mě nebrala na vědomí. „Okamžitě vstávejte, vychovali vás snad ve stodole?“

Vstali a vmáčkli se do přeplněné uličky. Černý dělník věnoval hospodyni nepřátelský pohled. „Třiašedesátej, a já pořád musím pouštět sednout bělocha.“

„Fňukno,“ ozval se jeho bílý přítel.

Černoch se mi dlouze zadíval do obličeje. Nevím, co tam viděl, ale ukázal na uprázdněná sedadla. „Sedni si, než sebou flákneš, Jacksone.“

Posadil jsem se k oknu. Sadie mumlavě poděkovala a posadila se vedle mě. Autobus se vlekl jako starý slon, který se stále dokáže tryskem rozběhnout, pokud se mu na to dá dost času. Hospodyně se ochranářsky tyčila nad námi, držela se popruhu a v zatáčkách houpala boky. A že měla čím pohupovat. Znovu jsem se podíval na hodinky. Připadalo mi, že ručičky poskočily na desátou a brzy ji přeskočí.

Sadie se naklonila těsně ke mně, až mě její vlasy zalechtaly na tváři a krku. „Kam jdeme a co budeme dělat, až se tam dostaneme?“

Chtěl jsem se otočit k ní, ale místo toho jsem oči stále upíral dopředu a vyhlížel, odkud se na nás přiřítí další potíže. Vyhlížel jsem další ránu. Byli jsme už na West Division Street, která je součástí dálnice číslo 180. Brzy budeme v Arlingtonu, budoucím domově Texaských rangerů George W. Bushe. Jestli všechno půjde dobře, dojedeme k hranicím města Dallas v půl jedenácté, dvě hodiny předtím, než Oswald založí do té své zatracené italské kulovnice první náboj. Jenže když se snažíte změnit minulost, málokdy jdou věci dobře.

„Prostě dělej všechno po mně,“ řekl jsem. „A buď ve střehu.“

6

Minuli jsme jižní stranu Irvingu, kde se teď Leeova manželka zotavovala z porodu druhého dítěte, k němuž došlo teprve před měsícem. Cesta byla pomalá a smrdutá. Půlka cestujících v našem autobuse kouřila. Venku (kde měl být vzduch o něco čistší) se ulice dusily kolonami aut. Viděli jsme jedno auto s nápisem MILUJEM TĚ, JACKIE na zadním okně, a další auto s nápisem TÁHNI Z TEXASU, TY KOMOUŠSKÁ KRYSO na stejném místě. Autobus sebou trhl a zhoupl se. Na zastávkách stály větší a větší hloučky lidí. Hrozili pěstmi, když náš narvaný autobus odmítl byť jen zpomalit.

Ve čtvrt na jedenáct jsme se dostali na Harry Hines Boulevard a minuli ukazatel k letišti Love Field. Tři minuty poté došlo k nehodě. Doufal jsem, že se nic takového nestane, ale vyhlížel jsem ji a čekal na ni, a když na křižovatce Hines a Inwood Avenue projel popelářský vůz stopkou, byl jsem aspoň napůl připravený. Už jsem něco takového zažil, tehdy cestou na hřbitov Daleká vyhlídka v Derry.

Popadl jsem Sadie za krk a stlačil jí hlavu ke klínu. „Dolů!“

Za vteřinu to s námi hodilo proti přepážce, která oddělovala řidiče od cestujících. Rozbilo se sklo. Skřípal kov. Všichni, kdo stáli, vyletěli dopředu jako ječící hromada mávajících končetin, tašek a svátečních klobouků. Bílý dělník, který předtím řekl Fňukno, visel zlomený v pase přes pokladničku, která stála na začátku uličky. Veliká hospodyně prostě zmizela, zavalená lidskou lavinou.

Sadie krvácel nos a pod pravým okem jí kynula modřina jako chlebové těsto. Řidič bezvládně ležel za volantem. Široké čelní sklo se roztříštilo a výhled na ulici byl pryč, místo něj jsme viděli jen prorezlý kov. Přečetl jsem OMLOUVÁME SE OPRA. Puch rozpáleného asfaltu, který náklaďák vezl, mě dusil.

Otočil jsem Sadie k sobě. „Jak ti je? Co hlava?“

„Jsem v pořádku, jenom otřesená. Kdybys na mě nekřikl, byla bych na tom hůř.“

Z hromady v přední části autobusu se ozývalo sténání a bolestné výkřiky. Nějaký muž se zlomenou paží se z té skrumáže vymanil a zatřásl řidičem. Ten se svalil ze sedadla. Ze středu čela mu trčel skleněný střep.

„Á, kristepane!“ vyjekl muž se zlomenou paží. „Myslím, že je kurva mrtvej!“

Sadie se dostala k muži, který narazil na sloupek s pokladničkou, a pomohla mu zpátky na místo, kde jsme seděli. Myslím, že náraz nejvíc schytaly jeho koule, byly přesně v té správné výšce. Jeho černý přítel mi pomohl dostat hospodyni na nohy, ale kdyby nebyla úplně při vědomí a schopná nám pomoci ven, myslím, že bychom toho moc nezmohli. To bylo sto třicet kilo živé ženské váhy. Hodně krvácela ze spánku a pracovní úbor jí už nikdy nebude k ničemu. Zeptal jsem se, jestli se jí něco nestalo.

„Myslím, že ne, ale schytala jsem do hlavy pořádnou pecku. Krucinál!“

V zadní části autobusu stoupala vřava. Brzy se tam strhne panika. Stál jsem před Sadie a přiměl ji, aby mě chytila kolem pasu. Vzhledem k tomu, v jakém stavu jsem měl koleno, bych se nejspíš měl opírat já o ni, ale instinkt je instinkt.

„Musíme ty lidi pustit z autobusu ven,“ řekl jsem černému dělníkovi. „Zatáhněte za páku.“

Zkusil to, ale nehnula se. „Zasekla se!“

Považoval jsem to za blbost. Podle mě ji přidržovala minulost. Ale ani já s ní nedokázal škubnout. Měl jsem jenom jednu zdravou paži. Hospodyně – jednu stranu uniformy už měla nasáklou krví – se protlačila kolem mě a skoro mě srazila k zemi. Cítil jsem, jak Sadiiny paže trhnutím povolily, ale hned se znovu pevně chytily. Hospodyni se svezl klobouk na stranu a závojíček byl pokropený krví. Efekt byl bizarně dekorativní, jako maličké kuličky cesmíny. Posunula si klobouček do správného úhlu a pak se chopila chromované páky ode dveří společně s černým dělníkem. „Budu počítat na tři a pak za toho parchanta zabereme,“ řekla mu. „Připravenej?“

Přikývl.

„Jedna… dva… tři!“

Trhli, tedy spíš ona trhla, a to tak prudce, že si rozškubla pod paží šaty. Dveře se rozletěly dokořán. Za námi se ozval chabý jásot.

„Děkujeme v-,“ začala Sadie, ale to už jsem se pohnul.

„Rychle. Než nás podupou. Nepouštěj se mě.“ Vyskočili jsme z autobusu první. Otočil jsem Sadie k Dallasu. „Jdeme.“

„Jakeu, ti lidé potřebují pomoc!“

„A já jsem si jist, že už je na cestě. Neohlížej se. Dívej se dopředu, protože tam odtud se na nás požene další překážka.“

„Kolik překážek? Kolik jich ještě bude?“

„Tolik, kolik jich po nás minulost stačí mrštit,“ odpověděl jsem.

7

Trvalo nám dvacet minut, než jsme uběhli čtyři bloky od místa, kde ztroskotal náš autobus číslo tři. Cítil jsem, jak mi natéká koleno. Pulzovalo v něm s každým úderem srdce. Přišli jsme k jakési lavičce a Sadie mi řekla, abych se posadil.

„Není čas.“

„Sednout, pane.“ Nečekaně do mě strčila a já dopadl na lavičku, na jejímž opěradle byla reklama na místní pohřební ústav. Sadie rázně přikývla jako žena, když byl splněn nějaký obtížný úkol, pak vkročila přímo na Harry Hines Boulevard, při tom otevřela kabelku a prohrabovala se v ní. Bolest v koleni dočasně ustala, protože srdce mi vyskočilo do krku a tam se zastavilo.

Auto se prosmýklo kolem ní a zatroubilo. Minulo ji snad jenom o třicet centimetrů. Řidič jí pohrozil pěstí a jel ulicí dál a z dobrého rozmaru na ni ještě vystrčil prostředník. Když jsem na ni zaječel, ať se vrátí, ani se po mně neohlédla. Vytahovala peněženku, zatímco kolem svištěla auta a poryvy vzduchu jí strhávaly vlasy z tváře. Byla krásná jako jarní ráno. Našla, co chtěla, vhodila peněženku zpátky do kabelky a pak podržela zelený papírek vysoko nad hlavou. Vypadala jako středoškolská roztleskávačka na zápase školního týmu.

„Padesát dolarů!“ zakřičela. „Padesát dolarů za svezení do Dallasu! Na Main Street! Main Street! Musím vidět Kennedyho! Padesát dolarů!“

Tohle nezabere, pomyslel jsem si. Stane se jedině to, že ji převálcuje ta tvrdošíjná…

Se skřípěním před ní zastavil prorezlý studebaker. Motor vrzal a cvakal. Místo jednoho světlometu byla prázdná díra. Z auta vystoupil muž v plandavých kalhotách a tílku. Na hlavě měl zelený plstěný kovbojský klobouk (stažený až k uším) s indiánským perem za stuhou. Křenil se. V úsměvu ukazoval nejméně šest mezer mezi zuby. Stačil mi jeden pohled, abych si pomyslel Tady je naše další potíž.

„Paní, jste cvok,“ zahlaholil kovboj ze studebakeru.

„Chcete padesát dolarů, nebo ne? Jenom nás odvezte do Dallasu.“

Muž zašilhal po bankovce a stejně jako Sadie si nevšímal houkajících aut, která je objížděla. Sundal si klobouk, plácl jím o kalhoty visící mu na hubených bocích, pak si jej vrátil na hlavu a znovu narazil tak hluboko, až mu okraj dosedl na vršky odstávajících uší. „Dámo, to není padesát, ale deset.“

„Zbytek mám v peněžence.“

„Tak to si ho můžu vzít rovnou.“ Hmátl po její kabelce a pokusil se ji strhnout k sobě. Vyrazil jsem k nim, i když jsem si myslel, že kabelku sebere a zmizí dřív, než se k nim dostanu. A i kdybych se k nim dostal včas, nejspíš mě zmlátí do bezvědomí. Byl sice hubený, ale pořád těžší než já. A měl dvě zdravé paže.

Sadie nepustila. Kabelka, o kterou se přetahovali, se rozevřela jako týraná ústa. Sadie hmátla volnou rukou dovnitř a vytáhla řeznický nůž, který mi připadal povědomý. Ohnala se s ním proti němu a rozřízla mu předloktí. Rána začínala nad jeho zápěstím a skončila ve špinavé rýze na vnitřní straně lokte. Zaječel bolestí a překvapením, pustil ucho kabelky a couvl, jen na ni třeštil oči. „Ty bláznivá mrcho, tys mě řízla!“

Vrhl se k otevřeným dveřím auta, které se dosud marně snažilo chcípnout. Sadie vykročila za ním a sekla mu nožem před obličejem. Vlasy jí padly do očí. Rty se svíraly v pochmurné lince. Krev ze zraněného předloktí kovboje cákala na dlažbu. Auta dál proudila kolem. Užasl jsem, když kdosi zaječel: „Nandejte mu to, paní!“

Kovboj ze studebakeru couval k chodníku a nespouštěl oči z nože. Sadie na mě vůbec nepohlédla, jenom řekla: „Teď ty, Jakeu.“

Vteřinu jsem nechápal, pak jsem si vzpomněl na osmatřicítku. Vytáhl jsem ji z kapsy a namířil ji na něho. „Vidíš to, Texi? Je nabitá.“

„Jste stejnej blázen jak vona.“ Držel si paži u hrudníku a značkoval si tričko krví. Sadie doběhla ke studebakeru a otevřela dveře u spolujezdce. Přes střechu na mě pohlédla a rukou na mě netrpělivě zamávala. Nevěřil bych, že ji mohu milovat ještě víc, ale v té chvíli jsem chápal, jak jsem se mýlil.

„Měl sis ty peníze vzít, nebo jet dál,“ řekl jsem. „Teď se kouknu, jak umíš utíkat. Uteč okamžitě, nebo ti vpálím kulku do nohy, abys nemohl utíkat vůbec.“

„Seš zasranej parchant,“ oznámil mi.

„Ano, to jsem. A ty jsi zasranej zloděj, který bude brzo majitelem díry po kulce.“ Namířil jsem níž. Kovboj ze studebakeru nic nezkoušel. Otočil se a už se hnal západně po Hines s hlavou skloněnou a paží před hrudníkem, a cestou klel a nechával za sebou cestičku krve.

„Nezastavuj se, dokud se nedostaneš na letiště!“ křikl jsem za ním. „Je to pět kilometrů tím směrem, kam utíkáš! Pozdravuj prezidenta!“

„Nastup, Jakeu. Odvez nás odsud, než přijede policie.“

Vklouzl jsem za volant studebakeru a jen se zašklebil, když oteklé koleno zaprotestovalo. Auto mělo standardní převodovku, což znamenalo sešlapávat nemocnou nohou spojku. Posunul jsem si sedadlo co nejvíc dozadu, při tom bylo slyšet, jak se vzadu drtí a praskají odpadky, a pak jsme se rozjeli.

„Ten nůž,“ řekl jsem. „Není to…?“

„Ten, kterým mě pořezal Johnny, ano. Šerif Jones mi ho vrátil, když skončilo vyšetřování. Myslel si, že je můj, a nejspíš měl pravdu. Ale z domu na Bee Tree určitě nebyl. Jsem si skoro jistá, že Johnny si ho přinesl z našeho domu v Savannah. Od té doby ho nosím v kabelce. Protože chci mít něco, čím bych se bránila, jen tak pro všechny případy…“ Oči se jí zalily. „A tohle je takový případ, ne? Tohle byl přímo ukázkový případ sebeobrany.“

„Vrať ho zase do kabelky.“ Sešlápl jsem spojku, která šla strašně ztuha, a podařilo se mi zařadit dvojku. V autě to smrdělo jako ve slepičárně, kterou nikdo neuklízel aspoň deset let.

„Všechno uvnitř bude od krve.“

„Stejně ho schovej. Nemůžeš chodit po ulici a ohánět se nožem, zvlášť když do města jede prezident. Miláčku, jsi ohromně statečná.“

Schovala nůž a pak si začala otírat oči pěstmi jako malá holka, která si odřela kolena. „Kolik je hodin?“

„Za deset jedenáct. Kennedy přistane na Love Field za čtyřicet minut.“

„Všechno je proti nám,“ řekla. „Je to tak?“

Pohlédl jsem na ni. „Teď už rozumíš.“

8

Dorazili jsme na North Pearl Street, než motor studebakeru klekl. Zpod kapoty se valila pára. O asfalt zařinčelo cosi kovového. Sadie zoufale a zlostně vykřikla, udeřila se pěstí do stehna a použila několik sprostých slov, ale mně se skoro ulevilo. Aspoň už nebudu muset zápasit s tou spojkou. Zařadil jsem neutrál a nechal kouřící auto sjet na krajnici. Zastavilo se před uličkou s nápisem neparkovat na dlažbě, ale tento přestupek mi připadal nicotný ve srovnání s útokem smrtící zbraní a krádeží auta.

Vystoupil jsem a dobelhal se k obrubníku, kde už stála Sadie. „Jaký je čas?“ zeptala se.

„Za deset půl dvanácté.“

„Jak daleko musíme jít?“

„Texaský velkosklad učebnic je na rohu Houston a Elm Street. Možná dál.“ Sotva jsem ta slova vypustil z úst, když jsme za sebou zaslechli řev tryskových motorů. Zvedli jsme hlavu a uviděli Air Force One na sestupné dráze.

Sadie si unaveně odhrnula vlasy z tváře. „Co budeme dělat?“

„V tuhle chvíli půjdeme pěšky,“ řekl jsem.

„Chyť se mě kolem ramen. Ať si trochu ulevíš.“

„To nemusím, zlato.“

Ale když jsme minuli jeden blok, už jsem musel.

9

V půl dvanácté jsme byli u křižovatky North Pearl a Ross Avenue, zrovna v době, kdy Kennedyho speciál pojížděl a zastavoval poblíž vítací delegace, kde samozřejmě čekala i žena s kyticí rudých růží. Rohu ulice před námi vévodila katedrála Santuario de Guadalupe. Na schodech, pod sochou Bohorodičky s rozevřenými pažemi, seděl muž s dřevěnými berlemi na jedné straně a smaltovaným kuchyňským hrncem na straně druhé. O hrnec měl opřenou ceduli s nápisem JSEM HROZNEJ MRZÁK! PROSÍM DEJTE MI, CO MŮŽETE, BUĎTE DOBRÝ SAMARITÁN, BŮH VÁS MILUJE.

„Kde máš vlastně svoje berle, Jakeu?“

„V Eden Fallows, ve skříni v ložnici.“

„Ty sis zapomněl berle?“

Ženy jsou mistry řečnických otázek, viďte.

„Poslední dobou jsem je moc nepoužíval. Na krátké vzdálenosti mi to už docela jde.“ To znělo o něco lépe než přiznání, že než Sadie přijela, myslel jsem na něco úplně jiného než na rehabilitační pomůcky.

„No, teď by se ti jedny rozhodně hodily.“

Rozběhla se napřed se záviděníhodnou lehkostí a oslovila žebráka na schodech u kostela. Než jsem k nim dokulhal, už s ním smlouvala. „Pár takovýchhle berlí stojí devět dolarů, a vy chcete padesát za jednu?“

„Aspoň jednu potřebuju, abych se dostal domů,“ namítl rozumně. „A váš přítel vypadá, že jednu potřebuje, aby se dostal vůbec někam.“

„A co ty řeči o Bohu, co nás miluje, a že máme být samaritáni?“

„No,“ poškrábal se žebrák zamyšleně po strnisku na bradě, „Bůh vás určitě miluje, ale já jsem jenom ubohej starej žebrák. Jestli se vám moje podmínky nelíbí, udělejte to jako farizejové a přejděte na druhou stranu. To bych udělal já.“

„To vám věřím. Co kdybych vám je prostě sebrala, vy krkoune?“

„To byste asi mohla, ale pak už by vás Bůh nemiloval,“ řekl vážně a vybuchl smíchy. Byl to pozoruhodně veselý smích na někoho, kdo je hroznej mrzák. Se zuby na tom byl líp než kovboj ze studebakeru, ale ne zas o moc.

„Dej mu ty peníze,“ řekl jsem. „Stačí mi jedna.“

„Ale ano, já mu ty peníze dám. Jenom nesnáším, když mě někdo takhle odrbe.“

„Dámo, to je prokletí mužskýho pokolení na planetě Zemi, jestli vám nevadí, že to říkám.“

„Pozor na ústa,“ varoval jsem ho. „Mluvíte o mé snoubence.“ Už bylo jedenáct čtyřicet.

Žebrák si mě nevšímal. Nespouštěl oči ze Sadiiny peněženky. „Je na ní krev. Řízla jste se při holení?“

„Nezkoušejte na mě Sullivanovu show, drahoušku, protože nejste žádný Alan King.“ Sadie vytáhla desetidolarovku, kterou mávala na projíždějící auta, a dvě dvacetidolarovky. „Tak,“ řekla, když si je vzal. „Jsem na mizině. Spokojený?“

„Pomohla jste ubohýmu mrzákovi,“ řekl žebrák. „To vy byste měla bejt spokojená.“

„No to teda nejsem!“ zařvala Sadie. „A doufám, že ti ty zatracený starý oči vypadnou z tý tvý ohavný hlavy!“

Žebrák mi věnoval moudrý pohled jako chlap chlapovi. „Měl bys ji odvízt domů, Sunny Jime, myslím, že každou chvíli dostane měsíčky.“

Zastrčil jsem si berlu pod pravou paži – lidé, kteří mají se svými kostmi štěstí, si myslí, že o berlu se člověk opírá na té straně, kde má zranění, ale tak to není – a do levé ruky uchopil Sadie za loket. „Jdeme. Nemáme čas.“

Když jsme odcházeli, Sadie se plácla po zadnici v džínách, ohlédla se a křikla: „Polib mi!“

Žebrák zavolal: „Tak se vraťte a nastrčte ji ke mně, zlatíčko, to bude zadarmo!“

10

Šli jsme po North Pearl, tedy Sadie šla a já se belhal. S berlí to bylo o sto procent lepší, ale stejně jsme to na křižovatku Houston a Elm Street nemohli v žádném případě do půl jedné stihnout.

Vpředu se objevilo lešení. Chodník vedl pod ním. Nasměroval jsem Sadie na druhou stranu ulice.

„Jakeu, propána proč…“

„Protože by na nás spadlo. To mi můžeš věřit.“

„Musíme něčím jet. Opravdu musíme… Jakeu? Proč se zastavuješ?“

Zastavil jsem se, protože život je píseň a minulost má ráda vícehlasy. Ty rezonance většinou nic neznamenají (to jsem si tehdy myslel), ale neohrožený návštěvník Dávnolandu může jednou za čas některou využít. Usilovně jsem se modlil, aby to byl právě tento případ.

Na rohu North Pearl a San Jacinto stál Ford Sunliner se stahovací střechou, model z roku 1954. Můj byl červený a tenhle měl barvu půlnoční modři, ale i tak… možná…

Spěchal jsem k němu a vzal za dveře spolujezdce. Zamčené. Samozřejmě. Někdy máte štěstí, ale naservírované až pod nos? Nikdy.

„Chceš vyškubnout zapalování?“

Netušil jsem, jak se to dělá, a tušil jsem, že to bude asi obtížnější, než to vypadá v seriálu Bourbon Street Beat. Ale věděl jsem, jak zvednout berli a mlátit opěrkou do okna, dokud se na skle neobjeví praskliny a neprolákne se dovnitř. Nikdo se na nás nedíval, protože na chodníku nikdo nebyl. Všechno se odehrávalo na jihovýchodě. Slyšeli jsme odtamtud burácení davu, který se shromažďoval na Main Street v očekávání příjezdu prezidenta Kennedyho, a podobalo se to hukotu příboje.

Bezpečnostní sklo povolilo. Obrátil jsem berli a koncem s gumovou patkou jsem sklo promáčkl dovnitř. Jeden z nás bude muset sedět vzadu. Tedy jestli to vyjde. Za pobytu v Derry jsem si nechal udělat kopii klíčku od zapalování sunlineru a ten jsem přilepil na dno přihrádky v přístrojové desce, pod různé papíry. Možná že tenhle chlapík udělal totéž. Možná že tenhle konkrétní hlas ladí s tím mým natolik, že se to povede. Byla jen malá šance, ale šance, že mě Sadie najde na Mercedes Street, byla tak mizivá, že by se skrz ni daly číst noviny, a stejně se naplnila. Uvnitř tohoto konkrétního sunlineru jsem stiskl chromovaný knoflík přihrádky na rukavice a začal uvnitř hmatat.

Koukej ladit, ty parchante. Prosím, buď sladěný. Aspoň jednou mi trochu pomoz.

„Jakeu? Proč myslíš…“

Moje prsty na cosi narazily a já vytáhl plechovou krabičku od bonbonů. Když jsem ji otevřel, našel jsem ne jeden, ale čtyři klíče. Nevěděl jsem, od čeho jsou ty tři další, ale o tom jediném, který jsem chtěl, jsem nepochyboval. Našel bych ho i potmě, jen podle tvaru.

Páni, tohle auto jsem miloval.

„Mám to,“ řekl jsem a skoro se převalil, když mě objala. „Budeš řídit, zlato. Já si sednu dozadu a nechám koleno odpočívat.“

11

Měl jsem dost rozumu, než abych to zkoušel po Main Street. Ta bude zablokovaná zátarasy a policejními auty. „Jeď po Pacifické, kam až to půjde. Potom to vezmi bočními ulicemi. Hlavně abys měla řev lidí po levé straně, a myslím, že pojedeš dobře.“

„Kolik máme času?“

„Půl hodiny.“ Ve skutečnosti to bylo pětadvacet minut, ale byl jsem toho názoru, že půlhodina nezpůsobí takový stres. Kromě toho jsem nechtěl, aby se pokoušela o nějaké kaskadérské kousky a riskovala bouračku. Stále jsme měli čas – aspoň teoreticky –, ale ještě jedna nehoda, a skončili jsme.

Nehrála si na kaskadéra, ale přece jen jela neohroženě. V jedné ulici jsme dojeli k poraženému stromu, který nás blokoval (jak jinak), takže Sadie strhla auto přes obrubník a objela strom po chodníku. Dostali jsme se až na křižovatku North Record Street a Havermill. Dál jsme nemohli jet, protože poslední dva bloky Havermillu – až k místu, kde se křížila s Elm Street – už neexistovaly. Stalo se z nich parkoviště. Nějaký muž s oranžovou vlajkou na nás mávl, ať přijedeme blíž.

„Pět babek,“ oznámil. „Na Main Street jsou to jenom dvě minuty pěšky, máte spoustu času, lidi.“ I když při těch slovech nejistě přejel pohledem po mé berli.

„Já jsem opravdu na mizině,“ řekla Sadie. „V tom jsem nelhala.“

Vytáhl jsem peněženku a dal tomu muži pět dolarů. „Postavte to za ten chrysler,“ nařídil nám. „Zajeďte tam pěkně natěsno.“

Sadie mu hodila klíčky. „Vy si to tam postavte pěkně natěsno. Pojď, miláčku.“

„Hej, tamtudy teda ne!“ křikl muž z parkoviště. „Tam je Elm Street! Musíte jít na Main Street! Odtamtud přijede!“

„My víme, co děláme!“ zavolala Sadie. Doufal jsem, že má pravdu. Proplétali jsme se mezi natěsno parkujícími auty. Sadie šla přede mnou. Kroutil jsem se a oháněl berlí, jak jsem se snažil vyhnout trčícím zrcátkům a udržet s ní krok. Už jsem slyšel lokomotivy a řinčení vagonů na železniční vlečce za velkoskladem knih.

„Jakeu, necháváme stopu kilometr širokou.“

„Já vím. Mám plán.“ Giganticky jsem přeháněl, ale znělo to dobře.

Vynořili jsme se na Elm Street a já ukázal na budovu na druhé straně ulice dva bloky od nás. „Tam. Tamhle je.“

Podívala se na hranatou červenou budovu s okny upřeně zírajícími do ulice a pak ke mně otočila zoufalé, vytřeštěné oči. Všiml jsem si – s jistým klinickým zájmem –, že jí na krku naskočila husí kůže. „Jakeu, to je odporný barák!“

„Já vím.“

„Ale… co je na něm špatně?“

„Všechno. Sadie, musíme sebou hodit. Už nám skoro dochází čas.“

12

Elm Street jsme přešli šikmo, já se belhal tak rychle, že jsem skoro běžel. Největší davy lidí byly na Main Street, ale další lidé plnili Dealey Plaza a lemovali i Elm Street před knižním velkoskladem. Plnili chodníky až k Trojitému podjezdu. Děvčata seděla svým chlapcům na ramenou. Děti, které brzy možná budou ječet panickou hrůzou, si vesele matlaly zmrzlinu po obličeji. Viděl jsem muže, který prodával ledovou tříšť, a nějakou ženu s obrovským natupírovaným účesem, jež nabízela za dolar fotografie Jacka a Jackie ve večerním.

Než jsme se dostali do stínu skladu, byl jsem zpocený, podpaží mě pálilo od stálého tlaku berle a levé koleno se ocitlo v ohnivých kleštích. Sotva jsem ho ohnul. Zvedl jsem hlavu a uviděl, že z některých oken se vyklánějí zaměstnanci skladu. V okně v jihovýchodním rohu v šestém podlaží jsem nikoho neviděl, ale Lee tam bude.

Podíval jsem se na hodinky. Dvanáct dvacet. Mohli jsme sledovat postup kolony podle sílícího řevu na Lower Main Street.

Sadie vzala za dveře a zoufale na mě vytřeštila oči. „Zamčeno!“

Uviděl jsem uvnitř černocha v placaté, frajersky posunuté čepici. Kouřil cigaretu. Al byl skvělý na marginálie, které si zapisoval do notesu, a někam na poslední stránky zapsal – nedbale načmáral, skoro nečitelně – jména několika Leeových spolupracovníků. Nenamáhal jsem se je studovat, protože jsem si nedokázal představit, k čemu by mi ta jména mohla být. Vedle jednoho jména – které patřilo chlapíkovi v placaté čepici, o tom jsem nepochyboval – si Al zapsal: První podezřelý (nejspíš proto, že je černý). Bylo to neobvyklé jméno, ale stejně jsem si nemohl vzpomenout, protože buď mi to Roth a jeho kumpáni vytřískali z hlavy (spolu se spoustou dalších věcí), nebo jsem tomu od začátku nevěnoval dost pozornosti.

Nebo prostě proto, že minulost byla zatvrzelá. Záleželo na tom? Jméno se mi prostě nevybavilo. Nikde nebylo.

Sadie zabouchala na dveře. Černoch v placaté čepici jen stál a lhostejně se na ni díval. Potáhl z cigarety a pak na ni mávl hřbetem ruky: Jděte dál, paní, jděte dál.

„Jakeu, vymysli něco! PROSÍM!“

Dvanáct dvacet jedna.

Bylo to nezvyklé jméno, to ano, ale proč bylo nezvyklé? Překvapilo mě, když jsem zjistil, že to vlastně vím.

„Protože je to dívčí jméno,“ řekl jsem.

Sadie se ke mně otočila. Tváře měla celé rudé až na jizvu, která vyvstávala jako bílý uzel. „Co?“

To už jsem mlátil do skla. „Bonnie!“ křičel jsem. „Hej, Bonnie Rayi! Pusť nás dovnitř! Známe Leea! Leea! LEEA OSWALDA!“

Zaslechl jméno a přešel halou k nám, k zešílení pomalu.

„Nevěděl jsem, že ten hubenej hajzlík má nějaký přátele,“ prohodil Bonnie Ray Williams, když otevřel dveře a pak ustoupil stranou, protože jsme se hnali dovnitř. „Nejspíš bude v odpočívárně vyhlížet prezidenta s os –“

„Poslouchejte mě,“ řekl jsem. „Nejsem jeho přítel a on není v odpočívárně. Je v šestém. Myslím, že chce zastřelit prezidenta Kennedyho.“

Ten obrovský chlap se vesele zasmál. Upustil cigaretu na podlahu a zamáčkl ji pracovní botou. „Ta nicka by neměla kuráž ani utopit koťata v pytli. Ten je věčně zašitej někde v rohu a čte knížky.“

„Povídám vám…“

„Jdu nahoru do druhýho. Jestli chcete jít se mnou, klidně můžete. Ale nevykládejte mi už žádný nesmysly o Leele. Tak mu tady říkáme, Leela. Zastřelit prezidenta! Bože!“ Mávl rukou a odloudal se pryč.

Pomyslel jsem si Ty patříš do Derry, Bonnie Rayi. Tam jsou na to specialisti, nevidět, co mají přímo před nosem.

„Schody,“ řekl jsem Sadie.

„Výtah by byl…“

Konec všem nadějím, pokud jsme ještě nějaké měli.

„Uvázl by mezi patry. Schody.“

Vzal jsem ji za ruku a vlekl ji k nim. Schodiště tvořila úzká šachta s dřevěnými stupni prošlapanými dlouholetým užíváním. Nalevo bylo zrezivělé železné zábradlí. Pod schody se Sadie ke mně otočila. „Dej mi ten revolver.“

„Ne.“

„Nemůžeš to zvládnout včas. Já ano. Dej mi ten revolver.“

Skoro jsem ho vydal. Ne že bych měl pocit, že si zasloužím si ho nechat. Když se předěl konečně přiblížil, nebylo důležité, kdo Oswalda zastaví, pokud to někdo udělá. Ale byli jsme jen krůček od řvoucího soustrojí minulosti, a ať se propadnu, jestli budu riskovat a nechám Sadie, aby mě v tom posledním kroku předběhla jenom proto, aby ji to pak vtáhlo do vířících čepelí a drápů.

Usmál jsem se, pak se předklonil a políbil ji. „Dáme si závod,“ řekl jsem a vyrazil po schodech nahoru. Přes rameno jsem zavolal. „Jestli usnu, je tvůj!“

13

„Lidi, vy jste blázni,“ slyšel jsem mírný protest Bonnieho Raye Williamse. Pak už jen lehké dusání, protože Sadie vyrazila za mnou. Opíral jsem se o pravou stranu – už jsem se nad berlí nenahýbal, já se nad ní skoro klenul – a vlevo se vzpíral o zábradlí. Revolver v kapse sportovního saka se houpal a bouchal mě do boku. Koleno řvalo. Ať si řve.

Když jsem dorazil na podestu v patře, rychle jsem koukl na hodinky. Bylo dvanáct dvacet pět. Ne, dvacet šest. Zvenku jsem slyšel, jak se řev stále blíží, jako vysoká vlna, která se každou chvíli zlomí. Kolona projela křižovatkami Main a Ervay, Main a Akard, Main a Field. Za dvě minuty nejdéle za tři – dojede k Houston Street, zahne vpravo a rychlostí pětadvacet kilometrů za hodinu projede kolem staré budovy dallaského soudu. Od té chvíle bude prezident Spojených států dosažitelný terč. V dalekohledu se čtyřnásobným zvětšením, který je připevněný na Mannlicher-Carcano, budou Kennedyové a Connallyové vypadat velcí jako herci na plátně v lisbonském autokině. Jenže Lee počká ještě chvíli. Nebyl žádný pitomý sebevrah, chtěl uniknout. Kdyby vystřelil moc brzy, ostraha v autě v čele kolony by zahlédla záblesk výstřelu a opětovala by palbu. Počká, dokud první auto – a prezidentská limuzína – nezabočí vlevo na Elm Street. Nejenže byl odstřelovač. Navíc střílel do zad, hajzl.

Pořád jsem měl tři minuty.

Nebo snad jen dvě a půl.

Zaútočil jsem na schody mezi druhým a třetím podlažím, ignoroval bolest v koleně a nutil se zrychlovat jako maratonec ke konci dlouhého závodu. Což jsem vlastně svým způsobem byl.

Zdola jsem slyšel Bonnieho Raye, jak ječí cosi jako šílenec a Leela prej bude střílet.

Až do půli schodů ke třetímu podlaží jsem cítil, jak mě Sadie tluče do zad jako jezdec pohánějící koně, ale pak se začala opožďovat. Slyšel jsem, jak lapá po dechu, a pomyslel jsem si to jsou ty cigarety, drahoušku. Koleno už mě nebolelo. Bolest se dočasně utopila v přívalu adrenalinu. Držel jsem levou nohu co nejrovněji a opíral se hlavně o berli.

Zatáčka. A do čtvrtého. To už jsem také lapal po dechu a schody mi připadaly strmější. Jako hora. Podramenní opěrka žebrákovy berle byla kluzká potem. V hlavě mi dunělo, uši brněly řevem jásajícího davu dole. V duchu jsem náhle viděl přijíždějící kolonu úplně jasně: auto s ostrahou, pak prezidentskou limuzínu s policejními motocykly Harley-Davidson po stranách, na nich policisty s bílými přilbami s přezkami pod bradou a černými brýlemi na očích.

Další roh. Berle sklouzne, ale pak vydrží. Znovu nahoru. Berle duní. Už cítím sladkou vůni pilin, protože šesté podlaží se rekonstruuje: Dělníci vyměňují stará prkna v podlaze za nová. Ne však na straně, kde je Lee. Lee měl celou jihovýchodní stranu pro sebe.

Dostal jsem se na podestu v pátém podlaží a vybral poslední zatáčku, ústa jsem měl dokořán, abych nabíral vzduch, z košile se stal promáčený hadr přilepený na křečovitě se zdvihající hrudi. Do očí mi stékal štiplavý pot a já se jej snažil mrkáním zbavit.

Schody do šestého podlaží blokovaly tři kartony s knihami s razítky CESTY DO NEZNÁMA a PRO ČTENÁŘE 4. A 5. STUPNĚ. Stál jsem na své pravé noze a do jedné z nich mlátil patkou berle, až se otočila. Za sebou jsem slyšel Sadie, která teď byla mezi čtvrtým a pátým podlažím. Takže jsem měl zřejmě pravdu, když jsem si ten revolver nechal, ale kdo to mohl vědět? Z vlastní zkušenosti jsem usoudil, že když víte, že to vy nesete hlavní odpovědnost za změnu budoucnosti, donutí vás to běžet rychleji.

Protlačil jsem se mezerou, kterou jsem vytvořil. Přitom jsem musel na vteřinu naplno přenést váhu na levou nohu. Bolest mi vyšlehla až do mozku. Zasténal jsem a popadl zábradlí, abych se nesvalil na schody. Podíval jsem se na hodinky. Ukazovaly dvanáct dvacet osm, ale co když se opožďovaly? Dav burácel.

„Jakeu, proboha dělej!“ Sadie byla ještě na schodech pod podestou v pátém podlaží.

Vyrazil jsem na poslední úsek a jásot lidí začal mizet, až se rozhostilo obrovské ticho. Než jsem se dostal nahoru, nebylo slyšet nic, jenom můj sípavý dech a pálící tlukot mého přetíženého srdce.

14

Šesté podlaží v texaském skladu učebnic tvořilo stinný čtverec posetý ostrůvky krabic s učebnicemi naskládaných na sebe. Tam, kde se opravovala podlaha, svítila stropní světla. Na straně, odkud Lee Harvey Oswald plánoval za nějakých sto vteřin tvořit dějiny, byla světla zhasnutá. Na Elm Street vedlo sedm oken, pět prostředních bylo velkých a polokruhových, na koncích byla okna hranatá. V šestém podlaží bylo kolem schodiště šero, ale do míst s výhledem na Elm Street padalo zamlžené světlo. Vlivem poletujícího dřevěného prachu z opravované podlahy tu vypadaly sluneční paprsky tak silné, že by mohly řezat. Paprsek dopadající oknem v jihovýchodním rohu však mířil na barikádu z krabic s knihami. Hnízdo odstřelovače bylo na opačné straně podlaží než já, na úhlopříčce, která se táhla od severozápadu k jihovýchodu.

Za barikádou, ve slunci, stál u okna muž s puškou. Byl přikrčený a vykukoval ven. Okno bylo otevřené. Mírný větřík mu čechral vlasy a pohrával si s límcem jeho košile. Muž začal zvedat kulovnici.

Šmajdavě jsem se rozběhl, kličkoval kolem stohů beden a lovil z kapsy saka osmatřicítku.

„Lee!“ zařval jsem. „Přestaň, ty parchante!“

Otočil hlavu a podíval se na mě, vytřeštil oči a brada mu klesla. Na okamžik to byl jen Lee – chlapík, který se smál a hrál si s June při koupání, občas objal ženu a políbil ji na tvář, kterou k němu obracela – a pak se ta jeho tenká a jaksi afektovaná huba zkroutila do šklebu, v kterém odhalil horní zuby. V tu chvíli se změnil v cosi příšerného. Pochybuji, že tomu věříte, ale já přísahám, že je to pravda. Už to nebyl člověk, ale stal se z něho démonický duch, který bude od toho dne Ameriku neustále pronásledovat, znetvoří její moc a pošpiní všechny její dobré záměry.

Pokud to dopustím.

Burácení davu znovu zesílilo, tisíce lidí tleskaly, jásaly a ječely z plných plic. Slyšel jsem je a Lee je slyšel také. Věděl, co to znamená: teď, anebo nikdy. Prudce se otočil k oknu a zapřel si patku kulovnice o rameno.

Měl jsem revolver, stejný, kterým jsem zabil Franka Dunninga. Nebyl jen jako on, v této chvíli to byla totožná zbraň. Myslel jsem si to tehdy a myslím si to i teď. Úderník se pokusil zachytit o podšívku v kapse, ale vytrhl jsem osmatřicítku ven, jen jsem zaslechl trhání látky.

Vystřelil jsem. Moje rána šla vysoko a pouze vyrazila třísky z horního okraje okenního rámu, ale bylo to dost blízko, abych zachránil Johnu Kennedymu život. Oswald sebou při hluku z výstřelu trhl a desetigramový náboj z kulovnice Mannlicher-Carcano letěl vysoko, takže roztříštil okno v budově okresního soudu.

Zdola se ozval jekot a překvapené výkřiky. Lee se znovu otočil ke mně a jeho tvář se proměnila v masku vzteku, nenávisti a zklamání. Znovu pozvedl kulovnici a tentokrát nemířil na prezidenta Spojených států. Natáhl zámek – klak-klak – a já na něj znovu vystřelil. I když už jsem byl ve třech čtvrtinách vzdálenosti, necelých osm metrů daleko, znovu jsem minul. Viděl jsem záškub jeho košile na boku, ale nic víc.

Moje berle vrazila do hromady beden. Zavrávoral jsem vlevo, rozmáchl se paží s revolverem, abych získal rovnováhu, ale neměl jsem šanci. Na okamžik jsem si vzpomněl, jak mi Sadie v den, kdy jsme se seznámili, doslova padla do náruče. Věděl jsem, co se stane. Historie se neopakuje, ale zní podobnými hlasy, a jejich píseň je obvykle pekelná. Tentokrát jsem totiž zakopl já, a v tom byl ten kritický rozdíl.

UŽ jsem ji neslyšel na schodech, ale stále jsem slyšel její rychlé kroky.

„Sadie, k zemi!“ zakřičel jsem, ale můj hlas přehlušil výstřel z Oswaldovy pušky.

Zaslechl jsem, jak nade mnou prolétla kulka. Slyšel jsem výkřik.

Pak se ozvala další střelba, tentokrát zvenčí. Prezidentská limuzína odjela, překotnou rychlostí uháněla k Trojitému podjezdu, manželské páry uvnitř se krčily a navzájem se objímaly. Ale auto s ostrahou zajelo na opačnou stranu Elm Street poblíž Dealey Plaza. Policisté na motorkách zastavili uprostřed ulice a nejméně čtyři desítky lidí se chovaly jako pozorovatelé, protože všichni ukazovali na okno v šestém podlaží, v němž byl zřetelně vidět hubený muž v modré košili.

Uslyšel jsem zvláštní pleskot, jako když kroupy dopadají do bahna. To byly kulky, které minuly okno a zasáhly zeď po obou stranách. Řada jich neminula. Viděl jsem, jak se Leeovi vzdouvá košile, jako by se mu pod ní vzdul vítr – červený vítr, který vyrval v tkanivu díry: jednu nad pravou bradavkou, druhou na hrudní kosti, třetí tam, kde měl pupek. Čtvrtá mu roztrhla krk. Tančil v tom zamlženém, prachovém světle jako panenka a strašlivý úšklebek neopouštěl jeho tvář. Na konci to nebyl člověk, to vám povídám. Byl něco jiného. To, co se do nás dostane, když nasloucháme svým nejhorším duchům.

Jedna kulka zasáhla stropní světlo, roztříštila žárovku a rozhoupala svítidlo. Pak jiná kulka utrhla temeno neúspěšného atentátníka, přesně jako ve světě, odkud jsem přišel, jedna Leeova kulka utrhla temeno Kennedymu. Lee se zhroutil na barikádu z beden a ty se sesypaly na zem.

Zdola zněl křik. Někdo ječel: „Muž padl, viděl jsem ho jít k zemi!“

Někdo běží nahoru, blíží se dusot. Poslal jsem osmatřicítku po podlaze k Leeovu tělu, v letu se točila. Měl jsem právě tolik duchapřítomnosti, abych věděl, že muži, kteří se blíží po schodech, by mě strašně zmlátili, možná dokonce i zabili, kdyby mě našli s revolverem v ruce. Začal jsem se zvedat, ale koleno mě odmítalo udržet. To bylo asi dobře. Z Elm Street jsem možná nebyl vidět, ale kdyby ano, zahájili by palbu i na mě. Takže jsem se plazil k místu, kde ležela Sadie, opíral jsem se o ruce a táhl levou nohu za sebou jako kotvu.

Blůzu měla vpředu nasáklou krví, ale díru jsem viděl. Byla přímo uprostřed její hrudi, těsně nad svahem jejích prsou. Další krev jí tekla z úst. Dusila se jí. Vsunul jsem pod ni paže a zvedl ji. Nespouštěla ze mě oči. Třpytily se v tom zamlženém šeru jako diamanty.

„Jakeu,“ zachraptěla.

„Ne, miláčku, nemluv.“

Neposlechla mě však – ostatně jako vždycky. „Jakeu, prezident!“

„Je v bezpečí.“ Vlastně jsem vůbec neviděl, jestli zůstal celý, když limuzína vyrazila pryč, ale viděl jsem, jak sebou Lee škubl, když vypálil svou jedinou ránu do ulice, a to mi stačilo. A že je v bezpečí, bych Sadie řekl, i kdyby to dopadlo jakkoliv.

Zavřela oči, pak je zase otevřela. Kroky už byly velmi blízko, zatáčely na podestě v pátém podlaží a vybíhaly poslední úsek schodiště. Hluboko dole dav burácel vzrušením a zmatkem.

„Jakeu.“

„Copak, miláčku?“

Usmála se. „Jak jsme tancovali!“

Když dorazil Bonnie Ray a ostatní, seděl jsem na podlaze a držel ji v náručí. Produsali kolem mě. Nevím, kolik jich bylo. Možná čtyři. Nebo osm. Nebo deset. Nezajímali mě. Objímal jsem ji, houpal její hlavu na své hrudi, nechával její krev vsáknout do své košile. Mrtvá. Moje Sadie. Přece jen do toho soustrojí spadla.

Nikdy jsem neuměl plakat, ale skoro každý muž, který ztratí milovanou ženu, pláče, co myslíte? Ano. Jenže já ne.

Protože jsem věděl, co musím udělat.

ČÁST 6

Muž se zelenou kartou

Kapitola dvacátá devátá

1

Nebyl jsem přímo zatčen, ale vzali mě do vazby a odvezli v hlídkovém autě na dallaskou policejní stanici. V posledním úseku cesty lidé bušili na okna vozu a nahlíželi dovnitř – někteří byli reportéři, ale většinou to byli obyčejní občané. S klinickým, neosobním zájmem jsem uvažoval, jestli mě třeba z auta vytáhnou a zlynčují za pokus o zavraždění prezidenta. Bylo mi to jedno. Největší starosti mi dělala moje zakrvácená košile. Chtěl jsem ji ze sebe shodit. Zároveň jsem ji chtěl nosit navěky. Byla to Sadiina krev.

Žádný z policistů na předním sedadle mi nepoložil jedinou otázku. Nejspíš jim někdo řekl, aby to nedělali. Kdyby se přece jenom na něco zeptali, neodpověděl bych. Přemýšlel jsem. Byl jsem toho schopen, protože mě znovu začal zahalovat ten chlad. Navlékal jsem si ho jako pancíř. Tohle jsem mohl zvládnout. Zvládnu to. Ale nejdřív jsem musel s někým mluvit.

2

Strčili mě do místnosti bílé jako led. Stál tam stůl a tři tvrdé židle. Na jednu jsem se posadil. Venku zvonily telefony a drnčel dálnopis. Lidé chodili sem a tam, hlasitě mluvili, někdy křičeli, občas se smáli. Ten smích měl hysterický podtón. Tak se lidé smějí, když vědí, že něčemu těsně unikli. Takříkajíc uhnuli kulce. Možná se tak smál Edwin Walker té noci desátého dubna, když mluvil s reportéry a vytřepával si z vlasů střepy skla.

Stejní dva policisté, kteří mě přivezli z knižního velkoskladu, mě prohledali a vzali mi všechny věci. Požádal jsem je, jestli by mi nemohli nechat poslední dva balíčky Goodyho prášku na bolest. Policisté se poradili, pak je roztrhli a vysypali na stůl, který byl plný vyrytých iniciál a popálenin od cigaret. Jeden z nich do prášku strčil prst, ochutnal a pak přikývl. „Chcete vodu?“

„Ne.“ Shrnul jsem prášek do dlaně a nasypal si ho do úst. Byl hořký. To mi vyhovovalo.

Jeden policista odešel. Druhý mě požádal o zakrvácenou košili, kterou jsem si neochotně svlékl a podal mu ji. Pak jsem na něj ukázal. „Já vím, že je to důkaz, ale zacházejte s ní s úctou. Ta krev patří ženě, kterou jsem miloval. Tohle pro vás nemusí moc znamenat, ale je to taky krev ženy, která pomohla zabránit vraždě prezidenta Kennedyho, a to už by vám něco říkat mělo.“

„Chceme ji jenom kvůli určení krevní skupiny.“

„Dobře. Ale půjde na seznam mého osobního majetku. Chci ji zpátky.“

„Jistě.“

Policista, který odešel, se vrátil s obyčejným bílým tričkem. Vypadalo jako jedno z těch, která měl na sobě Oswald – nebo by býval měl – na policejní fotografii pořízené krátce po jeho zatčení v kině Texas.

3

Do té malé bílé výslechové místnosti mě přivedli v jednu hodinu dvacet minut. Asi o hodinu později (nevím to přesně, protože tam nebyly hodiny a moje nové timexy mi vzali se všemi ostatními osobními věcmi) mi stejní dva policisté přivedli společnost. Vlastně starého známého, doktora Malcolma Perryho, který s sebou vlekl velikou černou kabelu jako venkovský doktor. Prohlížel jsem si ho s mírným úžasem. Přišel sem za mnou na policejní stanici, protože nemusí být v nemocnici Parkland a vybírat z mozku Johna Kennedyho střepiny kulky a úlomky kostí. Řeka dějin se už pohybovala novým směrem.

„Zdravím vás, doktore Perry.“

Kývl. „Pane Ambersone.“ Když mě viděl naposledy, říkal mi Georgi. Kdybych měl nějaké pochybnosti o tom, zda jsem podezřelý, tímhle by se potvrdily. Ale já je neměl. Já tam byl a věděl jsem, co se stane. Bonnie Ray Williams už jim to řekl.

„Vyrozuměl jsem, že jste si znovu zranil to koleno.“

„Bohužel ano.“

„Tak se na to podíváme.“

Pokusil se mi vyhrnout levou nohavici, ale nešlo to. Kloub byl příliš oteklý. Když vytáhl nůžky, oba policisté vykročili blíž a tasili pistole, ale nechali je namířené k zemi s prsty mimo lučík. Doktor Perry se na ně trochu užasle podíval a pak mi kalhoty ve švu přestřihl. Podíval se, ohmatal, pak vytáhl podkožní jehlu a odsál tekutinu. Skřípal jsem zuby a čekal, až to skončí. Pak zalovil v kabele, vytáhl pružné obinadlo a pevně koleno stáhl. To mi trochu ulevilo.

„Můžu vám dát něco proti bolesti, jestli policisté nebudou nic namítat.“

Nenamítali, ale já ano. Přímo před sebou jsem měl nejdůležitější hodinu života – a Sadiina života také. Nechtěl jsem, aby mi nějaký opiát zamlžil mozek, až to přijde.

„Nemáte nějaký Goodyho prášek na bolesti?“

Perry nakrčil nos, jako by ucítil závan puchu. „Mám Bayerův aspirin a emprin. Emprin je trochu silnější.“

„Tak mi ho dejte. A, pane doktore?“

Vzhlédl od své kabely.

„Sadie a já jsme neudělali nic špatného. Položila život za svou zem… a já bych dal svůj život za její. Jenže jsem nedostal šanci.“

„Jestli je to tak, pak dovolte, abych vám poděkoval jako první. Jménem celé země.“

„Co prezident? Kde je teď? Víte to?“

Doktor Perry se podíval na policisty a tázavě zvedl obočí. Ti se na sebe podívali, pak jeden z nich řekl: „Odjel do Austinu, kde bude mít při večeři projev, přesně podle původního programu. Nevím, jestli je tak šíleně odvážný, nebo jenom hloupý.“

Možná se Air Force One zřítí a Kennedy a všichni na palubě zahynou, pomyslel jsem si. Možná dostane infarkt nebo mrtvici. Možná mu ustřelí tu pěknou hlavu nějaký jiný podělaný vrahoun. Pracovala tvrdošíjná minulost proti změněným věcem stejně jako proti tomu, kdo změnu vyvolal? To jsem nevěděl. Ani mě to nezajímalo. Já svoje udělal. Co se stane s Kennedym od této chvíle, už nebylo v mých rukou.

„V rádiu jsem slyšel, že Jackie s ním není,“ řekl Perry tiše. „Poslal ji napřed na viceprezidentův ranč v Johnson City. Připojí se tam k ní na víkend, jak měl v plánu. Pokud to, co říkáte, je pravda, Georgi…“

„Myslím, že to stačí, doktore,“ přerušil ho jeden z policistů. Mně to rozhodně stačilo. Pro Mala Perryho jsem byl znovu George.

Doktor Perry – který měl v sobě dávku lékařské arogance – ho ignoroval. „Pokud to, co říkáte, je pravda, pak vám předpovídám cestu do Washingtonu. A velmi pravděpodobně slavnostní předávání medaile v Růžové zahradě.“

Když odešel, nechali mě znovu samotného. Vlastně ne tak docela. Sadie byla se mnou. Jak jsme tancovali, řekla těsně předtím, než odešla z tohoto světa. Mohl jsem zavřít oči a vidět ji v řadě s ostatními dívkami, jak tančí madison a potřásá rameny. V této vzpomínce se smála, vlasy jí létaly a tvář měla dokonalou. Chirurgické techniky roku 2011 by dokázaly hodně napravit to, co John Clayton na tom obličeji napáchal, ale já si myslel, že mám ještě lepší techniku. Tedy kdybych dostal šanci ji použít.

4

Nechali mě dusit se ve vlastní bolestivé šťávě dvě hodiny, než se dveře výslechové místnosti znovu otevřely. Vešli dva muži. Jeden měl obličej jako baset a bílý stetson, a představil se jako kapitán Will Fritz z dallaské policie. Nesl kufřík – ne však můj kufřík, takže to bylo v pořádku.

Druhý chlapík měl široké masité tváře, pijáckou pleť a krátké tmavé vlasy, které se leskly vlasovým tonikem. Oči měl pronikavé, zvědavé a trochu ustarané. Z vnitřní kapsy saka vytáhl složku a otevřel ji. „James Hosty, pane Ambersone. Federální vyšetřovací úřad.“

Máte dobrý důvod vypadat ustaraně, pomyslel jsem si. To vy jste byl nasazený na Leea, viďte, agente Hosty?

Will Fritz řekl: „Rád bych vám položil několik otázek, pane Ambersone.“

„Ano,“ řekl jsem. „A já bych se rád odsud dostal. S lidmi, kteří zachránili prezidenta Spojených států, se obvykle nejedná jako se zločinci.“

„No tak, no tak,“ uklidňoval mě agent Hosty. „Poslali jsme vám doktora, ne? A ne jen tak ledajakého, ale vašeho doktora.“

„Ptejte se,“ řekl jsem.

A přichystal se na tanec.

5

Fritz otevřel kufřík a vytáhl plastový sáček označený jako důkaz. Uvnitř byla moje osmatřicítka. „Tohle jsme našli ležet u barikády z beden, kterou si vystavěl Oswald, pane Ambersone. Byla jeho, co myslíte?“

„Ne, je to policejní speciál. Je moje. Lee měl nějakou osmatřicítku, ale to byl model Victory. Jestli nebyla u jeho těla, nejspíš ji najdete tam, kde bydlel.“

Fritz a Hosty se na sebe překvapeně podívali a pak se zahleděli zase na mě.

„Takže vy přiznáváte, že jste Oswalda znal,“ řekl Fritz.

„Ano, i když nijak dobře. Nevěděl jsem, kde bydlí, ani jsem tam nebyl.“

„Jak to vypadá,“ řekl Hosty, „měl pokoj na Beckley Street. Zapsal se pod jménem O. H. Lee. Zdá se, že si dával ještě jiná jména. Alek Hidell. Na to si nechával posílat poštu.“

„Manželka a dítě s ním nebyly?“ zeptal jsem se.

Hosty se usmál. Roztáhlo mu to tváře snad půl kilometru od sebe. „Kdo tu pokládá otázky, pane Ambersone?“

„My oba,“ řekl jsem. „Riskoval jsem život, abych prezidenta zachránil, a moje snoubenka svůj život položila, takže si myslím, že mám právo se ptát.“

Pak jsem počkal, abych viděl, jak budou neoblomní. Jestli hodně, pak jsou opravdu přesvědčení, že jsem v tom byl namočený. Jestli povolí, pak jenom chtějí mít jistotu. Ukázalo se, že to bude někde uprostřed.

Fritz krátkým prstem roztočil sáček s revolverem. „Já vám povím, co se mohlo stát, pane Ambersone. Neřeknu, že se to tak stalo, ale budete nás muset přesvědčit, že to bylo jinak.“

„Aha. Už jste volali Sadiiným rodičům? Bydlí v Savannah. Taky byste měli zavolat Deaconu Simmonsovi a Ellen Dockertyové z Jodie. Byli pro ni jako náhradní rodiče.“ Zamyslel jsem se nad tím. „To vlastně pro nás oba. Chtěl jsem Dekea požádat, aby mi šel na naší svatbě za svědka.“

Fritz si toho nevšímal. „Mohlo se stát, že vy a vaše děvče jste v tom jeli s Oswaldem. A vy jste nakonec možná cukli.“

Věčně oblíbená konspirační teorie. Nesmí chybět v žádné domácnosti.

„Možná jste si v poslední chvíli uvědomil, že se chystáte střílet na nejmocnějšího muže celého světa,“ řekl Hosty. „Nastal u vás okamžik prozření. Tak jste ho zastavil. Pokud se to tak odehrálo, byla by to pro vás velká polehčující okolnost.“

Ano. Polehčující okolnost, která znamená čtyřicet, možná i padesát let v Leavenworthu s makarony se sýrem, nikoli smrt na texaském elektrickém křesle.

„Tak proč jsme s ním nebyli, agente Hosty? Místo abychom bouchali na dveře, aby nás pustili dovnitř?“

Hosty pokrčil rameny. To nám povězte vy.

„A kdybychom společně plánovali atentát, musel byste nás s ním vidět. Protože vím, že jste ho měl alespoň částečně pod dohledem.“ Předklonil jsem se. „Proč jste ho nezastavil vy, Hosty? To byla vaše práce.“

Ucukl, jako bych na něj zvedl pěst. Tváře mu zrudly.

Na několik okamžiků se můj smutek vytvrdil do jakéhosi zlomyslného potěšení. „FBI ho hlídá, protože utekl do Ruska, pak utekl zpátky do Spojených států, pak se pokusil utéct na Kubu. Rozdával profidelovské letáky na ulici celé měsíce před tou dnešní hororovou show.“

„Jak to všechno víte?“ vyštěkl Hosty.

„Protože mi to řekl. A co se stane? Prezident, který zkusil všechno možné, aby svrhl Castra, přijede do Dallasu. Lee pracuje v knižním skladu, takže má prvotřídní lóži s výhledem na kolonu. Vy jste to věděl, a nic neudělal.“

Fritz zíral na Hostyho s jakousi hrůzou. Jsem si jistý, že Hosty litoval, že je dallaský policista ve stejné místnosti, ale co mohl dělat? Byla to Fritzova stanice.

„Nepovažovali jsme ho za hrozbu,“ řekl Hosty škrobeně.

„No, tak tohle byla rozhodně chyba. Co bylo v tom vzkazu, který vám poslal, Hosty? Vím, že Lee šel k vám do kanceláře a nechal vám ho tam, když mu řekli, že tam nejste, ale nechtěl mi říct, co v tom vzkazu bylo. Jenom mi věnoval ten svůj tenkej povýšenej úsměv. Mluvíme o muži, co zabil ženu, kterou jsem miloval, takže si myslím, že si zasloužím to vědět. Psal tam, že udělá něco, z čeho celý svět padne na prdel a všimne si toho? Vsadím se, že něco takového.“

„Nic takového!“

„Tak mi ten vzkaz ukažte. No tak, nenechte se prosit.“

„Jakákoli komunikace s panem Oswaldem je věc FBI.“

„Myslím, že ten lístek ani ukázat nemůžete. Vsadím se, že je z něho popel spláchnutý do záchodu ve vašem úřadě, přesně podle rozkazu pana Hoovera.“

Jestli ne, tak to tak bude. Bylo to v Alových poznámkách.

„Jestli jste tak nevinnej,“ řekl Fritz, „tak nám povězte, jak jste Oswalda poznal a proč jste měl u sebe revolver.“

„A proč ta dáma měla řeznický nůž, na kterém byla krev,“ dodal Hosty.

V tu chvíli jsem viděl rudě. „Ta dáma měla krev všude!“ křičel jsem. „Na šatech, na botách, v kabelce! Ten parchant ji střelil do hrudi, nebo jste si nevšimli?“

Fritz: „Uklidněte se, pane Ambersone. Nikdo vás z ničeho neobviňuje.“ Podtext: zatím.

Zhluboka jsem se nadechl. „Mluvili jste s doktorem Perrym? Poslali jste ho, aby mě vyšetřil a postaral se mi o koleno, takže jste s ním museli mluvit. Což znamená, že víte, že mě v srpnu někdo zmlátil tak, že jsem málem umřel. Muž, který tu nakládačku nařídil – a také se na ní podílel – je bookmaker Akiva Roth. Myslím, že mi nechtěl ublížit až tak moc, ale nejspíš jsem ho naštval a to ho rozčililo. Už si nevzpomínám. Od toho dne si nedokážu vzpomenout na spoustu věcí.“

„Proč jste to nehlásil, když se vám to stalo?“

„Protože jsem byl v kómatu, detektive Fritzi. Když jsem se probral, na nic jsem se nepamatoval. A když jsem si vzpomněl – tedy aspoň na něco –, vybavilo se mi, jak Roth říkal, že je spřažený s jedním bookmakerem z Tampy, se kterým dřív obchodně jednal, a s mafiánem z New Orleansu, který se jmenuje Carlos Marcello. Takže mi připadalo, že jít na policii by mohlo být riskantní.“

„Chcete říct, že policie je zkorumpovaná?“ Nevěděl jsem, jestli je Fritzův vztek skutečný, nebo hraný, ale bylo mi to jedno.

„Já jenom říkám, že jsem viděl Nedotknutelné, a vím, že mafie nemá ráda krysy. Koupil jsem si revolver pro osobní ochranu – na což mám právo podle druhého dodatku – a nosil jsem ho u sebe.“ Ukázal jsem na sáček s důkazem. „Tenhle revolver.“

Hosty: „Kde jste ho koupil?“

„Nepamatuji se.“

Fritz: „Ta amnézie se vám náramně hodí, že? Je to něco jako Tajná bouře nebo Když se svět otáčí.“

„Promluvte si s Perrym,“ opakoval jsem. „A ještě jednou se mi podívejte na koleno. Znovu jsem si ho zranil, když jsem vybíhal do šestého patra, abych zachránil prezidentovi život. Což povím tisku. Taky jim povím, že za to, že jsem splnil povinnost jako americký občan, jsem dostal místo odměny výslech v dusném kamrlíku, kde mi ani nepodali sklenici vody.“

„Chcete vodu?“ zeptal se Fritz a já pochopil, že to může dobře dopadnout, pokud nešlápnu vedle. Prezident unikl atentátu jen o fous. Tihle dva muži – nemluvě o šéfovi dallaské policie Jessovi Currym – budou pod enormním tlakem, aby se vytasili s hrdinou. Jelikož Sadie byla mrtvá, měli jenom mě.

„Ne,“ řekl jsem, „ale kola by mi opravdu přišla vhod.“

6

Zatímco jsem čekal na svou kolu, vzpomněl jsem si, jak Sadie říkala Necháváme za sebou kilometrovou stopu. Byla to pravda. Ale možná by to mohla být pro mě výhoda. Tedy jestli jistý řidič odtahového vozu z jisté benzinky Esso ve Fort Worthu udělal to, oč ho vzkaz za stěračem chevroletu požádal.

Fritz si zapálil cigaretu a posunul balíček ke mně. Zavrtěl jsem hlavou a on si krabičku vzal zpátky. „Povězte nám, jak jste ho znal,“ vyzval mě.

Řekl jsem, že jsem Leea potkal na Mercedes Street a že tam jsme se seznámili. Poslouchal jsem jeho řeči o zlu fašisticko imperialistické Ameriky a báječném socialistickém státu, který se objeví na Kubě. Kuba byla ideální, to říkal. Rusko převzali neschopní byrokrati, a proto také odešel. Na Kubě byl strýček Fidel. Lee nikdy neřekl naplno, že strýček Fidel kráčí po vodách, ale naznačoval to.

„Podle mě byl cvok, ale měl jsem rád jeho rodinu.“ To byla pravda. Jeho rodinu jsem měl opravdu rád a skutečně jsem ho považoval za cvoka.

„Jak se vůbec stane, že profesionální učitel jako vy bydlí v tak špinavé čtvrti Fort Worthu?“ zeptal se Fritz.

„Pokoušel jsem se napsat román. Zjistil jsem, že mi to nejde, když učím na škole. Mercedes Street byla žumpa, ale bylo tam lacino. Myslel jsem, že knížka mi zabere nejméně rok, což znamenalo, že dám úsporám zabrat. Když mě sousedi hodně deprimovali, představoval jsem si, že bydlím v pařížské mansardě.“

Fritz: „Byly součástí vašich úspor i peníze, které jste vyhrál u bookmakerů?“

Já: „V tomto bodě využiji práv podle pátého dodatku.“

Tomu se Will Fritz skutečně zasmál.

Hosty: „Takže jste se seznámil s Oswaldem a spřátelil se s ním.“

„Relativně spřátelil. Nemůžete se doopravdy spřátelit s cvokem. Aspoň já ne.“

„Pokračujte.“

Lee a jeho rodina se odstěhovali, já zůstal. Pak jednoho dne, zčistajasna, mi zavolal a řekl, že s Marinou žijí na Elsbeth Street v Dallasu. Říkal, že je to lepší čtvrť a nájemné je laciné a bytů je spousta. Řekl jsem Fritzovi a Hostymu, že už jsem tou dobou měl Mercedes Street plné zuby, takže jsem zajel do Dallasu, zašel s Leem do bufetu u Woolworthe na oběd a pak se prošel po okolí. Pronajal jsem si přízemní byt na West Neely Street číslo 214, a když se horní byt uvolnil, dal jsem vědět Leeovi. Abych mu tu laskavost trochu oplatil.

„Jeho ženě se byt na Elsbeth nelíbil,“ vysvětloval jsem. „Dům na West Neely Street byl hned za rohem a byl mnohem hezčí. Tak se nastěhovali.“

Netušil jsem, jak pečlivě to budou prověřovat, jak dobře bude sedět časová osa, nebo co jim mohla říci Marina, ale tohle pro mě nebude důležité. Potřeboval jsem jenom čas. Příběh, který bude aspoň trochu přijatelný, mi ten čas možná dá, zvlášť když agent Hosty měl dobrý důvod zacházet se mnou jako v rukavičkách. Kdybych rozhlásil, co vím o jeho vztahu s Oswaldem, mohl by zbytek kariéry strávit s mrznoucím zadkem ve Fargu.

„Pak se stalo něco, co mě zarazilo. To bylo v dubnu. Někdy kolem Velikonoc. Seděl jsem v kuchyni u stolu, pracoval na knize, když přijelo hodně nóbl auto – myslím, že cadillac –, a vystoupili z něho dva lidi. Muž a žena. Pěkně oblečení. Nesli nějakou plyšovou hračku pro Junie. To je…“

Fritz: „My víme, kdo je June Oswaldová.“

„Vyšli po schodech nahoru a já slyšel toho chlapíka – měl trochu německý přízvuk a dunivý hlas – slyšel jsem ho, jak říká ‚Lee, jak to, žes minul?‘“

Hosty se předklonil a oči měl tak vytřeštěné, že se mu málem nevešly do obličeje. „Cože?“

„Slyšel jste. Takže jsem se podíval do novin a hádejte co? Někdo čtyři nebo pět dní předtím vystřelil na jakéhosi penzionovaného generála. Důležitého pravičáka. Přesně ten druh chlapa, jaké Lee nenáviděl.“

„Co jste udělal?“

„Nic. Věděl jsem, že má pistoli – jednou mi ji ukazoval –, ale v novinách se psalo, že na Walkera se střílelo z kulovnice. Kromě toho jsem se tehdy věnoval především své dívce. Ptali jste se, proč měla v kabelce nůž. Odpověď je prostá: bála se. Ji také někdo napadl, jenže ne pan Roth. Zaútočil na ni bývalý manžel. Hodně ji znetvořil.“

„Viděli jsme tu jizvu,“ řekl Hosty, „a máte naši upřímnou soustrast, Ambersone.“

„Děkuji vám.“ Moc soustrastně se netváříš, pomyslel jsem si. „Ten nůž, který měla u sebe, byl ten, který na ni vzal její bývalý – jmenoval se John Clayton. Nosila ten nůž všude s sebou.“ Vzpomněl jsem si, jak říkala Pro všechny případy. A vzpomněl jsem si také, jak říkala Tohle je nutná sebeobrana.

Na chvíli jsem si zakryl rukama obličej. Čekali. Pak jsem ruce spustil do klína a pokračoval monotónním hlasem jako detektiv Joe Friday. Pouze fakta, madam.

„Byt na West Neely jsem si držel, ale skoro celé léto jsem strávil v Jodie, abych se mohl starat o Sadie. Na knihu jsem skoro rezignoval a přemýšlel jsem o tom, že znovu požádám o místo na denholmské konsolidované. Pak jsem narazil na Akivu Rotha a jeho pacholky. Tak jsem skončil v nemocnici. Když mě propustili, šel jsem do rehabilitačního střediska Eden Fallows.“

„Já vím,“ řekl Fritz. „Je to takový asistovaný bydlení.“

„Ano, a hlavní asistentku mi dělala Sadie. Já se o ni staral, když ji pořezal manžel. Ona se o mě starala, když mě zmlátil Roth a jeho kumpáni. Život se někdy otočí. Tvoří… já nevím… jakousi harmonii.“

„Všechno má svůj důvod,“ řekl Hosty vážně a já měl v tu chvíli chuť vrhnout se na něj přes stůl a vrazit pěst do toho jeho brunátného masitého obličeje. Ne proto, že by neměl pravdu. Dle mého skromného mínění skutečně všechno má svůj důvod, ale líbí se nám ty důvody? Málokdy.

„Ke konci října mi doktor Perry dovolil jezdit na krátké vzdálenosti.“ To byla pustá lež, ale to si u Perryho nebudou moci nějakou dobu ověřit, a jestli budou do mě investovat jako do nefalšovaného amerického hrdiny, možná to nebudou ověřovat vůbec. „V úterý tento týden jsem jel do Dallasu podívat se do bytového domu na West Neelly. Byl to jen takový nápad. Chtěl jsem zjistit, jestli se mi při pohledu na to místo něco nevybaví.“

Do West Neely jsem skutečně jel, ale vylovit revolver zpod verandy.

Potom jsem se rozhodl, že si u Woolworthe dám oběd, přesně jako za starých časů. A koho jsem to neviděl u stolku jako Leea, jak si dává tuňákový sendvič. Přisedl jsem si a zeptal se ho, jak to jde, a tehdy mi řekl, že FBI ho obtěžuje, i jeho ženu. Řekl ‚Naučím ty parchanty, aby si se mnou nezahrávali, Georgi. Jestli se budeš v pátek odpoledne dívat na televizi, možná něco uvidíš.‘

„No teda,“ utrousil Fritz. „Spojil jste si to s prezidentskou návštěvou?“

„Nejdřív ne. Nikdy jsem moc nesledoval, co Kennedy dělá. Jsem republikán.“ Dvě lži za cenu jedné. „Kromě toho Lee rovnou spustil na svoje oblíbené téma.“

Hosty: „Kuba.“

„Správně. Kuba a viva Fidel. Ani se nezeptal, proč kulhám. Byl úplně zaujatý sám sebou, víte? Ale to byl prostě Lee. Koupil jsem mu vaječný pudink – páni, ten mají u Woolworthe dobrý, a jenom za čtvrťák – a zeptal se ho, kde pracuje. Řekl mi, že v knižním velkoskladu na Elm Street. Usmíval se při tom od ucha k uchu, jako by vykládání náklaďáků a nošení beden byla největší výhra na světě.“

Většinou jsem to jeho žvanění pouštěl jedním uchem tam a druhým ven, pokračoval jsem, protože mě bolela noha a začínala mě znovu bolet i hlava. Odjel jsem do Eden Fallows a zdříml si. Ale když jsem se probudil, znovu se mi vybavil vtípek toho německého chlapíka o tom, jak Lee minul. Pustil jsem si televizi a oni tam mluvili o prezidentově návštěvě. Tehdy jsem si začal dělat opravdu starosti. Probral jsem se hromadou novin v obývacím pokoji, našel trasu kolony a viděl, že vede přímo kolem knižního skladu.

„Celou středu jsem si to přemílal v hlavě.“ Byli předklonění nad stolem a hltali každé slovo. Hosty si dělal poznámky, aniž se díval do notesu. Zajímalo by mě, jestli je dokázal později přečíst. „Říkal jsem si Možná to opravdu myslí vážně. Pak jsem si řekl Ne,Lee má vždycky spoustu řečí, ale skutek utek. A takhle pořád dokola. Včera ráno jsem zavolal Sadie, všechno jí to vypověděl a zeptal se jí, co si o tom myslí. Zavolala Dekeovi – Dekeovi Simmonsovi, tomu, jak jsem říkal, že jí byl náhradním otcem –, a pak mi zavolala zpátky. Řekla, že bych to měl oznámit na policii.“

Fritz řekl: „Nechci vám nějak jitřit rány, synu, ale kdybyste to udělal, vaše dívka by byla stále naživu.“

„Počkejte. Neslyšeli jste všechno.“ Samozřejmě ani já ne. Vymýšlel jsem si stravitelná sousta teprve za pochodu. „Řekl jsem jí i Dekeovi, že žádná policie, protože jestli je Lee nevinný, tak tohle by byl jeho konec. Musíte si uvědomit, že ten chlap se taktak držel nad vodou. Mercedes Street byla hrozná díra a West Neely jenom o trochu lepší, ale mně to vyhovovalo – jsem svobodný a na starosti jsem měl jenom svoji knížku. A v bance trochu peněz. Jenže Lee měl krásnou manželku a dvě dcery, ta druhá se narodila teprve nedávno, a on jim dokázal sotva zajistit střechu nad hlavou. Nebyl to špatný chlap…“

V tu chvíli jsem pocítil nutkání sáhnout si na nos a ověřit, jestli mi neroste.

„… ale všechno dokázal prvotřídně posrat, odpusťte mi ten výraz. Kvůli těm svým šíleným ideám si nedokázal udržet práci. Říkal, že jakmile si něco sežene, objeví se tam FBI a všechno mu podělá. Prý se mu to stalo v té tiskárně.“

„To je kec,“ ozval se Hosty. „Ten kluk dával vinu všem okolo za problémy, které si dělal sám. Ale v něčem se shodujeme, Ambersone. Dokázal si všechno prvotřídně posrat a je mi líto jeho ženy a dětí. Sakra líto.“

„Jo? To vás šlechtí. No, prostě on měl tehdy práci a já nechtěl, aby ji ztratil, jestli si jenom pouštěl hubu na špacír. Na to on byl specialista. Řekl jsem Sadie, že zítra zajedu do toho knižního skladu – vlastně dneska –, jenom se na něho kouknout. Sadie chtěla jet se mnou. To jsem jí tedy nedovolil, protože kdyby Leeovi opravdu přeskočilo a mínil něco udělat, mohla by být v nebezpečí.“

„A vám připadalo, že mu přeskočilo, když jste s ním byl na tom obědě?“ zeptal se Fritz.

„Ne, to mi přišel úplně v klidu, ale to on byl vždycky.“ Naklonil jsem se k němu. „Chci, abyste si tohle vyslechl velmi pozorně, detektive Fritzi. Věděl jsem, že Sadie chce jít se mnou, ať jí říkám, co chci. Poznal jsem jí to na hlase. Takže jsem práskl do bot. Udělal jsem to, abych ji ochránil. Pro všechny případy.“

A tohle byl jasný případ nutné sebeobrany, zašeptala mi Sadie v hlavě. Bude tam žít, dokud ji znovu neuvidím živou. Přísahal jsem, že to tak bude, ať se stane cokoliv.

„Myslel jsem, že přenocuji v hotelu, ale ty byly plné. Tak jsem si vzpomněl na Mercedes Street. Klíč od bytu v čísle 2706 už jsem vrátil, ale pořád jsem měl klíč k číslu 2703, kde bydlel Lee. Dal mi ho, abych mu tam mohl chodit zalévat kytky.“

Hosty: „On měl kytky?“

Stále jsem soustředil pozornost na Willa Fritze. „Sadie se polekala, když zjistila, že jsem z Eden Fallows zmizel. Deke si dělal starosti taky. Takže přece jenom zavolal na policii. Nejednou, ale několikrát. A pokaždé mu policajt, který jeho hovor vzal, řekl, ať přestane žvanit, a zavěsil mu. Nevím, jestli se někdo namáhal tyhle hovory zaznamenávat, ale Deke vám to potvrdí, a on nemá důvod lhát.“

Teď zrudl Fritz. „Kdybyste věděl, kolik výhrůžných telefonátů jsme měli…“

„To vám věřím. A málo lidí. Hlavně mi neříkejte, že kdybychom zavolali na policii, Sadie by stále žila. Tohle mi neříkejte, ano?“

Neřekl vůbec nic.

„Jak vás našla?“ zeptal se Hosty.

V tomhle jsem nemusel lhát, a taky jsem nelhal. Potom se však zeptali na cestu z Mercedes Street ve Fort Worthu ke knižnímu velkoskladu v Dallasu. V téhle části mého příběhu číhalo nejvíc nebezpečí. Kovboj ze studebakeru mi starosti nedělal. Sadie ho řízla, ale až poté, co se jí pokusil ukrást kabelku. To auto mlelo z posledního a měl jsem pocit, že ten kovboj na sebe ani nebude upozorňovat tím, že ohlásí jeho krádež. Samozřejmě jsme ukradli ještě jedno auto, ale vzhledem k tomu, jak naléhavá byla naše věc, policie určitě v této věci nevznese obvinění. Tisk by je ukřižoval, kdyby to zkusili. Starosti mi dělal červený chevrolet, ten s křidélky na zadních blatnících podobných ženskému obočí. Kufr s několika zavazadly by se dal vysvětlit, už jsme měli za sebou několik neslušných víkendů v bungalovech Candlewood. Ale kdyby se podívali do notesu Ala Templetona…, na to jsem nechtěl ani pomyslet.

Na dveře výslechové místnosti kdosi letmo zaklepal a dovnitř strčil hlavu jeden z policistů, kteří mě přivezli na policejní stanici. Když seděl za volantem hlídkového vozu a když se se svým parťákem probíral mými osobními věcmi, vypadal nepřístupně a nebezpečně, muž zákona jako vystřižený z detektivky. Ale teď, když byl nejistý a vykulený vzrušením, jsem viděl, že je mu nejvýš třiadvacet a stále se potýká se zbytky pubertální akné. Za ním jsem viděl spoustu lidí – některé v uniformě, jiné v civilu – a ti všichni natahovali krk, aby mě viděli. Fritz a Hosty se netrpělivě otočili k nevítanému příchozímu.

„Pánové, nerad vyrušuji, ale pan Amberson má telefon.“

Hostymu zrudly masité tváře plnou silou. „Synku, my jsme tu uprostřed výslechu. Nezajímá mě to, i kdyby mu volal prezident Spojených států.“

Policista polkl. Ohryzek mu poskočil nahoru a dolů jako opice na klacku. „Ehm, pánové, on to je prezident Spojených států.“

Zdálo se, že je to přece jen zajímá.

7

Odvedli mě chodbou do kanceláře náčelníka Curryho. Fritz mě držel pod jednou paží a Hosty pod druhou. Když tak mezi sebou nadzvedávali polovinu mé váhy, skoro jsem nekulhal. Byli tam reportéři, televizní kamery a obrovské reflektory, které určitě zvýšily teplotu na pětatřicet stupňů. Tihle lidé – jen o maličko lepší než paparazzi – neměli na policejní stanici co dělat, když šlo o pokus o atentát, ale mě to nepřekvapilo. V jiné časové linii se nacpali dovnitř po Oswaldově zatčení, a také je nikdo nevyhodil. Pokud jsem věděl, nikoho to ani nenapadlo.

Hosty a Fritz se s kamenným obličejem prodírali tou skrumáží. Otázky pršely jak na ně, tak na mě. Hosty zařval: „Pan Amberson poskytne prohlášení, jakmile úřadům sdělí veškeré své informace!“

„Kdy?“ zakřičel kdosi.

„Zítra, pozítří, možná příští týden!“

Všichni zasténali. To vyloudilo Hostymu na tváři úsměv.

„Možná příští měsíc. V tuhle chvíli na něj u telefonu čeká prezident Kennedy, takže všichni couvnout!“

Couvli a štěbetali jako straky.

Jediné chladicí zařízení v kanceláři náčelníka Curryho představoval větrák na poličce, ale proud vzduchu mi připadal po výslechové místnosti a novinářské mikrovlnce jako rajský vánek. Na podložce na stole leželo velké černé telefonní sluchátko. Vedle něj složka nadepsaná LEE H. OSWALD. Byla tenká.

Zvedl jsem sluchátko. „Haló?“

Z nosového hlasu s novoanglickým přízvukem, který odpověděl, mě zamrazilo v zádech. Tohle byl muž, který by teď ležel na stole v márnici, nebýt Sadie a mě. „Pan Amberson? Tady je Jack Kennedy. Já… eh… vyrozuměl jsem, že moje manželka a já vám… eh… vděčíme… eh… za život. Také jsem vyrozuměl, že jste přišel o někoho vám velmi drahého.“ Drahého zaznělo jako draéo, jak jsem to slýchal v dětství.

„Jmenovala se Sadie Dunhillová, pane prezidente. Zastřelil ji Oswald.“

„Je mi to velice líto, upřímnou… eh… soustrast, pane Ambersone. Mohu vám říkat Georgi?“

„Jestli chcete.“ Pomyslel jsem si: Tenhle rozhovor není skutečný. Je to sen.

„Její země ji zahrne díky… a bude truchlit s vámi. Dovolte mi… eh…, abych to učinil jako první.“

„Děkuji vám, pane prezidente.“ Hrdlo se mi svíralo a skoro jsem jen šeptal. Viděl jsem její oči, tak jasné, když mi umírala v náručí. Jakeu, jak jsme tancovali. Zajímají prezidenty takové věci? Vědí o nich vůbec? Ti nejlepší možná ano. Možná proto slouží.

„Ještě je tu… eh… někdo jiný, kdo vám chce poděkovat, Georgi. Manželka tu zrovna teď není, ale… eh… má v úmyslu vám dnes večer zatelefonovat.“

„Pane prezidente, já si však nejsem jist, kde dnes večer budu.“

„Ona vás najde. Je velice… eh… odhodlaná, když chce někomu poděkovat. Teď mi ale povězte, Georgi, jak se máte vy?“

Pověděl jsem mu, že dobře, což však nebyla pravda. Slíbil mi, že se velice brzy uvidíme v Bílém domě, a já mu poděkoval, ale nemyslel jsem si, že se nějaká návštěva v Bílém domě uskuteční. Během celého toho snového rozhovoru, zatímco mi větrák foukal do zpoceného obličeje a matné sklo ve dveřích náčelníka Curryho zářilo nepřirozeným světlem televizních reflektorů čekajících venku, mi mozkem tepala tři slova.

Jsem v bezpečí. Jsem v bezpečí. Jsem v bezpečí.

Prezident Spojených států zavolal z Austinu, aby mi poděkoval za záchranu života, a já byl v bezpečí. Mohl jsem udělat, co jsem potřeboval.

8

Pět minut poté, co jsem zakončil svoji surrealistickou konverzaci s Johnem Fitzgeraldem Kennedym, mě Hosty a Fritz dostrkali po zadním schodišti do garáže, kde by byl Oswalda zastřelil Jack Ruby. Tehdy byla garáž přecpaná lidmi, kteří čekali, až budou vraha převážet do okresního vězení. Teď tu bylo prázdno, takže naše kroky zněly ozvěnou. Moji tělesní strážci mě odvezli do hotelu Adolphus a nijak mě nepřekvapilo, když jsem zjistil, že jsem dostal stejný pokoj, v jakém jsem bydlel, když jsem poprvé přijel do Dallasu. Všechno, co se točí, se také otočí, říká se, a i když jsem nikdy nepřišel na to, kdo jsou ti tajemní mudrcové, kteří na něco takového přišli, měli rozhodně pravdu, pokud jde o cestování v čase.

Fritz mi řekl, že policisté rozestavení na chodbě a dole v hale jsou tu výlučně pro moji ochranu a aby ke mně nemohl tisk. (Ha ha). Pak mi potřásl rukou. Agent Hosty mi také potřásl rukou, a když to udělal, ucítil jsem, že z jeho dlaně do mé putuje čtvereček složeného papíru. „Trochu si odpočiňte,“ řekl. „Zasloužíte si to.“

Když odešli, papírek jsem rozložil. Byla to stránka z jeho notesu. Napsal na ni tři věty, nejspíš když jsem telefonoval s Jackem Kennedym.

Váš telefon je napíchnutý. Uvidíme se ve 21 h. Tohle spalte a popel spláchněte.

Spálil jsem ten lístek, stejně jako Sadie spálila ten můj, pak jsem zvedl telefon a rozšrouboval mluvítko. Uvnitř se k drátům tiskl malý modrý váleček velký asi jako tužková baterie. Pobavilo mě, když jsem uviděl japonské nápisy – připomnělo mi to starého známého Tichého Mikea.

Váleček jsem vykroutil, strčil do kapsy, znovu přišrouboval mluvítko a vytočil nulu. Operátorka se nadlouho odmlčela, když jsem řekl svoje jméno. Už jsem chtěl zavěsit a zkusit to znovu, když začala plakat a drmolit díky, že jsem zachránil prezidenta. Prý kdyby mohla něco udělat, kdyby mohl kdokoli z hotelu něco udělat, stačí zavolat, jmenuje se Marie a ona udělá cokoliv, aby mi poděkovala.

„Mohla byste začít tím, že mi spojíte hovor do Jodie,“ řekl jsem a dal jí Dekeovo číslo.

„Samozřejmě, pane Ambersone. Bůh vám žehnej, pane. Spojuji váš hovor.“

Telefon dvakrát zadrnčel, pak to vzal Deke. Hlas měl zastřený a chraptivý, jako by se mu to nachlazení ještě zhoršilo. „Jestli je to další pitomý reportér…“

„Není, Dekeu. To jsem já. George.“ Odmlčel jsem se. „Jake.“

„Jakeu,“ řekl truchlivě a pak se rozbrečel i on. Čekal jsem a držel sluchátko tak pevně, až mě bolela ruka. Spánky mě prudce bolely. Den skomíral, ale světlo pronikající okny bylo pořád ještě příliš jasné. Z dálky jsem zaslechl rachot hromu. Nakonec řekl: „Nestalo se vám nic?“

„Ne. Ale Sadie…“

„Já vím. Bylo to ve zprávách. Slyšel jsem to, když jsem jel do Fort Worthu.“

Takže ta žena s kočárkem a řidič odtahového náklaďáku z benzinky Esso udělali, v co jsem doufal. Díky bohu. Ne že by mi to připadalo zase tak důležité, když jsem tak seděl a poslouchal, jak se ten starý smutný muž snaží ovládnout pláč.

„Dekeu, vyčítáte mi to? Pochopil bych, kdyby ano.“

„Ne,“ řekl nakonec. „Ani Ellie. Když si Sadie něco vzala do hlavy, udělala to. A když jste byl na Mercedes Street ve Fort Worthu, byl jsem to já, kdo jí řekl, jak vás najde.“

„Byl jsem tam.“

„Ten parchant ji střelil? Ve zprávách říkali, že jo.“

„Ano. Střílel po mně, ale ta moje špatná noha… Zakopl jsem o nějakou bednu a upadl. Sadie byla hned za mnou.“

„Kristepane.“ Jeho hlas trochu zesílil. „Ale umřela, když dělala správnou věc. To mě utěšuje. Vás by to taky mělo utěšovat.“

„Bez ní bych se tam vůbec nedostal. Kdybyste ji viděl, jak byla odhodlaná, jak statečná…“

„Kristepane,“ opakoval. Zaznělo to jako vzdech. Mluvil jako velice, velice starý muž. „Takže to všechno byla pravda. Všechno, co jste říkal. A všechno, co o vás říkala. Vy jste opravdu z budoucnosti, že?“

Jak jsem byl rád, že mám tu štěnici v kapse. Pochyboval jsem, že měli čas nasadit odposlouchávací zařízení přímo do pokoje, přesto jsem si zastínil ústa dlaní a ztišil hlas. „O tom před policií nebo novináři ani slovo.“

„Panebože, to ne!“ Už ta představa ho rozhořčila. „Už byste se nikdy volně nenadechl!“

„Jel jste napřed a vytáhl naše zavazadla z kufru chevroletu? I když…“

„To si pište. Věděl jsem, že je to důležité, protože jakmile jsem se to dozvěděl, věděl jsem, že vás budou podezírat.“

„Myslím, že se mi nic nestane,“ řekl jsem, „ale musíte otevřít můj kufřík a… máte spalovač odpadků?“

„Ano, za garáží.“

„V tom kufříku je modrý zápisník. Strčte ho do spalovače a spalte. Uděláte to pro mě?“ A pro Sadie. Oba na vás spoléháme.

„Ano. Udělám. Jakeu, upřímnou soustrast.“

„Já cítím totéž. Upřímnou soustrast vám i Ellie.“

„Tohle není fér!“ vybuchl. „Mě nezajímá, že je prezident, ale tohle není prostě fér!“

„Není,“ souhlasil jsem. „Ale, Dekeu, tady nešlo jenom o prezidenta. Šlo o všechno to zlé, co by se stalo, kdyby zemřel.“

„Myslím, že v tomhle mi bude muset stačit vaše slovo. Ale je to těžké.“

„Já vím.“

Uspořádají na střední škole vzpomínkové shromáždění pro Sadie, stejně jako pro Mimi? Samozřejmě. Televizní stanice pošlou reportéry s kamerami a v Americe nezůstane jediné oko suché. Ale až ta show skončí. Sadie bude pořád mrtvá.

Pokud to nezměním. Znamenalo by to projít tím vším znovu, ale kvůli Sadie to udělám. I když mi na oslavě, kde se seznámíme, věnuje jediný pohled a usoudí, že jsem pro ni moc starý (samozřejmě že udělám, co bude v mých silách, abych ji přesvědčil o opaku). Mělo to dokonce výhodu: když jsem teď věděl, že Lee byl opravdu osamělý střelec, nebudu muset čekat tak dlouho, abych odpravil ten jeho ubožácký zadek.

„Jakeu? Jste tam ještě?“

„Ano. A nezapomeňte o mně před ostatními mluvit jako o Georgeovi, ano?“

„Žádné strachy. Jsem sice starej, ale mozek mi ještě docela funguje. Uvidím vás ještě někdy?“

Ne, pokud mi agent Hosty řekne, co chci slyšet, pomyslel jsem si.

„Jestli ne, bude to znamenat, že všechno dopadlo výborně.“

„Tak dobře. Jakeu, Georgi… Ona… řekla něco nakonec?“

Nechtěl jsem mu říkat, jaká byla její poslední slova, to bylo soukromé, ale něco jsem mu mohl dát. Vyřídí to Ellie a ta to řekne všem Sadiiným přátelům v Jodie. Měla jich mnoho.

„Ptala se, jestli je prezident v pořádku. Když jsem jí řekl, že ano, zavřela oči a v klidu umřela.“

Deke začal znovu plakat. Obličej mě strašně bolel. Slzy by mi ulevily, ale oči jsem měl suché jako kámen.

„Sbohem,“ řekl jsem. „Sbohem, milý příteli.“

Jemně jsem zavěsil a dost dlouho seděl, ani se nepohnul, a pozoroval, jak rudé paprsky dallaského západu slunce pronikají oknem. Večer červánky, ráno vítr, říká stará pranostika, ale uslyšel jsem další zaburácení hromu. Za pět minut, když jsem se už trochu ovládl, jsem zvedl svůj odvšivený telefon a opět vytočil nulu. Pověděl jsem Marii, že si půjdu lehnout, a požádal ji, aby mě v osm hodin probudila. Také jsem ji poprosil, aby mi do té doby nepřepojovali žádné hovory.

„No, o to už je postaráno,“ vyhrkla vzrušeně. „Žádné příchozí hovory do vašeho pokoje, z příkazu policejního náčelníka.“ Klesla hlasem o rejstřík níž. „Byl to šílenec, pane Ambersone? Já vím, že musel být šílenec, ale bylo to na něm vidět?“

Vzpomněl jsem si na ty zuřivé oči a démonický škleb. „Ano,“ řekl jsem. „Naprosto zřetelně. Tak v osm hodin, Marie. Do té doby ať nikdo nevolá.“

Zavěsil jsem dřív, než stačila ještě něco říci. Pak jsem si zul boty (vyprostit levé chodidlo byl pomalý a bolestivý proces), lehl si na postel a zakryl si paží oči. Viděl jsem Sadie tančit madison. Viděl jsem Sadie, jak mi říká, abych šel dál: Milý pane, máte rád dorty? Viděl jsem ji ve svém náručí, její zářivé umírající oči upřené do mého obličeje.

Přemýšlel jsem o králičí noře a o tom, jak pokaždé, když ji použijete, dojde k úplnému resetu.

Nakonec jsem usnul.

9

Hostyho klepání se ozvalo přesně v devět. Otevřel jsem a on pomalu vešel dovnitř. V jedné ruce držel kufřík (ale ne můj kufřík, takže to bylo stále v pořádku). V druhé láhev šampaňského, dobrou značku, Moët et Chandon, s červenobílomodrou mašlí na hrdle. Vypadal hrozně unaveně.

„Ambersone,“ řekl.

„Hosty,“ odpověděl jsem.

Zavřel dveře, pak ukázal na telefon. Vytáhl jsem štěnici z kapsy a ukázal mu ji. Přikývl.

„Nejsou tu další?“ zeptal jsem se.

„Ne. Ta štěnice je od místních policajtů a teď je to náš případ. Příkazy přímo od Hoovera. Jestli se někdo bude na tu štěnici v telefonu ptát, našel jste ji sám.“

„Dobře.“

Zvedl šampaňské. „Pozornost ředitelství hotelu. Trvali na tom, abych to vzal nahoru. Chtělo by se vám připít na prezidenta Spojených států?“

Vzhledem k tomu, že moje krásná Sadie teď leží na stole v márnici, jsem neměl zájem připíjet vůbec na nic. Uspěl jsem, a ten úspěch mi teď v ústech chutnal jako popel.

„Ne.“

„Já taky ne, ale jsem sakra rád, že je naživu. Chcete vědět tajemství?“

„Jistě.“

„Volil jsem ho. Možná jsem jediný agent v celém úřadu, který ho volil.“

Nic jsem neřekl.

Hosty se usadil v jednom ze dvou křesel, která byla v pokoji, a dlouze, úlevně si oddychl. Postavil si kufřík mezi nohy a pak láhev otočil, aby si mohl přečíst etiketu. „Devatenáct set padesát osm. Znalci vína by nejspíš věděli, jestli to byl dobrý ročník, ale já osobně jsem spíš na pivo.“

„Já taky.“

„Tak to byste si mohl dát jednu Osamělou hvězdu, kterou vám schovávají dole. Je tam toho bedna a zarámovaný dopis, kde vám slibují bednu měsíčně až do konce života. A další šampaňské. Viděl jsem aspoň tucet lahví. Poslali je všichni od dallaské Obchodní komory až po Městskou radu pro turistiku. Máte tam barevnou televizi Zenith, ještě zabalenou v bedně, pečetní prsten z masivního zlata s rytinou prezidenta od klenotnictví Calloway, poukázku na tři nové obleky od dallaských pánských oděvů a spoustu dalších věcí, včetně klíče od města. Ředitelství vyhradilo pro tu nadílku pokoj v přízemí a tuším, že do rána budou muset vyhradit další. A toho jídla! Lidi nosí koláče, dorty, dušené maso, rostbífy, grilovaná kuřata a tolik mexického jídla, že by vám to vydrželo pět let. Odmítáme je a oni strašně neradi odcházejí, to vám povím. Před hotelem jsou ženy, které… no, řekněme, že sám Jack Kennedy by záviděl, a to je legendární proutník. Kdybyste věděl, co má ředitel ve složce o sexuálním životě toho chlapa, neuvěřil byste tomu.“

„Moje schopnost věřit by vás mohla překvapit.“

„Dallas vás miluje, Ambersone. Sakra, celá země vás miluje.“ Zasmál se. Smích přešel v kašel. Když pominul, zapálil si cigaretu. Pak se podíval na hodinky. „Od jednadvaceti hodin sedmi minut centrálního standardního času třiadvacátého listopadu 1963 jste oblíbený chlapec Ameriky.“

„A co vy, Hosty? Oblíbil jste si mě? A ředitel Hoover?“

Odložil cigaretu do popelníku po jediném potáhnutí, pak se předklonil a zabodl do mě zrak. Oči měl zapadlé hluboko mezi záhyby masa a působily unaveně, ale přesto byly velmi jasné a bystré.

„Podívejte se na mě, Ambersone. Přímo do očí. Pak mi řekněte, jestli jste v tom s Oswaldem jel, nebo nejel. A pěkně pravdu, protože já lež poznám.“

Vzhledem k tomu, že se proslavil tím, jak špatně odhadl Oswalda, jsem mu to nevěřil, ale věřil jsem, že on tomu věří. Takže jsem se mu upřeně podíval do očí a řekl: „Nejel.“

Chvíli nic neříkal. Pak vzdychl, posadil se normálně a vzal si zase cigaretu. „Ne. Je to tak.“ Vyfoukl nosem kouř. „Pro koho teda pracujete? CIA? Nebo Rusy? Mně osobně to tak nepřipadá, ale ředitel je přesvědčený, že Rusové by s radostí propíchli agenta, aby zabránili atentátu, který by zažehl mezinárodní incident. Možná i třetí světovou válku. Zvlášť až lidi zjistí, že Oswald byl nějaký čas v Rusku.“ Rusko vyslovil stejně jako telekazatel Hargis při vysílání. Možná si takhle představoval vtip.

Řekl jsem: „Nepracuji pro nikoho. Jsem obyčejný chlápek, Hosty.“

Ukázal na mě cigaretou. „Držte se toho.“ Otevřel kufřík a vytáhl složku ještě tenčí, než byla ta Oswaldova, kterou jsem zahlédl v Curryho kanceláři. Tahle složka bude moje a bude tloustnout, ale ne tak rychle, jak by se dělo v jedenadvacátém století plném počítačů.

„Před Dallasem jste byl na Floridě. V městečku Sunset Point.“

„Ano.“

„Působil jste jako suplent v sarasotském školství.“

„Správně.“

„Předtím jste podle nás strávil nějaký čas v… Derrenu? Jmenovalo se to Derren, v Maine?“

„Derry.“

„Tam jste dělal co přesně?“

„Tam jsem začal psát knihu.“

„Aha, a předtím?“

„Tak různě, chvíli tuhle, chvíli tamhle.“

„Kolik toho víte o záležitostech mezi mnou a Oswaldem, Ambersone?“

Mlčel jsem.

„Nemusíte se tak držet při zdi. Je to čistě mezi námi děvčaty.“

„Dost na to, abych způsobil potíže vám a vašemu řediteli.“

„Ledaže?“

„Vyjádřím to takhle. Velikost potíží, které vám způsobím, budou přímo úměrné velikosti potíží, které vy způsobíte mně.“

„Pokud jde o to působení potíží, bylo by fér říct, že co jste rozhodně nemohl vědět, to jste si vymyslel… v náš neprospěch?“

Nic jsem neřekl.

Začal, jako by mluvil sám pro sebe. „Nepřekvapuje mě, že píšete knihu. Měl jste se toho držet, Ambersone. Nejspíš by to byl bestseller. Protože jste ve vymýšlení báchorek zatraceně dobrej, to musím uznat. Dnes odpoledne jste byl docela přesvědčivej. A víte věci, po kterých vám nic není, což nás zase vrací k domněnce, že zdaleka nejste soukromej občan. No tak, kdo vám co nakukal? Angleton z Firmy? Byl to on, že? Ten mazanej parchant.“

„Jsem to jenom já,“ řekl jsem, „a nejspíš toho nevím tolik, kolik si myslíte. Ale vím dost, aby FBI vypadala špatně. Například jak mi Lee řekl, že to vybalil naplno a řekl vám, že se chystá zastřelit Kennedyho.“

Hosty típl cigaretu tak prudce, že vylétl obláček jisker. Některé mu přistály na hřbetu ruky, ale on je zřejmě necítil. „To je zasraná lež!“

„Já vím,“ řekl jsem. „A povím ji, ani nehnu brvou. Jestli mě k tomu donutíte. Už se vynořil nápad, že se mě zbavíte, Hosty?“

„Ušetřete mě komiksových blbostí. My lidi nezabíjíme.“

„To říkejte bratrům Diemovým ve Vietnamu.“

Díval se na mě jako člověk na zdánlivě neškodnou myš, která ho najednou kousla. A má velké zuby. „Jak víte, že Amerika má vůbec něco společného s bratry Diemovými? Podle toho, co jsem četl v novinách, máme čisté ruce.“

„Nebudeme odbočovat od tématu. Jde o to, že momentálně jsem příliš populární na to, abyste mě zabili. Nebo se pletu?“

„Nikdo vás nechce zabít, Ambersone. A nikdo nechce dělat díry do té vaší historky.“ Nevesele se uchechtl. „Kdybychom s něčím takovým začali, celé by se to rozpadlo. Je to strašně řídké.“

„Vymýšlet si bajky na počkání byla její specialita,“ řekl jsem.

„Co?“

„H. H. Munro. Známý též jako Saki. Povídka se jmenuje ‚Otevřené okno.‘ Vyhledejte si ji. Je velice poučná, pokud jde o umění impulzivně tvořit kraviny.“

Pozorně si mě prohlížel a jeho mazaná očka vypadala ustaraně. „Vůbec vám nerozumím. To mi vadí.“ Na západě, někde nad Midlandem, kde naftové vrty bez ustání čerpají a plynové pochodně stíní hvězdy, znovu zaburácel hrom.

„Co po mně chcete?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že když jdeme po vaší stopě dál, z Derrenu nebo Derry, či jak se to tam jmenuje, najdeme… nic. Jako byste se tu vynořil přímo ze vzduchu.“

To bylo tak blízko pravdy, že mi skoro vyrazil dech.

„My po vás chceme, abyste se vrátil přesně do té nicoty, odkud jste přišel. Pochybné plátky zamilované do skandálu jako obvykle rozjedou odporné spekulace a konspirační teorie, ale můžeme vám zaručit, že z toho vyjdete docela slušně. Tedy pokud vás něco takového vůbec zajímá. Marina Oswaldová vaši verzi podpoří do posledního písmene.“

„Chápu to tak, že už jste s ní mluvili.“

„Chápete to správně. Ví, že ji deportujeme, pokud se nebude držet pravidel. Pánové od tisku na vás neměli moc dobrý výhled. Na fotkách, které se objeví zítra v novinách, budou jenom rozmazané fleky.“

Věděl jsem, že má pravdu. Před kamerami jsem se objevil jenom na chvíli, když jsme rychle procházeli chodbou do kanceláře náčelníka Curryho, a Fritz a Hosty, oba urostlí chlapi, mě drželi pod pažemi a blokovali nejlepší záběry. Navíc jsem měl sklopenou hlavu, protože mě oslňovala světla. V Jodie měli spoustu mých fotografií – dokonce portrét v ročence, když jsem učil na plný úvazek –, ale tohle byla doba dávno před JPEG, a dokonce faxy, takže bude trvat do úterka nebo středy příštího týdne, než je najdou a publikují.

„Mám pro vás příběh,“ řekl Hosty. „Máte rád příběhy, ne? Třeba jako to ‚Otevřené okno‘?“

„Jsem učitel angličtiny. Příběhy miluju.“

„Tenhleten George Amberson je po ztrátě přítelkyně tak ochromený žalem…“

„Snoubenky.“

„Tak snoubenky, to je ještě lepší. Žal ho tak zasáhne, že se vykašle na všechnu práci a prostě zmizí. Nechce mít nic společného s publicitou, šampaňským zadarmo, medailemi od prezidenta ani průvody s konfetami. Chce jenom vypadnout a oplakávat svoji snoubenku v ústraní. Takový příběh Američani milují. Každou chvíli dávají nějaký v televizi. Místo ‚Otevřené okno‘ se to bude jmenovat ‚Skromný hrdina‘. A jeden agent FBI je ochotný potvrdit každé slovo, a dokonce přečíst prohlášení, které jste po sobě zanechal. Co tomu říkáte?“

Znělo mi to jako rajská hudba, ale zachoval jsem pokerový obličej. „Musíte si být strašně jistí, že dokážu zmizet.“

„To jsme.“

„A myslíte to opravdu vážně, když mi říkáte, že nezmizím na dně řeky Trinity dle příkazu ředitele?“

„Nic takového.“ Usmál se. Mělo mě to uklidnit, ale spíš mi to připomnělo jednu hlášku z mých pubertálních časů: Neboj se, neotěhotníš, ve čtrnácti jsem měl příušnice.

„Protože bych si tu mohl nechat malou pojistku, agente Hosty.“

Jedno víčko mu zaškubalo. Byla to jediná známka toho, že ho ta představa stresuje. „Myslíme si, že můžete zmizet, protože věříme… Řekněme prostě, že byste si mohl zavolat asistenci, jakmile budete mimo Dallas.“

„Žádná tisková konference?“

„To je to poslední, co chceme.“

Znovu otevřel kufřík. Vytáhl z něj žlutý kancelářský blok. Podal mi ho a k tomu vytáhl z náprsní kapsy pero. „Napište mi dopis, Ambersone. Najdu ho já a Fritz, až vás sem zítra ráno přijdeme vyzvednout, ale můžete to nadepsat ‚tomu, koho se to týká‘. Napište to dobře. Napište to geniálně. To zvládnete, ne?“

„Jistě,“ řekl jsem. „Vymýšlet si bajky na počkání je moje specialita.“

Nevesele se zazubil a zvedl láhev šampaňského. „Možná bych si tohohle trochu dal, zatímco si budete vymýšlet. Pro vás to stejně není. Budete mít nabitou noc. Bude to dálka, než někde složíte hlavu, a tak vůbec.“

10

Psal jsem pečlivě, ale netrvalo to dlouho. V takovémto případě (ne že by v dějinách celého světa nastal přesně takovýto případ) podle mě platí, že čím kratší, tím lepší. Měl jsem na paměti Hostyho ideu Skromného hrdiny. Byl jsem velice rád, že jsem měl předtím možnost se pár hodin vyspat. Ta trocha odpočinku, kterou jsem si zařídil, byla prošpikována hrozivými sny, ale hlavu jsem měl poměrně čistou.

Než jsem skončil, Hosty byl u třetí sklenky bublinek. Vytáhl z kufříku spoustu věcí a rozestavil je po kávovém stolku. Podal jsem mu blok a on začal číst, co jsem napsal. Venku znovu zahřmělo a noční nebe nakrátko ozářil blesk, ale podle mě byla bouře stále daleko.

Zatímco četl, prohlížel jsem si věci na kávovém stolku. Byly tam moje timexy, což byla jedna položka, kterou mi z nějakého důvodu nevrátili s ostatními osobními věcmi, když jsme odcházeli z policejní stanice. Pak tam ležely brýle s rohovinovou obroučkou. Zvedl jsem je a zkusil si je. Místo čoček měly obyčejné sklo. Pak tam byl klíč s dutým dříkem místo zubů. Obálka se zhruba tisíci dolary v použitých dvackách a padesátkách. Síťka na vlasy. A bílá dvoudílná uniforma – kalhoty a tunika. Bavlněná látka vypadala téměř průsvitná, podobně řídký připadal Hostymu můj příběh.

„Ten dopis je dobrý,“ řekl Hosty a blok odložil. „Působíte trochu smutně, jako Richard Kimball v Uprchlíkovi. Viděl jste to?“

Viděl jsem film s Tommym Leem Jonesem, ale tohle byla sotva vhodná chvíle o tom začínat. „Ne.“

„Budete uprchlík, jak se patří, ale jenom před tiskem a americkou veřejností, která bude chtít vědět o vás všechno počínaje značkou džusu, jaký ráno pijete, až po míru v pase u spodního prádla. Váš příběh je zajímavý lidsky, Ambersone, ale policii do vás nic není. Svoji přítelkyni jste nezastřelil a nezastřelil jste ani Oswalda.“

„Snažil jsem se. Kdybych neminul, mohla stále žít.“

„Tohle bych vám moc nevyčítal. Tam nahoře to byla velká hala a osmatřicítka není na dálku moc přesná.“

Pravda. Musíte se dostat na patnáct metrů. Tak mi to řekli, a nejednou. Ale neřekl jsem to. Myslel jsem si, že moje krátká známost se zvláštním agentem Jamesem Hostym je skoro u konce. V podstatě jsem se nemohl dočkat.

„Jste volný. Stačí, když se dostanete někam, kde vás vaši lidi vyzvednou a odletí s váma do špionský nezemě. Zvládnete to?“

Nezemě byla v mém případě králičí díra, která mě přenese o čtyřicet osm let do budoucnosti. Za předpokladu, že tam ta díra pořád je.

„Věřím, že budu v pořádku.“

„To byste měl, protože jestli se nás pokusíte poškodit, vrátím vám to dvojnásobně. Pan Hoover… Řekněme prostě, že ředitel neodpouští.“

„Povězte mi, jak se dostanu z hotelu.“

„Oblečete se do bílýho jako kuchař, nasadíte brýle a síťku na vlasy. Ten klíč je od služebního výtahu. Zaveze vás do B-1. Projdete rovně kuchyní a pak ven zadními dveřmi. Zatím mě sledujete?“

„Ano.“

„Tam na vás bude čekat naše služební auto. Nasedněte dozadu. S řidičem nemluvte. Tohle není žádná zábavní limuzína. Odjedete na autobusové nádraží. Váš řidič vám může nabídnout jednu ze tří jízdenek: do Tampy v jedenáct čtyřicet, Little Rocku v jedenáct padesát, nebo Alburqueque za deset půl jedné. Nechci vědět, která to bude. Vám stačí vědět, že tam naše spojení končí. Bude čistě na vás, abyste zmizel z dohledu. A samozřejmě i na tom, pro koho pracujete.“

„Samozřejmě.“

Zazvonil telefon. „Jestli je to nějaký chytrák od novin, který si našel cestičku, jak se sem dovolat, tak se ho zbavte,“ zavrčel Hosty. „A jestli jenom ceknete, že jsem tady, podříznu vám krk.“

Napadlo mě, že v tomhle žertuje, ale nebyl jsem si úplně jistý. Zvedl jsem telefon. „Nevím, kdo to je, ale jsem už hrozně unavený, takže…“

Zadýchaný hlas na druhém konci řekl, že mě nezdrží dlouho. Hostymu jsem neslyšně naznačil Jackie Kennedyová. Kývl a nalil si ještě trochu šampaňského. Otočil jsem se, jako bych svými zády dokázal Hostymu zabránit, aby rozhovor slyšel.

„Paní Kennedyová, opravdu jste mi nemusela volat,“ řekl jsem, „ale každopádně je pro mě čest, že vás slyším.“

„Chtěla jsem vám poděkovat za to, co jste udělal,“ řekla. „Vím, že manžel vám už mým jménem poděkoval také, ale… pane Ambersone…“ První dáma se rozplakala. „Chtěla jsem vám poděkovat jménem našich dětí, které dnes večer mohly po telefonu popřát své matce a otci dobrou noc.“

Carolyn a John-John. Ti mi do té chvíle vůbec nepřišli na mysl.

„Paní Kennedyová, opravdu nemáte zač.“

„Vyrozuměla jsem, že ta mladá žena, která zemřela, se měla stát vaší manželkou.“

„Je to tak.“

„Musíte být zničený žalem. Prosím, přijměte mou soustrast – vím, že to nestačí, ale nic jiného vám nemohu nabídnout.“

„Děkuji vám.“

„Kdybych to mohla změnit… Kdybych nějak dokázala vrátit čas zpět…“

Ne, pomyslel jsem si. To je moje práce, paní Jackie.

„Rozumím. Děkuji vám.“

Ještě chvíli jsme si povídali. Tento hovor byl mnohem obtížnější než s Kennedym na policejní stanici. Částečně proto, že tamten mi připadal jako sen a tento ne, ale hlavně si myslím, že v tom byl zbytek strachu, který jsem zaslechl v hlase Jacqueline Kennedyové. Opravdu se zdálo, že pochopila, jak těsně vyvázli. On byl zřejmě přesvědčený, že to byla šťastná náhoda, že je dítětem štěstěny, a možná že je dokonce nesmrtelný. Ke konci rozhovoru jsem si vzpomněl a požádal ji, aby se postarala o to, aby manžel přestal jezdit v otevřeném autě po celou dobu, co bude v prezidentském úřadu.

Řekla, že s tím mohu počítat, pak mi ještě jednou poděkovala. Řekl jsem jí ještě jednou, že nemá zač, a pak jsem zavěsil. Když jsem se otočil, viděl jsem, že mám pokoj jen pro sebe. Někdy během rozhovoru s Jacqueline Kennedyovou Hosty odešel. Zůstaly po něm jenom dva nedopalky v popelníku, nedopitá sklenka šampaňského a další načmáraný vzkaz, který ležel vedle žlutého bloku s mým dopisem určeným „tomu, koho se to týká“.

Zbavte se té štěnice, než pojedete na to nádraží, stálo tam. A pod tím: Hodně štěstí, Ambersone. Je mi velice líto, že vás potkala taková ztráta. H.

Možná bylo, ale lítost nic nestojí, že? Lítost absolutně nic nestojí.

11

Oblékl jsem se za kuchtíka a sjel do B-1 výtahem, který voněl slepičí polévkou, grilovací omáčkou a Jackem Danielsem. Když se otevřely dveře, rázně jsem prošel kuchyní plnou páry a vůní. Myslím, že se po mně nikdo ani neohlédl.

Vyšel jsem ven do uličky, kde se pár bezdomovců probíralo popelnicí. Ani ti se na mě nepodívali, i když zvedli hlavu, když nebe na okamžik prozářil blesk. Před ústím uličky čekal s nastartovaným motorem nenápadný ford sedan. Nasedl jsem dozadu a jeli jsme. Muž za volantem řekl jedinou větu, než jsme zastavili u stanice Greyhoundu: „Vypadá to na déšť.“

Nabídl mi tři jízdenky jako ubohou postupku. Vzal jsem si tu do Little Rocku. Měl jsem asi hodinu. Vešel jsem do obchodu s dárky a koupil si laciný kufr. Jestli všechno půjde dobře, nakonec do něj budu mít co dát.

Nebudu toho potřebovat mnoho. Všechno možné oblečení jsem měl ve svém domě v Sabattusu, a i když se toto bydliště nacházelo skoro padesát roků v budoucnosti, doufal jsem, že se tam dostanu dřív než za týden. Takový paradox by se mohl líbit Einsteinovi a moji unavenou, truchlící mysl vůbec nenapadlo, že kvůli motýlímu efektu to skoro jistě už nebude moje budoucnost. Pokud vůbec nějaká bude.

Také jsem si koupil noviny, zvláštní vydání Heraldu. Byla tam jediná fotografie, kterou možná pořídil spíš profesionál než náhodný divák, který měl štěstí. Byl na ní Kennedy skloněný nad ženou, s níž jsem nedávno mluvil, nad ženou, která neměla na svém růžovém kostýmku žádné krvavé skvrny, když si ho večer konečně svlékla.

John F. Kennedy chrání manželku vlastním tělem, zatímco prezidentská limuzína uhání pryč od místa, kde téměř došlo k národní katastrofě, hlásal popisek. Nad fotkou byl šestatřicetibodový titulek. Měl dost místa, protože byl jednoslovný:

ZACHRÁNĚN!

Otočil jsem na stranu dvě a tam se mi naskytl jiný obrázek. Byla na něm Sadie a vypadala nemožně mladá a nemožně krásná. Usmívala se. Mám celý život před sebou, říkal ten úsměv.

Seděl jsem na jedné z laťkových židliček, zatímco kolem mě proudili pozdně noční cestující, plakaly děti, vojáci s cestovními pytli se smáli, obchodníci si nechali leštit boty a tlampače nad námi oznamovaly příjezdy a odjezdy. Pečlivě jsem noviny přeložil kolem okrajů té fotografie, abych ji mohl ze stránky vytrhnout a nepoškodit jí obličej. Když se mi to podařilo, dlouho jsem se na ni díval a pak si ji složil do peněženky. Zbytek novin jsem vyhodil. Nebylo v nich nic, co bych chtěl číst.

Hlásili, že nastupovat do autobusu do Little Rocku se začne v jedenáct dvacet, takže jsem se připojil k hloučku kolem příslušných dveří. Kromě falešných brýlí jsem se nijak nepokoušel zakrývat si obličej. Ale nikdo se na mě nepodíval s nezvyklým zájmem. Byl jsem jen další buňka v krevním řečišti americké dopravní tepny, o nic důležitější než jiná.

Dnes jsem vám změnil život, pomyslel jsem si, když jsem pozoroval lidi, kteří byli svědky přelomu dnů, ale ta myšlenka ve mně nebudila žádný pocit vítězství nebo úžasu. Připadalo mi, že nemá vůbec žádný emocionální náboj, kladný ani záporný.

Nastoupil jsem do autobusu a posadil se víc dozadu. Přede mnou byla spousta mládenců v uniformě, pravděpodobně měli namířeno do letecké základny v Little Rocku. Nebýt toho, co jsme dnes udělali, by někteří z nich zahynuli ve Vietnamu. Jiní by se vrátili domů zmrzačení. A teď? Kdo ví?

Autobus vyjel. Když jsme nechali Dallas za sebou, hrom byl hlasitější a blesky jasnější, ale pořád nepršelo. Když jsme dojeli do Sulphur Springs, hrozící bouřku jsme nechali za sebou a hvězdy vyšly na nebe po desítkách tisíců, zářily jako ledové úlomky a byly dvakrát tak studené. Chvíli jsem se na ně díval, pak se zády opřel o sedadlo, zavřel oči a poslouchal, jak pneumatiky Velkého chrta polykají kilometry mezistátní dálnice číslo 30.

Sadie, zpívaly pneumatiky. Sadie, Sadie, Sadie.

Nakonec, někdy kolem druhé ranní, jsem usnul.

12

V Little Rocku jsem si koupil jízdenku do Pittsburghu na polední autobus, který zastavoval jenom v Indianapolisu. Snídani jsem si dal v bistru na nádraží. Seděl jsem poblíž staříka, který jedl a před sebou měl na stole přenosné rádio. Bylo velké a plné lesklých ciferníků. Samozřejmě že hlavní zprávou byl stále pokus o atentát… a Sadie. Sadie byla velká, velká zpráva. Měla mít státní pohřeb s následným obřadem na národním hřbitově v Arlingtonu. Spekulovalo se o tom, že smuteční řeč pronese sám JFK. Podle posledních zpráv měl snoubenec slečny Dunhillové, George Amberson, rovněž z Jodie v Texasu, vystoupit na dnešní tiskové konferenci ohlášené na deset hodin, ale byla odložena pozdě na odpoledne – bez udání důvodu. Hosty mi poskytoval tolik času k útěku, kolik mohl. Byl jsem rád. On mohl být také rád. I jeho vzácný ředitel.

„Prezident a jeho hrdinní zachránci nejsou jedinou zprávou, kterou dnes ráno z Texasu přinášíme,“ hlásilo staříkovo rádio a já se zarazil s šálkem černé kávy v půli cesty mezi talířkem a mými rty. Psycholog by to mohl označit za presque vu – pocit, který někdy lidé mají, že se stane něco podivného –, ale moje pojmenování takového jevu bylo mnohem obyčejnější: rezonance.

„Během bouře, která dnes krátce po jedné hodině ranní udeřila s nebývalou silou, se objevilo tornádo, které zasáhlo Fort Worth, kde zničilo skladiště Montgomery Ward a desítku domů. Jsou hlášeni dva mrtví a čtyři pohřešovaní.“

Nepochyboval jsem, že mezi těmi domy byl i dům číslo 2703 a 2706 na Mercedes Street. Zuřící vichřice je vymazala jako chybnou rovnici.

Kapitola třicátá

1

Z posledního greyhoundu jsem vystoupil na Minot Avenue v Auburnu, stát Maine, chvíli po poledni dvacátého šestého listopadu. Po více než osmdesáti hodinách cestování téměř bez přestávky, kdy jsem si dopřával jen krátké chvíle spánku, jsem se cítil jako výplod vlastní fantazie. Byla zima. Bůh si odkašlával a plival ze špinavě šedého nebe hrsti sněhu. Koupil jsem si džíny a pár modrých plátěných košil, abych nevypadal jako kuchtík, ale tyhle šaty vůbec nestačily. Během pobytu v Texasu jsem zapomněl, jaké je v Maine počasí, ale tělo si spěšně vzpomnělo a začalo se třást. Moje kroky vedly co nejrychleji k Louiemu s pánskými oděvy, kde jsem našel kabát s ovčí podšívkou v mé velikosti, a nesl jsem jej k prodavači.

Odložil lewistonský Sun, když na mě čekal, a já uviděl na titulní straně svou fotografii – ano, tahle byla z denholmské školní ročenky. KDE JE GEORGE AMBERSON? ptal se titulek. Prodavač namarkoval cenu a načmáral mi účtenku. Poklepal jsem na svoji fotku. „Co myslíte, že s tím chlapem proboha je?“

Prodavač se na mě podíval a pokrčil rameny. „Nechce publicitu, a já se mu nedivím. Já svoji ženu miluju strašně moc, a kdyby mi najednou umřela, nechtěl bych, aby mě lidi fotili do novin nebo v televizi ukazovali moji ubrečenou momentku. Vy jo?“

„Ne, to asi ne.“

„Kdybych byl na jeho místě, vylezl bych na vzduch až někdy v roce 1970. Až ten rozruch utichne. Nechcete k tomu kabátu pěknou čepici? Mám pár flanelek, které přišly zrovna včera. Klapky na uši jsou dobré a tlusté.“

Tak jsem si koupil ke svému novému kabátu i čepici. Pak jsem odkulhal dva bloky zpátky na autobusovou stanici a ve zdravé paži jsem pohupoval kufrem. Něco ve mně chtělo okamžitě odjet do Lisbon Falls a přesvědčit se, jestli tam králičí nora pořád je. Ale bude-li, vlezu do ní, nedokážu odolat, a po pěti letech v Dávnolandu moje racionální součást věděla, že nejsem připravený na plný nápor toho, co se v mé hlavě stalo Futurolandem. Nejdřív jsem si potřeboval odpočinout. Skutečně odpočinout, ne dřímat na sedadle v autobuse, kde kvílejí děti a chechtají se přiopilí muži.

U obrubníku parkovalo čtyři nebo pět taxíků. Sníh už spíš vířil, než jen tak poletoval. Nasedl jsem do prvního a radoval se ze závanu teplého vzduchu z topení. Taxikář se otočil, byl to tlustý chlapík s odznakem LICENCOVANÉ POVOZNICTVÍ na ohmatané čepici. Vůbec jsem ho neznal, ale věděl jsem, že až zapne rádio, bude naladěné na portlandskou WJAB, a až z náprsní kapsy vytáhne cíga, budou to Lucky Strikes. Kdo s čím zachází, tím také schází.

„Kam to bude, šéfe?“

Pověděl jsem mu, aby mě zavezl do ubytovny pro motoristy Tamarack na sto devadesáté šesté.

„Máte to mít.“

Zapnul rádio a chytil Miracles zpívající „Mickey’s Monkey“.

„Tyhlety moderní tance!“ zamručel a hmátl po cigaretách. „Nejsou k ničemu, jenom učej děcka, jak se vrtět a hopsat.“

„Tanec je život,“ řekl jsem.

2

V recepci byla jiná úřednice, ale dala mi stejný pokoj. Samozřejmě. Cena byla trochu vyšší a místo staré televize tu stála novější, ale o králičí uši, které na ní stály, byla opřena stejná cedule: NEPOUŽÍVEJTE „ALOBAL“! Příjem byl pořád mizerný. Nedávali žádné zprávy, jenom mýdlové opery.

Vypnul jsem ji. Na dveře jsem pověsil ceduli NERUŠIT. Zatáhl jsem závěsy. Pak jsem se svlékl a vlezl si do postele, kde jsem – kromě rozespalého výletu do koupelny, abych ulevil močovému měchýři – prospal dvanáct hodin. Když jsem se probudil, byla hluboká noc, nešla elektřina a venku fučel silný severozápadní vítr. Vysoko na nebi svítil zářivý srpek měsíce. Vytáhl jsem ze skříně deku navíc a spal dalších pět hodin.

Když jsem se probudil, Tamarack ozařoval úsvit čistými barvami a byl lemovaný stíny jako z fotografie v National Geographic. Na autech zaparkovaných před porůznu roztroušenými sruby byla jinovatka a já viděl obláčky svého dechu. Zkusil jsem telefon, i když jsem nic nečekal, ale mladík v kanceláři jej promptně zvedl, i když podle hlasu stále napůl spal. Jistě, řekl, telefony jdou a rád mi zavolá taxi – kam chci jet?

Do Lisbon Falls, řekl jsem mu. Na roh Hlavní a Staré lewistonské.

„Ovocná?“ zeptal se.

Byl jsem pryč tak dlouho, že mi ta otázka nedávala vůbec žádný smysl. Pak mi to došlo. „Správně. Kennebecká ovocná.“

Jedu domů, pomyslel jsem si. Bůh mi pomoz, já jedu domů.

Jenže jsem se pletl – rok 2011 nebyl domov a zdržím se tam jenom krátce – tedy za předpokladu, že tam vůbec dorazím. Možná tam zůstanu jen pár minut. Teď bylo mým domovem Jodie. Sadie se svýma dlouhýma nohama a dlouhými vlasy a sklonem zakopnout o všechno, co jí přijde do cesty… Jenže v rozhodující chvíli jsem to byl já, kdo upadl.

Sadie s nepoznamenanou tváří.

To ona byla domov.

3

Řidičem taxíku toho rána byla solidně stavěná žena kolem padesátky, navlečená do staré černé bundy a s kšiltovkou Red Sox místo čepice s odznakem LICENCOVANÉ POVOZNICTVÍ.Když jsme zabočili vlevo na sto devadesátou šestou směrem k Falls, řekla: „Slyšel jste zprávy? Vsadím se, že ne – elektřina je tím směrem kaput, co?“

„Co je ve zprávách?“ zeptal jsem se, i když se mi do kostí vkradla děsivá jistota: Kennedy je mrtvý. Nevěděl jsem, jestli to byla nehoda, infarkt, nebo přece jen atentát, ale byl mrtvý. Minulost byla zatvrzelá a Kennedy mrtvý.

„Zemětřesení v Los Angeles.“ Vyslovila to jako Las Anglíís. „Lidi už roky říkají, že Kalifornie jednou spadne do moře, a zdá se, že přece jenom budou mít pravdu.“ Zavrtěla hlavou. „Nebudu tvrdit, že je to tím nevázaným způsobem života, jaký tam vedou – ty filmové hvězdy a vůbec –, ale jsem fakt dobrá baptistka a nebudu tvrdit, že to tím není.“

Už jsme projížděli kolem lisbonského autokina. NA ZIMU ZAVŘENO,hlásala markýza. TĚŠÍME SE S VÁMI. NASHLE V ’64!

„Jak je to zlé?“

„Prý sedm tisíc mrtvých, ale když slyšíte takový číslo, tak víte, že to bude víc. Většina těch zatracených mostů popadala, dálnice jsou na kusy a všude jsou požáry. Vypadá to, že ta část města, kde žijí negři, dočista vyhořela. Bradavice! Není to příšerný jméno pro městskou čtvrť? I takovou, kde žijí černí? Bradavice! Hu!“

Neodpověděl jsem. Myslel jsem na Ragse, pejska, kterého jsem měl, když mi bylo devět a ještě jsem žil ve Wisconsinu. Měl jsem dovoleno hrát si s ním ráno vzadu na dvorku, než přijel školní autobus. Učil jsem ho sedni, přines, převal se a takové věci, a on se učil – chytrý pejsek! Měl jsem ho moc rád.

Když přijel autobus, měl jsem zavřít zadní vrátka, než se k autobusu rozběhnu. Rags si vždycky lehl na zápraží u kuchyně. Máma na něj zavolala a dala mu snídani, když odvezla tátu na místní vlakové nádraží a zase se vrátila domů. Nikdy jsem nezapomněl ta vrátka zavřít – aspoň si nevzpomínám, že bych na to někdy zapomněl –, ale jednoho dne, když jsem se vrátil ze školy domů, mi máma řekla, že je Rags mrtvý. Běhal po ulici a přejel ho náklaďák. Nikdy mi nic slovy nevyčetla, ani jednou, ale vyčítala mi to očima. Protože měla Ragse také ráda.

„Zavřel jsem ho jako vždycky,“ řekl jsem uslzeně, a jak říkám, věřím, že jsem to udělal. Možná proto, že jsem branku zavřel pokaždé. Ten večer jsme ho s tátou pochovali na zadním dvorku. Nejspíš to není legální, řekl táta, ale já to nepovím a ty taky ne.

Ten večer jsem dlouho, předlouho nemohl usnout, protože mě pronásledovalo něco, na co jsem si nemohl vzpomenout, a děsilo mě, co jsem asi provedl. Nemluvě o pocitu viny. Ta vina mi vydržela dlouho, víc než rok. Kdybych si dokázal vzpomenout, jak to bylo, tak by mě ta vina určitě opustila dřív. Jenže mi to nešlo. Zavřel jsem tu branku, nebo nezavřel? Zas a znova jsem si v duchu přehrával poslední ráno se svým pejskem a nemohl si na nic jasně vzpomenout, jen na to, jak jsem mu házel kus nevydělané kůže a křičel: „Přines, Ragsi, přines!“

Takové to bylo cestou taxíkem do Falls. Nejdřív jsem se snažil namluvit si, že koncem listopadu 1963 k tomu zemětřesení došlo i předtím. Byla to prostě jedna z podružných zpráv – jako pokus o zavraždění Edwina Walkera –, které mi unikly. Jak už jsem říkal Alu Templetonovi, studoval jsem angličtinu, ne dějepis.

Nepomohlo to. Kdyby k takovému zemětřesení došlo v Americe, v níž jsem žil, než jsem vlezl do králičí nory, věděl bych to. Došlo k mnohem větším katastrofám – tsunami v Indickém oceánu v roce 2004 zabilo přes dvě stě tisíc lidí –, ale sedm tisíc je na Ameriku velké číslo, to je dvojnásobek obětí, než kolik jich bylo 11. září.

Pak jsem se sám sebe zeptal, co jsem v Dallasu udělal, že by to mohlo způsobit katastrofu, o které tato statná žena tvrdila, že se stala v LA. Jediná odpověď, která mě napadala, byl motýlí efekt, ale jak mohl začít působit tak brzo? To přece není možné. V žádném případě. Mezi těmi dvěma událostmi neexistoval žádný myslitelný řetězec příčin a následků.

A přesto mi cosi hluboko v mysli zašeptalo: Ty jsi to udělal. Způsobil jsi Ragsovu smrt buď tím, že jsi nechal zadní vrátka otevřená, nebo pořádně nedovřel petlici… A tohle jsi způsobil. S Alem jste měli spoustu keců o tisících životů ve Vietnamu, ale tohle je tvůj první skutečný příspěvek k novodobé historii: sedm tisíc mrtvých v LA.

To prostě nebylo možné. A i kdyby ano…

Žádnou nevýhodu to nemá, řekl Al. Když se to podělá, tak to prostě všechno vezmete zpátky. Snadno, jako když se vymaže sprosté slovo z tabu –

„Pane?“ ozvala se moje řidička. „Jsme tady.“ Otočila se a zvědavě se na mě podívala. „Už jsme tu skoro tři minuty. Na nákup je ale trochu brzo. Určitě jste chtěl sem?“

Já jenom věděl, že tady musím být. Zaplatil jsem, co bylo na taxametru, přidal štědré dýško (nakonec to byly peníze od FBI), popřál jí pěkný den a vystoupil.

4

V Lisbon Falls to smrdělo jako vždy, ale aspoň že šla elektřina. Světlo na křižovatce blikalo a houpalo se v severozápadním větru. V Kennebecké ovocné byla tma, ve výloze do ulice zatím nebyla žádná jablka, pomeranče ani banány, které tam budou vystaveny později. Nápis pověšený na dveřích zeleňáku oznamoval OTEVŘEME V 10 H.Po Hlavní ulici jelo několik aut a cupitalo tu několik chodců s vyhrnutým límcem. Zato továrna Worumbo na druhé straně ulice jela naplno. Slyšel jsem šat-HÚÚŠ, šat-HÚÚŠ tkalcovských stavů i z místa, kde jsem stál. Pak jsem zaslechl ještě něco: kdosi na mě volal, i když nepoužil žádné z mých jmen.

„Jimlo! Hej, Jimlo!“

Otočil jsem se k továrně a pomyslel si: Vrátil se. Muž se žlutou kartou vstal z mrtvých, přesně jako prezident Kennedy.

Jenže to nebyl Muž se žlutou kartou, stejně jako ta taxikářka, která mě přivezla z autobusového nádraží, nebyla stejná jako taxikář, který mě v roce 1958 přivezl z Lisbon Falls do ubytovny pro motoristy Tamarack. Jenže ti dva byli skoro stejní, protože minulost se rozeznívá vícehlasem, a ten muž na druhé straně ulice byl podobný tomu, který po mně chtěl dolar, protože v zeleňáku měli tuplákovej den. Byl mnohem mladší než Muž se žlutou kartou a černý kabát měl novější a čistší…, ale byl to skoro stejný kabát.

„Jimlo! Semhle!“ Kýval na mě. Vítr mu plácal šosem kabátu a ceduli nalevo od něho na řetězu rozhoupával stejně, jako cloumal světlem na drátu nad křižovatkou. Ale stále jsem ji mohl přečíst: ZÁKAZ VSTUPU AŽ DO UKONČENÍ OPRAVY ODPADNÍHO POTRUBÍ.

Pět let, pomyslel jsem si, a ta otravná odpadní roura je pořád rozbitá.

„Jimlo! Nenuť mě, abych tam za tebou chodil a přivedl si tě!“

Nejspíš by mohl. Jeho předchůdce – sebevrah byl schopen dojít až k zeleňáku. Ale byl jsem si jistý, že kdybych kulhal po Staré lewristonské cestě dost rychle, jeho nástupce by měl smůlu. Možná by mě dokázal sledovat až k samoobsluze Red & White, kde Al kupoval maso, ale kdybych to zvládl až k benzince Titus Chevron nebo Veselému bílému slonovi, mohl bych se otočit a udělat na něj dlouhý nos. Uvázl totiž u králičí nory. Kdyby ne, byl bych ho viděl v Dallasu. Věděl jsem to stejně jistě, jako jsem věděl, že gravitace lidem brání, aby uletěli do vnějšího vesmíru.

Jako by to chtěl potvrdit, zavolal: „Jimlo, prosím!“ Zoufalství, které jsem viděl v jeho tváři, bylo jako ten vítr: řídké, přitom nelítostné.

Rozhlédl jsem se oběma směry, neviděl jsem žádné auto, a tak jsem přešel ulici tam, kde stál. Jak jsem se blížil, všiml jsem si dalších dvou rozdílů. Stejně jako jeho předchůdce měl plstěný klobouk, ale tento byl čistý, ne špinavý. A stejně jako u jeho předchůdce mu ze stuhy za kloboukem trčela barevná karta jako novinářský průkaz starosvětskému reportérovi. Jenže tahle nebyla žlutá, oranžová ani černá.

Byla zelená.

5

„Díky bohu,“ řekl. Vzal jednu moji ruku do obou dlaní a stiskl ji. Jeho dlaně byly skoro stejně studené jako vzduch. Odtáhl jsem se od něho, ale mírně. Necítil jsem z něho žádné nebezpečí, jen jako by vyzařoval naléhavé zoufalství. I když to by samo o sobě mohlo být nebezpečné, mohlo by totiž nadělat stejnou škodu jako ostří nože, kterým John Clayton poranil Sadiinu tvář.

„Kdo jste?“ zeptal jsem se. „A proč mi říkáte Jimlo? Jim LaDue je odsud daleko, pane.“

„Nevím, kdo je Jim LaDue,“ řekl Muž se zelenou kartou. „Držel jsem se od vaší struny co nej –“

Zarazil se. Obličej se mu zkřivil. Ruce se mu zvedly ke spánkům a tam se přitiskly, jako by chtěly udržet mozek uvnitř. Ale moji pozornost upoutala karta zastrčená za stuhu klobouku. Barva totiž nebyla ustálená. Na chvilku zavířila a plavala, připomněla mi spořič obrazovky, který se mi objevuje na počítači, když nějakých patnáct minut nic nedělá. Zelená zavíří a promění se v bledě kanárkově žlutou. Potom, když pomalu ruce zase spustil, karta opět zezelenala. Ale možná už nebyla tak zářivě zelená, jako když jsem si jí všiml prve.

„Držel jsem se od vaší struny co nejvíc,“ opakoval muž v černém kabátu, „ale nebylo to úplně možné. Kromě toho je těch strun už hrozně moc. Kvůli vám a vašemu kamarádovi kuchaři vznikla spousta svinstva.“

„Ničemu z toho nerozumím,“ řekl jsem, ale nebyla to tak docela pravda. Konečně jsem dokázal rozluštit smysl karty, kterou ten muž (a jeho pijácký předchůdce) nosil. Byly jako odznaky, které nosí lidé, kteří pracují v jaderných elektrárnách. Jenže místo měření radiace tyhle karty monitorovaly… co? Příčetnost? Zelená, všechna kolečka máte ve věži. Žlutá, začínají se vám ztrácet. Oranžová, volejte muže v bílých pláštích. A když karta zčerná…

Muž se zelenou kartou mě bedlivě pozoroval. Z opačné strany ulice vypadal nejvýš na třicet. Ale tady působil, že mu bude spíš pětačtyřicet. Jenže když jste se dostali tak blízko, že jste se mu mohli podívat do očí, vypadal starší než metuzalém a v hlavě to nejspíš neměl v pořádku.

„Jste nějaký strážce? Hlídáte králičí noru?“

Usmál se… nebo se o to pokusil. „Tak tomu váš přítel říkal.“ Z kapsy vytáhl balíček cigaret. Nebyla na nich žádná etiketa. Něco takového jsem nikdy neviděl, ani tady v Dávnolandu, ani ve Futurolandu.

„Tahle je jediná?“

Vytáhl zapalovač, schoval jej v dlaních, aby mu vítr nesfoukl plamen, a zapálil si konec cigarety. Vůně byla sladká, spíš jako marihuana než tabák. Ale nebyla to marihuana. Sice to neřekl, ale jsem přesvědčen, že to bylo nějaké léčivo. Možná ne tak odlišné od mého Goodyho prášku na bolesti.

„Pár jich je. Představte si sklenici zázvorové limonády, kterou někdo nechá stát a zapomene na ni.“

„Dobře…“

„Za dva nebo tři dny skoro všechen kysličník uhličitý vyprchá, ale pořád zbývá pár bublinek. To, čemu říkáte králičí nora, není vůbec žádná nora. Je to bublina. Pokud jde o to hlídání… Ne. Ne tak docela. Bylo by to pěkné, ale nemůžeme skoro nic dělat, abychom to ještě nezhoršili. To je ta potíž s cestováním v čase, Jimlo.“

„Jmenuji se Jake.“

„Fajn. My totiž, Jimlo, pozorujeme. Někdy varujeme. Stejně jako se Kyle snažil varovat tvého přítele kuchaře.“

Takže ten cvok měl jméno. Úplně normální jméno. Kyle, proboha. Tím bylo všechno horší, protože skutečnější.

„Nikdy se nepokusil Ala varovat! Pokaždé si jenom řekl o dolar, aby si koupil laciné víno!“

Muž se zelenou kartou potáhl z cigarety, podíval se dolů na popraskaný beton a mračil se, jako by tam bylo něco napsáno. Šat-HÚÚŠ, šat-HÚÚŠ, řekly tkalcovské stavy. „Nejdřív to udělal,“ řekl. „Po svém. Tvůj kamarád byl ale novým světem tak nadšený, že si ho vůbec nevšímal. A tou dobou se Kyle už hroutil. Je to… Jak bys to řekl ty? Nemoc z povolání. To, co děláme, nás vystavuje ohromnému duševnímu vypětí. Víš proč?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Mysli chvilku. Kolik drobných průzkumných a nakupovacích výletů tvůj kamarád kuchař podnikl ještě předtím, než dostal nápad jet do Dallasu a zastavit Oswalda? Padesát? Sto? Dvě stě?“

Snažil jsem se vzpomenout si, jak dlouho stála Alova jídelna na továrním dvoře, a nedokázal jsem to. „Pravděpodobně ještě víc.“

„A co ti řekl? Každý výlet je poprvé?“

„Ano. Úplný reset.“

Unaveně se zasmál. „Jak jinak. Lidé věří tomu, co vidí. Jenže měl mít víc rozumu. Tys měl mít víc rozumu. Každá cesta vytvoří svou vlastní strunu, a když máš hodně strun, vždycky se zamotají. Napadlo někdy toho tvého přítele, jak může pořád dokola kupovat totéž maso? Nebo proč věci, které přinesl z roku 1958, nikdy nezmizí, když podnikne další výlet?“

„Ptal jsem se ho na to. Nevěděl, tak to nechal plavat.“

Začal se usmívat, ale škubl sebou. Zelená na kartě za kloboukem znovu začala vybledat. Zhluboka si potáhl ze sladce vonící cigarety. Barva se vrátila a ustálila. „Jo, ignorovat to, co je přímo před nosem. To děláme všichni. I když už Kyle začal přicházet o rozum, nepochybně věděl, že ty jeho výlety tamhle do kořalny jeho stav jen zhoršují, ale on tam stejně chodil dál. Nevyčítám mu to, víno mu určitě ulevovalo od bolesti. Zvlášť ke konci. Všechno by mohlo být lepší, kdyby se nedokázal do té kořalny dostat – kdyby byla mimo kruh –, jenže nebyla. A vůbec, kdo ví? Není komu co vyčítat, Jakeu. Nikdo nikoho neodsuzuje.“

To jsem rád slyšel, ale jen proto, že to znamenalo, že můžeme konverzovat o tomhle šíleném tématu jako napůl racionální lidé. Ne že by mi na jeho pocitech tolik záleželo. Stále jsem musel udělat to, co jsem musel. „Jak se jmenujete?“

„Zack Lang. Původně ze Seattlu.“

„Ze kdy?“

„Tahle otázka není v této diskusi relevantní.“

„Bolí vás to, když jste tu, že?“

„Ano. Zdravý rozum mi už taky dlouho nevydrží, jestli se nedostanu zpátky. A zbytkových účinků se nezbavím už nikdy. Je mezi námi vysoký počet sebevražd, Jakeu. Velmi vysoký. Lidé – a my opravdu jsme lidé, ne mimozemšťané nebo nadpřirozené bytosti, pokud tě něco takového napadlo – nejsou stvořeni k tomu, aby v hlavě udrželi znásobené struny reality. Není to jako používat fantazii. Takové to vůbec není. Samozřejmě máme výcvik, ale stejně cítíš, jak tě to požírá. Jako kyselina.“

„Takže každý výlet není kompletní reset.“

„Je i není. Zůstává po něm usazenina. Pokaždé, když tvůj přítel kuchař…“

„Jmenoval se Al.“

„Ano, asi jsem to věděl, ale začala se mi hroutit paměť. Je to jako alzheimer, jenže to není alzheimer. Je to tím, že mozek si nemůže pomoct a neustále se snaží sladit všechny ty tenké vrstvy reality. Ty struny tvoří znásobené obrazy budoucnosti. Některé jsou jasné, většina je zamlžená. Nejspíš proto si Kyle myslel, že se jmenuješ Jimla. Musel to zaslechnout v některé struně.“

Neslyšel to, pomyslel jsem si. Viděl to nějakým strunovým zrakem. Na billboardu v Texasu. Možná dokonce mýma očima.

„Nevíš, jaké máš štěstí, Jakeu. Pro tebe je cestování časem jednoduché.“

Ne zas tak jednoduché, pomyslel jsem si.

„K paradoxům došlo,“ řekl jsem. „Všem možným. Nebo ne?“

„Ne, to je špatný výraz. Je to usazenina. Copak jsem ti to právě neřekl?“ Opravdu se zdálo, že si tím není jist. „Ucpává to stroj. Nakonec přijde chvíle, kdy se stroj prostě… zastaví.“

Vzpomněl jsem si, jak vypověděl motor u studebakeru, který jsme se Sadie ukradli.

„Kupovat pořád dokola maso v roce 1958 nebylo tak špatné,“ řekl Zack Lang. „Nojo, sice to nakonec způsobilo potíže, ale bylo to snesitelné. Pak ale začaly velké změny. Kennedyho záchrana byla největší změna ze všech.“

Snažil jsem se něco říci, ale nešlo to.

„Začínáš chápat?“

Ne tak docela, ale viděl jsem základní obrysy a ty mě k smrti vyděsily. Budoucnost byla na strunách. Jako loutka. Panebože.

„To zemětřesení… Přece jenom jsem ho způsobil. Když jsem zachránil Kennedyho, tak jsem… co? Přetrhl časoprostorové kontinuum?“ Mělo by to znít pitomě, jenže neznělo. Znělo to velmi chmurně. Hlava mi začala třeštit.

„Musíš se hned vrátit. Jakeu.“ Mluvil na mě mírně. „Musíš se vrátit a podívat se, co přesně jsi udělal. Co všechno tvoje tvrdá a nepochybně dobře míněná práce způsobila.“

Nic jsem neřekl. Z návratu jsem měl obavy, ale teď jsem se vyloženě bál. Je nějaká věta zlověstnější než Musíš se podívat, co přesně jsi způsobil? Na žádnou jsem nemohl v tuhle chvíli přijít.

„Běž. Rozhlédni se. Dopřej si trochu času. Ale jen trochu. Jestli se tohle rychle nedá do pořádku, nastane katastrofa.“

„Jak velká?“

Odpověděl mi klidně. „Mohla by všechno zničit.“

„Svět? Sluneční soustavu?“ Musel jsem se opřít rukou o sušárnu, abych se udržel na nohou. „Galaxii? Vesmír?“

„Něco víc.“ Odmlčel se, aby si byl jistý, že rozumím. Karta za kloboukem zavířila, zežloutla, a znovu zezelenala. „Samotnou realitu.“

6

Přešel jsem k řetězu. Cedule s nápisem ZÁKAZ VSTUPU AŽ DO UKONČENÍ OPRAVY ODPADNÍHO POTRUBÍ povrzávala ve větru. Ohlédl jsem se po Zacku Langovi, tom cestovateli kdoví z kterého času. Hleděl za mnou bez výrazu, lem černého pláště mu vlál kolem lýtek.

„Langu! Ty rezonance… Ty všechny jsem způsobil já. Je to tak?“

Možná přikývl. Nejsem si jistý.

Minulost se bránila změnám, protože ničí budoucnost. Provedená změna…

Vzpomněl jsem si na jednu starou reklamu na audiopásku Memorex. Ukazovalo se v ní, jak křišťálovou sklenici rozbijí zvukové vibrace. Pouhé rezonance.

„A s každou změnou, kterou se mi podařilo provést, ty kmity sílily. V tom je to hlavní nebezpečí, že? V těch zatracených rezonancích.“

Žádná odpověď. Možná odpověď znal a zapomněl, možná ji vůbec nikdy neznal.

Klid, nabádal jsem se… stejně jako v předchozích pěti letech, kdy se mi ve vlasech začaly objevovat první šedivé prameny. Hlavně to ber v klidu.

Podlezl jsem pod řetězem, levým kolenem mi šlehla bolest, a pak jsem chvilku stál u vysoké zelené stěny sušárny, kterou jsem měl po levici. Tentokrát tu neležela žádná hrouda betonu, která by označovala místo, kde začínaly neviditelné schody. Jak daleko byly od řetězu? Nemohl jsem si vzpomenout.

Šel jsem pomalu, pomalu, boty skřípaly na popraskaném betonu. Šat-HÚÚŠ, šat-HÚÚŠ, hovořily stavy… a potom, když jsem udělal šestý krok, a pak sedmý, se zvuk změnil na ne-DÁL, ne-DÁL. Udělal jsem ještě krok. A pak další. Brzy dojdu ke konci sušárny a ocitnu se na dvoře za ní. Byla pryč. Bublina praskla.

Udělal jsem ještě krok, a i když jsem nenarazil na žádný vyvýšený stupeň, na okamžik jsem svoji botu uviděl jako při dvojité expozici. Stála na betonu, ale současně na špinavém zeleném linoleu. Udělal jsem další krok a zdvojil jsem se celý. Většina mého těla stála vedle sušárny přádelen Worumbo na konci listopadu 1963, ale částečně jsem byl někde jinde, a nebyla to spíž Alovy jídelny.

Co když nevylezu v Maine, a dokonce ani na Zemi, ale v nějaké jiné, cizí dimenzi? Někde, kde bude šílené rudé nebe a vzduch, který otráví mé plíce a zastaví mi srdce?

Znovu jsem se ohlédl. Lang stál, plášť mu pleskal ve větru. Pořád neměl na tváři žádný výraz. Teď je to jenom na tobě, říkal ten prázdný obličej. Nemůžu tě k ničemu nutit.

Byla to pravda, ale dokud neprolezu králičí norou do Futurolandu, nebudu se moci vrátit do Dávnolandu. A Sadie zůstane navěky mrtvá.

Zavřel jsem oči a podařil se mi ještě jeden krok. Najednou jsem cítil slabý puch čpavku a ještě nějaký, nepříjemnější odér. Když člověk projel celou zemí na zadních sedadlech autobusů Greyhound, nemůže si ten druhý puch s ničím splést. Bylo to nepěkné aroma záchodové kabinky, které potřebuje mnohem víc než jenom osvěžovač vzduchu na stěně, aby se dalo snést.

Se zavřenýma očima jsem udělal ještě jeden krok a uvnitř hlavy jsem uslyšel divné lupnutí. Otevřel jsem oči. Byl jsem v malé, špinavé koupelně. Nebyl tu žádný záchod, ten někdo odstranil a zůstal po něm jenom špinavý obrys nohy od mísy. V rohu ležel prastarý pisoárový deodorant, jehož původně zářivě modrá barva se změnila v nevýraznou šeď. Mravenci po něm běhali sem a tam. Roh, z něhož jsem se vynořil, byl zatarasený krabicemi plnými prázdných lahví a plechovek. Připomnělo mi to Leeovo odstřelovačské hnízdo.

Odstrčil jsem několik krabic stranou a protáhl se do maličké místnosti. Zamířil jsem ke dveřím, ale pak jsem krabice vrátil na místo. Nemělo smysl riskovat, že někdo omylem spadne do králičí nory. Pak jsem vyšel ven a zpátky do roku 2011.

7

Když jsem naposledy procházel králičí norou, byla tma, takže teď byla samozřejmě také tma, protože bylo jen o dvě minuty později. Za ty dvě minuty se toho však hodně změnilo. Viděl jsem to dokonce i v tom šeru. Někdy během uplynulých osmačtyřiceti let továrna shořela. Zůstalo jenom několik zčernalých zdí, svalený komín (ten mi samozřejmě připomněl komín, který jsem viděl na pozemku Kitchnerových železáren v Derry) a několik hromad suti. Nebyla tu ani stopa po obchodu L. L. Bean či jiných luxusních obchodech. Na břehu Androscogginu stála jenom zbořená továrna. Nic jiného.

O červnové noci, kdy jsem odešel na svou pětiletou misi k záchraně Kennedyho, byla teplota příjemně vlahá. Teď bylo příšerné horko. Svlékl jsem si kabát s ovčí podšívkou, který jsem si koupil v Auburnu, a hodil ho do smrduté koupelny. Když jsem znovu zavřel dveře, uviděl jsem na ní nápis: KOUPELNA MIMO PROVOZ! ŽÁDNÝ ZÁCHOD!!! ODPADNÍ POTRUBÍ JE ROZBITÉ!!!

Krásní mladí prezidenti zemřeli a krásní mladí prezidenti žili, krásné mladé ženy žily a pak zemřely, ale rozbité odpadní potrubí pod dlažbou dvora staré továrny Worumbo bylo zřejmě věčné.

Řetěz tu byl také. Došel jsem k němu kolem stěny špinavé staré škvárobetonové budovy, která nahradila sušárnu. Když jsem řetěz podlezl a obešel budovu dopředu, uviděl jsem opuštěný krámek se smíšeným zbožím. Výkladní skříně byly rozbité a všechny police někdo odnesl. Z obchodu zbyla jenom skořápka, kde jediné nouzové světlo s téměř vybitou baterií bzučelo jako chcípající moucha na zimním okně. Na zbytcích podlahy bylo nastříkáno graffiti a světlo stačilo, abych si je přečetl: VÝPADNÍ Z MĚSTA, TY PÁKISTÁNSKEJ HAJZLE.

Přešel jsem rozbitý vybetonovaný dvůr. Parkoviště, kde kdysi stála auta dělníků, bylo pryč. Nic tam nebylo postaveno, byl to prostě prázdný obdélník plný rozbitých lahví, zubatých kusů starého asfaltu a zvadlých trsů ostré trávy. Na některých visely použité kondomy, které vypadaly jako staré konfety. Podíval jsem se nahoru, jestli svítí hvězdy, ale žádné jsem neviděl. Nebe bylo zatažené nízkými řídkými mračny, jimiž pronikalo trochu kalného měsíčního světla. Světlo blikající na křižovatce Hlavní a silnice 196 (které se kdysi říkalo Stará lewistonská cesta) vyměnili za semafor, ale ten nesvítil vůbec. Nevadilo to, nebyl tu vůbec žádný provoz, ani jedním směrem.

Kennebecká ovocná zmizela. Na místě, kde stála, zůstala jenom sklepní jáma. Naproti ní, kde v roce 1958 stál zeleňák a kde měla v roce 2011 stát banka, se nacházelo jakési Potravinové družstvo provincie Maine. Jenže i tady byly rozbité výlohy, a pokud v nich někdy leželo nějaké zboží, bylo dávno pryč. Vnitřek byl vyrabovaný stejně jako konzum.

V půli cesty přes pustou křižovatku mě přibil na místě jakýsi klokotavý rachot, jako když se něco trhá. Jediné, co by podle mě mohlo takový hluk vydávat, bylo nějaké exotické letadlo z ledu, které se rozpouští při proražení zvukové bariéry. Zem pod nohama se nakrátko zachvěla. Kdesi hýkl autoalarm, pak ztichl. Rozštěkali se psi, pak jeden po druhém ztichli.

Zemětřesení v Los Anglíís, pomyslel jsem si. Sedm tisíc mrtvých.

Po silnici 196 se rozlilo světlo reflektorů a já jsem honem přeběhl na chodník. Ukázalo se, že vozidlo je malý hranatý bus, který měl v osvětleném okénku s cílovou stanicí napsáno OKRUŽNÍ. To mi něco matně připomínalo, ale nevěděl jsem co. Nejspíš zase nějakou rezonanci. Na střeše busu se otáčelo několik zařízení, která vypadala jako topící ventilátory. Že by větrné turbíny? Bylo to možné? Neslyšel jsem žádný spalovací motor, jenom slabé elektrické bzučení. Díval jsem se za ním, až široký srpek jeho jediného koncového světla zmizel z dohledu.

Fajn, takže spalovací motory byly v této verzi budoucnosti – této struně, abych použil Langův termín – zavrženy. To bylo dobře, ne?

Snad ano, ale vzduch byl těžký a připadal mi jaksi mrtvý, když jsem ho nasával do plic, a navíc se v něm vznášela jakási čichová pachuť, která mi připomněla, jak páchl můj vláčkový transformátor Lionel, když jsem ho jako kluk přetížil. Nejvyšší čas ho vypnout a nechat chvíli odpočinout, říkával můj otec.

Na Hlavní ulici bylo několik podniků, které vypadaly, že to v nich aspoň trochu šlape, ale většinou tam vládl chaos. Chodník byl popraskaný a plný odpadků. Viděl jsem půl tuctu zaparkovaných aut a každé bylo buď plyno-elektrický hybrid nebo bylo vybavené těmi přístroji, které se otáčely na střeše. Jedno auto bylo Honda Zephyr, druhé Takuro Spirit, další Ford Breeze. Vypadala stará a několik jich neslo stopy vandalství. Všechna měla na čelním skle růžové samolepky a černá písmena byla tak velká, že jsem je i v tomhle světle dokázal přečíst: PROVINCIE MAINE NÁLEPKA „A“ VŽDY UKAŽTE POTRAVINOVÉ LÍSTKY.

Na druhé straně ulice se poflakovala parta mladých, smáli se a povídali. „Hej!“ zavolal jsem na ně. „Je knihovna ještě otevřená?“

Ohlédli se. Viděl jsem žhavé světlušky cigaret…, jenže vůně, která ke mně zavanula, byla skoro jistě marihuana. „Odprejskni, vole!“ křikl jeden.

Druhý se otočil, spustil kalhoty a vystrčil na mě holý zadek. „Tady najdeš knížky, jaký potřebuješ, všechny jsou tvoje!“

Všichni se rozesmáli a šli dál, ztišenými hlasy si povídali a ohlíželi se.

Ten vystrčený zadek mi nevadil – nestalo se mi to poprvé –, ale nelíbily se mi ty pohledy a jejich ztišené hlasy ještě méně. Působilo to tu jako mezi spiklenci. Jake Epping tomu úplně nevěřil, ale George Amberson ano. George něco podobného zažil, a byl to George, kdo se shýbl, sebral dvě hroudy betonu velké jako pěst a nacpal si je do předních kapes, jen tak pro štěstí. Jake si myslel, že se chová jako cvok, ale nic nenamítal.

O blok dál obchodní zóna (pokud se tomu tak dalo říkat) náhle končila. Uviděl jsem postarší ženu, jak kamsi spěchá, a nervózně se ohlíží po chlapcích, kteří teď byli o kus dál na druhé straně Hlavní. Paní měla na hlavě šátek a cosi jako respirátor – jaký používají lidé s chronickou obstrukční plicní nemocí nebo pokročilým emfyzémem.

„Madam, nevíte, jestli je knihovna…“

„Nechte mě být!“ Oči měla veliké a vyděšené. Měsíc nakrátko zasvítil škvírou mezi mraky a já uviděl, že má obličej pokrytý boláky. Jeden pod pravým okem se jí prožral až na kost. „Mám papír, kde stojí, že můžu chodit ven, mám razítko radnice, takže mě nechte být! Jdu navštívit sestru! Ti kluci jsou už tak dost zlí a brzo začnou řádit. Jestli na mě sáhnete, zmáčknu bzučák a přijde strážník!“

O tom jsem trochu pochyboval.

„Madam, já jenom chci vědět, jestli knihovna ještě…“

„Ta je zavřená už celý roky a všechny knížky jsou pryč! Teď tam pořádají Nenávistné mítinky. Nechte mě být, povídám, nebo přivolám strážníka!“

Odběhla a každých pár vteřin se ohlížela, aby se ujistila, že ji nepronásleduji. Nechal jsem jí dostatečný náskok, abych ji neznepokojoval, a pokračoval po Hlavní dál. Koleno se mi začínalo trochu vzpamatovávat z namáhavého výstupu po schodech v knižním velkoskladu, ale pořád jsem kulhal a nějakou dobu ještě kulhat budu. V několika domech se za zataženými závěsy svítilo, ale byl jsem si jistý, že to světlo nedodávají elektrorozvodné závody centrálního Maine. Tohle byly Colemanovy svítilny a v několika případech petrolejky. Ve většině domů byla tma. Z některých byly jeho ohořelé barabizny. Na jedné takové byla nacistická svastika a na jiné nasprejovaná slova ŽIDÁCKÁ KRYSA.

Ti kluci jsou už tak dost zlí a brzo začnou řádit.

A navíc… opravdu řekla Nenávistné mítinky?

Před jedním z mála domů, které vypadaly v dobrém stavu – ve srovnání s většinou okolo vypadal jako sídlo –, jsem uviděl dlouhé zábradlí, jako pro uvazování koní z kovbojky. A určitě tu někdy byli uvázaní opravdoví koně. Když se mraky znovu na chvíli protrhly a nebe se rozsvítilo, viděl jsem koňské koblihy, některé čerstvé. Příjezdová cesta byla zatarasená bránou. Měsíc znovu zmizel, takže jsem nepřečetl nápis na železných deskách, ale nemusel jsem ho číst, abych věděl, že tam stojí ZÁKAZ VSTUPU.

Odněkud zepředu jsem zaslechl, jak kdosi pronesl jediné slovo: „Kurva!“

Hlas nezněl mladě, nepatřil žádnému z těch darebáků a ozýval se spíš z mé strany ulice než z jejich. Ten chlap mluvil naštvaně. Také jako člověk, který si spíš povídá sám se sebou. Zamířil jsem za tím hlasem.

„Dopr-dele!“ vykřikl ten hlas zoufale. „Kurva-fix!“

Byl ode mě tak jeden blok daleko. Než jsem se tam dostal, zaslechl jsem kovové břinknutí a ten mužský hlas vykřikl: „Táhněte po svejch! Usmrkanci zasraní! Táhněte po svejch, než vytáhnu pistoli!“

Ozval se posměšný chechtot. To byli ti zhulení rozjívenci a hlas, který odpověděl, určitě patřil tomu, který na mě vystrčil zadek. „Jedinou pistoli, co máš, najdeš v kalhotách, a vsadím se, že má hodně schlíplou hlaveň!“

Další smích. Následovalo pronikavé kovové zabřinkutí.

„Vy hajzlové, zlomili jste mi špici!“ Když na ně zaječel znovu, hlas měl zabarvený strachem, i když to chtěl zatajit. „Ne, ne, zůstaňte si na svý straně, krucinál!“

Mračna se posunula. Měsíc vykoukl. V jeho sporém světle jsem zahlédl starého muže na kolečkovém křesle. Byl v polovině vozovky jedné z ulic, které protínaly Hlavní – Goddard Street, pokud se jméno nezměnilo. Jedno kolo mu uvázlo v díře, takže se křeslo opilecky naklonilo doleva. Kluci už mířili k němu. Ten, který mi předtím říkal, abych odprejskl, držel prak, v němž byl založený pořádný kámen. To vysvětlovalo to břinkání a drnčení.

„Máš starý prachy, dědo? A když už jsme u toho, máš nějaký nový prachy nebo konzervy?“

„Ne! Když už sakra nemáte ani tolik slušnosti, abyste mě vytlačili z tý díry, aspoň běžte pryč a nechte mě na pokoji!“

Jenže oni si chtěli zařádit a na pokoji ho nenechají. Oberou ho i o to poslední, co náhodou má, možná ho zmlátí a určitě ho i s vozíkem převrátí.

Jake a George se propojili a oba viděli rudě.

Pozornost těch sígrů se upírala na dědulu v křesle, takže mě neviděli, jak se k nim šikmo blížím – stejně jako jsem přebíhal po šestém podlaží ve skladu učebnic. Levou paži jsem ještě neměl úplně dobrou, ale pravička byla v pořádku, zpevněná třemi měsíci fyzické terapie nejdřív v nemocnici Parkland a potom v Eden Fallows. A pořád jsem měl poměrně přesnou mušku, díky které jsem byl na střední škole třetím chytačem. První hroudu betonu jsem mrštil z deseti metrů a zasáhl Prdelníka doprostřed hrudi. Zaječel bolestí a překvapením. Všichni kluci – bylo jich pět – se ke mně otočili. V tu chvíli jsem uviděl, že mají znetvořené tváře stejně jako ta vyděšená žena. Kluk s prakem, mladý pán Odprejskni, vypadal nejhůř. Místo nosu mu v obličeji zela díra.

Přehodil jsem si druhý kus betonu z levé ruky do pravé a hodil ho na nejvyššího kluka, který měl na sobě obrovské plandavé kalhoty s páskem vytaženým skoro k hrudní kosti. Zvedl paži, aby ránu odrazil. Hrouda ho do paže udeřila a vyrazila mu jointa, který držel, do vozovky. Podíval se mi do tváře, v tu ránu se otočil a utekl. Prdelník za ním. Takže zbývali tři.

„Nandej jim to, synku!“ ječel stařík na kolečkovém křesle. „Zaslouží si to, kristepane!“

Nepochyboval jsem o tom, ale byli v přesile a mně došla munice. Když máte co dělat s puberťáky, můžete v takové situaci obstát jedině tím, že nedáte najevo žádný strach, jenom ryzí dospělou zuřivost. Prostě jdete rovnou k nim, a přesně to jsem dělal. Pravičkou jsem popadl mladého pána Odprejskni vpředu za oškubané triko a levičkou mu vytrhl prak z ruky. Vytřeštěně na mě zíral a nekladl žádný odpor.

„Ty sračko,“ řekl jsem a vrazil mu obličej těsně před nos, a vůbec mi nevadilo, že žádný nemá. Páchl potem, marjánou a starou špínou. „Co jsi to za sračku, že jdeš po starým člověku na kolečkovým křesle?“

„Co seš…“

„Charlie Chaplin, hajzle. Jel jsem do Francie dívat se na dámy, jak tančí. Teď vypadni.“

„Vrať mi…“

Věděl jsem, co chce, a praštil jsem ho tím doprostřed čela. Z jednoho boláku začalo cosi téct a muselo to bolet jako čert, protože se mu oči zalily slzami. To mě znechutilo a také mi ho bylo líto, ale musel jsem hrát do konce. „Nic nedostaneš, sračko, jenom možnost vypadnout dřív, než ti urvu ty tvoje zbytečný koule z nepochybně prožranýho pytlíku a nacpu ti je do tý díry, kdes míval nos. Máš jedinou šanci. Ber ji.“ Nadechl jsem se a pak jsem mu zařičel do obličeje, takže jsem ho zavalil decibely a poprskal slinami: „Odpal!“

Díval jsem se, jak utíkají, a bylo mi stydno a blaze zhruba tak půl na půl. Starý Jake uměl skvěle uklidňovat učebny plné neurvalců za pátečního odpoledne před prázdninami, ale tohle bylo na hranici jeho možností. Jenže nový Jake měl v sobě kus George. A George toho hodně zažil.

Zezadu se ozval těžký záchvat kašle. Připomněl mi Ala Templetona. Když přestal, stařík řekl: „Kamaráde, chcal bych pětiletou zásobu ledvinových kamenů, jenom abych viděl ty parchanty mizerný, jak takhle berou do zaječích. Nevím, kdo jsi, ale ve špajzu mi zbylo trochu glenfiddichu – pravýho a jestli mě vystrkáš z tý zatracený díry v silnici a dotlačíš mě domů, podělím se s tebou.“

Měsíc byl znovu za mraky, ale když se opět vynořil z potrhaných závojů, uviděl jsem jeho tvář. Měl dlouhé bílé vousy a v nose nacpanou kanylu, ale ani po pěti letech mi nedělalo žádné potíže poznat muže, který mě do téhle kaše dostal.

„Ahoj, Harry,“ řekl jsem.

Kapitola třicátá první

1

Pořád bydlel na Goddard Street. Vyvezl jsem ho po rampě na verandu, kde vytáhl děsivě objemný svazek klíčů. Potřeboval je. Přední dveře měly ne méně než čtyři zámky.

„Jste v pronájmu, nebo je to vaše?“

„No, je to celý moje,“ řekl. „Tak jak to je.“

„To je dobře.“ Předtím měl bydlení pronajaté.

„Pořád jste mi neřekl, odkud víte, jak se jmenuju.“

„Nejdřív se napijeme. Přijde mi to vhod.“

Dveře vedly do salonku, který zabíral přední půlku domu. Řekl mi prr, jako bych byl kůň, a zapálil Colemanovu lampu. V jejím světle jsem uviděl druh nábytku, kterému se říká „starý, ale stále slouží“. Na podlaze ležel krásný pletený koberec. Nikde na stěně nevisel žádný maturitní diplom – a samozřejmě žádná zarámovaná slohovka s názvem „Den, který mi změnil život“ –, ale měl tam spoustu katolických obrázků a hodně fotografií. Nebylo divu, že některé lidi na nich jsem poznal. Koneckonců jsem je potkal.

„Zamkněte za sebou, ano?“

Zamkl jsem nás před tmou a znepokojivými Lisbon Falls a zasunul obě zástrčky.

„Tu zamykací závoru taky, jestli vám to nevadí.“

Otočil jsem klíčem a uslyšel mohutné cvaknutí. Harry zatím pojížděl po obýváku a rozsvěcoval stejné petrolejky s cylindrem, na něž jsem si matně vzpomínal z domu u babičky Sarie. Do místnosti to bylo lepší světlo než Colemanova lampa, a když jsem její horkou bílou zář uhasil, Harry Dunning souhlasně přikývl.

„Jak se jmenujete, pane? Moje jméno už znáte.“

„Jake Epping. Nemyslím, že vám to něco říká, že ne?“

Zamyslel se, pak zavrtěl hlavou. „Mělo by?“

„Nejspíš ne.“

Podal mi ruku. Lehce se třásla počínající paralýzou. „Ale i tak si s váma potřesu. Mohlo to bejt ošklivý.“

Rád jsem ruku přijal. Zdravím tě, nový příteli. Zdravím tě, starý příteli.

„Tak jo, když máme formality za sebou, můžeme se s čistým svědomím napít. Přinesu nám tu jednosladovou.“ Zamířil do kuchyně a poháněl kola pažemi, které se sice trochu třásly, ale byly stále silné. Křeslo mělo malý motor, ale ten buď nefungoval, nebo si šetřil baterii. Ohlédl se po mně. „Nejste nebezpečnej, co? Myslím pro mě?“

„Ne, pro vás ne, Harry.“ Usmál jsem se. „Jsem váš anděl strážný.“

„To je ovšem sakra divný,“ řekl. „Ale co není, v dnešní době?“

Odjel do kuchyně. Za chvilku zazářilo další světlo. Domácké, oranžově žluté světlo. Tady mi všechno připadalo domácké. Ale venku… ve světě…

Co jsem to sakra provedl?

2

„Na co se napijeme?“ zeptal jsem se, když jsme měli sklenice v rukou.

„Na lepší časy než tyhle. Bude vám to vyhovovat, pane Eppingu?“

„Naprosto. A říkejte mi Jakeu.“

Přiťukli jsme si. Napili se. Nevzpomínal jsem si, kdy jsem měl naposled něco silnějšího než pivo Osamělá hvězda. Ta whisky byla jako horký med.

„Nejde elektřina?“ zeptal jsem se a rozhlédl se po lampách. U všech měl stažené knoty, asi aby šetřil petrolej.

Udělal kyselý obličej. „Vy nejste zdejší, co?“

Tuhle otázku už jsem slyšel od Franka Anicettiho v Ovocné. Při svém úplně prvním výletu do minulosti. Tehdy jsem zalhal. To už jsem ale nechtěl.

„Pořádně nevím, jak na to odpovědět, Harry.“

Jenom pokrčil rameny. „Měli by nám pouštět šťávu tři dny v týdnu, a právě dneska by to mělo být, ale kolem šesté večer ji vypínají. Věřím elektropodniku v naší provincii, asi jako věřím na Santu Clause.“

Zamyslel jsem se nad tím a vzpomněl si na nálepky na autech. „Jak dlouho je Maine částí Kanady?“

Podíval se na mě, jako bych byl blázen, ale viděl jsem, že si to užívá. Tu neobvyklou situaci a zároveň přítomnost, kterou přináší. Napadlo mě, kdy si asi naposled s někým doopravdy popovídal. „Od roku 2005. Praštil vás někdo do hlavy nebo co?“

„Vlastně ano.“ Přešel jsem k jeho kolečkovému křeslu, klekl si na koleno, které se stále ochotně a bez bolesti ohýbalo, a ukázal mu na zátylku místo, kde už mi vlasy nikdy nenarostou. „Před pár měsíci mě někdo strašně zmlátil…“

„Jo, viděl jsem, jak kulháte, když jste se hnal na ty kluky.“

„… a teď si nemůžu vzpomenout na spoustu věcí.“

Najednou se pod námi zatřásla podlaha. Plameny v petrolejkách se zachvěly. Obrázky na stěnách zarachotily a půlmetrový sádrový Ježíš s nataženými pažemi začal drkotat k okraji krbové římsy. Vypadal jako chlapík uvažující o sebevraždě a vzhledem k současnému stavu věcí, jak jsem je tak pozoroval, jsem se mu nedivil.

„Drncáky,“ řekl Harry věcně, když třes ustal. „Na ty se pamatujete, ne?“

„Ne.“ Vstal jsem, přešel ke krbové římse a odsunul Ježíše zpátky vedle jeho Svaté Matky.

„Díky. Z police v ložnici mi už popadala půlka apoštolů a každýho jsem oplakal. Patřili mámě. Drncák je takový zemský zachvění. Máme to tady často, ale pořádný otřesy mají na středozápadě a směrem na Kalifornii. V Evropě a Číně samozřejmě taky.“

„Lidé v Idahu si připravují čluny, že?“ Pořád jsem byl u krbové římsy a prohlížel si zarámované fotografie.

„Tak zlé to zatím není, ale… víte, že čtyři japonský ostrovy jsou pryč, ne?“

Zoufale jsem se na něho podíval. „Ne.“

„Tři byly malý, ale Hokkaido je taky fuč. Před čtyřma rokama se propadlo do toho zatracenýho oceánu, jako by sjelo výtahem. Vědci říkají, že to má něco společnýho se zemskou kůrou.“ Věcně dodal: „Říkají, že jestli to nepřestane, někdy do roku 2080 to planetu roztrhne. Pak bude mít sluneční soustava dva pásy asteroidů.“

Jediným hltem jsem dopil whisky a obrovské slzy z té síly mi na chvilku rozdvojily vidění. Když se pokoj přede mnou zase ustálil, ukázal jsem na obrázek, na němž byl Harry asi v padesáti. Sice už byl na vozíku, ale vypadal silný a zdravý, aspoň od pasu nahoru. Nohavice obleku mu visely na scvrklých nohou. Vedle něho stála žena v růžových šatech, které mi připomněly kostým Jackie Kennedyové z 22. 11. 1963. Pamatuji si, jak mě matka nabádala, abych nikdy neříkal o ženě, která není krásná, že vypadá „obyčejně“. Mám říkat, že vypadají „mile“. Tato žena vypadala mile.

„Vaše manželka?“

„No jo. To se fotilo na pětadvacátý výročí naší svatby. Za dva roky umřela. Toho je teď všude spousta. Politici vám povědí, že za to můžou atomovky – od Hanojskýho pekla v šedesátým devátým se jich odpálilo dvacet osm nebo dvacet devět. Budou to opakovat do zblbnutí, ale všichni vědí, že ty boláky a rakovina se začaly doopravdy šířit až poté, co elektrárna Vermontskej Yankee chytila čínskej syndrom a roztavila se. To se stalo po letech protestů, který tam probíhaly. ‚Ale no tak,‘ říkali nám, ‚ve Vermontu žádný velký zemětřesení nebude, takhle vysoko v Božím království, tady budou jenom běžný malý drncáky a třepáky.‘ Jo. Koukněte, co se stalo.“

„Vy říkáte, že reaktor ve Vermontu vybuchl.“

„Vychrlil radiaci po celý Nový Anglii a jižním Quebeku.“

„Kdy?“

„Jakeu, utahujete si ze mě?“

„V žádném případě.“

„Devatenáctýho června 1999.“

„To s vaší manželkou je mi líto.“

„Děkuju ti, synku. Byla to dobrá ženská. Moc milá. Nezasloužila si, co dostala.“ Pomalu si přejel paží přes oči. „Je to dlouho, co jsem o ní mluvil, ale já vlastně už dlouho nemluvil vůbec s nikým. Můžu ti nalít ještě trochu týhle živý vody?“

Podržel jsem prsty maličko od sebe. Nečekal jsem, že se tu dlouho zdržím. Všechnu tuhle strašidelnou historii, tuhle temnotu, jsem musel do sebe nasát co nejrychleji. Čekala mě spousta práce, v neposlední řadě jsem musel oživit svoji vlastní milou ženu. To bude znamenat další pohovor s Mužem se zelenou kartou. Nechtěl jsem být nalitý, až s ním budu mluvit, ale ještě jeden maličký panák neuškodí. Potřeboval jsem ho. Emoce jsem měl jako zamrzlé, což bylo asi dobře, protože myšlení klopýtalo.

„Ochrnul jste během ofenzívy Tet?“ A myslel jsem si Samozřejmě že ano, ale mohlo to být horší. Při posledním kolečku jste zemřel.

Chvíli vypadal nechápavě, pak se mu rozjasnila tvář. „Asi to byl Tet, když tak o tom přemýšlím. My tomu říkali jenom Velkej saigonskej průser 1967. Vrtulník, ve kterým jsem seděl, se zřítil. Měl jsem štěstí. Většina lidí v tom ptáčkovi zahynula. Mezi nima diplomati, někteří byli ještě děcka.“

„Tet ’67,“ ujišťoval jsem se. „Ne ’68.“

„Přesně tak. To jste ještě nebyl na světě, ale určitě jste o tom četl v dějepise.“

„Ne.“ Nechal jsem ho, aby mi do sklenice dolil trochu whisky – jenom na dno a řekl jsem: „Vím, že v listopadu 1963 byl skoro zavražděn prezident Kennedy. Co bylo potom, už nevím.“

Zakroutil hlavou. „Tohle je nejdivnější ztráta paměti, o jaký jsem kdy slyšel.“

„Zvolili Kennedyho znovu?“

„Proti Goldwaterovi? To si pište, že jo.“

„Nechal si Johnsona jako spolukandidáta?“

„Jasně. Kennedy potřeboval Texas. Taky ho dostal. Guvernér Connally pro něho v těch volbách makal jako otrok, i když tou Kennedyho Novou frontou opovrhoval. Říkalo se tomu odpustková podpora. Kvůli tomu, co se tehdy v Dallasu skoro stalo. Určitě nic z toho nevíte? Nic z toho jste se neučili ve škole?“

„Vy jste ty dějiny žil, Harry. Tak mi o nich vyprávějte.“

„Mně to nevadí,“ řekl. „Kopněte to do sebe, synku. Přestaňte si prohlížet ty fotky. Jestli nevíte, že Kennedyho znovu ve čtyřiašedesátým zvolili, tak určitě nemůžete znát nikoho z mý rodiny.“

Kdybyste tak věděl, Harry, pomyslel jsem si.

3

Když jsem byl malý – byly mi tak čtyři, možná teprve tři roky –, jeden opilý strýc mi vyprávěl pohádku o Červené karkulce. Žádnou obyčejnou pohádku, jak ji známe z knížek, ale verzi s hvězdičkou, plnou křiku, krve a tupého dunění dřevorubcovy sekery. Dodneška si to živě pamatuji, ale utkvělo mi jen několik podrobností: například vlčí tesáky vyceněné v zuřivém šklebu a také babička promáčená slizem, když se vynořuje z rozpáraného vlčího břicha. Tímto vám chci naznačit, že pokud očekáváte Stručné alternativní dějiny světa, jak je vyprávěl Harry Dunning Jakeovi Eppingovi, můžete na to zapomenout. Nejde jen o tu hrůzu ze zjištění, jak strašně všechno dopadlo. Šlo spíš o to, že jsem se musel vrátit a všechno napravit.

Ale několik věcí mi utkvělo. Například celosvětové pátrání po Georgi Ambersonovi. Nic nenašli – George zmizel jako soudce Crater –, ale za osmačtyřicet let po pokusu o atentát v Dallasu se Amberson stal téměř mytickou postavou. Spasitel, nebo účastník spiknutí? Lidé svolávali dokonce konference, kde o tom diskutovali, a když jsem Harryho poslouchal, jak o tom vypráví, musel jsem si vzpomenout na všechny ty konspirační teorie, které se vyrojily kolem Leea, který ve svém pokusu uspěl. Jak víme, třído, minulost rezonuje.

Kennedy očekával, že ve volbách ve čtyřiašedesátém smete Bartyho Goldwatera jako nic. Místo toho vyhrál o méně než čtyřicet voličských hlasů, což byl rozdíl, který dokázali respektovat jenom skalní stoupenci Demokratické strany. Začátkem druhého volebního období rozzuřil jak pravičácké voliče, tak vojenské kruhy tím, že označil Severní Vietnam za „menší nebezpečí pro naši demokracii než rasovou nerovnost na našich školách a ve městech“. Nestáhl americká vojska úplně, ale nechal je jenom v Saigonu a v prstenci okolo, který se nazýval – jaké překvapení – Zelená zóna. Místo aby tam dodával velké počty vojáků, druhá Kennedyho administrativa tam cpala velké množství peněz. To je prostě americký způsob.

K velkým reformám občanských práv z šedesátých let nikdy nedošlo. Kennedy nebyl žádný LBJ a Johnson jako viceprezident byl mimořádně bezmocný, pokud šlo o pomoc prezidentovi. Republikáni a jižané prováděli obstrukce sto deset dní. Jeden dokonce při projevu zemřel a stal se hrdinou pravého křídla. Když se Kennedy nakonec vzdal, utrousil poznámku, která ho pak pronásledovala až do smrti v roce 1983: „Bílá Amerika si nanosila do domu třísky a ty teď budou hořet.“

Pak přišly rasové nepokoje. Kennedy měl s nimi spoustu práce a armáda Severního Vietnamu dobyla Saigon – a muž, který mě do toho navezl, ochrnul při zřícení vrtulníku na palubu americké letadlové lodi. Veřejné mínění se začalo proti JFK mohutně bouřit.

Měsíc poté, co padl Saigon, byl v Chicagu zavražděn Martin Luther King. Ukázalo se, že vrahem byl agent FBI Dwight Holly, který vypověděl poslušnost. Než se zabil, prohlásil, že jednal na Hooverovy příkazy. Chicago se ocitlo v plamenech. Stejně jako tucet dalších amerických měst.

Prezidentem byl zvolen George Wallace. Tehdy vypukla zemětřesení naplno. Wallace s nimi nemohl nic dělat, tak se spokojil s tím, že házel na Chicago zápalné bomby, aby si vynutil poslušnost. To se stalo v červnu 1969, řekl Harry. O rok později prezident Wallace předložil Ho Či Minovi ultimátum: Udělá ze Saigonu svobodné město jako Berlín, nebo se z Hanoje stane mrtvé město jako Hirošima. Strýček Ho odmítl. Jestli si myslel, že Wallace blufuje, tak se pletl. Hanoj se proměnila v radioaktivní mrak 9. srpna 1969, přesně na den čtyřiadvacet roků poté, co Harry Truman shodil Fat Mana na Nagasaki. Misi si vzal na starost osobně viceprezident Curtis LeMay. V projevu k národu to Wallace prohlásil za Boží vůli. Většina Američanů s ním souhlasila. Statistiky veřejného mínění zněly ve Wallaceův prospěch, ale nejméně jeden chlapík jeho politiku neschvaloval. Jmenoval se Arthur Bremer a 15. května 1972 během kampaně za znovuzvolení ho zastřelil v nákupním centru v Laurelu, stát Maryland.

„Jakou zbraní?“

„Myslím, že to byl nějaký revolver ráže osmatřicet.“

Jistěže. Možná policejní speciál, ale spíše model Victory, stejný typ zbraně, která vzala život policistovi Tippitovi v jiné časové struně.

V těchto místech jsem začal ztrácet nit. Tady mi myšlenka Musím to napravit, napravit, napravit začala dunět v hlavě jako gong.

V roce 1972 se stal prezidentem Hubert Humphrey. Zemětřesení se zhoršilo. Počet sebevražd na světě se prudce zvýšil. Fundamentalismus všeho druhu jen kvetl. Terorismus podněcovaný náboženskými extremisty vzkvétal s ním. Indie a Pákistán byly ve válce, vyrostla další hřibovitá mračna. Bombaj se nikdy nestala Mumbají. Proměnila se v radioaktivní popel v rakovinotvorném větru.

Podobně Karáčí. Načež Rusko, Čína a Spojené státy slíbily, že budou obě země bombardovat tak dlouho, dokud je neuvrhnou zpět do doby kamenné, a teprve potom znepřátelené země ustaly v bojích.

V roce 1976 Humphrey prohrál na celé čáře po celé zemi v souboji s Ronaldem Reaganem. Humphrey se neudržel dokonce ani ve své rodné Minnesotě.

V Jonestownu v Guayaně spáchaly hromadnou sebevraždu dva tisíce lidí.

V listopadu 1979 íránští studenti obsadili americké velvyslanectví v Teheránu a zajali ne šedesát šest, ale víc než dvě stovky rukojmích. V íránské televizi se kutálely hlavy. Reagan se z hanojského pekla natolik poučil, že nechal atomovky ležet v pumovnicích a raketových silech, ale poslal tam hodně, hodně vojáků. Zbývající rukojmí byli samozřejmě pobiti a rodící se teroristická skupina, která si říkala Základna – v arabštině al-Káida – začala všude možně rozsévat pouliční bomby.

„Ten chlap uměl kurevsky mlít hubou, ale militantnímu islámu vůbec nerozuměl,“ řekl Harry.

Beatles se znovu dali dohromady a odehráli mírový koncert. Sebevražedný atentátník v publiku odpálil svoji vestu a zabil tři stovky diváků. Paul McCartney přišel o zrak.

Střední východ se krátce poté ocitl v plamenech.

Rusko se zhroutilo.

Nějaká skupina – pravděpodobně ruští emigranti zastávající tvrdou linii – začala prodávat jaderné zbraně teroristickým skupinám, včetně Základny.

„Do roku 1994,“ řekl Harry suchým tónem, „se z jejich naftovejch polí stalo černý sklo. Takový, co ve tmě září. Ale od tý doby se terorismus jaksi vyčerpal. Kdosi před dvěma lety odpálil v Miami kufříkovou atomovku, ale moc nezafungovala. Jasně, bude trvat šedesát nebo osmdesát let, než si někdo bude moct na South Beach udělat piknik – a z Mexickýho zálivu je samozřejmě v podstatě mrtvá polívka –, ale na otravu radiací zemřelo jenom deset tisíc lidí. Ale to už nebyl náš problém. Maine si odhlasovalo, že se stane součástí Kanady, a Amerika se nás s radostí zbavila.“

„Stal se Bill Clinton prezidentem?“

„Páni, to ne. Při nominaci v roce 2004 byl jasnej vítěz, ale na sjezdu umřel na infarkt. Převzala to po něm manželka. To ona je prezident.“

„Vede si dobře?“

Harry zavrtěl rukou. „Není špatná, ale zemětřesení zákonem neumravníš. A to nás nakonec stejně dostane.“

Nad námi se znovu ozval ten klokotavý trhavý zvuk. Vzhlédl jsem. Harry ne.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Synku,“ řekl, „to asi nikdo neví. Vědci se hádají, ale v tomhle případě si myslím, že mají jasno kazatelé. Podle nich se Bůh chystá strhnout veškeré dílo Svých rukou, stejně jako Samson strhl chrám Filištínských.“ Dopil zbytek whisky. Tváře mu trochu zčervenaly, a pokud jsem viděl, boláky z ozáření na nich neměl. „A já myslím, že v tomhle punktu můžou mít pravdu.“

„Panebože všemohoucí,“ hlesl jsem.

Podíval se mi přímo do očí. „Už máš dějepisu dost, synku?“

Dost, aby mi to vydrželo do konce života.

4

„Musím jít,“ řekl jsem. „Budete v pořádku?“

„Až do chvíle, kdy nebudu. Jako všichni ostatní.“ Pozorně se na mě zadíval. „Jakeu, odkud jste spadl? A proč mám sakra pocit, že vás znám?“

„Možná proto, že vždycky známe svoje anděly strážné?“

„Blbost.“

Chtěl jsem být jinde. Celkem vzato jsem byl přesvědčený, že můj život po dalším resetu bude mnohem jednodušší. Ale nejdřív, protože tohle byl dobrý chlap, který ve všech třech převtěleních hodně trpěl, jsem znovu přistoupil ke krbové římse a vzal do ruky jednu zarámovanou fotografii.

„Opatrně s nima,“ ozval se Harry popuzeně. „To je moje rodina.“

„Já vím.“ Vložil jsem mu ji do uzlovatých rukou plných stařeckých skvrn, tu černobílou fotografii, která byla podle mírného rozmazání zvětšeninou záběru z Kodaku. „To fotil váš táta? Ptám se proto, že na ní není.“

Zvědavě se na mě podíval, potom znovu na fotografii. „Ne,“ řekl. „Tohle fotila sousedka v létě v padesátým osmým. Táta a máma už tehdy spolu nežili.“

Napadlo mě, jestli tou sousedkou byla paní, kterou jsem viděl kouřit cigaretu a současně umývat rodinné auto a stříkat z hadice psa. Byl jsem si kdovíproč jistý, že to byla ona. Z hlubin mysli, jako když z hluboké studny stoupá nějaký zvuk, se vynořily zpěvavé hlásky dívek skákajících přes švihadlo: Můj táta jezdí v po-nor-ce.

„Měl potíže s pitím. Tehdy se to tak nebralo, spousta chlapů hrozně chlastala a přitom zůstávali s manželkama pod jednou střechou, jenže on začal být zlej, když se napil.“

„To si umím představit,“ řekl.

Znovu se na mě podíval, tentokrát ostřeji, a pak se usmál. Většinu zubů měl pryč, ale ten úsměv byl i tak příjemný. „Pochybuju, že víte, o čem mluvíte. Kolik vám je, Jakeu?“

„Čtyřicet.“ Byl jsem si však jistý, že toho večera vypadám starší.

„Což znamená, že jste se narodil v roce 1971.“

Vlastně v roce 1976, jenže to jsem mu nemohl říci, aniž bych se nezmínil o pěti chybějících letech, která padla do králičí nory jako Alenka do Říše divů. „Skoro,“ řekl jsem. „Tu fotku jste pořídili u domu na Kossuth Street.“ Vysloveno jako v Derry: Cossut.

Poklepal jsem na Ellen, která stála nalevo od matky, a vzpomněl jsem si, jak jsem s ní jako s dospělou telefonoval – s její verzí 2.0. Také jsem si vzpomněl – to bylo nevyhnutelné – na Ellen Dockertyovou, další hlas této rezonance, kterou jsem poznal v Jodie.

„Z této fotky to nemůžu poznat, ale vypadala jako mrkvička, že? Jako malinká Lucille Ballová.“

Harry nic neříkal, jen na mě hleděl.

„Dala se k divadlu? Nebo se pustila do něčeho jiného? Rádia nebo televize?“

„Má svůj pořad na CBC Provincie Maine,“ řekl chabě. „Ale jak…“

„Tohle je Troy… a Arthur, kterému se říkalo Tugga, a tohle jste vy, máma vás drží kolem pasu.“ Usmál jsem se. „Přesně jak to měl Bůh v plánu.“ Jen kdyby to tak mohlo zůstat. Kéž by.

„Já… vy…“

„Váš otec byl zavražděn, že?“

„Ano.“ Kanyla se mu v nose posunula a on ji zase narovnal pomalým pohybem ruky, jako by to byla ruka muže, který sní s otevřenýma očima. „Zastřelili ho na hřbitově Daleká vyhlídka, když pokládal květiny na hroby rodičů. Jenom pár měsíců poté, co jsme pořídili tuhle fotku. Policie zatkla nějakýho Billa Turcotta…“

Aj. Tohle jsem nepředpokládal.

„… ale měl dobrý alibi a nakonec ho nechali běžet. Vraha nikdy nechytili.“ Vzal mě za ruku. „Pane, synku. Jakeu, tohle je šílenost, ale… to vy jste zabil mýho otce?“

„Nebuďte blázínek.“ Vzal jsem fotografii a pověsil ji zase na zeď. „Narodil jsem se až v roce 1971, pamatujete?“

5

Pomalu jsem šel po Hlavní ulici zpátky ke zbořené továrně a opuštěnému konzumu, který stál před ní. Šel jsem se sklopenou hlavou, nedíval jsem se, jestli poblíž není Beznoska a Prdelník a zbytek té nešťastné party. Myslel jsem si, že pokud jsou pořád někde poblíž, vyhnou se mi širokým obloukem. Považovali mě za šílence. Asi měli pravdu.

Všichni jsme tady potrhlí, řekla kočka Šklíba Alence. Pak zmizela. Až na ten svůj škleb. Pokud si vzpomínám, tak ten se tam ještě chvíli vznášel.

Teď už jsem toho chápal víc. Ne všechno a pochybuji, že i Muži s kartou rozumějí všemu (a po nějaké době strávené ve službě nerozumějí skoro ničemu), ale to mi stále nepomáhalo s rozhodnutím, které jsem musel přijmout.

Když jsem podlézal řetěz, v dálce cosi vybuchlo. Ani jsem nenadskočil. Domyslel jsem si, že výbuchy jsou tu velmi časté. Když lidé začnou ztrácet naději, pak jsou výbuchy nevyhnutelné.

Vešel jsem do koupelny za krámkem a skoro klopýtl o svůj ovčí kabát. Odkopl jsem ho stranou – tam, kam jsem měl namířeno, ho nebudu potřebovat –, a pomalu šel k hromadě beden, které tolik připomínaly Leeovo odstřelovačské hnízdo.

Zatracené rezonance.

Odsunul jsem jich tolik, abych se dostal do rohu, a pak jsem je za sebou zase pečlivě naskládal na místo. Sunul jsem se vpřed krůček po krůčku, a znovu myslel na to, jak muž nebo žena hmatají před sebou schodiště, když je úplná tma. Ale tentokrát tu nebyly žádné schody, došlo jenom k podivnému rozdvojení. Sunul jsem se dál, pozoroval, jak se dolní polovina mého těla začíná tetelit, a pak jsem zavřel oči.

Další krok. A ještě. Už jsem cítil na nohou teplo. Ještě dva kroky a slunce proměnilo tmu za mými víčky v červeň. Udělal jsem ještě jeden krok a v hlavě mi luplo. Když se mi sluch vyčistil, uslyšel jsem šat-HÚÚŠ, šat-HÚÚŠ tkalcovských stavů.

Otevřel jsem oči. Místo puchu špinavé opuštěné koupelny jsem cítil smrad textilní továrny, která jela na plný výkon v roce, kdy agentura pro ochranu životního prostředí ještě neexistovala. Pod nohama jsem měl popraskaný beton místo loupajícího se linolea. Nalevo stály velké kovové válce plné textilních odstřižků, zakryté pytlovinou. Napravo byla sušárna. Bylo jedenáct padesát osm devátého září 1958. Z Harryho Dunninga byl opět malý chlapec. Carolyn Poulinová teď seděla v denholmské střední na páté hodině, možná poslouchala učitele, možná snila s otevřenýma očima o nějakém klukovi nebo jak za několik měsíců půjde s otcem na lov. Sadie Dunhillová, která se ještě neprovdala za pana Bez-smetáku-ani-ránu, žila v Georgii. Lee Harvey Oswald byl v Jižním čínském moři se svou jednotkou námořní pěchoty. A John F. Kennedy byl nejmladším senátorem za Massachusetts a snil své prezidentské sny.

Byl jsem zpátky.

6

Došel jsem k řetězu a podlezl ho. Na druhé straně jsem chvíli naprosto nehybně stál a opakoval si, co udělám. Pak jsem došel ke konci sušárny. Za rohem se o její stěnu opíral Muž se zelenou kartou. Jenže karta Zacka Langa už nebyla zelená. Získala blátivě okrový odstín, někde mezi zelenou a žlutou. Jeho plášť, který se do této roční doby nehodil, byl zaprášený a jeho dříve elegantní klobouk vypadal pomačkaně a jaksi poraženecky. Jeho tváře, předtím čistě oholené, teď byly zarostlé… a některé vousy byly bílé. Oči měl podlité krví. Ještě nechlastal – aspoň jsem žádný alkohol necítil –, ale měl jsem dojem, že brzy bude. Zeleňák se přece jen nacházel v jeho malém okruhu působnosti, a udržovat všechny ty časové struny v hlavě musí bolet. Mnohonásobná minulost byla už tak dost špatná, ale když jste k tomu přidali mnohonásobnou budoucnost? Z toho by se dal každý na pití, pokud je láhev v dosahu.

V roce 2011 jsem strávil hodinu. Možná o něco víc. Jak dlouho to bylo pro něj? To jsem nevěděl. Já to ani nechtěl vědět.

„Díky bohu,“ řekl stejně jako předtím. Ale když po mně znovu natáhl ruce, aby do nich sevřel moji dlaň, odtáhl jsem se. Nehty měl teď dlouhé a černé špínou. Prsty se mu třásly. Byly to ruce – i plášť, klobouk a karta za stuhou klobouku – budoucího ochlasty.

„Víte, co musíte udělat,“ řekl.

„Vím, co vy chcete, abych udělal.“

„S tím nemá nějaké chtění nic společného. Musíte se ještě naposledy vrátit. Jestli všechno půjde dobře, vynoříte se v jídelně. Brzy ji odvezou, a až se to stane, bublina, která způsobila všechno tohle šílenství, praskne. Je zázrak, že vůbec vydržela tak dlouho. Musíte uzavřít kruh.“

Znovu po mně hmátl. Tentokrát jsem udělal víc, než jen couvl. Otočil jsem se a rozběhl k parkovišti. Vyrazil za mnou. Kvůli mému mizernému kolenu to bylo těsnější, než by to bylo za jiných okolností. Slyšel jsem ho hned za sebou, když jsem minul Plymouth Fury, jež bylo dvojníkem auta, které jsem viděl a nechal bez povšimnutí jedné noci na dvoře mezi bungalovy Candlewood. Na druhé straně stál věčný rebel s jednou botou opřenou o stěnu Kennebecké ovocné.

Přeběhl jsem koleje a bál se, že mě na strusce zradí zraněná noha, ale nakonec to byl Lang, kdo zakopl a upadl. Slyšel jsem ho vykřiknout – bylo to zoufalé, osamělé zakrákání – a okamžitě jsem ho začal litovat. Ten chlap měl opravdu tvrdou službu. Ale nedovolil jsem, aby mě lítost zpomalila. Imperativy lásky jsou kruté.

Přijížděl expresní autobus do Lewistonu. Přeběhl jsem křižovatku a řidič autobusu na mě zatroubil. Vzpomněl jsem si na jiný autobus nacpaný lidmi, kteří se jeli podívat na prezidenta. A samozřejmě na prezidentovu paní, tu v růžovém kostýmku. Na růže položené mezi nimi na sedadle. Nebyly žluté, ale červené.

„Jimlo, vrať se!“

Správně. Přece jenom jsem byl Jimla, příšera ze zlého snu Rosette Templetonové. Kulhal jsem kolem Kennebecké ovocné a už jsem měl před Mužem s okrovou kartou pořádný náskok. Tohle byl závod, který jsem hodlal vyhrát. Byl jsem Jake Epping, středoškolský učitel. Byl jsem George Amberson, budoucí romanopisec. Byl jsem Jimla, který každým krokem, jejž udělal, ohrožoval celý svět.

Přesto jsem utíkal.

Vzpomněl jsem si na Sadie, vysokou, elegantní a krásnou, a běžel dál. Sadie, které se často stávaly nehody, zakopne o zloducha jména John Clayton. Od něho bude mít víc šrámů než její holeně. Svět šťastně ztracený kvůli lásce – napsal to Dryden, nebo Pope?

Celý udýchaný jsem se zastavil u Titova Chevronu. Na druhé straně ulice pokuřoval beatnický majitel Veselého bílého slona dýmku a pozoroval mě. Muž s okrovou kartou stál v ústí uličky za Kennebeckou ovocnou. Bylo zřejmé, že dál se tímto směrem nedostane.

Natáhl ke mně ruce, což bylo zlé. Potom padl na kolena a spojil ruce před sebou, což bylo mnohem horší. „Prosím, nedělejte to! Musíte vědět, jaká je cena!“

Věděl jsem, a přesto jsem spěchal dál. Na křižovatce hned za kostelem svatého Josefa stála telefonní budka. Zavřel jsem se uvnitř, podíval se do telefonního seznamu a vhodil do zdířky desetník.

Když přijel taxík, řidič kouřil Lucky Strike a na rádiu měl naladěnou WJAB.

Historie se opakuje.

Závěrečné poznámky

30. září 1958

Zašil jsem se v apartmá 7 ubytovny pro motoristy Tamarack.

Zaplatil jsem penězi z peněženky ze pštrosí kůže, kterou mi dal jeden starý kamarád. Peníze, stejně jako maso koupené v supermarketu Red & White, a košile koupené v Masonových pánských oděvech, zůstávají. Pokud je každá cesta opravdu dokonalý reset, tak by ty věci zůstávat neměly, jenže to dokonalý reset není a věci zůstanou. Peníze byly od Ala, ale agent Hosty mě aspoň nechal utéci, což bude možná nakonec pro svět dobře.

Nebo také ne. Nevím.

Zítra bude prvního října. V Derry se děti Dunningových těší na Halloween a už si plánují kostýmy. Ellen, ta malá zrzavá čečetka, chce jít za princeznu Zimojarku Létopodzimovou. Nedostane šanci. Kdybych jel dnes do Derry, mohl bych Franka Dunninga zabít a tak ji zachránit, ale neudělám to. A nepojedu do Durhamu, abych zachraňoval Carolyn Poulinovou před zbloudilou kulkou Andyho Culluma. Otázka je, jestli pojedu do Jodie? Kennedyho nemůžu zachránit, to nepřipadá v úvahu, ale může být budoucnost světa tak křehká, že nedovolí, aby se dva středoškolští učitelé setkali a zamilovali se? Vzali se, tančili na písně Beatles jako „I Want to Hold Your Hand“ a žili všední život?

Nevím, nevím.

Možná se mnou nebude chtít nic mít. Už nám není pětatřicet a osmadvacet. Tentokrát mi bude dvaačtyřicet, možná o něco víc. Vypadám ještě starší. Ale já věřím v lásku, láska je jedinečné příruční kouzlo. Nevím, jestli je zapsaná ve hvězdách, ale opravdu věřím na volání krve, souznění mysli a společný tlukot krve.

Sadie tančí madison, tváře má zardělé a směje se.

Sadie mi říká, abych jí znovu olízl rty.

Sadie se ptá, jestli nechci jít dál a dát si dort.

Jeden muž a jedna žena. Chci toho snad příliš?

Nevím, nevím.

Co jsem tu tedy dělal, ptáte se, když jsem odložil křídla anděla strážného? Psal jsem. Mám plnicí pero – to, které mi dali Mike a Bobbi Jill, pamatujete na ně – a šel kus po silnici k obchodu, kde jsem si koupil deset bombiček. Inkoust je černý, což ladí s mou náladou. Taky jsem si koupil deset tlustých psacích bloků a všechny až na ten poslední jsem popsal. Poblíž obchodu je prodejna Western Auto, kde jsem si koupil rýč a malou železnou skříňku se zámkem na kombinaci. Celý nákup stál sedmnáct dolarů a devatenáct centů. Stačí tyhle věci proměnit svět v černou a špinavou díru? Co se stane s prodavačem, jehož osud ze stanoveného směru vychýlila chvilka, kdy se mnou v obchodě jednal?

Nevím, ale naopak vím tohle: Jednou jsem dal středoškolskému fotbalistovi šanci zazářit na divadelních prknech, a jeho přítelkyně byla znetvořena. Mohli byste říci, že za to nemohu, ale my už víme svoje, ne? Motýl roztahuje svá křídla.

Tři týdny jsem dennodenně psal, od rána do večera. Některé dny dvanáct hodin. Pero kmitalo a kmitalo. Ruka mě začala bolet. Máčel jsem ji, pak jsem zase psal. Někdy večer jsem si zašel do lisbonského autokina, kde měli pro pěší speciální cenu: třicet centů. Sedl jsem si na skládací židličku před snackbarem a vedle dětského hřiště. Znovu jsem viděl Dlouhé horké léto. Viděl jsem Most přes řeku Kwai a Jižní Pacifik. Viděl jsem HOROROVÝ DVOJITÝ PROGRAM, kdy dávali Mouchu a Sliz. A uvažoval, co tím měním. I když jsem jenom zaplácl brouka, přemýšlel jsem, jak se ta změna projeví za deset let. Nebo dvacet. Nebo čtyřicet.

Nevím, nevím.

Přece jen něco vím. Minulost je zatvrzelá ze stejného důvodu, proč je tvrdý želví krunýř; protože živá tkáň uvnitř je křehká a bezbranná.

A ještě něco. Řady možností a početné rozhodování v denním životě, to je hudba, na niž tancujeme. Jsou jako struny na kytaře. Prohrábněte se jimi, a vytvoříte příjemný zvuk. Harmonii. Ale pak začněte přidávat struny. Deset strun, sto strun, tisíc, milion. Protože se násobí! Harry nevěděl, co ten zvuk připomínající trhání znamená, ale já to asi vím. Je to zvuk, který vydává příliš mnoho rozkmitaných strun.

Zazpívejte vysoké C hlasem, který je dost hlasitý a skutečný, a můžete rozbít jemný křišťál. Pusťte si harmonické tóny do sterea dost hlasitě, a rozbijete sklo v okně. Z toho vyplývá (aspoň pro mě), že když natáhnete na nástroj času dostatek strun, můžete roztříštit realitu.

Ale reset je pokaždé skoro úplný. Jistě, zanechává usazeninu. Muž s okrovou kartou to říkal a já mu věřím. Ale když nebudu dělat žádné velkézměny, když se nebudu do ničeho plést, jenom pojedu do Jodie a znovu poprvé potkám Sadie… Kdybychom se třeba znovu zamilovali…

Chci, aby se to stalo, a myslím si, že pravděpodobně by k tomu došlo. Krev volá krev, srdce volá srdce. Bude chtít děti. Takže v tom případě budu chtít i já. Říkám si, že o jedno dítě víc nebo míň, to nebude žádný rozdíl. Nebo aspoň velký rozdíl. Nebo dvě. Dokonce tři. (Přece jen to byla doba velkých rodin.) Budeme žít poklidně. Nebudeme dělat vlny.

Jenomže jedno dítě je vlna.

Pokaždé, když se nadechneme, tvoříme vlnu.

Musíš se ještě naposledy vrátit, říkal Muž s okrovou kartou. Musíš uzavřít kruh. Chtění s tím nemá nic společného.

Opravdu můžu pomýšlet na to, že risknu svět – možná i samotnou realitu – kvůli ženě, kterou miluji? Vedle toho vypadá šílený Lee jako břídil.

U sušárny na mě čeká Muž s kartou zastrčenou za stuhu klobouku. Cítím ho tam. Asi nevysílá mozkové vlny, ale mně to tak určitě připadá. Vrať se. Nemusíš být Jimla. Ještě není pozdě být zase Jake. Být dobrý chlap, hodný anděl. Vykašli se na zachraňování prezidenta, zachraň svět. Udělej to, dokud je čas.

Ano.

Udělám to.

Pravděpodobně.

Zítra.

Zítra ještě nebude pozdě, ne?

1. října 1958

Pořád jsem tady v Tamaracku. Pořád píšu.

Nejhorší je moje nejistota ohledně Claytona. O Claytonovi jsem přemýšlel, když jsem šrouboval do svého věrného plnicího pera poslední bombičku, a o něm přemýšlím i teď. Kdybych věděl, že před ním bude v bezpečí, asi bych to dokázal nechat být. Objeví se John Clayton u Sadie v domě na Bee Tree Lane, když se odečtu z rovnice? Možná že ho definitivně vyšinulo až to, že nás viděl spolu. Ale sledoval ji do Texasu ještě předtím, než o nás věděl, a jestli to udělá znovu, tentokrát ji může říznout do krku místo do tváře. Deke a já tam určitě nebudeme, abychom ho zastavili.

Ledaže by o nás přece jen věděl. Sadie třeba napsala kamarádce v Savannah a ta kamarádka to řekla další kamarádce a zpráva, že Sadie tráví čas s novým chlapíkem – takovým, který nemá ponětí o imperativech smetáku –, se možná nakonec dostala k jejímu bývalému. Kdyby se nic z toho nestalo, protože jsem tam prostě nebyl. Sadie by byla v pořádku.

Dáma, nebo tygr?

Nevím, nevím.

Počasí se sklání k podzimu.

6. října 1958

Včera večer jsem jel do autokina. Byl to pro ně poslední víkend. V pondělí vyvěsí ceduli NA ZIMU ZAVŘENO a připojí něco jako V ROCE 1959 BUDEME DVOJNÁSOB LEPŠÍ! Poslední program obsahoval dvě krátké kreslené grotesky s králíkem Bugsem a další dvojici hororů, Macabre a Třaslavec. Sedl jsem si na svou skládací židličku jako obvykle a díval se na Macabre, ale vlastně jsem ho neviděl. Byla mi zima. Měl jsem peníze, abych si mohl koupit kabát, ale teď jsem se bál kupovat cokoliv. Pořád jsem myslel na to, jaké změny by to vyvolalo.

Ale když skončil první hlavní film, přece jenom jsem šel do snackbaru. Chtěl jsem trochu horké kávy. (Myslel jsem si Tím nemůžu nic moc změnit a zároveň si myslel Jak to můžeš vědět.) Když jsem vyšel ven, na hřišti bylo jenom jedno dítě, i když před pouhým měsícem by hřiště bylo o přestávce plné. Byla to holčička v džínovém kabátku a zářivě červených kalhotách. Skákala přes švihadlo. Vypadala jako Rosette Templetonová.

„Šla jsem po silnici, našla jsem tam dí-ru,“ odříkávala. „Skopla jsem si pa-lec, mám ho na madě-ru. Jste tu všichni? Raz a dva a tři a čtyři, nejhezčí jsou dva motýli!“

Nemohl jsem zůstat. Strašně jsem se třásl.

Básníci možná dokážou zabít svět kvůli lásce, ale ne obyčejný chlapík jako já. Zítra, jestli tam ta králičí nora ještě bude, se vrátím. Ale ještě předtím…

Káva nebylo to jediné, co jsem si ve snackbaru koupil.

7. října 1958

Uzamykatelná skříňka z Western Auto leží na posteli, je otevřená. Rýč čeká ve skříni (netuším, co si o něm pokojská myslí). Hladina inkoustu v poslední bombičce klesá, ale to je v pořádku. Ještě dvě nebo tři stránky, a budu končit. Rukopis strčím do skříňky a tu zakopu u rybníka, do kterého jsem kdysi vyhodil mobilní telefon. Zakopu ji hluboko do měkké tmavé půdy. Možná ji jednou někdo najde. Možná to budete vy. Tedy pokud nějaká budoucnost a nějaké vaše já existují. Tohle brzy zjistím.

Říkám si (s nadějí, se strachem), že moje tři týdny v Tamaracku toho nemohly příliš změnit. Al strávil v minulosti čtyři roky a vrátil se do nedotčené přítomnosti…, i když přiznávám, že mě napadlo, jestli nemá něco společného se zmasakrovaným Světovým obchodním centrem nebo tím velkým zemětřesením v Japonsku. Říkám si, že žádné pojítko mezi nimi není, ale stejně mi to nedá.

Také bych vám měl říci, že rok 2011 už nepovažuji za přítomnost. Philip Nolan byl Muž bez vlasti. Já jsem Muž bez časového rámce. Tuším, že jím budu už navěky. Dokonce i když rok 2011 bude na svém místě, budu v něm už jenom cizinec na návštěvě.

Vedle mě na stole je pohlednice s fotografií aut, která se sjela před velké promítací plátno. Jinou pohlednici ve snackbaru lisbonského autokina neprodávali. Napsal jsem na ni, co jsem chtěl, a připsal adresu: Pan Deacon Simmons, Střední škola, Jodie, Texas. Už jsem chtěl napsat Denholmská konsolidovaná střední škola, ale ta vznikne až příští nebo přespříští rok.

Napsal jsem mu: Milý Dekeu, až přijde Vaše nová knihovnice, dávejte na ni pozor. Bude potřebovat anděla strážného, zvlášť v dubnu 1963. Prosím, věřte mi.

Ne, Jakeu, slyšel jsem šeptat Muže s okrovou kartu. Jestli ji má John Clayton zabít a neudělá to, způsobí to změny…, a jak jsi sám viděl, změny nikdy nejsou k lepšímu. Bez ohledu na to, jak dobré jsou tvoje úmysly.

Ale vždyť jde o Sadie! říkám mu, a i když jsem se nikdy nedokázal snadno rozbrečet, teď se slzy začaly objevovat. Bolely, pálily. Jde o Sadie a já ji miluju! Jak můžu jen tak stát, když by ji mohl zabít?

Odpověď je stejně neúprosná jako minulost: Uzavři kruh.

Takže trhám pohlednici na kousky, házím je do popelníku v pokoji a zapaluji je. Není tu žádný požární hlásič, který by vytroubil do světa, co dělám. Ozývají se tu jenom chraptivé vzlyky. Připadá mi, jako bych ji zabil vlastníma rukama. Brzy zakopu skříňku s rukopisem a pak se vrátím do Lisbon Falls, kde mě nepochybně velice rád uvítá Muž s okrovou kartou. Nebudu volat taxík. Mám v úmyslu jít celou cestu pěšky, pod hvězdami. Myslím, že se tak chci rozloučit. Srdce se ve skutečnosti nelámou. Kéž by mohla.

Teď ale nikam nejdu, leda do postele, kde budu ležet s mokrým obličejem na polštáři a modlit se k Bohu, v něhož tak docela nevěřím, aby poslal Sadie nějakého strážného anděla, aby mohla žít. A milovat. A tančit.

Sbohem, Sadie.

Nikdy jsi mě neznala, ale miluji tě, miláčku.

Občan století (2012)

1

Domov slavného macatého burgeru dnes už zřejmě zmizel a nahradil jej obchod L. L. Bean, ale nevím to jistě. Tohle jsem se nikdy neobtěžoval na internetu zjišťovat. Vím jenom, že když jsem se vrátil ze svých dobrodružství, ještě tam stál. A okolní svět také.

Aspoň zatím.

O tom Beanovi nevím, protože to byl můj poslední den v Lisbon Falls. Vrátil jsem se do domu v Sabattusu, pořádně se dospal, pak si sbalil dva kufry a kocoura a odjel na jih. Zastavil jsem se u benzinky v malém massachusettském městečku Westborough a řekl si, že vypadá docela dobře pro člověka, který nemá žádné zvláštní plány a nic od života nečeká.

První noc jsem strávil v hotelu Westborough Hampton Inn. Měli tam wi-fi. Dostal jsem se na net – srdce mi bušilo tak prudce, až mi zorným polem létaly černé tečky – a našel si webovky dallaských novin Morning News. Když jsem naťukal číslo kreditky (musel jsem naněkolikrát, protože se mi třásly prsty), získal jsem přístup do archivu. Článek o tom, jak neznámý útočník vystřelil na Edwina Walkera, byl ve vydání z 11. dubna 1963, ale o Sadie tam 12. dubna nepsali nic. Ani následující týden, ani ten další. Nepřestával jsem hledat.

Článek, který jsem hledal, jsem našel v čísle z 30. dubna.

2

DUŠEVNĚ CHORÝ POŘEZAL BÝVALOU MANŽELKU

A SPÁCHAL SEBEVRAŽDU

Autor: Ernie Calvert

(JODIE) 77letý Deacon Simmons zvaný „Deke“ a ředitelka Denholmského konsolidovaného školního okrsku Ellen Dockertyová přijeli ve středu večer příliš pozdě, aby zachránili Sadie Dunhillovou před vážným zraněním, ale pro oblíbenou školní knihovnici, 28letou Dunhillovou, mohlo být všechno mnohem horší.

Jak tvrdí Douglas Reems, městský strážník v Jodie: „Kdyby Deke a Ellie nedorazili, slečna Dunhillová by byla skoro jistě mrtvá.“

Dva učitelé nesli k večeři dušeného tuňáka a sladký nákyp. Ani jeden z nich o svém hrdinském zásahu nechce mluvit. Simmons pouze řekl: „Škoda že jsme se tam nedostali dřív.“

Podle konstábla Reemse přemohl Simmons mnohem mladšího Johna Claytona ze Savannah v Georgii, poté co na něj slečna Dockertyová hodila hrnec s jídlem a tím rozptýlila jeho pozornost. Simmons vypáčil útočníkovi malý revolver. Clayton potom vytáhl nůž, jímž předtím pořezal bývalé manželce obličej, a sám si jím podřízl hrdlo. Simmons a slečna Dockertyová se marně pokoušeli zastavit jeho krvácení. Clayton zemřel na místě činu.

Slečna Dockertyová řekla konstáblu Reemsovi, že Clayton možná sledoval svoji bývalou manželku už řadu měsíců. Zaměstnanci Denholmské konsolidované byli upozorněni, že bývalý manžel slečny Dunhillové může být nebezpečný, a slečna Dunhillová poskytla Claytonovu fotografii, ale ředitelka Ellen Dockertyová řekla, že Clayton svůj zjev maskoval.

Slečna Dunhillová byla převezena sanitkou do nemocnice Parkland Memoriál v Dallasu, kde její stav prohlásili za přijatelný.

3

Nikdy jsem moc nebrečel, takový jsem já, ale ten večer se mi to podařilo. Ten večer jsem brečel, až jsem z toho usnul, a poprvé po hodně dlouhé době jsem spal hluboce a vydatně.

Živá.

Je naživu.

Nadosmrti zjizvená – ano, to nepochybně –, ale živá.

Živá, živá, živá.

4

Svět tu stále byl a stále zazníval více hlasy… nebo jsem ho snad já rozezníval. Když tu rezonanci vyvoláváme sami, zřejmě to děláme ze zvyku. Ve Westborough jsem se ve škole uchytil jako suplent, pak mě zaměstnali na plný úvazek. Nepřekvapilo mě, že ředitelem místní střední školy je energický fotbalový maniak, který se jmenuje Borman… jako jistý bodrý trenér, jehož jsem kdysi, jinde znal. Nějakou dobu jsem zůstal ve spojení s přáteli v Lisbon Falls, a pak už ne. Cʼest la vie.

Znovu jsem nahlédl do archivu dallaského Morning News a v čísle z 29. května 1963 jsem našel krátkou noticku: KNIHOVNICE Z JODIE OPOUŠTÍ NEMOCNICI. Bylo to krátké a skoro nic to neříkalo. Žádná zmínka o jejím stavu, nic o budoucích plánech. A žádná fotka. Tyhle vycpávky ze strany 20 zastrčené mezi reklamami na zlevněný nábytek a nabídky podomního prodeje nikdy nemívají fotky. Je to jedna z velkých životních pravd, stejně jako že telefon pokaždé zazvoní, když sedíte na záchodě nebo se sprchujete.

V roce po svém návratu do Nynílandu jsem se některým webovkám a hledání některých témat vyhýbal. Byl jsem v pokušení? Jistěže. Ale internet je dvoubřitý meč. Na každou věc, která vás uklidní – například zjistíte, že žena, kterou jste milovali, přežila svého šíleného manžela –, tam najdete dvě, které vám dokážou ublížit. Člověk, jenž hledá zprávy o jisté osobě, by mohl zjistit, že ten někdo zahynul při nehodě. Nebo zemřel na rakovinu plic v důsledku kouření. Nebo spáchal sebevraždu, přičemž tato konkrétní osoba ji nejpravděpodobněji spáchala za pomoci alkoholu a prášků na spaní.

Osamělá Sadie, nikdo ji pleskáním neprobere a nestrčí ji pod studenou sprchu. Pokud se to opravdu stalo, nechtěl jsem to vědět.

Za pomoci internetu jsem se připravoval na vyučování, používal jsem jej na zjišťování, co hrají v kinech, a jednou nebo dvakrát týdně jsem se díval na nejnovější virální videa. Nehledal jsem však zprávy o Sadie. Kdyby v Jodie vycházely noviny, asi bych byl v ještě větším pokušení, ale nevycházely tehdy, a určitě ani dnes, kdy internet pomalu škrtí tištěná média. Kromě toho jedno staré přísloví říká: Kdo se moc ptá, moc se dozví. Nikdy v lidských dějinách nebyly takové možnosti něco se dozvědět jako v době internetu.

Sadie přežila Claytona. Říkal jsem si, že bude nejlepší, když moje informace o Sadie tímhle skončí.

5

Možná by skončily, nebýt jedné studentky, která přestoupila do mého kurzu angličtiny pro pokročilé. To bylo v dubnu 2012. Možná dokonce už 10. dubna, v den čtyřicátého devátého výročí pokusu o atentát na Edwina Walkera. Jmenovala se Erin Tolliverová a její rodina se do Westborough přistěhovala z Kileenu v Texasu.

To jméno jsem dobře znal. Kileen, kde jsem si koupil prezervativy od drogisty, který se na mě ohavně vědoucně usmíval. Nedělejte nic nezákonného, synu, radil mi. Kileen, kde jsme v bungalovech Candlewood strávili se Sadie spoustu líbezných nocí.

Kileen, kde vycházely noviny Weekly Gazette.

Erin na mé hodiny chodila už druhý týden – to už si našla několik nových kamarádek, uhranula několik chlapců a začala pěkně zapadat –, když jsem se jí zeptal, jestli Weekly Gazette stále vychází. Rozzářila se jí tvář. „Byl jste někdy v Kileenu, pane Eppingu?“

„Byl jsem tam, ale dávno,“ řekl jsem – ručička detektoru lži by se při tom ani nepohnula.

„Pořád vychází. Máma říkávala, že ho odebírá jenom proto, aby měla do čeho zabalit rybu.“

„A pořád je tam sloupek ‚Co nového v Jodie‘?“

„Tyhle sloupky se píšou o každém malém městečku na jih od Dallasu,“ hihňala se Erin. „Vsadím se, že byste je našel i na netu, kdybyste opravdu zapátral, pane Eppingu. Na internetu je všechno.“

V tomhle měla absolutně pravdu a já odolával přesně jeden týden. Někdy je zvědavost příliš silná.

6

Můj záměr byl prostý: půjdu do archivu (pokud Weekly Gazette nějaký má) a budu hledat Sadiino jméno. Nebylo to rozumné, ale Erin Tolliverová bezděčně rozvířila city, které se už začaly usazovat, a já věděl, že nebudu mít klid, dokud to neověřím. Ukázalo se, že archiv je zbytečný. Našel jsem, co jsem hledal, nikoli ve sloupku ‚Co nového v Jodie‘, ale na první stránce aktuálního čísla.

JODIE VOLÍ „OBČANA STOLETÍ“ PRO ČERVENCOVÉ OSLAVY 100 LET OD ZALOŽENÍ,hlásal titulek. A na fotografii pod titulkem… Dnes jí bylo přes osmdesát, ale některé tváře člověk nezapomene. Fotograf možná navrhl, aby otočila hlavu tak, aby nebyla vidět levá půlka obličeje, ale Sadie se dívala do aparátu přímo. A proč ne? Byla to už stará jizva a zranění způsobil muž, který už byl spoustu let v hrobě. Podle mě to jejímu obličeji dodávalo charakter, ale já byl samozřejmě zaujatý. Pro milující zrak jsou dokonce i jizvy po neštovicích krásné.

Koncem června, když skončila škola, jsem si sbalil kufr a znovu zamířil do Texasu.

7

Letní podvečer v Jodie, stát Texas. Městečko je trochu větší než v roce 1963, ale ne o moc. V části města, kde kdysi v Bee Tree Lane bydlela Sadie Dunhillová, je továrna na krabice. Holičství zmizelo a z benzinky městských služeb, kde jsem kdysi kupoval benzin do sunlineru, je dnes obchod z řetězce 7-Eleven. A na místě, kde kdysi Al Stevens prodával burgery z vidlorožce a hranolky mesquite, stojí supermarket Subway.

Proslovy na oslavu staletého výročí Jodie skončily. Řeč, kterou pronesla žena, již Historická společnost a městská rada zvolila Občankou století, byla šarmantně krátká, starostův proslov zase dlouhý, ale plný informací. Dozvěděl jsem se, že i Sadie byla jedno období starostkou a čtyři období působila v Texaském zákonodárném sboru, ale to bylo to nejmenší. Věnovala se charitě, neochvějně usilovala o zlepšení kvality vzdělávání na denholmské střední a své roční volno věnovala dobrovolnické práci při obnově New Orleansu po hurikánu Katrina. V Texaské státní knihovně založila program pro slepé studenty, zasazovala se o zlepšení zdravotních služeb pro veterány a neustále (dokonce i po osmdesátce) usilovala o poskytování lepších státních služeb potřebným lidem s duševní chorobou. V roce 1996 dostala nabídku kandidovat do Kongresu, ale odmítla s tím, že má spoustu práce přímo mezi lidmi.

Nikdy se znovu neprovdala. Nikdy se z Jodie neodstěhovala. Stále je vysoká, její tělo neohnula osteoporóza. A stále je krásná, dlouhé bílé vlasy jí spadají po zádech skoro k pasu.

Proslovy skončily a Main Street je uzavřená. Na obou koncích obchodního úseku ulice čítajícího celé dva bloky visí transparent:

POULIČNÍ TANEC OD 19 DO PŮLNOCI!

PŘIJĎTE VŠICHNI!

Sadie je obklopena gratulanty – myslím, že některé i poznávám –, takže zajdu za dýdžejem, který má stanoviště před bývalým Western Auto, nyní Walgreens. Chlapíkovi laborujícímu s deskami a cédéčky je něco přes šedesát, má prořídlé šedivé vlasy a pozoruhodný břich, ale ty nevšední brýle v růžových obroučkách bych poznal kdekoliv.

„Zdravím, Donalde,“ řekl jsem. „Vidím, že stále máte pěknou haldu kulatých zvuků.“

Donald Bellingham vzhlédne a usměje se. „Bez těch nedám ani ránu. Znám vás?“

„Ne,“ řekl jsem, „moji mámu. Byla někdy začátkem šedesátých let na tancovačce, kde jste pouštěl muziku. Prý jste chodil tátovi na bigbandové desky.“

Zakření se. „Jo, taky jsem to pořádně schytal. Kdo byla vaše máma?“

„Andrea Robertsonová,“ vybral jsem si jméno namátkou. Andrea byla moje nejlepší žačka na hodinách americké literatury.

„Jasně, vzpomínám si.“ Neurčitý úsměv napovídal, že nevzpomíná.

„Asi už žádnou z těch starých desek nemáte, že?“

„Panebože, to ne. Ty jsou už jsou dávno pryč. Ale mám všemožné staré bigbandové věci na cédéčkách. Tuším správně, že budete chtít něco zahrát?“

„Vlastně ano. Ale je to trochu speciální.“

Zasměje se. „To vždycky.“

Povím mu, co chci, a Donald – ochotný potěšit jako vždy – souhlasí. Když zamířím zpátky ke konci bloku, kde ženě, za kterou jsem přijel, starosta nalévá punč, Donald ještě za mnou zavolá: „Uniklo mi vaše jméno.“

„Amberson,“ prohodím přes rameno. „George Amberson.“

„A chcete to v osm patnáct?“

„Přesně. Čas je základ, Donalde. Doufejme, že nám bude nakloněn.“ O pět minut později Donald Bellingham nasadí „At the Hop“, Jodie se rozburácí a tanečníci pod texaským zapadajícím sluncem zaplní ulici.

8

V osm deset hraje Donald pomalou melodii od Alana Jacksona, na jakou mohou tančit dokonce i dospělí. Sadie zůstala poprvé sama od chvíle, kdy skončily proslovy, a já k ní přistoupil. Srdce mi tluče tak prudce, že mi snad otřásá celým tělem.

„Paní Dunhillová?“

Otočí se, usměje se a maličko zvedne oči. Je vysoká, ale já jsem vyšší. Vždycky jsem byl. „Ano?“

„Jmenuji se George Amberson. Chci vám říct, že vás nesmírně obdivuji a vážím si skvělé práce, kterou jste odvedla.“

Její úsměv je trochu zmatený. „Děkuji vám, pane. Nepoznávám vás, ale jméno mi zní povědomě. Jste z Jodie?“

Už nemohu cestovat v čase a určitě neumím číst myšlenky, ale stejně vím, co si myslí. Slýchala jsem to jméno ve snech.

„Jsem i nejsem.“ A než se začne vyptávat: „Mohu se zeptat, co ve vás probudilo zájem o službu veřejnosti?“

Z jejího úsměvu zůstává jen náznak kolem koutků úst. „A to chcete vědět, protože…?“

„Byl to ten atentát? Zavraždění Kennedyho?“

„No… svým způsobem zřejmě ano. Ráda si myslím, že bych se stejně angažovala v širším světě, ale tím to zřejmě začalo. Na této části Texasu to zanechalo…,“ levá ruka jí bezděčně zabloudila k tváři, pak zase klesla, „… velkou jizvu. Pane Ambersone, odkud vás znám? Protože já vás určitě znám, jsem si tím jistá.“

„Mohu se ještě na něco zeptat?“

Dívá se na mě stále zmateněji. Pohlédnu na hodinky. Osm čtrnáct. Už je skoro čas. Samozřejmě pokud Donald nezapomene…, a to si nemyslím. Abych citoval některé písně z padesátých let, něco se prostě má stát.

„Tancovačka Sadie Hawkinsové v roce 1961. Koho jste vzala s sebou jako garde, když si matka trenéra Bormana zlomila kyčel? Vzpomenete si?“

Ústa se jí otevřou, pak pomalu zavřou. Blíží se starosta s manželkou, ale vidí, že jsme hluboko zabráni do rozhovoru, a obejdou nás. Ocitli jsme se ve svém vlastním časoprostoru, jenom Jake a Sadie. Stejně jako kdysi.

„Dona Haggartyho,“ řekne. „Jako bych tam šla dělat dozor s vesnickým idiotem. Pane Ambersone…“

Ale než stačí dopovědět větu, z osmi vysokých reproduktorů se přesně včas ozve Donald Bellingham: „Tak jo, Jodie, tady je závan minulosti, servíruju vám tuhle prvotřídní lahůdku, protože pro vás mám vždycky jenom to nejlepší, a navíc je to na speciální přání!“

Pak to přijde, svižné žesťové entrée dávno zmizelého orchestru: Pá-dá-dá… pa-dá-da-dý-dam…

„Panebože, ‚In the Mood‘,“ řekne Sadie. „Na to jsem kdysi tancovala lindy.“

Natáhl jsem ruku. „Pojďte. Pustíme se do toho.“

Zasměje se a zavrtí hlavou. „Doby, kdy jsem tancovala swing, mám už bohužel za sebou, pane Ambersone.“

„Ale na valčík stará nejste. Jak říkával Donald za starých časů: ‚Pěkně vyskočte ze sedadel na nohy.‘ A říkejte mi Georgi. Prosím.“

Na ulici poskakují dvojice. Někteří se dokonce pokoušejí o lindy hop, ale nikdo neumí swingovat, jako jsme to tehdy uměli my dva se Sadie. Ani zdaleka ne.

Vezme mě za ruku jako žena ve snu. Ona je ve snu, a já také. Jako všechny krásné sny bude i tenhle krátký, ale právě o to je sladší, ne? Ano, podle mě ano. Protože když čas zmizí, už ho nikdy nedostanete zpátky.

Nad ulicí visí slavnostní světla, žlutá, červená a zelená. Sadie zakopne o jakousi židli, ale já jsem na to připravený a snadno ji chytím za paži.

„Promiňte, jsem nemotora,“ řekne.

„To jste byla vždycky, Sadie. Jedna z vašich milých zvláštnůstek.“

Než se na to stačí zeptat, uchopím ji jednou paží kolem pasu. Ona mě také vezme kolem pasu a stále se dívá vzhůru do mých očí. Světla jí kloužou po tvářích a lesknou se jí v očích. Dlaně se zlehka opřou, prsty se přirozeně sevřou a ze mě všechny ty roky sklouznou jako kabát, který je příliš těžký a příliš těsný. V té chvíli doufám jenom v jedno: že neměla zase tolik práce, aby nenašla aspoň jednoho dobrého muže, který by vyhodil ten pitomý smeták Johna Claytona jednou provždy z okna.

Mluví tak potichu, že ji přes hudbu sotva slyším, ale slyším ji – vždycky jsem ji slyšel. „Kdo vlastně jste, Georgi?“

„Někdo, koho jste znala v jiném životě, drahoušku.“

Pak se nás chopí hudba, hudba odvalí roky a my tančíme.

2. ledna 2009 – 18. prosince 2010

Sarasota, Florida

Lovell, Maine

Doslov

Od zavraždění Johna Kennedyho v Dallasu uplynulo skoro půl století, ale dvě otázky přetrvávají: Byl tím, kdo stiskl spoušť, skutečně Lee Oswald, a pokud ano, jednal sám? Nic, co jsem v Dallasu 63 napsal, na tyto otázky neodpoví, protože cestování v čase je jenom zajímavá fikce. Ale pokud vás stejně jako mě zajímá, proč tyto otázky stále zůstávají, myslím, že vám mohu dát uspokojivou odpověď o dvou slovech: Karen Carlinová. Není to jen historická poznámka pod čarou, ale poznámka k poznámce. Jenže…

Jackovi Rubymu patřil dallaský striptýzový podnik, který se jmenoval Carousel Club. Carlin, jejíž umělecké jméno znělo Malá Lynn, tam tancovala. Večer po atentátu slečna Carlin Rubymu telefonovala, protože jí chybělo dvacet pět dolarů na zaplacení prosincového nájmu a zoufale potřebovala půjčit, aby se neocitla na ulici. Mohl by jí pomoci?

Jack Ruby, který měl jiné starosti, ji sprostě odbyl (dallaský Jiskřivý Jack to zřejmě jinak neuměl). Konsternovalo ho, že prezidenta, kterého si vážil, někdo zabil v jeho městě, a opakoval přátelům a příbuzným, jak je to strašné pro paní Kennedyovou a její děti. Ruby nemohl snést pomyšlení, že se Jackie bude muset vracet do Dallasu na proces s Oswaldem. Z vdovy udělají státní spektákl, říkal. Její žal využijí bulvární plátky ke zvýšení prodeje.

Ledaže by se Lee Oswald nemohl zúčastnit z důvodu náhlého úmrtí, samozřejmě.

Všichni na policejním okrsku v Dallasu se s Jackem aspoň zběžně znali. Se svou „manželkou“ – tak říkal své malé jezevčici Shebě – byli na policejní stanici častými návštěvníky. Rozdával tam volňásky do svých klubů, a pokud se tam pak policisté objevili, posílal jim zadarmo drinky. Takže si ho nikdo příliš nevšímal, když se objevil na policejní stanici i v sobotu 23. listopadu. Oswalda vedli před novináři a on prohlašoval, že je nevinný, a ukazoval modřinu pod okem. Ruby byl u toho. Měl zbraň (ano, další .38, tohle byl Colt Cobra) a byl odhodlán s ní Oswalda zastřelit. Jenže se tam tísnily davy a Rubyho odstrčily až dozadu. Pak už byl Oswald pryč.

Takže to Jack Ruby vzdal.

V neděli před polednem zašel do kanceláře Western Union asi blok od policejní stanice a poslal „Malé Lynn“ poukázku na dvacet pět dolarů. Pak pomalu došel na policejní stanici. Předpokládal, že Oswalda už převezli do dallaského okresního vězení, takže ho překvapilo, když uviděl před stanicí čekající dav. Byli tam reportéři, dodávky televizních stanic a obvyklí čumilové. V převozu došlo ke změně plánu.

Ruby měl zbraň u sebe a protlačil se do policejní garáže. Tam nebyl žádný problém. Někteří policisté ho dokonce zdravili a Ruby jim odpovídal. Oswald byl pořád nahoře. V poslední chvíli požádal své věznitele, jestli by si mohl obléci svetr, protože má v košili díru. Zdržení, než mu sehnali svetr, trvalo necelé tři minuty, ale to stačilo – život se otočí jako na pětníku. Ruby střelil Oswalda do břicha. Když se na Jiskřivého Jacka policisté vrhli a zavalili ho svými těly, stačil ještě zaječet: „Hej, mládenci, to jsem přece já. Jack Ruby! Všichni mě znáte!“

Krátce poté atentátník zemřel v nemocnici Parkland a nezanechal žádné prohlášení. Kvůli striptérce, která potřebovala pětadvacet dolarů, a nabubřelosti toho malého kreténa, který si chtěl obléci svetr, nebyl Oswald za svůj zločin nikdy souzen a nikdy nedostal skutečnou šanci se přiznat. Jeho závěrečné prohlášení ohledně jeho podílu na událostech z 23. 11. 1963 znělo: „Jsem bačkora.“ Následující dohady, jestli říkal, nebo neříkal pravdu, nikdy neustaly.

Na začátku románu Eppingův přítel Al stanoví pravděpodobnost, že Oswald byl jediný střelec, na pětadevadesát procent. Po přečtení hromady knih a článků na toto téma vysoké skoro stejně jako já bych tu pravděpodobnost viděl na devadesát osm procent, možná devadesát devět. Protože všechny verze, včetně těch, které napsali zastánci konspirační teorie, vyprávějí stejný, prostý americký příběh: Byl to nebezpečný napoleonek prahnoucí po slávě, který se ocitl na vhodném místě, aby zkusil štěstí. Byla pravděpodobnost, že mu to takhle vyjde, malá? Ano.

Ale to je i pravděpodobnost výhry v loterii, a přesto každý den někdo vyhraje.

Mezi nejužitečnější zdroje, které jsem během příprav na psaní tohoto románu přečetl, patří Případ uzavřen od Geralda Posnera, Legenda od Edwarda Jaye Epsteina (ptákovina jako od Roberta Ludluma, ale zábavná), Oswaldův příběh od Normana Mailera a Garáž paní Paineové od Thomase Mallona. Ta poslední kniha nabízí geniální analýzu autorů konspiračních teorií a jejich potřebu najít řád v téměř nahodilé události. Ten Mailer je také pozoruhodný. Tvrdí, že se do toho projektu (obsahuje obsáhlé rozhovory s Rusy, kteří znali Leea a Marinu v Minsku) pustil s přesvědčením, že Oswald byl obětí spiknutí, ale nakonec došel – nerad – k závěru, že ta nudná Warrenova komise měla pravdu: Oswald jednal sám.

Pro rozumného člověka je velmi, velmi obtížné uvažovat jinak. Occamova břitva – nejjednodušší vysvětlení je obvykle správné.

Když jsem si znovu přečetl knihu od Williama Manchestera Smrt prezidenta, zanechalo to ve mně hluboký dojem a také jsem byl dojatý a otřesený. V některých věcech se naprosto plete, některé pasáže byly jako z červené knihovny (například o Marině Oswaldové psal jako o ženě se „supím zrakem“), jeho analýza Oswaldových motivů je povrchní a nepřátelská, ale tohle obrovské dílo, publikované pouhé čtyři roky po onom hrozném poledni v Dallasu, je časově nejblíž době atentátu. Vzniklo v době, kdy většina účastníků ještě žila, a jejich vzpomínky byly tudíž stále čerstvé. Manchester se vyzbrojil podmíněným souhlasem Jacqueline Kennedyové, takže s ním všichni mluvili, a i když se o důsledcích rozepisuje hodně nabubřele, popis událostí 22. listopadu je mrazivý a živý, je to takový Zapruderův film ve slovech.

No… mluvili s ním skoro všichni. Marina Oswaldová ne a Manchesterův příkrý odsudek s tím možná má něco společného. Marina (která v době vzniku tohoto románu stále žije) se snažila z manželova zbabělého činu vytěžit co nejvíc, ale kdo by jí to mohl vyčítat? Pokud si někdo chce přečíst její vzpomínky, najde je v knize Marina a Lee od Priscilly Johnson McMillanové. Nevěřím skoro ničemu, co tam říká (leda po ověření u jiných zdrojů), ale vzdávám čest – pravda, trochu nerad – jejímu umění přežít.

Původně jsem se pokusil tuhle knihu napsat už v roce 1972. Projekt jsem odložil, protože výzkum, který bych musel provést, mi připadal příliš rozsáhlý na člověka, jenž učí na plný úvazek. Měl jsem ještě jiný důvod: i po devíti letech byla ta rána příliš živá. Jsem rád, že jsem počkal. Když jsem se nakonec rozhodl, že se do toho pustím, bylo pro mě přirozené požádat svého starého přítele Russe Dorra o pomoc s výzkumem. Poskytoval mi skvělou podporu během vzniku jiné dlouhé knihy, Pod Kupolí, a i tentokrát obstál se ctí. Píšu tento doslov mezi hromadami pomocných materiálů, z nichž nejcennější jsou videa, která Russ natočil během našich vyčerpávajících (v obou smyslech toho slova) cest po Dallasu, a půlmetrová hromada e-mailů, které mi odpovídaly na otázky na všechno od Světové série v roce 1958 po odposlouchávací zařízení z půlky století. Russ také našel dům, kde bydlel Edwin Walker, který byl náhodou i na trase kolony 22. listopadu (minulost rezonuje), a Russ rovněž našel (po dlouhém pátrání v různých dallaských záznamech) adresu, kde v roce 1963 pravděpodobně bydlel nejpodivnější aktér ze všech, George de Mohrenschildt. Mimochodem, kde vlastně byl pan de Mohrenschildt v noci 10. dubna 1963? V klubu Carousel nejspíš ne, ale pokud měl nějaké alibi na večer, kdy došlo k pokusu o zavraždění generála, nedokázal jsem je najít.

Hrozně nerad vás nudím oscarovským proslovem – strašně mě rozčilují scenáristé, kteří to dělají, ale i tak musím před některými lidmi smeknout. Velká jednička je Gary Mack, kurátor Muzea v šestém podlaží v Dallasu. Odpověděl mi na miliardu otázek, někdy dvakrát i třikrát, než mi žádanou informaci vtloukl do té mé pitomé palice. Prohlídka texaského velkoskladu učebnic byla pochmurnou nutností, kterou odlehčil svým pozoruhodným vtipem a encyklopedickými znalostmi.

Poděkování patří také Nicole Longfordové, ředitelce Muzea šestého podlaží, a Megan Bryantové, ředitelce sbírek a duševního vlastnictví. Brian Collins a Rachel Howellová pracují v historickém oddělení dallaské veřejné knihovny a umožnili mi přístup ke starým filmům (některé jsou k popukání), na nichž je vidět, jak město vypadalo v letech 1960-63. Susan Richardsová, rešeršérka Dallaské historické společnosti, rovněž přiložila ruku k dílu, stejně jako Amy Brumfieldová, David Reynolds a personál hotelu Adolphus. Starousedlík z Dallasu pan Martin Nobles vozil Russe a mě po Dallasu. Vzal nás i do kina Texas, které je už zavřené, ale pořád stojí, kde chytili Oswalda, a vzal nás i do bývalého bydliště Edwina Walkera, na Greenville Avenue (není tak příšerná, jako kdysi byla fortworthská čtvrť plná barů a děvek), a do Mercedes Street, kde dům číslo 2703 už neexistuje. A opravdu ho sebralo tornádo, ale ne v roce 1963. A smekám před Mikem McEachernem zvaným „Tichý Mike“, který věnoval své jméno na dobročinné účely.

Chci poděkovat Doris Kearns Goodwinové a jejímu manželovi, bývalému Kennedyho pobočníkovi Dicku Goodwinovi, kteří se s nadšením věnovali mým dotazům ohledně toho, co nejhoršího by se mohlo stát, kdyby Kennedy přežil. George Wallace jako třicátý sedmý prezident byl jejich nápad, ale čím víc jsem o tom přemýšlel, tím uvěřitelnější mi to připadalo. Můj syn, spisovatel Joe Hill, poukázal na několik důsledků cestování v čase, které mě nenapadly. Také vymyslel nový a lepší konec. Joe, válíš.

A chci poděkovat manželce, své první čtenářce a nejtvrdšímu, nejspravedlivějšímu kritikovi. Je Kennedyho horlivou zastánkyní, viděla ho nedlouho před jeho smrtí a nikdy na to nezapomněla. Jelikož Tabitha celý život dělá všechno naopak (což mě nepřekvapuje a nemělo by to překvapovat ani vás), je na straně konspiračních teorií.

Mám v tom chyby? Určitě. Změnil jsem něco, aby se mi to hodilo do příběhu? Jasně. Například je pravda, že Lee a Marina jeli na uvítací party, kterou pořádal George Bouhe a kde se objevila většina místních ruských emigrantů, a je pravda, že Lee nenáviděl a nesnášel ty středostavovské měšťáky, kteří se otočili zády k Matce Rusi, ale večírek se konal o tři týdny později než v mé knize. A i když je pravda, že Lee, Marina a malá June bydleli v patře domu číslo 214 na West Neely Street, netuším, kdo – pokud vůbec někdo – bydlel v přízemí. Ale právě ten byt jsem si obhlédl (a zaplatil za tu výsadu dvacet babek) a připadalo mi, že by byla škoda nevyužít topografii toho místa. A navíc té zoufalé zdejší atmosféry.

Většinou jsem se však držel pravdy.

Někteří lidé budou protestovat, že jsem byl k městu Dallas příliš tvrdý. Dovolte, abych si uchoval svůj názor. Eppingovo vyprávění v první osobě mi v těchto pasážích šlo hladce, aspoň v pasážích z roku 1963. V den, kdy Kennedy přistál na Love Fieldu, byl Dallas plný nenávisti. Konfederační vlajky byly pověšené správně, americké vlajky byly pověšené vzhůru nohama. Někteří diváci na letišti drželi nápisy POMOC JFK LIKVIDUJE DEMOKRACII. Nedlouho před oním listopadovým dnem se Adlai Stevenson i Lady Bird Johnsonová ocitli ve sprškách slin, které na ně plivali dallaští voliči. Na paní Johnsonovou plivaly středostavovské hospodyňky.

Dnes je to lepší, ale na Main Street jsou stále k vidění nápisy RUČNÍ ZBRANĚ NEJSOU V BARU DOVOLENY. Tohle je doslov, ne úvodník, ale mám na toto téma vyhraněný názor, zvlášť vzhledem k současnému politickému klimatu v mé zemi. Jestli chcete vidět, kam může vést politický extremismus, podívejte se na ten Zapruderův film. Zvlášť si všimněte okénka číslo 313, kde vybuchne Kennedymu hlava.

Než skončím, chci poděkovat ještě někomu: zesnulému Jacku Finneymu, který byl jedním z největších vypravěčů a autorů fantastiky v Americe. Kromě Lupičů těl napsal Čas nemá hranic, což je podle skromného autorova názoru nejlepší povídka o cestování v čase. Původně jsem chtěl věnovat tuhle knihu jemu, ale loni v červnu dorazila do naší rodiny líbezná malá vnučka, takže smeknu před Zeldou.

Jacku, ty bys to určitě pochopil.

Stephen King

Bangor, Maine

Stephen King

DALLAS 63

Z anglického originálu 11/22/63

vydaného v roce 2011 nakladatelstvím Scribner,

A Division of Simon & Schuster, Inc., New York

přeložila Linda Bartošková.

Odpovědná redaktorka: Šárka Kociánová

Grafická úprava obálky: Michal Kuba

Vydalo nakladatelství Pavel Dobrovský – BETA s.r.o.

(Praha 4, Květnového vítězství 332/31)

Praha 2012

www.dobrovsky.cz

www.knihycz.cz

nakladatelstvi@dobrovsky.cz

Sazba: SF SOFT, Praha

Tisk: CPI Moravia Books, s.r.o., Pohořelice

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai