STEPHEN KING

Zkratka paní Toddové.

“Hele, Toddová jede,” řekl jsem.

Homer Buckland se podíval na malého jaguára, jak se ine kolem, a přikývl. ena Homerovi pokynula. Homer na ni kývnul tou svou velkou jeatou hlavou, ale ruku na pozdrav nezvedl. Toddovic měli velký letní dům u jezera Castle Lake a Homer se jim o něj u celá léta staral. Podle mého mu druhá ena Worthe Todda leela v aludku přesně tolik, jak moc měl rád tu první, Phelii Toddovou.

Tohle se stalo asi tak před dvěma roky a seděli jsme na lavičce před Bellovým krámem, já s pomerančovou limonádou a Homer se sklenicí minerálky. Byl říjen, co je v Castle Rocku období klidu. Jetě pořád se sice k jezeru jezdí na víkendy, ale ty davy, které se tu v létě chovají, jako kdy jim to tady patří, jsou u pryč a lovci, s těmi svými kanóny a drahými sezónními loveckými lístky napendlenými na oranové kiltovky, naopak jetě nejezdí. Větina obilí je pokosená. Noci jsou chladné, take se dobře spí, ale staré klouby, jako třeba ty moje, jetě nechávají člověka na pokoji. Nebe nad jezerem je v říjnu opravdu podívaná, hlavně ty veliké bílé a pomalé mraky. Líbí se mi, jak mají plochá břicha, trochu edivá, vypadá to jako stín, co předpovídá soumrak, a já se vydrím dívat pěkně dlouho na slunce, jak se blyskotá ve vodě, a vůbec se nenudím. Takhle v říjnu, kdy sedím na lavičce před Bellovým krámem a z dálky se dívám na jezero, to je snad jediná doba, kdy mě mrzí, e u nekouřím.

“Tahle nejezdí tak rychle jako Phelia,” řekl Homer. “Občas mě fakticky napadlo, e na enskou, co dovedla auák rajtovat jako ona, měla dost staroitný jméno.”

Letňáci, jako třeba Toddovi, si o sobě myslí, e jsou pro místní lidi z městeček ve státu Maine kdovíjak zajímaví, ale to se pletou. Lidi, co tu ijí, mají radi svoje vlastní historky o tom, kdo koho miluje a nenávidí, svoje skandály a drby o skandálech. Kdy se zastřelil ten chlápek z Amesbury, co dělal do textilu, zjistila Estonia Corbridgeová, e za týden u se nenajde, kdo by ji pozval na oběd, aby si poslechl její povídání o tom, jak e ho tam nala a jak drel v ruce, co u tuhla, pistoli. A na druhé straně lidi snad v ivotě neunaví, kdy si pořád dokola vykládají, jak Joea Cambera zabil jeho vlastní pes.

No, ono je to stejně jedno. Oni a my jsme jenom zkrátka na jiné závodní dráze. Letňáci jsou věčně v poklusu. A my ostatní, kteří si na práci nemusíme vázat kravatu, jdeme krokem. Ale i tak bylo mezi místními dost řečí, kdy Ophelia Toddová tehdy ve třiasedmdesátém zmizela. Ophelia byla od přírody dobrá enská a udělala ve městě spoustu věcí. Třeba dělala sbírku na Sloanovu knihovnu, pomáhala opravit válečný památník, a tak vůbec. Oni ale vichni letňáci mají rádi veřejné sbírky. Stačí se zmínit, e je na něco potřeba získat peníze, a hned se jim rozsvítí oči. Stačí se zmínit o veřejné sbírce a oni hned dají dohromady výbor, určí si někoho jako tajemníka a plánují schůze. Mají to rádi. Ale stačí se zmínit o čase (pokud ovem nejde o vypíjendu kombinovanou se schůzí výboru, tam na délce nesejde) a máte smůlu. Vypadá to, e právě čas si letňáci etří do prasátka. Schovávají si ho, a kdyby ho lo naloit a zavekovat, tak by to dělali. Jenome Phelia Toddová vypadala, jako e ona chce čas dávat. Byla schopná sednout si za pult v knihovně zrovna tak, jako vybírat na ni peníze. Kdy lo o to vzít drátěnky a písek na nádobí a vydrhnout ten pomník, tak tam Phelia byla s místními enskými, co přily o syny ve třech různých válkách, navlékla si modráky a vlasy si svázala do átku. A kdy děcka potřebovala odvoz na letní plavecké kursy, kdo jiný ne ona si to metl po Landing Road s tím nablýskaným pickupem Wortha Todda, plným kluků a holek. Prostě, dobrá enská. Sice ne od nás, ale dobrá enská. A kdy zmizela, tak to lidi vzalo. Ne e by zrovna dreli smutek, poněvad zmizení není toté co smrt. Není to, jako kdy něco jedním vihem useknete. Je to spí, jako kdy něco pomalu odtéká, tak pomalu, e vám dojde, e je to pryč, teprve kdy je dávno po vem.

“Ona jezdila s mercedeskou,” řekl Homer a odpověděl na otázku, kterou jsem se neptal. “Byl to dvojsic sporák. Myslím, e Todd jí ho koupil někdy ve čtyřia nebo pětaedesátým. Vzpomíná, jak vozila děcka k jezeru kadý léto, co měly ty áby a Pulce?”

“No jo.”

“Nikdy by s nima nejela víc jak edesát, poněvad myslela na to, e je tam vzadu má. Ale dralo jí to. Ta enská měla v pravý noze olověný závaí a v kotníku snad kuličkový loiska.”

Co pamatuju, tak Homer o letňácích nikdy nemluvil. Jene potom mu umřela ena. Před pěti roky to bylo. Orala na svahu a traktor se na ni zvrhnul a Homera to pěkně sebralo. Drel smutek dva roky nebo tak nějak, ne začal vypadat, e je mu líp. Ale nebyl to u on. Zdálo se, jako kdy čeká, e se něco má stát, nějaká dalí věc. To jste jeli před soumrakem okolo toho jeho pěkně udrovaného domku a on tam na zápraí kouřil fajfku a na zábradlí měl postavenou minerálku a v očích mu zapadalo slunce a kouř z fajfky mu el kolem hlavy a vás napadlo - tedy aspoň mě kadopádně - Homer čeká na dalí věc. Leelo mi to v hlavě víc, ne bych si chtěl přiznat, a nakonec jsem se rozhodl, e kdyby lo o mě, tak já bych tedy na dalí věc nečekal - jako nějaký enich, který si na sebe navlíkne aty do rakve, pak se mu konečně podaří správně uvázat kravatu, a potom tam sedí v lonici v patře u sebe doma a pořád se dívá na sebe do zrcadla a zase na hodiny na římse krbu a čeká, a bude jedenáct a on se bude moct oenit. Kdyby lo o mě, tak bych nečekal na dalí věc. Já bych čekal na poslední věci.

A při tom čekání, které skončilo, kdy o rok později odjel do Vermontu, mluvil Homer někdy o letňácích, se mnou a s pár ostatními lidmi.

“Ba ani s manelem nikdy nejezdila rychle, co já vím. Ale kdy jsem s ní jel já, tak tu mercedesku pěkně honila.”

Nějaký člověk zarazil u pumpy a začal tankovat. Jeho auto mělo značku z Massachusetts.

“Nebyl to ádnej z těch nových sporáků, co jezdí na bezolovnatej benzín a skočí jak koza pokadý, kdy na to lápne. Byl to jeden z těch starých, jak mají tachometr cejchovanej do dvě stě čtyřiceti. Měl takovou srandovní barvu do hněda a já se jí jednou ptám, jake tý barvě říká, a ona e prej ampáňo. No to je bezva, povídám já a ona se směje, div nevypustí dui. Já mám rád enský, co se dokáou smát a člověk jim ten fór nemusí dávat po lopatě, chápe.”

Chlápek u pumpy dočepoval.

“Zdravíčko, pánové,” řekl, kdy vyel po schodech.

“Buďte zdráv,” odpověděl jsem já a on el dovnitř.

“Phelia pořád jen hledala zkratky,” pokračoval Homer a nenechal se vyruovat. “Ta enská byla umanutá po zkratkách. To jsem v ivotě neviděl. Říkala, e kdy člověk uetří dost velkou vzdálenost, tak uetří i čas. Povídá, můj táta přísahal na to samý. Byl to obchodník, věčně na cestách, a ona, kdy to lo, tak jezdila s ním, a on věčně hledal, jak si zkrátit cestu. No, a ona se potatila.

Zeptal jsem se jí, jestli jí to nepřijde trochu ujetý - na jedný straně utrácí svůj čas tím, e drbe starou sochu na náměstí a vozí prcky na plavání, místo aby hrála tenis a koupala se a pochlastávala jako vichni normální letňáci, a na druhý straně je celá pryč, aby uetřila patnáct minut na cestě odtud do Fryeburgu, a to jetě třeba kvůli tomu ani nespí. Zkrátka mně přilo, e ty dvě věci nejdou k sobě, jestli rozumí. Ona se na mě jenom tak podívá a řekne: ,Já jsem ráda prospěná, Homere. A taky ráda řídím, aspoň občas, kdy to stojí za to, ale vadí mi ta doba, co tím ztrácím. Je to jako věci na zaívání - někdy si člověk dá tu práci, aby to podloil, ale jindy to prostě vyhodí. Chápete, co tím myslím?’

,Řek bych, e jo, paní,’ já na to, ale úplně jistej jsem si nebyl.

,Kdyby vysedávání za volantem byl můj sen, tak bych asi spí koukala hledat prodluovačky,’ povídá ona, a to byl teda fór, e jsem se a musel smát.”

Ten chlápek z Massachusetts vyel z krámu, v jedné ruce nesl estku plechovek piva a ve druhé nějaké losy.

“Tak si ten víkend pěkně uijte,” řekl Homer.

“To já vdycky,” řekne on, “akorát si přeju, abych si mohl dovolit bydlet tady celej rok.”

“No fajn, tak my vám to tady ohlídáme, dokud nebudete moct,” na to Homer a ten chlápek se zasměje.

Dívali jsme se, jak odjídí kamsi a ta značka z Massachusetts mu svítí. Byla taková zelená. Moje Marcy říká, e tyhle značky dává dopravní inspektorát v Massachusetts řidičům, kteří v tom divném státě, plném smradu a zloby, jezdí dva roky bez nehody. A kdy má nehodu, tak, jak říká Marcy, dostane červenou značku, aby si na tebe ostatní dávali v koloně majzla.

“Oni to byli oba dva lidi z Maine, rozumí,” řekl Homer, jako kdyby mu to připomněl ten chlápek z Massachusetts.

“Jo, to si myslím pamatuju,” řekl jsem.

“Toddovic, to jsou snad jediný ptáci z těch, co existujou, co lítají na zimu na sever. Řek bych, e tý nový to lítání na sever dvakrát nesedí.”

Upil minerálky a na chvíli zůstal zticha a přemýlel.

“Ale jí to kadopádně nevadilo,” řekl Homer. “Já bych aspoň řek, e ne, i kdy na to někdy dost nadávala. Jene ono to nadávání, to bylo taky vysvětlení, proč pořád hledala ty zkratky.”

“A ty chce říct, e jejímu manelovi bylo volný, e ona sjezdí kdejakou přitroublou haovou cestu mezi náma a Bangorem, jenom aby zjistila, jestli to vyjde o půl kilometru kratí?”

“Ani se na to nevyprd,” ual Homer, zvedl se a zael do krámu. A tady to má, Owensi, řekl jsem si, jako kdybys nevěděl, e není dobré se ho vyptávat, kdy ho bere smutek, a ty se ho zeptá jako hňup a teďka přijde o historku, co u začínala vypadat slibně.

Tak jsem tam seděl a vyhříval se na sluníčku, a on pak po deseti minutách vyel s vařeným vejcem a posadil se. Jedl ho a já jsem si dával dobrý pozor, abych byl zticha, a voda na hladině Castle Lake mrkala tak modře, e by se to líp hodilo do dobrodruného příběhu o pokladu. Kdy Homer skončil s tím svým vajíčkem a zapil ho minerálkou, spustil znova. Pěkně mě to překvapilo, ale jetě pořád jsem nic neříkal. Mluvit by nebylo právě chytré.

“Měli dvě nebo tři přibliovadla,” pokračoval. “Jednak kadilaka, potom tu jeho dodávku a pak to její ihadlo, tu mercedesku. Párkrát tady dodávku nechal přes zimu, pro případ, e by si náhodou chtěli přijet zalyovat. Větinou, kdy skončilo léto, tak on vezl zpátky toho kadilaka a ona jela v tom svým ihadle.”

Přikývl jsem, ale zůstal zticha. Abych řekl pravdu, bál jsem se vypustit vůbec nějakou poznámku. Později mě napadlo, e toho večera by ovem na zastavení Homera Bucklanda musel těch poznámek být valník. Ta historka o zkratce paní Toddové u z něj chtěla ven pěkně dlouho.

“To její ihadlo mělo na tachometru speciální počitadlo, co ukazuje, kolik jsi ujel kilometrů při jedný trece, a ona, vdycky kdy vyráela z Castle Lake do Bangoru, tak ho nastavila na nula celá nula nula, aby viděla, kolik natočí. Byla to taková její hra a dost často se o tom se mnou bavila.”

Zarazil se a jetě jednou o tom přemýlel.

“Ne, tak to nebylo.”

Zůstal znovu zticha a na čele se mu nadělaly tenké vrásky, vypadalo to jako příčky na ebříku.

“Ona jenom dělala, e je to hra, ale brala to úplně váně. Zrovna tak jako jiný věci.” Ukázal palcem a já bych řekl, e tím myslel manela. “Přihrádka v palubce toho jejího ihadla byla plná map a dalí byly naházený vzadu, tam, co mají normální auta zadní sedadla. Některý z toho byly mapy benzínových pump, pak tam byly stránky vytrhaný z autoatlasu, co vydává Rand McNally, měla taky nějaký mapy ze souboru průvodců po Apalačský stezce a jetě totální maglajs zeměměřičských průzkumných plánů. Z těchhle vech map bych jetě pořád nemyslel, e to bere na smrt váně - přesvědčilo mě to, e si do vech kreslila čáry, aby si označila cesty, kterýma jela, nebo kterýma se snaila projet.

Párkrát taky zůstala viset a musela se nechat vytáhnout na řetězu od nějakýho farmáře s traktorem.

No a jednou jsem u ní pokládal v koupelně dlaky, seděl jsem tam a z kadý blbý kvíry okolo lezl cement - tu noc se mi zdálo akorát o čtvercích a spárách, zadělanejch od cementu - a v tom ona přijde a stoupne si do dveří a začne mi o tom dost zdlouha vykládat. Dělal jsem si z ní kvůli tomu občas srandu, ale taky mě to tak nějak zajímalo, ale ne jenom proto, e můj brácha Franklin il v Bangoru a já jsem projel větinu těch cest, co o nich mluvila. Mě to taky zajímalo, poněvad muskýho jako já vdycky speciálně zajímá, aby věděl, kudy kam vede nejkratí cesta, i kdy ji třeba nechce zrovna pouít. Taky to zná?”

“No jo,” řekl jsem. Je v tom něco jako zvlátní síla vědět, která trasa je nejkratí, i kdy člověk jede tou delí, jeliko ví, e u něj doma zrovna sedí tchýně. Dostat se na místo rychle, to je spí pro ptáky, i kdy to ti se značkou z Massachusetts asi nevědí. Ale vědět, jak se tam dostane rychle, anebo dokonce vědět o cestě, kterou člověk, co sedí vedle tebe, nezná

tak v tom u je síla.

“No, take ona ty svý cesty brala stejně váně jako skauti uzlování,” povídá Homer a blaeně se zaklebil. “Říká mi - prej počkejte chviličku, jenom chviličku - jako nějaká malá holka, a u jsem ji slyel za zdí, jak se tam hrabe u sebe ve stole, a potom přila s takovým zápisníčkem, vypadal, e ho má pěkně dlouho. Desky měl celý zasmolený a sem tam vylízal nějakej list, protoe u byl utrenej z takovýho toho pérka ve hřbetě.

,Worth jezdí - větina lidí tak jezdí - po silnici číslo 97 do Mechanic Falls, potom po jedenáctce do Lewistonu a pak po hlavní do Bangoru. To je 250,24 kilometru.’

Přikývl jsem.

,Kdy se budete chtít vyhnout dálnici a uetřit nějakej kus, tak pojedete do Mechanic Falls, po jedenáctce do Lewistonu, po dvěstědvojce do Augusty, potom nahoru po devítce přes China Lake a Unity a Haven do Bangoru. Dohromady 231,84 kilometru.’

,Takhle ale, paní, neuetříte ádnej čas,’ já na to, rozhodně ne, kdy jedete přes Lewiston i Augustu. I kdy musím říct, e ject Starou cestou do Derry je moc pěkný.’

,Kdy člověk uetří dost kilometrů, uetří taky čas,’ řekla ona. ,Já netvrdím, e bych jela touhle cestou, i kdy jsem tudy jela mockrát. Akorát vypočítávám cesty, kudy jezdí lidi normálně. Mám pokračovat?’

,Ani náhodou,’ řek jsem já, ,já přeci nemám pomylení ne na tuhle skvělou koupelnu a na to, abych čučel na tyhle skvělý spáry a do alelujá, od toho mě fakt nic nemůe dostat.’

,Celkem máme čtyři hlavní trasy,’ řekla ona. ,Ta po dvojce měří 261,44 kilometru. Tu jsem zkusila jenom jednou. Moc dlouhá.’

,Tudyma bych jel, akorát kdyby mně ena zavolala, e k večeři jsou zbytky,’ řek jsem tak na půl huby.

,Coe, co říkáte?’ zeptala se.

,Ale nic,’ říkám já. ,Já si tykám tadyhle s cementem.’

,Aha. No, a ta čtvrtá - moc lidí o ní neví, ačkoli vechny silnice jsou tam sluný, vechny jsou asfaltovaný - ta je přes horu Speckled Bird po dvěstědevatenáctce a dvěstědvojce nad Lewistonem. Kdy potom jede člověk po devatenáctce, mine Augustu. Pak se vjede na Starou silnici od Derry. No, a dohromady to dá 206,72 kilometru.’

Já byl chvíli zticha, a ona si moná myslela, e jí nevěřím, poněvad řekla trochu pičatě: ,Já vím, e se to zdá divný, ale fakt je to tak.’

Řek jsem, e podle mýho to tak odpovídá, a pomyslel jsem si, kdy jsem o tom přemýlel, e asi jo. Poněvad tohle byla cesta, kudy jsem dřív normálně jezdil do Bangoru podívat se za Franklinem, kdy byl jetě naivu. Jene to u byly celý roky. Co si myslí, Dave, je moný, aby člověk zapomněl silnici?”

Uznal jsem, e to moné je. Člověk si lehce zvykne na dálnice. Za nějakou dobu se vám jako by zabydlí v hlavě a nepřemýlíte, jak se dostanete odněkud někam, ale jak se odtud dostanete k nájezdu na dálnici, který je nejblí tam k tomu místu. A to mě přivedlo k mylence, e vude dokola jsou spousty silnic, které jenom čekají. Silnice mezi kamennými hrázemi, opravdické silnice, kolem kterých rostou ostruiny, jene nikdo je netrhá, jenom ptáci je zobou, a taky těrkované cesty, co na nich přes vjezd visí v nízkém oblouku staré rezaté řetězy, a ty cesty jsou zapomenuté jako staré hračky po dětech a při jejich oputěných pankejtech roste metlice. Silnice, které jsou úplně zapomenuté a vědí o nich jen lidi, co u nich bydlí, ale myslí jen, jak by se z nich co nejrychleji dostali na dálnici, která vás převede přes kopec, a přitom vás nenutí, abyste se do toho kopce krábali. Lidi u nás v Maine říkají, e správná cesta nemá rozcestí, a to asi o něčem svědčí. Ve skutečnosti se dají věci dělat na mnoho způsobů, ale člověk si větinou nedá tu práci.

Homer pokračoval: “Tak jsem v tý mrňavý koupelně v tom vedru celý odpoledne pokládal dlaky a ona celou tu dobu stála ve dveřích, nohy kříem, lejtka holý, obutá do mokasínů a na sobě khaki sukni a o něco tmaví svetr. Vlasy měla svázaný do ohonu. Muselo jí v tý době být tak čtyřiatřicet nebo o rok víc, ale jak mně to vykládala, celá jen svítila, vypadala fakt, jako kdy přijede holka z intru domů na prázdniny.

Za nějakou dobu jí asi dolo, e u tu přednáku vlastně drí asi krapet přesčas, take najednou povídá: ,Já vás, Homere, musím otravovat k smrti.’

,No jasně, paní,’ já na to. ,Ono by bylo nejlepí, kdybyste zase la a nechala mě tady vykecávat se s cementem.’

,Hele, Homere, ale váně,’ řekla ona.

,Ale ne, paní, vůbec mě to neotravuje,’ řek jsem já.

No a ona se usmála a začala s tím znova: listovala tím svým notýskem, jako kdy si obchodní agent odkrtává zakázky. Měla ty čtyři hlavní trasy, no vlastně tři, protoe tu po dvojce rovnou vyřadila, jenome kromě toho měla snad čtyřicet dalích různých cest, který z nich nějak vycházely. Byly tam číslovaný silnice i nečíslovaný, byly tam silnice, který měly svoje jména, a taky ty, který jméno neměly. Hlava mně z toho la kolem. A potom mi nakonec povídá: ,A teď, Homere, jste nachystanej poslechnout si, která cesta dostala numero jedna a metál?’

,No to bych řek, e jo,’ říkám jí.

,Teda, zatím je to číslo jedna,’ řekne ona. ,Homere, víte, e jeden člověk napsal v roce 1923 do Vědeckých obzorů článek, ve kterým dokazoval, e nikdo nemůe zaběhnout míli pod čtyři minuty? On v tom článku dokázal, přes velijaký propočty, jako jaká je maximální délka muských stehenních svalů, maximální délka kroku, maximální kapacita plic, maximální srdeční puls, a kdovíco jetě. Já jsem z toho článku byla absolutně vedle. Byla jsem tak vedle, e jsem ho dala Worthovi a poprosila jsem ho, a ten článek vezme profesorovi Murrayovi na katedře matematiky Mainský univerzity. Chtěla jsem, aby někdo ty údaje ověřil, jeliko jsem si byla jistá, e jsou zaloený na chybných podkladech nebo něco. Worth si asi myslel, e mi přeskočilo - on tomu říká, e Ophelia dostala úpal - ale ten článek s sebou vzal. No, a profesor Murray údaje toho člověka opravdu důkladně prověřil

a víte, Homere, víte co?’

,To nevím, paní.’

,Ty údaje byly v pořádku. Kritériím toho dotyčného se nedalo nic vytknout. A v tom roce 1923 dokázal, e člověk nemůe zaběhnout míli pod čtyři minuty. Doopravdy to dokázal. Jenome dneska to zaběhne kadou chvíli někdo a víte, co to znamená?’

,Ne, paní.’ Ale u se mi rozsvěcelo.

,To znamená, e ádná jednička to nemá napořád,’ řekla. ,Jednou, pokud se svět mezitím nevyhodí do vzduchu, zaběhne někdo na olympiádě míli za dvě minuty. Třeba to potrvá sto let nebo tisíc, ale stane se to. Poněvad ádná stoprocentní první pozice není. Existuje nula, existuje nekonečno, je počátek a konec, ale nikdy nic není absolutní.’

A tak tam stála, ta vymydlená tvářička jí zářila, a ty tmavý vlasy měla vyčesaný z čela a bylo to, jako kdy chce říct můe se mnou zkusit nesouhlasit, jestli si troufá. No, já si netroufal, ani jsem nechtěl. Poněvad já na něco takovýho věřím taky. To je podle mě něco podobnýho, jako kdy pan farář mluví o milosti.

,Jste nachystanej na to současný číslo jedna?’ zeptala se.

,No bae,’ řek jsem já, a dokonce jsem nechal spárování. U jsem stejně doel a k vaně a měl jsem hotovo, kromě velijakých těch mrňavých kousků. Ona se zhluboka nadechla a pak to na mě vybalila, ale fofrem, jako to bývá při drabách v Gates Falls, kdy éf draby předem posiloval kořalkou. Vechno si to nepamatuju, ale bylo to nějak takhle.”

Homer Buckland na chvilku zavřel oči, ty jeho velké ruce mu úplně bez hnutí leely na stehnech a tvář otočil ke slunci. Pak oči zase otevřel a já přísahám, e na moment vypadal úplně jako ona, opravdu, sedmdesátiletý chlap a vypadal jako čtyřiatřicetiletá enská, co ale právě zrovna vypadá jako maturantka, a já si taky nevzpomenu, co přesně říkal on, právě jako on si nepamatoval přesně, co říkala ona, nejen proto, e to bylo komplikované, ale taky proto, e jsem byl vedle z toho, jak při tom vypadal, ale bylo to nějak takhle:

“,Vyrazíte po silnici devadesát sedm a zahnete horem po Denton Street a na Old Townhouse Road, čím se vyhnete centru Castle Rocku, ale dostanete se znova na devadesát sedmičku. Po dalích čtrnácti kilometrech můete uhnout po starý dřevařský cestě dva kilometry na Town Road estku, po který dojedete okolo Sitesovy motárny na Big Anderson Road. Tam je spojka, co jí dřív říkali Medvědí cesta, a ta vás dovede na dvěstědevatenáctku. Kdy jste konečně na odvráceným úbočí Speckled Bird Mountain, pustíte se po Stanhouse Road, zabočíte doleva na Bull Pine Road - je tam bahnitej kus, ale dá se to projet, kdy to člověk dost rozjede na těrku - a tím se dostanete na stoestku. Stoestka vede přes Altonovu plantá na Starou silnici do Derry - jsou tam jetě dvě nebo tři lesní cesty, který projedete, a vyvede vás to na silnici tři, přesně za nemocnicí v Derry. Odtamtud u je to jen est kilometrů do Etny, take i do Bangoru.’

Zarazila, aby chytla dech, a koukla na mě. ,Víte, kolik tohle vecko dohromady měří?’

,No nevím,’ já na to a říkal jsem si, e to vypadá na takových tři sta kilometrů a odepsaný tlumiče.

,Měří to 186 a čtvrt,’ řekne ona.”

Zasmál jsem se. Vyprsklo to ze mě dřív, ne mi dolo, e si tím neposlouím, jestli chci tuhle historku doposlouchat. Ale Homer se pousmál a přikývl.

“Já vím. A ty, Dave, ví, e já se nerad s kýmkoli přu. Ale přece jen je drobnej rozdíl, kdy tě někdo lakuje, a kdy tě v tom laku rovnou topí.

,Vy mi nevěříte,’ povídá ona.

,No, víte, paní, ono to je neuvěřitelný,’ říkám já.

,Nechte tady ty dlaky schnout a já vám to předvedu,’ řekla. ,Za tou vanou to můete dodělat zítra. No tak, Homere, jedem. Nechám tady Worthovi vzkaz - stejně moná ani dneska nepřijede - a vy zavolejte domů eně! Budeme si sedat k večeři v Pilot’s Grille za’ - podívala se na hodinky - ,za dvě hodiny pětačtyřicet od týhle chvíle. A jestli to bude trvat o minutu dýl, tak vám s sebou koupím domů flaku Irish Mist. Chápete, můj táta měl pravdu. Kdy člověk uetří dost kilometrů, uetří i čas, i kdyby přitom projel kadou louí a blátem v kennebeckým hraji. Tak co vy na to?’

Koukala na mě těma svýma hnědýma očima, jak lampy svítily, a měla v nich čertovinu a jako by říkala, Homere, otoč si kiltovku obráceně a naskoč si na tohohle koně, já budu sedět první, ty druhej a ďábel můe jet s náma na chvostě, a to, jak se usmívala, říkalo přesně to samý a, Dave, řeknu ti, e já chtěl jet. Ani se mi nechtělo dávat víčko na plechovku s tím pitomým cementem. Nechtěl jsem na tuty řídit to její ihadlo. Chtěl jsem akorát sedět vpředu vedle ní, vidět, jak nasedá, jak se jí krapet vysoukala sukně, jak si ji stahuje přes kolena anebo taky ne, vidět, jak se jí blýskají vlasy.”

Zničehonic se posměně a kalavě zasmál. Jako kdy vítr vystřelí pár kapek detě na plechovou střechu.

“Zkus zavolat Megan a říct: ,Hele, zná tu Phelii Toddovou, tu jak jse na ni u tak árlivá, e jí nemůe přijít na jméno? Tak já s ní teďka jedu závodní jízdu do Bangoru v tý její ampáňový mercedesce, take s večeří nečekej.’

Jo, jen jí tohle zavolej. To je dobrý. To se povedlo.”

A znovu se rozesmál, ale rukama na kolenou přesto nehnul a v jeho tváři jsem na okamik viděl cosi jako nenávist a pak se natáhl pro svou sklenici minerálky na zábradlí a napil se.

“Take jsi nejel,” řekl jsem.

“Tenkrát jsem nejel.”

Zasmál se, tentokrát mírněji.

“Musela mi něco vidět v obličeji, poněvad najednou jako by se probrala. Přestala vypadat jako ta holka z intru, a byla to zase přesně Phelia Toddová. Pohlídla na ten svůj zápisník, jako kdyby nevěděla, co to drí, a spustila si ho podél těla, skoro jako za sukni.

Řek jsem: ,Já bych přesně tohle rád udělal, paní, ale musím to tady dorazit a moje ena dnes peče k večeři hovězí.’

A ona řekla: ,Já rozumím, Homere - nechala jsem se drobátko unést. To se mi často stává. Worth říká, e v jednom kuse.’ Potom se jako narovnala a povídá: ,Ale ta nabídka platí, kdykoli si najdete čas a budete chtít. Můete mě třeba i odstrčit, kdybychom někde zůstali viset. Aspoň uetřím pět dolarů,’ a začala se smát.

,Beru vás za slovo, paní,’ řek jsem já a ona viděla, e to myslím váně a e to nebyla jen tak zdvořilost.

,A jetě předtím, ne si začnete namlouvat, e sto osmdesát est a čtvrt do Bangoru je vyloučená věc, tak si vezměte svou vlastní mapu a podívejte se, kolik je to vzdunou čarou.’

Dodělal jsem ty dlaky a el domů a sněd zbytky - ádný pečený hovězí k jídlu nebylo a myslím, e Phelia Toddová to věděla - a kdy Megan la spát, tak jsem si vzal měřítko a tuku a automapu Maine a udělal jsem to, co mi říkala

poněvad mi to drobet vrtalo v hlavě, chápe. Nalajnoval jsem rovnou čáru a na měřítku jsem si to převed na kilometry. A pěkně jsem se vyjevil. Protoe kdybys to vzal z Castle Rocku, tak jako můe letět třeba takovej malej piper, kdy je jasný počasí - jako e by sis nemusel dělat hlavu s jezery, nebo úsekama, na kterých leí pokácený stromy, nebo bainama, nebo kdybys moh přes řeky i tam, kde nejsou mosty, tak by to prostě, věř nebo ne, bylo jenom sto dvacet est a půl kilometru.”

Tohle se mnou a kublo.

“Změř si to sám, jestli mně nevěří,” řekl Homer. “Nikdy jsem netuil, e Maine je tak malý, ne jsem se přesvědčil.”

Napil se a podíval se na mě.

“Jednou přítí jaro se stalo, e Megan odjela na návtěvu k bratrovi do New Hampshire. Já musel jít do Toddovic domu sundat zimní dveře a nasadit místo nich letní síový a před domem stálo to její ihadlo. Přijela sama.

Přila ke dveřím a povídá: ,Homere, přiel jste nasadit síový dveře?’

A já zničehonic na to: ,Ne, paní. Přiel jsem se podívat, jestli mě nechcete svízt do Bangoru tou krátkou cestou.’

No, ona se na mě podívala a tvářila se jakoby nic a já u myslel, e na to vecko zapomněla. Cítil jsem, e mně jde krev do tváře, přesně jako kdy člověk zjistí, e láp, do čeho neměl. A zrovna kdy jsem se chystal, e se jako omluvím, naskočil jí zase ten její úsměv a ona povídá: ,Zůstaňte tady, já si jen vezmu klíčky. A ne abyste si to, Homere, rozmyslel!’

V minutě byla zpátky i s klíčkama. ,Jestli někde zůstanem viset, tak uvidíte moskyty velký jako váky.’

,V Rangely jsem je viděl velký jako vrabce, paní,’ já na to. ,A řek bych, e vy i já jsme přece jen drobet těký na to, aby si nás odnesli.’ Zasmála se: ,No, nemůete tvrdit, e jsem vás nevarovala. Tak jedeme, Homere.’

,A jestli tam nebudeme za dvě hodiny pětačtyřicet,’ řek jsem tak trochu zhurta, ,tak mám u vás flaku Irish Mist.’

Podívala se na mě jako kdy překvapeně, dvířka na svý straně u měla otevřený a jednu nohu uvnitř. ,Sakra, Homere,’ povídá, ,říkala jsem vám přece tenkrát, e je to zatím číslo jedna. U jsem nala cestu, která je kratí. Budeme tam za dvě a půl hodiny. Nesedejte, budou to fofry.’ “

Znovu se odmlčel, ruce klidně na stehnech, prázdný pohled a dost moná, e viděl, jak se ta dvousedadlová kára barvy ampaňského odpichuje po Toddovic příkré příjezdovce.

“Na konci příjezdovky zastavila a řekla: ,Jste si jistej?’

,Jen to zmáčkněte,’ řek jsem já. To kuličkový loisko v kotníku se jí otočilo a noha jí dolápla jak závaí. Nemůu ti toho moc povědět, co se vecko dělo potom. Kromě toho, e za nějakej moment jsem zjistil, e z ní nemůu spustit oči. Do tváře jí sedlo něco takovýho divokýho. Dave - něco divokýho, a taky svobodnýho, a mě z toho mrazilo. Byla krásná a já cítil, e ji miluju, to by se stalo kadýmu muskýmu a moná, e i enský, ale taky jsem z ní měl děs, poněvad mi přilo, e by snad mohla člověka zabít, kdyby ten pohled obrátila z cesty na tebe a rozhodla se, e ti tu lásku oplatí. Na sobě měla díny a starou bílou koili s vyhrnutýma rukávama - napadlo mě, e se moná chystala něco natírat na zadní verandě, kdy jsem přiel - ale po chvíli jízdy se mi zdálo, e je oblečená celá v bílým, jako v těch starých kníkách, co jsou tam bohové a bohyně.”

Zamyslel se, a jak se díval přes jezero, měl velice váný výraz. “Jako ta lovkyně, co měla za úkol převáet měsíc přes oblohu.”

“Diana?”

“No jo. Měsíc, to bylo to její ihadlo. Prostě takhle se mi Phelia zdála a na rovinu ti říkám, e jsem byl do ní blázen, ale neodváil bych se pohnout, i kdy mi bylo o pár pátků míň ne dnes. Nehnul bych se, ani kdyby mi bylo dvacet, i kdy je fakt, e v estnácti bych to moná zkusila umřel bych na to - byl bych zabitej, kdyby na mě pohlídla tím způsobem, jak jsem to cítil.

Byla jako ta ena, co převáela měsíc přes oblohu, nakloněná přes rantl a za ní vlajou ty její závoje jako stříbrný pavučiny a vlasy jí jdou jako proud dozadu a odhalujou jí tmavý prohlubinky na skráních a ona vihá do koní a volá na mě, abych s ní jel, rychleji, nevímej si větru, jen rychleji, rychleji, rychleji.

Projíděli jsme spoustou lesních cest - první dvě nebo tři jsem znal, ale pak u ani jednu. Museli jsme být úplná zjevení pro ty stromy, co nikdy předtím neviděly nic, co by mělo motor, jedině snad kromě starých náklaďáků na dřevoplyn a motorových saní; to malý ihadlo, co by určitě pasovalo líp na nóbl ulici, třeba na Sunset Boulevard, místo aby to střihalo přes lesy, dupalo jednou na kopec jako bejček a pak hned zase hurá dolů mezi těmi zelenými pruhy odpoledního slunce, jak v nich stoupá prach - měla staenou střechu a já cítil celičkej les, zná přece, jak krásně zavání stařinou, jako něco, co větinou ije podle svýho a je tudí v klidu. Jeli jsme přes hae, co byly poloený přes nejhorí mokřiska, a mezi kulatinou sem tam vystříklo černý bláto a ona se smála jak malá. Některý ty kmeny u byly starý a shnilý, protoe ty cesty neviděly člověka - kromě ní, rozumí se - řek bych nějakých pět deset let. Byli jsme sami, a na ptáky a ta zvířata, co nás zahlídla. Zvuk motoru toho ihadla, střídavě hukot a zase zdivočelej řev, jak řadila pod plynem dolů

ádný jiný auto za celou dobu slyet nebylo. A i kdy jsem věděl, e jsme pořád poblí nějakýho místa - dneska to u ani jinak není moný, e jo tak se mi začalo zdát, e jedeme nazpátek časem a e není nic. e kdybychom zastavili a vylezli na nějakej vysokej strom, tak bychom na vecky strany neviděli nic ne lesy a lesy a pořád jen lesy. A celou tu dobu ona to s tím autem pere pořád pryč, vlasy kolem ní plápolají, usmívá se a v očích má oheň. Potom jsme takhle dorazili na cestu po Speckled Bird Mountain a já zase chvíli věděl, kde jsme, potom to stočila přes partii, co jsem myslel, e znám, ovem za moment jsem se u ani nenamáhal něco si namlouvat. Střihli jsme to po dalí lesní cestě a pak jsme vyjeli - přisámbůh, e jo - vyjeli jsme fakt na slunou silnici a ta byla značená jako Hlavní silnice B. Slyel jsi v ivotě, e by v tomhle státě byla nějaká Hlavní silnice B?”

“Ne,” řekl jsem. “To jméno je jako anglický.”

“Přesně. Vypadala anglicky. Nad silnicí se tam klonily stromy jako vrby. ,Tady pozor, Homere,’ říká ona, ,minulej měsíc mě jeden málem chytil a ahnul.’

Nebylo mi jasný, o čem mluví, a zrovna jsem jí to chtěl povědět, kdy jsem uviděl, e v tom bezvětří, co bylo, se větve těch stromů napřahují dolů a e se třesou. Ta zelená chlupatina, co měly na vrchu, vypadala uvnitř černá a mokrá. Nevěřil jsem, e vidím, co vidím. Ale pak mi jeden strhnul čepici a mně bylo jasný, e nespím. ,Počkej!’ vykřikl jsem. ,Dej to sem!’

,Pozdě, Homere!’ řekla ona a zasmála se. ,Tamhle vpředu u je denní světlo

u jsme v pohodě.’

Vtom se jeden dalí sehne, tentokrát na její straně a chmátne po ní - přisámbůh to udělal. Skrčila se a on jí zachytil vlasy a vyrval jí hrst. ,Auvajs, kurník, to bolí!’ vykřikne ona, jene se přitom směje. Auto se v tý chvíli, jak se skrčila, zhouplo ze směru a já pohlídnut rovnou do lesa a - boe můj - Dave! Vecko se tam hýbalo! Tráva se vlnila a rostliny tam byly tolik propletený do sebe, e jako by z toho byly obličeje, a taky jsem viděl něco sedět přikrčenýho na vrku jednoho pařezu, vypadalo to jako nějaká stromová ába, a na to, e to bylo velký jako pořádně macatej kocour.

Potom jsme z toho přítmí vyjeli na vrek a ona řekne: ,A je to! To bylo vzrůo, co?’ Jako by se nechumelilo a my si povídali, jak jsme byli na fryeburský pouti ve straidelným zámku.

Za pět minut jsme najeli na dalí z těch jejích lesních cest. Měl jsem lesů tak právě akorát - to ti můu garantovat - ale tenhle les byl jenom normální starej les. O půl hodiny později jsme vjíděli na parkovitě před Pilot’s Grille v Bangoru. Ukázala na počitadlo na tachometru a povídá mi: ,Podívej na to, Homere.’ Poslechnul jsem a bylo tam sto sedmdesát osm a půl. ,Tak co tomu říká? U věří na mou zkratku?’

Ten divokej výraz se jí bezmála vytratil a ona byla zase znova Phelia Toddová. Ale ten druhej výraz nezmizel docela. Byla jako dvě eny, Phelia a Diana, a ta část, co byla Diana, měla naprosto navrch, kdy řídila mercedesku těma vedlejíma cestama, take ta Phelia v ní neměla tuení, e ta její zkratka ji vede místama

místama, který nejsou na ádný mapě Maine, ba ani na těch zeměměřičských plánech.

A ona znova povídá: ,Co si myslí o tý mojí zkratce, Homere?’

A já jsem na to řek první věc, která mě napadla, takový to, jak člověk říká paninkám jako Phelia Toddová: ,Paní, po takovýmhle zkracovadle bych si měl pro jistotu odskočit a kouknout, jestli nejsem z toho strachu taky někde kratí.’

A ona se rozesmála, jako e je to dobrý, a mně to najednou dolo, najednou jsem měl jasno: ona si absolutně nepamatovala ty srandy. Nepamatovala si ty vrbový větve - a na to, e to nebyly vrby, kdepak, nemělo to s nima nic společnýho - jak mi stopily čepici, nepamatovala si tu značku Hlavní silnice B, ani tu karedost, co vypadala jako ába. Ona si ádný ty srandy nepamatovala! Buď se mně to zdálo, anebo se zdálo jí, e tam nic nebylo. Jediný, co vím jistě, Dave, je to, e při cestě do Bangoru najela pouhých sto sedmdesát osm kilometrů, a to v ádným případě sen nebyl; to ihadlo to mělo napočítaný na tachometru, pěkně černý na bílým.

,No to teda jo,’ povídá. ,Fakt je to zkracovadlo. Kdyby se mi tak někdy podařilo Wortha omámit, aby si to taky zkusil

jene to on ne, on z nory nevyleze, leda e by ho odtamtud někdo vykouřil, ale to by musela být pořádná puma, on snad v tý noře má jetě protileteckej kryt. Pojďte, Homere, jdeme, musím vás nakrmit.’

Zatáhla za mě večeři jak se patří, Dave, ale já jsem toho moc nepojed. Chodilo mně hlavou, jaká to asi bude cesta zpátky, teďka, kdy se u smráká. Potom, někdy tak v půli jídla, se omluvila a la telefonovat. Kdy se vrátila, zeptala se, jestli bych moh to její ihadlo odvízt zpátky do Castle Rocku. e jako mluvila s nějakou enskou, co jsou spolu ve stejným kolním výboru, a ta e říkala, e mají jakýsi problém. Take ona e si potom vezme nějakej auák z půjčovny, pokud ji neodveze Worth. ,Nebude vám moc vadit jet za tmy?’ zeptala se mě.

Podívala se na mě s úsměvem a já jsem pochopil, e něco si pamatuje a dobře, jen pámbu nebeskej ví, co vecko, ale pamatovala si toho dost, aby věděla, e mě potmě tu její cestu ani nenapadne zkouet, tuplem ne

i kdy na očích jsem jí viděl, e by z toho měla hec.

Řek jsem tudí, e mně jet za tmy nevadí, a dojed jsem večeři v lepí náladě ne na začátku. Tma u dost zahoustla, ne jsme skončili, a ona nás odvezla k tý enský, co jí předtím volala. A kdy vystupovala z auta, podívá se na mě zase těma rozsvícenýma očima a řekne: ,Homere, jste si fakt jistej, e tady nechcete počkat? Zrovna dneska jsem si vimla pár vedlejích cest, a i kdy je na mapě nemám, tak bych řekla, e pár kilometrů by uetřit mohly.’

A já povídám: ,No, paní, to bych třeba i jo, ale při mým věku mám na spaní nejraději svou postel. Vezmu tu vai káru domů, dám pozor, abych ji nekrábnut, i kdy na druhý straně proti vám asi najedu pár kilometrů navíc.’

A potom se ona tichoučce zasmála, no a políbila mě. Dave, já nepamatuju, e bych v ivotě dostal krásnějí pusu. Bylo to jen na tvář, taková lehká pusa, co dávají vdaný enský, ale pusa to byla jak zralá malina, nebo jako ty kytky, co se otevírají po západu slunka, a kdy se mi rty dotkla kůe, tak jsem se cítil

já ti nepovím, jak přesně, poněvad muskej neumí pořádně udret v paměti třeba, co bylo, kdy do něj byla nějaká holka udělaná a oba byli mladý a jakej to byl při tom pocit říkám to nějak jinak, ale ví, jak to myslím. Má v paměti tyhle věci jako napůl v červený tmě a prakticky je nevidí.

,Homere, ty jsi zlatíčko a já tě miluju, es mě vydrel poslouchat a jel se mnou,’ řekla. ,Jeď opatrně.’

A pak zala dovnitř, do domu tý enský. A já jel domů.”

“Jak jsi jel?” zeptal jsem se.

Potichu se zasmál. “Přece po dálnici, ty pitomče,” řekl a já jsem v jeho obličeji nikdy předtím neviděl tolik vrásek jako v té chvíli.

Seděl tady a díval se na nebe.

“Pak přilo to léto, kdy zmizela. Moc často jsem ji nevídal

bylo to to léto, jak jsme měli ten poár, a potom tu velkou bouřku, co polámala vecky stromy. Lidi, co dělají rukama, je měli plný práce. Jasně, myslel jsem na ni občas a na ten den a na tu pusu, a se mi to vecko zdálo jako sen. Úplně jako kdy mi bylo estnáct a v hlavě jsem měl akorát holky. Oral jsem tenkrát západní pole George Bascomba, to, jak je z něj výhled na jezero a na hory, a snil jsem si o tom, co vichni puberáci. A radlicí jsem přitom vyoral ten kámen a on se roztíp a začal krvácet. Nebo aspoň jako krev mi to připadalo. Taková červená voda, co vytékala z pukliny v tom kamenu a vsakovala se do země. Nikdy jsem to nikomu neřek, jedině mámě, ale neřek jsem jí, co to pro mě znamenalo ani co se mi přitom stalo, i kdy moje spodky prala, a tak moná věděla. Kadopádně řekla, e bych se za tu věc měl pomodlit. To jsem sice udělal, ale útěchy jsem nedoel a za nějakou chvíli se mně začalo vtírat do hlavy, e to byl sen. Někdy to tak bývá. Prostě v prostředku jsou díry, Dave. Ví o tom?”

“No jo,” řekl jsem a myslel jsem přitom na jednu noc, kdy jsem zase já něco viděl. Bylo to v devětapadesátém, měli jsme tenkrát patný rok, ale moje děti netuily, e je to patný rok; věděly jenom, e chtějí tolik jídla co normálně. Na horním poli Henryho Bruggera jsem zahlédl stádečko vysoké, a kdy se setmělo, tak jsem tam byl s pytláckou lucernou. Kdy jsou zpitomělí z léta, tak můe člověk zastřelit rovnou dva kusy; ten druhý se vrátí a začne očichávat toho prvního, jako by chtěl říct: co se sakra děje? To u máme podzim? A člověk ho setne jednodue jako kuelku. Kdy se správně zbourá, tak je z toho dost masa pro celou famílii na est neděl a zbytek se zakopá. A na tyhle dva kousky si holt lovci v listopadu nevystřelí, protoe děti musejí dostat jíst. Jak to říkal ten chlápek z Massachusetts, on e by rád, aby si mohl dovolit ít tady celý rok, na co já můe jedině říct, e za tohle privilegium pak člověk občas po soumraku musí platit. Take jsem tam doel a na nebi jsem uviděl veliké oranové světlo. Snáelo se ní a ní a já jsem tam stál s hubou dokořán, a kdy to dosedlo na jezero, tak to se na chvilku celé zapálilo tmavou oranovou a vypadalo to, jako kdy paprsky té barvy stoupají rovnou do nebe. V ivotě se mi o tom světle nikdo nezmínil, a já se taky nezmínil nikomu, trochu proto, aby se mi nesmáli, ale hlavně proto, aby nezačali mudrovat, co jsem to sakra dělal zrovna na onom místě po soumraku. A uplynulo trochu času a dopadlo to, jak říkal Homer - zdálo se to jako sen, co jsem jednou měl a který nemá význam, protoe si z něho nepamatuju nic, co by se dalo chytit do ruky. Něco jako měsíční paprsek. Nikde ádné dradlo, ani ostří ne. Nedalo se s tím nijak naloit, tak jsem to nechal plavat, jako člověk, kdy ví, e na nějakou věc stejně jednou dojde.

“Uprostřed věcí jsou díry,” řekl Homer a posadil se úplně naprueně, jako kdyby se zbláznil. “Úplně v prostředku věcí jsou díry, ani dokonce ne víc doleva nebo doprava, e bys je viděl jen koutkem oka a moh říct - no dobře, ale sakra přece

Jsou tam a ty je obchází, jako kdy se na silnici vyhýbá dírám, co bys v nich moh zlomit osu. Chápe? A zapomene. Anebo, kdy třeba orá, tak můe narazit na propadlinu. Ale kdy je v zemi něco jako kvíra a v tý je vidět tma, jako kdyby tam mohla být jeskyně, tak řekne: ,Vezmeme to kolem, malá. Necháme to v klidu. Tadyhle kus vlevo je dobrý místo.’ Poněvad ti přece nejde o hledání jeskyň, ale o to, abys dobře zoral.

Díry uprostřed věcí.”

Nato zůstal dost dlouho potichu a já ho nechal. Nebyl důvod, abych ho nutil. A nakonec řekl:

“Zmizela v srpnu. Znovu jsem ji viděl začátkem července a to vypadala

” Homer se ke mně obrátil a kadé slovo pronáel pečlivě a zvlá. “Dave Owensi, vypadala nádherně! Nádherně a divoce a skoro jako nevázaně. Ty drobný vrásky kolem očí, co jsem si jich začal vímat, vypadaly, e jsou pryč. Worth Todd, ten byl na nějaký konferenci nebo co v Bostonu. A ona stojí na kraji verandy - já byl před barákem, bez koile, jenom v kalhotách - a ona povídá: ,Homere, tomu byste neuvěřil.’

,Neuvěřil, paní, ale zkusím to,’ říkám já.

,Nala jsem dvě nový cesty,’ povídá, ,a teď naposledy jsem do Bangoru najela jenom sto sedm kilometrů.’

Pamatoval jsem si, co říkala předtím, a povídám: ,To není moný, paní. Omlouvám se, ale já si to měřil na mapě a stoestadvacet a půl, to je maximum

vzdunou čarou.’

Ona se rozesmála a vypadala jetě pěknějí ne předtím. Byla jako bohyně ve slunečním svitu, jako v těch historiích, kde bohyně stojí na kopci a kolem není ne zelená tráva a studánky a ani jedinej bodlák. ,Správně,’ kývla, ,a taky se nedá míle uběhnout pod čtyři minuty. To je matematicky dokázaný.’

,To není to samý,’ řekl jsem.

,Je to to samý,’ řekla ona. ,Tu mapu zkuste přeloit a koukněte se, kolik kilometrů to bude potom, Homere. Můe to být trochu kratí ne přímou čarou, kdy tu mapu přeloíte trochu, ale taky to můe být kratí o pořádnej kus, kdy ji přeloíte pořádně.’

Rozpomenul jsem se na tu nai jízdu tenkrát, jako kdy si jeden vzpomene na sen, a povídám: ,Paní, mapu na papíře sloit můete, ale nemůete přece sloit krajinu. Anebo aspoň byste to neměla zkouet. Nechejte to na pokoji.’

,Ne, pane,’ řekla ona. ,Přesně tuhle jedinou věc na pokoji nenechám, protoe existuje, a taky proto, e je moje.’

O tři týdny později - to bylo asi tak čtrnáct dní předtím, ne zmizela - mě volala z Bangoru. Řekla: ,Worth odletěl do New Yorku a já přijedu k nám. Někam jsem si zaloila klíče. Můete mi otevřít dům, abych se dostala dovnitř?’

Bylo osm večer, kdy mi volala, akorát se začínalo smrákat. Ne jsem el z domova, dal jsem si jetě sendvič a pivo - trvalo mi to tak dvacet minut. Potom jsem odjel k ním. Dohromady to podle mě nebylo víc ne tři čtvrtě hodiny. Kdy jsem dorazil k Toddovic domu, uviděl jsem z příjezdovky v komoře světlo, který jsem tam na tuty svítit nenechal. A jak jsem na něj zíral, málem jsem narazil přímo do toho jejího ihadla. Bylo zaparkovaný drobet naiato, jako kdy parkuje někdo, kdo je namazanej, a bylo zapráskaný blátem a po okýnka a v tom blátě bylo vude něco, co vypadalo jako mořský řasy

a na to, e jak na to dopadlo světlo z mýho auta, tak se zdálo, e se to hýbá. Zaparkoval jsem za ní a vylezl z dodávky. ádný mořský řasy to nebyly, ale něco podobnýho jo a fakt se to hýbalo

tak nějak pomalu a trhaně, jako kdy to dodělává. áhnul jsem na jeden ten kousek a on se mně zkusil omotat kolem ruky. Byl to hnusnej pocit. Ucuknut jsem rukou a otřel si ji o kalhoty. Obeel jsem auák zepředu. Vypadal, jako kdy má za sebou alespoň sto padesát kilometrů přes močály. To auto vypadalo unaveně, jináč se to říct nedá. Přední sklo bylo zanesený hmyzem - ale on ten hmyz byl úplně jiný, ne co já znám. Byla tam třeba můra, ale velká jak vrabec, jetě slabě hýbala křídly. Nebo tam byli něco jako moskyti, akorát e měli opravdický oči, který byly vidět, a vypadalo to, e se jimi na mě dívají. Slyel jsem, jak ty řasy krábou po kastli, jak umírají a snaej se přitom něco zachytit. A já nedokázal myslet na nic jinýho ne, kde krucinál byla? Kde? A jak se sem mohla dostat za tři čtvrti hodiny? A pak jsem uviděl jetě něco. Na mříi od chladiče bylo napůl rozmáznutý nějaký zvíře - přesně pod tím kolečkem s mercedesáckou hvězdou. No teda, větina malých zvířat, který člověk na silnici přejede, padnou pod auák, poněvad, kdy do nich člověk najede, tak se skrčej, jako e doufaj, e je to nesebere a neurazí jim to makovici. Občas ale některý vyskočí, ne stranou, ale proti tomu zkurvenýmu autu, jako kdy tu svini chtějí alespoň poprvý a naposled pořádně hryznout - vím, e se to sem tam stává. Tahle bestie to moná udělala taky. A vypadala pěkně drsně, e by snad dokázala vyskočit i proti tanku. Vypadalo to, jako kdy za fotra byl velkej lesní svi a za matku lasička, ale bylo tam jetě něco navíc, e jsem se skoro ani nechtěl u moc koukat. Ty, Dave, to tě úplně bolelo do očí, vlastně jetě hůř, ono to bolelo snad a do mozku, jako do mylení. Koich to mělo slepenej krví a z poltářků na tlapách to mělo vystrčený drápy, jako kočka, akorát e delí. Mělo to velký naloutlý oči, jako kdy skleněný. Kdy jsem byl kluk, tak jsem měl porcelánovou kuličku, jako talisman, vypadala taky tak. A zuby. Dlouhý tenký zuby jako jehly, fakt skoro vypadaly jako jehly a čouhaly tomu z tlamy. Některý z nich byly zakousnutý rovnou do tý ocelový mříky na chladiči. Taky proto to tam jetě pořád viselo. Viselo to tam zakousnutý za svý vlastní zuby. Podíval jsem se na to a bylo mně jasný, e to musí být jedovatý, přesně jako chřestý, a e to po tom auáku skočilo, kdy to vidělo, e se na něj ten auák řítí, a e ho to zkusilo utknout. A rozhodně bych neel a nesundával to odtamtud, já teda ne, jeliko jsem měl pokrábaný ruce, jak jsem dělal sena, a tak mě napadlo, e kdyby se mi nějakej ten jed dostal do těch krábanců, tak bych el na tuty do kopru.

el jsem ke dveřím od řidiče a otevřel je. Světýlko uvnitř se rozsvítilo a já se podíval na počitadlo a bylo na něm

bylo na něm 50, 5.

Chvíli jsem na to zíral a pak jsem el k zadnímu vchodu do domu. Odtrhla sí a rozbila sklo vedle kliky, aby mohla prostrčit ruku a otevřít si. Byl tam taky lístek a na něm vzkaz: ,Milý Homere, dojela jsem o trochu dřív, ne jsem myslela. Nala jsem dalí zkratku, je skvělá! Jetě jste nepřijel, tak jsem se vloupala dovnitř. Worth přijede pozítří. Mohl byste dát do pořádku ty síové dveře a přesklít to, ne přijede? Doufám, e ano - takovéhle věci mu lezou na nervy. Kdy vám nepřijdu říct dobrý večer, budete vědět, e u spím. Ta jízda byla hodně únavná, ale byla jsem tady v momentě! Ophelia.’

e prej únavná! Podíval jsem se jetě znova na to straidelný zvíře, jak tam visí na chladiči, a řek jsem si, to si myslím, e to muselo být únavný. Prokristapána, to teda jo.”

Přestal na chvilku mluvit a neklidně si promnul prsty; a mu zapratělo v kloubech.

“Potom jsem ji u uviděl jen jednou. To bylo asi za týden. Worth tam byl, ale zrovna plaval v jezeře, sem a tam, tam a sem, jako kdy řee dříví nebo podepisuje lejstra. Asi spí, jako kdy podepisuje lejstra, e jo.

,Paní,’ povídám jí, ,mně do toho sice nic není, ale měla byste se na to vecko vykalat. Jak jste tuhle v noci přijela a rozbila sklo na dveřích, abyste mohla dovnitř, tak jsem viděl něco viset vpředu u vás na autě.’

,Jo, no jo, ten svi! O toho jsem se postarala,’ říká ona.

,Kristepane,’ řek jsem, ,to teda chci doufat, e jste si dávala pozor!’

,Vzala jsem si na to Worthovy zahradnický rukavice,’ povídá. ,A stejnak, nic na tom nebylo, Homere, byl to akorát svi, kterej mi skočil po autě a měl v sobě drobítek jedu.’

,Heleďte, paní,’ řek jsem, ,přece tam, kde jsou lesní sviti, tam jsou taky medvědi. A kdy na tý vaí zkratce vypadá obyčejnej svi takhle, co asi můete čekat, e se vám stane, a narazíte na medvěda?’

Podívala se na mě a já jsem v ní uviděl tu druhou enu, tu Dianu. Odpověděla: ,Jestli jsou okolo těch cest věci, který se lií, tak já jsem tedy asi taky jiná. Koukněte na tohle.’

Vlasy měla sepnutý vzadu do uzle, trochu to bylo jako motýl a skrz měla jehlici. Ty vlasy si teď rozpustila. Byl to přesně druh vlasů, co by si je chlap rád představil rozhozený po poltáři. Povídá: ,Ty vlasy mi, Homere, začínaly edivět. Vidíte tam něco edivýho?’ A nabrala ty vlasy rukama a poutěla je, aby se na nich mohlo rozsvítit slunce.

,Ne, paní,’ řek jsem.

Dívá se na mě a v očích jí to hraje a řekne: ,Vae manelka je dobrá enská, Homere, ale zrovna mě potkala v krámě a na potě a řekly jsme si pár slov a já jsem viděla, jak si prohlíí moje vlasy a tváří se spokojeně, takovým způsobem, co to umějí jenom eny. A mně je jasný, co bude vykládat svým kamarádkám - ta Ophelia Toddová si u barví vlasy. Ale já si je nebarvím. Ztratila jsem při tom hledání zkratek párkrát cestu

cestu jsem ztratila, ale přitom se mi taky ztratily edivý vlasy.’ A rozesmála se, ani ne jako holka před maturou, spí jako puberačka. Byl jsem z ní blázen a celej pryč do tý její krásy, ale viděl jsem jí ve tváři taky jetě tu druhou krásu a v tý chvíli

no, prostě jsem znova dostal strach. Měl jsem strach o ni, ale taky z ní.

,Paní,’ řek jsem, ,podle mýho si koledujete, abyste ztratila o hodně víc ne pár edivých vlasů.’

,Ne,’ říká ona, ,povídám vám, e tam jsem jiná

tam jsem to doopravdy já. Kdy tam jedu po cestě ve svým autíčku, tak nejsem ádná Ophelia Toddová, ena Worthe Todda, která mu nikdy nebyla schopná donosit dítě, nebo ta enská, co chtěla psát poezii a neuspěla v tom, nebo ta, co vysedává na schůzích výborů a píe si poznámky, nebo cokoliv a kdokoliv jiný. Kdy jsem na tý silnici, tak mi to jde ze srdce a cítím se jako

‘

,Diana,’ řek jsem já.

Pohlídla na mě trochu divně a taky drobet překvapeně a potom se zasmála. ,No jo, jako nějaká bohyně, asi ano,’ řekla. ,To asi sedí nejlíp, protoe já jsem takovej noční pták - straně ráda zůstanu vzhůru, dokud nedočtu kníku, nebo dokud v televizi nehrajou hymnu, a taky protoe jsem dost bledá, jak měsíc - Worth vdycky říká, e bych potřebovala nějaký kapky na povzbuzení, nebo si nechat udělat rozbor krve nebo nějakou podobnou pitomost. Ale uvnitř v srdíčku si asi kadá enská přeje být nějaká bohyně - muský z toho slyí jen takovou falenou ozvěnu a snaí se enský stavět na piedestaly (enskou, která si počůrá nohy, kdy si nedřepne! to je prča, kdy tohle člověku dojde) - ale to, co muskej cítí, vůbec není to, co ena chce. ena chce volnost, a to je vecko. Chce stát, kdy si přeje, nebo jít

‘ Pohled se jí stočil na to její ihadlo, co tam stálo na příjezdovce, a přimhouřila oči. Pak se usmála. ,Nebo řídit, Homere. To muskej nevidí. Myslí si, e bohyně se chce povalovat někde na louce pod Olympem a jíst ovoce, ale není v tom ve skutečnosti ádnej bůh ani bohyně. ena prostě chce toté co mu - ona chce řídit

‘

,Tak akorát buďte, paní, opatrná, a budete řídit, nic jinýho,’ říkám já a ona se směje a pak mně dá pusu doprostřed čela.

Řekla: ,Tak jo, Homere,’ ale to vůbec nic neznamenalo a já to věděl, poněvad to řekla, jako kdy chlap řekne svý eně nebo holce, e si bude dávat bacha, a přitom ví, e nebude

e nemůe.

el jsem leda zpátky k dodávce a jetě jsem jí jednou zamával a potom za týden Worth ohlásil, e zmizela. Ona i to její ihadlo. Todd pak čekal sedm let a nechal ji úředně prohlásit za mrtvou a pak jetě pro jistotu počkal dalí rok - to mu parchantovi musím uznat - no a vzal si tu druhou paní Toddovou, tuhle, jak tady zrovna jela kolem. A já nečekám, e bys mně z toho mýho tlachání věřil jediný slovo.”

Jeden z těch velkých mraků s plochým břichem na obloze se posunul tak, e odkryl měsíc, vypadal jako duch - byl poloviční a bledý jako mléko. A mně se při tom pohledu něco hnulo u srdce, napůl jako strachem a napůl láskou.

“Ale já ti přesto věřím,” řekl jsem. “Věřím ti kadý slovo, kurvafix. A i kdyby to pravda nebyla, Homere, tak by to být měla.”

Objal mě paí kolem ramen, co je nejvíc, co chlapi můou, jeliko svět jim dovoluje líbat jedině eny, a pak vstal.

“Ani kdyby to neměla být pravda, tak to stejně je,” řekl. Sáhnul si do kapsy pro hodinky a podíval se na ně. “Potřebuju sjet ke Scottovic a obhlídnout, jestli tam mají vecko v pořádku. Chce jet se mnou?”

“Myslím, e tady jetě zůstanu chvíli sedět,” řekl jsem, “a e budu přemýlet.”

el ke schodům, obrátil se a se slabým úsměvem se na mě podíval: “Myslím, e měla pravdu,” řekl. “Fakt byla jiná tam na těch cestách, co je nala

nic by se jí neopováilo ani dotknout. Tebe nebo mě, moná, ale jí ne. A taky věřím, e je mladá.”

Nato nasedl do své dodávky a odjel zkontrolovat Scottovic dům.

Tohle se událo před dvěma roky a Homer mezitím odjel do Vermontu, co jsem vám myslím u říkal. Jednou večer se u mě stavoval. Měl učesané vlasy, byl oholený a voněl nějakou prima kolínskou. Tvář měl jasnou a v očích plno ivota. Vypadal ten večer tak na edesát místo na sedmdesát a já z něj měl radost, a taky jsem mu trochu záviděl, a taky ho krapet nenáviděl. Artritida je neomylný a vivácký rybář, ale zdálo se, e ten večer na Homera prostě nemá správný háček, kterým by se mu zasekla do rukou, na rozdíl ode mě.

“Odcházím,” řekl.

“Fakticky?”

“Fakticky.”

“Fajn. Zařídil sis, aby ti posílali potu?”

“Nechci, aby mě vůbec nějakou posílali,” řekl. “Účty jsem vecky zaplatil. Dělám čistej řez.”

“No dobrý, tak mi tu nechej adresu. Sem tam ti napíu, ty starej vandráku.” A u jsem v tu chvíli cítil, jak na mě sedá samota, jako kdyby přehodil manu

a jak jsem se na něj díval, bylo mi jasné, e ve skutečnosti je to jinak.

“Jetě ádnou nemám,” odpověděl.

“No dobrý,” řekl jsem. “Hele, Homere, a je to Vermont?”

“Teda,” řekl on, “pro lidi, který se budou ptát, by to mělo stačit.”

Málem jsem to neřekl, ale pak přece jen: ,Jak teďka vypadá?”

“Jako Diana,” odpověděl. “Ale je laskavějí.”

“Já ti, Homere, závidím,” řekl jsem a bylo to tak.

Stál jsem u dveří. Byl soumrak uprostřed léta, kdy pole vydechují vůni jako parfém. Měsíc v úplňku maloval jezerem stříbrnou stezku. Homer přeel přes mou verandu a sestoupil po schodech. V trávě vedle silnice stálo auto, motor pomalu pulsoval, měl zvuk těch starých aut, která to jetě pořád dovedou hnát na plný plyn jako torpédo. Bylo na něm sice vidět roky, ale stejně se zdálo, e si můe naloit tunu a jet a ani se neudýchat. Zastavil se pod mými schody a něco zvedl - byl to kanystr, takový ten velký, co se do něj vejde přes třicet litrů. Po cestičce od domu doel ke dvířkům vedle řidiče. Ona se naklonila s otevřela mu. Světlo uvnitř se rozsvítilo a já ji na nepatrný okamik zahlédl, obličej zarámovaný dlouhými rudými vlasy a čelo jí zářilo jak lampa. Jak měsíc. Nasedl a ona se rozjela. Stál jsem na verandě a díval se na stop-lampy toho jejího ihadla, jak do tmy kreslí červené krajky

a jak jsou mení a mení. Byly jak uhlíky, potom jako jiskřičky a pak byly nadobro pryč.

Vermont, tak to říkám zdejím lidem, a oni tedy věří na Vermont, stejně si větina z nich nic vzdálenějího ani neumí představit. Někdy tomu skoro uvěřím i sám, zvlá, kdy jsem utahaný a bez nálady. Jindy na ně ale myslívám - jako plus minus celý tenhle říjen, řekl bych, e říjen je měsíc, kdy mui větinou myslí na vzdálená místa a na cesty, po kterých by se tam mohli dostat. Vysedávám na lavičce před Bellovým krámem a myslím na Homera Bucklanda a na krásnou holku, co se naklonila, aby mu otevřela dvířka, kdy po cestičce doel k autu s červeným kanystrem plným benzínu v pravé ruce zdála se jako holka, které nemůe být víc ne estnáct, která snad jetě jezdí na povolenku, co mají áci z autokol, a její krása byla nádherná, ale věřím, e by u nezabila mue, kdyby se rozehla: na mně taky na okamik spočinula očima a nezabilo mě to, i kdy kus ze mě v té chvíli umřel jí u nohou.

Olymp musí být slávou zraku a srdce a jsou lidé, kteří po něm touí a kteří k němu najdou cestu, to můe být, ale já znám Castle Rock nazpamě a nikdy bych ho neopustil kvůli ádným zkratkám, kam by snad vedly cesty. Obloha nad jezerem není v říjnu slávou, ale je vysoká a pomalu v ní plují ty velké bílé mraky. Sedím tady na lavičce a myslím na Phelii Toddovou a Homera Bucklanda a nemám ádnou zvlátní touhu být tam co oni

ale mrzí mě, e u nekouřím.

Prám.

Z Horlickovy univerzity v Pittsburghu to je k jezeru Cascade Lake edesát kilometrů, a přestoe v téhle části světa padá v říjnu soumrak brzy a přestoe vyrazili a po esté, bylo v době, kdy tam dojeli, na nebi jetě trochu světla. Vezli se Dekeho camarem. Deke se s ničím nepáral, ani kdy byl střízlivý. A pokud si předem zatopil několika pivy, dokázal by z toho camara vymačkat snad i písničku.

Kdy zastavili u plaňkového plotu mezi parkovitěm a pláí, byl z auta venku a stahoval si triko snad jetě dřív, ne vůbec pustil nohu z brzdy. Očima hledal na hladině prám. Randy vylézal ze sedadla vedle řidiče poněkud méně ochotně. Byl to sice původně jeho nápad, to ano, ale nenapadlo ho, e by to Deke mohl vzít doslova. Dívky vzadu se u taky probraly a chystaly se vystoupit.

Dekemu jezdily oči neklidně po vodě sem a tam (je jako ostřelovač, napadlo Randyho stísněně), a se ustálily na jednom bodě.

“Je tam!” zarál a pratil do kapoty camara. “Přesně jak jsi, Randy, říkal! Kurňa! Poslední ve vodě je sráč!”

“Deke

” začal Randy a pooupnul si brýle na nose, jene na víc se nezmohl, protoe Deke u byl za plotem a u běel přes plá, na Randyho nebo Rachel nebo na LaVerne se ani neohlédla neviděl nic ne ten prám, ukotvený nějakých padesát metrů od břehu.

Randy se rozhlédl kolem, jako kdyby se chtěl dívkám omluvit, e je do téhle lamastyky dostal, jene ty se dívaly na Dekeho - to, e se na něj dívala Rachel, bylo v pořádku, byla to jeho holka, jene LaVerne se na něj dívala taky a Randyho z toho píchla horká árlivost, která ho uvedla do pohybu. Vysoukal se z teplákové bundy, pohodil ji vedle Dekeho trika a přelezl plot.

“Randy!” zavolala LaVerne, ale on jen napjatou paí mávnul v tmavnoucím říjnovém vzduchu dopředu, jdeme na to, a drobet se za to neměl rád - vypadala teď nejistě a moná by to vechno nejraději odvolala. Nápad s koupáním v oputěném jezeře uprostřed října měl dost daleko k pohodovému civilizovanému mejdanu v bytě, o který se Bandy dělil s Dekem. Měl ji rád, ale Deke měl víc páry. Bylo to k podělání, protoe na něj evidentně brala, co zase bralo jeho, a to bylo taky k podělání.

Deke si v běhu rozepnut díny a setřásl je ze tíhlých boků. Nezastavil, a přesto se z nich nějakým způsobem dokázal dostat, co bylo číslo, které by Randy nedovedl zopakovat ani za tisíc let. Deke utíkal dál, teď u jenom v úzkých slipech a svaly na zádech a na zadku mu nádherně pracovaly. Randy spustil na zem své levisky, s obtíemi z nich vysvobodil nohy, a tím spí si při tom uvědomoval vlastní vychrtlé pozadí - Deke přímo baletil, zatímco on sám byl pro-stě klaun.

Deke vletěl do vody a zaječel: “Studený! Kristepane!” Randy zaváhal, ale jen uvnitř v hlavě, kde se vechno děje pomaleji. Tam odtud se ozvalo, ta voda má pět stupňů, maximálně osm, to ti taky můe zastavit srdce. Měl zdravotnický kurs, věděl to

ale ve skutečném světě se nerozmýlel. Skočil a na moment se mu opravdu zastavilo srdce, aspoň se mu to tak zdálo: dech se mu vzpříčil v krku a s úsilím přiměl douek vzduchu, aby mu proel do plic, protoe svou potopenou část vůbec necítil. To je ílený, pomyslel si, a pak: ale byl to tvůj nápad, ty hvězdo. A začal plavat za Dekem.

Obě dívky na sebe navzájem pohlédly. LaVerne pokrčila rameny a uklíbla se. “Kdy můou oni, tak my taky,” řekla a stáhla si tričko, pod kterým se objevila bezmála průhledná podprsenka. “Neříká se, e holky mají jednu vrstvu tuku navíc?”

Hned nato byla za plotem, běela k vodě a rozepínala si manestráky. Rachel ji v přítí chvíli následovala, a na to, e následovala spí Dekeho.

Dívky přily do bytu uprostřed odpoledne - v úterý měli poslední hodinu do jedné. Dekemu přila jeho měsíční apaná - jeden z absolventů, totální fotbalový fanda (hráči jim přezdívali “andělé”) mu kadý měsíc posílal dvě stě v hotovosti a tak byl v ledničce kartón piva a na Randyho dobitém stereu se točilo nové country album. Vichni čtyři byli na nejlepí cestě příjemně se namazat. Za chvíli se při povídání dostali na to, e se blíí konec babího léta, které si tak fajn uívali. V rádiu předpovídali na středu sněhové přeháňky. LaVerne razila názor, e meteorology, kteří větí v říjnu sníh, je třeba postřílet, s čím vichni souhlasili.

Rachel řekla, e kdy byla malá holka, tak kadé léto trvalo bez konce, zatímco teď, kdy je dospělá (roztřesená sklerotická devatenáctka, zavtipkoval Deke a ona ho kopla do kotníku), tak je rok od roku kratí. “Přijde mi to, e jsem celej ivot byla pořád jen u jezera Cascade Lake,” řekla a vydala se napříč prolapaným linoleem kuchyně k ledničce. Zapátrala uvnitř a objevila jetě jednu plechovku schovanou za přehradou plastikových krabic na jídlo (v té prostřední byly prakticky fosilní fazole na divoko, nyní u ozdobené kompaktní vrstvou penicilínu - Randy byl dobrý student a Deke zase fotbalista, ale pokud jde o domácnost, oba byli těká béčka), a tak s ní naloila patřičným způsobem. “Pořád si jetě pamatuju, kdy jsem poprvý dokázala doplavat a na prám. Zůstala jsem tam snad dvě hodiny, íleně jsem se bála plavat zpátky.”

Přisedla si vedle Dekeho a ten ji vzal kolem ramen. Usmívala se tomu vzpomínání a Randymu se najednou zazdálo, e se podobá někomu slavnému nebo přinejmením známému. Nevěděl ale, kam tu podobu zařadit. Napadlo ho to později, jene to u za okolností podstatně méně příjemných.

“Nakonec pro mě musel doplavat brácha a dostrkat mě zpátky na dui od auáku. Jéi, ten zuřil. A taky jsem se spálila, to si neumíte představit.”

“Ten prám je tam pořád,” poznamenal Randy, jenom tak, aby něco řekl. Citelně si uvědomoval, e LaVerne se u zase dívá na Dekeho. V poslední době, dalo by se říct, se na něj dívala moc. Ale teď se podívala na něj. “Randy, vdy jsou skoro Duičky. A plá na Cascade Lake je zavřená u od září.”

“Ten prám tam ale stejně bude,” trval na svém Randy. “Byli jsme před třema nedělema na druhý straně jezera na geologickým průzkumu a já ho tam tenkrát zahlíd. Vypadal

” pokrčil rameny. “Jako kdy tam někdo nechal kus léta a zapomněl ho při uklízení strčit do přítího roku do skříně.”

Myslel, e se tomu zasmějí, ale nesmál se nikdo - dokonce ani Deke ne.

“e tam byl tuhle, jetě neznamená, e je tam pořád,” řekla LaVerne.

“Mluvil jsem o tom s jedním klukem,” řekl Randy a dopil pivo. “S Billy DeLoisem, pamatuje se na něj, Deke?”

Deke přikývl. “Hrál v druhý lajně, ale jenom ne se zranil.”

“Jo, asi jo. To je jedno, ale on pochází odtamtud a říkal, e ty lidi, co jim patří plá, ho nikdy neuklízejí, dokud jezero skoro nezamrzne. Dost na to kalou - aspoň podle něho. Říkal, e jednou to fakt přetáhnou a on tam zůstane v ledě přes zimu.”

Ztichl, protoe se mu vybavilo, jak ten prám vypadal, ukotvený uprostřed jezera - čtverec zářivě bílého dřeva v zářivě modré podzimní vodě. Vzpomněl si na zvuk barelů vespod duté dun dun - který se k nim vznáel. Byl to tichý zvuk, ale v nehybném vzduchu kolem jezera se zvuky nesly dobře. Byl to tenhle zvuk a pak jetě krákání vran, které se slétly na čísi sklizené zahradě.

“Zítra bude sněit,” řekla Rachel a vstala, protoe jí Deke jako by roztritě sjel rukou shora na ňadro. la k oknu a podívala se ven. “To je otrava.”

“Hele, víte co,” řekl Randy, “pojedeme na Cascade Lake. Doplaveme na prám, řekneme létu čau a pak zas přeplaveme nazpátek.”

Kdyby neměl upito, nikdy by něco takového nenavrhl, a také ani nečekal, e by to někdo vzal váně. Jenome Deke se chytil.

“To je ono! Ty jse génius, Ranďáku! Génius od přirození!”

LaVerne vyskočila a převrhla pivo. Ale usmívala se Randymu z toho úsměvu bylo divně u aludku. “Jasně, jdeme na to!”

“Deke, neblázni,” řekla Rachel a také se usmívala - v jejím úsměvu ale bylo jakési napětí, jako kdy má strach.

“ádný takový, jedeme,” řekl Deke a el si pro bundu a Randy si se směsí úleku a vzruení viml, e se Deke klebí jako rozjívený čert. Měli spolu byt u třetí ročník - Tom a Jerry, Balú a Kid, Pérák a Ranďák - take Randy tenhle úsměv dobře znal. Deke si nedělal srandu; fakt to chtěl udělat. Ve skutečnosti u byl vlastně na cestě.

Kali na to, Péráku, vynech mě. Měl to na jazyku, ale ne stačil něco říct, byla LaVerne na nohou a v očích měla přesně stejný připitomělý radostný výraz (moná e to vlastně bylo z toho piva): “Já jsem taky pro!”

“No tak, jedem!” podíval se Deke na Randyho. “Co říká, Ranďáku?”

Pohlédl na okamik na Rachel a viděl, e je celá nervózní - pokud lo o něj, tak Deke a LaVerne mohli jet spolu na Cascade Lake a dovádět třeba celou noc: ne e by byl z takového splynutí duí odvázaný, ale taky by ho to ani nepřekvapovalo. Ale to, jak se koukala ta druhá holka; jako kdy zahlédla straidlo

“Péráku, jupííí!” zaječel Randy.

“Ranďáku, jupííí!” zaječel Deke, celý potěený.

A se zdvienou paí si tleskli dlaň o dlaň. Randy byl na půli cesty k prámu, kdy spatřil ve vodě temnou skvrnu. Byla za prámem a nalevo od něj, víc ke středu jezera. Jetě pět minut a světlo by bylo příli slabé, aby si byl jistý, jestli to není jenom stín

pokud by to vůbec viděl. Olejová skvrna? pomyslel si a dál dělal plnou silou tempa; přičem částečně vnímal, jak za ním plouchají dívky. Ale kde by se v říjnu vzala na oputěném jezeře olejová skvrna? A taky byla divně okrouhlá, malá, určitě neměla v průměru víc jak dva metry

“Houou!” zahulákal znovu Deke a Randy pohlédl na něj. Deke lezl po schůdkách po straně prámu a setřásal vodu jako pes. “Jaký to je, Ranďáku?”

“Bezva!” zavolal a zabral jetě víc. Kdy tam člověk vlezl a hýbal se, tak to opravdu nebylo tak hrozné, jak si původně myslel. V těle mu brněl pocit tepla a jeho motor jel naplno. Cítil, jak mu srdce ve vysokých otáčkách dodává zevnitř ár. Jeho rodiče měli na mysu Cape Cod místo, kam jezdili, a tam byla uprostřed července voda mnohem horí.

“Jestli má pocit, e je to děs, Ranďáku, tak počkej, a vyleze!” ječel potměile Deke. Poskakoval, a se prám rozhoupal, a třel si tělo.

Randy zapomněl na olejovou skvrnu a do chvíle, kdy se rukama chytil bíle natřených dřevěných schůdků na straně obrácené ke břehu. Pak to uviděl znovu. Bylo to o něco blí. Kulatá skvrna na vodě, jako nějaká velká koeina, která se vlní na stoupajících a klesajících vlnkách. Kdy tu skvrnu zahlédl poprvé, byla od prámu nějakých čtyřicet metrů. Teď u to byla jen polovička té vzdálenosti.

Jak je to moný? Jak

Potom ale vylezl ven a ledový vzduch se mu zakousl do kůe, bylo to horí, ne kdy předtím skočil do vody. “Ááááá, doprdele!” křičel a smál se přitom a tetelil se ve svých bílých slipech.

“Ranďáku, ty byla ale přece kretýno,” patlal Deke astně. Vytáhl Randyho nahoru. “Je to pro tebe dost studený? U jse střízlivej?”

“Jo, jsem střízlivej! Jsem střízlivej!” začal poskakovat jako předtím Deke, plácal se do prsou, do břicha a na zadku. Otočili se na dívky.

Rachel předhonila LaVerne, která vyváděla cosi jako čubičku, kterou plave pes s pokaenými instinkty.

“Tak jak, dámy, pohoda?” zahulákal Deke.

“Jdi do hajzlu, ty Tarzane!” vykřikla LaVerne a Deke se mohl potrhat smíchy.

Randy pohlédl stranou a viděl, e ta divná kulatá skvrna na vodě je jetě blí - teď u deset metrů - a pořád se blíí. Plula po vodě, okrouhlá a pravidelná, jako víko od nějakého velkého barelu, ale ze splývavého způsobu, kterým se pohybovala, bylo jasné, e to není pevné těleso. Zmocnil se ho najednou strach, neurčitý, ale zato silný.

“Honem plavte!” vykřikl na dívky a shýbl se, aby chytil Rachel za pai, ve stejném okamiku, kdy se dotkne schůdků. Ví silou ji vytáhl nahoru. Slyel, jak se pratila do kolena úplně zřetelně slyel ten náraz.

“Jau! Sakra! Co to

“

LaVerne zbývalo jetě deset metrů. Randy znovu pohlédl stranou a spatřil, jak ta kulatá věc olizuje bok prámu. Byla temná jako olej, ale byl si jistý, e olej to není - bylo to moc tmavé, moc husté, moc pravidelné.

“Randy, to bolelo! Co je to za blbý

“

“LaVerne! Plavej!” Teď u to nebyl strach, teď to byla hrůza.

LaVerne pohlédla vzhůru, moná e nerozeznala tu hrůzu, ale přinejmením slyela naléhání. Zatvářila se udiveně, ale začala hrabat rychleji a zkracovat vzdálenost ke schůdkům.

“Randy, co ti je?” zeptal se Deke.

Randy se znovu podíval na stranu a viděl, jak se ta věc přimkla kolem pravoúhlého rohu prámu. Na chviličku vypadala jako ten kosmický lívanec ze seriálu, co ere elektronické součástky: Pak ale roh obalila kolem dokola a začala po prámu klouzat, okraj po jedné straně ohrnutý vzhůru.

“Pomo mně s ní nahoru!” zasípal Randy na Dekeho a napřáhl se po její ruce. “Honem!”

Deke shovívavě pokrčil rameny a hmátl po druhé pai LaVerne. Vytáhli ji nahoru na prkennou podlahu prámu několik vteřin předtím, ne ta černá věc doklouzala ke schůdkům a nakrabatila se kolem jejich postranic.

“Randy, zbláznil ses?” LaVerne byla udýchaná a trochu polekaná. Přes podprsenku jí byly jasně vidět bradavky. Trčely jako malé tvrdé rampouchy.

“Tahle věc,” řekl Bandy a ukázal. “Deke? Co je to?”

Teď si toho vimnul Deke. Skvrna se dostala k levému rohu prámu. Na jedné straně se trochu oddálila a nabyla znovu okrouhlého tvaru. Prostě tam jen tak plula. Vichni čtyři se na ni dívali.

“Já bych řek, olejová skvrna,” prohlásil Deke.

“Fakt jsi mně úplně oddělal koleno,” řekla Rachel, pohlédla na tu temnou věc ve vodě a potom zpátky na Randyho. “Ty jeden

“

“To není ádná olejová skvrna,” řekl Randy. “U jsi někdy viděl kulatou olejovou skvrnu? Ta věc vypadá jak poklička.”

“V ivotě jsem stejně neviděl olejovou skvrnu,” odpověděl Deke. Mluvil na Randyho, ale díval se na LaVerne. LaVerne měla kalhotky téměř stejně průhledné jako podprsenku, černé véčko perfektně obrýsované uprostřed hedvábí a vsazené do pevně klenutých boků. “Já na ně dokonce ani nevěřím. To ví, já jsem kluk a z Missouri.”

“Budu to mít oteklý,” řekla Rachel, ale ne u vztekle. Viděla, jak se Deke dívá na LaVerne.

“Krindy, mně je děsná zima,” prohlásila LaVerne. A mile se přitom otřásla.

“lo to po holkách,” řekl Randy.

“Ale Ranďáku, no tak. Já myslel, e jsi říkal, e u jse střízlivej.”

“lo to po holkách,” opakoval umíněně a pomyslel si: Nikdo ne-ví, e jsme tady. Vůbec nikdo.

“A viděl jsi ty někdy olejovou skvrnu, Ranďáku?” Deke objal LaVerne kolem nahých ramenou stejně roztritě, jako předtím dřív odpoledne sahal Rachel na ňadro. LaVerniných ňader se nedotýkal - zatím - ale ruku měl pěkně blízko. Randy zjistil, e je mu to jaksi jedno. Ta černá kulatá skvrna ve vodě. Ta mu vadila.

“Viděl jsem jednu před čtyřma rokama na mysu,” řekl. “Vichni jsme na pobřeí lovili z vody ptáky a snaili se je očistit od

“

“Ná ekolog Ranďák,” řekl Deke pochvalně. “Ekolog, jak má být.”

Randy řekl: “Byla to taková veliká mazlavá srágora, vude ve vodě. Takový pruhy a velký fleky. Nevypadalo to takhle. Rozumí, nebylo to pevný.”

Vypadalo to jako nějaká náhoda, chtělo se mu říct. Tamto vypadalo, jako e je to náhoda - tohle vypadá, e je to tady schválně.

“Já u chci zpátky,” řekla Rachel. Jetě pořád se dívala na Dekeho a LaVerne. Randy viděl, e se tváří přihlouple a uraeně. Nejspí si to vůbec neuvědomovala.

“No tak bě,” řekla LaVerne. Randymu připadalo, e má v obličeji výraz absolutního a zřetelného triumfu, co od něj sice mohla být zaujatost, ale stejně to byla pravda. Ten výraz nebyl adresovaný úplně přesně Rachel

ale LaVerne se ho před ní také nesnaila skrývat.

Postoupila o krok blí k Dekemu, nic ne o krůček. Lehce se teď dotkli boky. Randyho pozornost se na zlomek vteřiny přenesla z té věci ve vodě na LaVerne, v záblesku takřka čiré nenávisti. Nikdy v ivotě sice neudeřil dívku, ale tuhle by teď uhodil s velkým potěením. Ne proto, e by ji miloval (trochu na ni bral, to jo, dal by si s ní říct, to jo, a taky dost árlil, kdy začala dneska v bytě oblézat Dekeho, to taky jo, ale předevím a za prvé by v ivotě nepustil holku, kterou miluje, k Dekemu blí ne na dvacet kilometrů), ale proto, e mu byl jasný ten výraz, co měla Rachel - i ten pocit uvnitř.

“Já se bojím,” řekla Rachel.

“Olejový skvrny?” zeptala se LaVerne, jako kdy tomu nemůe uvěřit, a zasmála se. Randyho se znovu zmocnila chu jednu jí vlepit - pěkně se rozmáchnout otevřenou dlaní, a to hvízdne, a vyrazit jí z tváře tu nafoukanost a místo toho tam zanechat pořádný flek ve tvaru roztaené dlaně.

“Tak nám to uka ty, jak poplave zpátky,” řekl Randy.

LaVerne se povýeně usmála. “Mně se jetě nechce,” řekla, jako kdy mluví s dítětem. Podívala se na nebe a potom na Dekeho. “Chci se dívat, jak vycházejí hvězdy.”

Rachel byla malá, hezká a vypadala trochu uličnicky a nejistě, co Randymu připomínalo dívky v New Yorku - člověk je ráno viděl na ulici, jak spěchají do práce, na sobě dobře střiené sukně s, rozparkem vpředu nebo na stehně a v obličeji stejný výraz mírně neurotické krásy. Rachel vdycky jiskřily oči, ale nedalo se říct, jestli z dobrého pocitu anebo naopak z neurčité úzkosti.

Dekeho typ byly větinou spí vysoké holky, tmavovlásky s ospalýma uhrančivýma očima a Randymu bylo jasné, e mezi Dekem a Rachel je u konec - a byl ten vztah jakýkoli, pro Dekeho třeba jednoduchý a trochu nudný a pro ni naopak hluboký, komplikovaný a moná i bolavý. Bylo to pryč, v téhle chvíli a tak zřetelně a naráz, e Randy téměř slyel, jak to prasklo: zvuk, jako kdy se zlomí přes koleno suchá větev.

Normálně byl plachý, ale teď přistoupil k Rachel a vzal ji kolem ramen. Krátce na něj pohlédla, vypadala neastně, ale vděčná za to gesto a on byl rád, e jí troku ulehčil. Znovu mu v hlavě bleskla mylenka na tu podobu. Něco v tom jejím výrazu, něco

Nejdřív ho napadla souvislost s něčím jako televizními soutěemi, potom reklamami na nějaké slané tyčinky, na oplatky ne-bo na podobnou pitomost. Potom mu to dolo - vypadala jako Sandy Duncanová, ta herečka z nové verze Petera Pana na Broadwayi.

“Co je to za věc?” zeptala se. “Randy? Co je to?”

“Já nevím.”

Podíval se na Dekeho a viděl, jak na něj hledí s povědomým úsměvem, který byl spí kamarádský ne pohrdavý

ale pohrdání v tom bylo také. Deke to moná nevěděl, ale bylo tam. Ten výraz říka1 Koukněte na toho naeho borce Randyho, u si zase dělá do plín. Randyho to málem vyprovokovalo, aby zamumlal něco jako - To asi nic není. Nedělej si starosti. Ono to odpluje. Něco takového. Ale neudělal to. Jen a se Deke směje. Ta černá skvrna na vodě ho děsila. A to byl fakt.

Rachel odstoupila od Randyho a půvabně si klekla na roh prámu, který byl nejblí k té věci, a na okamik tak vyvolala asociaci jetě zřetelnějí: ta dívka, co je na nálepkách na jednom druhu piva. Sandy Duncanová na pivní nálepce, upřesnil jeho mozek. Nakrátko ostříhané temně plavé vlasy jí hladce přiléhaly k hezké hlavě. Viděl jí na lopatkách a nad bílou podprsenkou vystupovat husí kůi.

“A tam nespadne, Rachel,” řekla LaVerne s jasnou poouchlostí.

“Nech toho, LaVerne,” řekl Deke a jetě pořád se usmíval. Randy se napřed podíval na ně, jak tam spolu stojí uprostřed prámu, pae navzájem volně kolem pasu a zlehka se dotýkají boky, a potom na Rachel. Páteří mu projel poplach jako oheň a do nervů. Černá skvrna zkrátila na půl vzdálenost mezi sebou a rohem prámu, na kterém klečela Rachel a pozorovala ji. Předtím to bylo takové dva, dva a půl metru daleko. Teď to nebylo víc ne jeden metr. A on jí v očích spatřil divný pohled, jakousi zaokrouhlenou prázdnotu, která kdoví proč připomínala prázdnotu té věci ve vodě.

A teď tu máme Sandy Duncanovou, kterak sedí na pivní nálepce a tváří se, jako e ji fascinuje tyčinka Mars, plná sladu, mléka a báječné čokolády, pomyslel si jako idiot a cítil, e se mu srdce rozbuilo stejně jako předtím ve vodě, a vykřikl: “Bě odtamtud, Rachel!”

Potom se vechno událo hrozně rychle - něco, jako kdy člověk sleduje ohňostroj. A přesto vechno viděl a slyel s perfektní a pekelnou zřetelností. Jako kdyby kadý detail byl zabalený zvlá.

LaVerne se zasmála - být to za jasného odpoledne před kolejí, tak to byl prostě smích holky ze koly, ale v téhle houstnoucí tmě to znělo jako kodolibý smích čarodějnice, která míchá v kotli lektvar.

“Rachel, hele, měla bys radi od

” začal Deke, ale ona mu do toho skočila, téměř určitě poprvé v ivotě, jenome také naposled.

“Ono to má barvy!” zvolala a v hlase měla nekonečný a rozechvělý údiv. Prázdnýma očima nevnímala nic ne tu černou skvrnu na vodě a Randymu se zdálo, e zahlédl to, o čem mluví, barvy, no jo, barvy a krouí v bohatých spirálách, a ty se stáčejí doprostřed. Pak to přelo a zase to byla jen jednolitá temnota bez světýlka. “Takový krásný barvy!”

“Rachel!”

Natáhla se k tomu - dopředu a dolů - ta její bílá ruka, posetá husí kůí, ta její ruka se k tomu natáhla a chtěla se toho dotknout. Viml si, e má nehty okousané do masa.

“Ra

“

Cítil, jak se prám zhoupnul - to k nim vykročil Deke. On sám v té chvíli hmátnul po Rachel, chtěl ji přitáhnout nazpět, matně cítil, e nechce, aby to udělal Deke.

Pak se Rachel dotkla vody - jenom ukazováčkem a na hladině se udělal nepatrný krouek - a ta černá skvrna jí obemkla prst. Randy slyel, jak se zajíkla, a pak jí ta prázdnota v očích náhle zmizela. Místo toho tam byla hrůza.

Ta černá mazlavá hmota jí vyběhla po pai jako bahno

a Randy viděl, jak jí na těch místech mizí kůe. Otevřela ústa a vykřikla. Ve stejné chvíli se začala převaovat dopředu. Naslepo napřáhla druhou ruku a Randy po ní hmátnul. Jejich prsty po sobě přejely. Setkali se pohledy a ona jetě pořád k zbláznění vypadala jako Sandy Duncanová. Pak přepadla přes okraj a voda se rozstříkla.

Přes místo, kam dopadla, se zatáhla ta černá věc.

“Co se stalo?” ječela za nimi LaVerne. “Co se stalo? Ona tam spadla? Co se jí stalo?”

Randy udělal pohyb, jako by se chtěl vrhnout do vody, a Deke ho strhl dost zostra zpátky. “Ne,” řekl vystraeným hlasem, který vůbec nepřipomínal Dekeho.

Vichni tři viděli, jak vyplula k hladině. Zamávala rukama - ne, rukama ne. Jednou rukou. Ta druhá byla potaena černou blánou, ze které visely cáry a záhyby čehosi rudého a protkaného lachami, trochu jako hovězí závitek.

“Pomoc!” vykřikla Rachel. Viděli, jak jí svítí oči - na ně a na druhou stranu, na ně a pryč - jako by ty oči byly lucerna, kterou kdosi bezmocně mává ve tmě. Vířila vodu, a se na hladině dělala pěna. “Pomoc to bolí pomoc to bolí to bolí TO BOLÍ TO BOOO

“

Randy upadl na místě, kam ho Deke odhodil. Teď se zvedl z prken a začal klopýtat dopředu, protoe nedokázal neposlechnout ten hlas. Pokusil se skočit do vody a Deke po něm hrábnul a silnýma rukama sevřel Randyho chabý hrudníček.

“Ne,vdy ona je mrtvá,” zaeptal mu vyschle. “Můj ty kriste, copak to nevidí? Ona je mrtvá, Ranďáku.”

Přes Rachelinu tvář se náhle přetáhla černota jako stóra a její výkřiky zazněly na okamik zdueně a pak umlkly úplně. Zdálo se, e ta černá hmota ji kříem kráem převazuje v jakýchsi provazcích. Randy viděl, jak se to do ní zaírá jako kyselina, a kdy jí praskla krční tepna a vystříkla tmavým pulsujícím obloukem, tak viděl, jak ta věc za unikající krví vyslala chapadlo. Nemohl uvěřit tomu, co viděl, nechápal to

ale nedalo se o tom pochybovat, byl plně při smyslech a nemohl si dělat naděje, e třeba spí nebo halucinuje.

LaVerne ječela a Randy se po ní ohlédl právě včas, aby viděl, jak si rukou zakryla oči gestem hvězdy němého filmu. Myslel, e by se tomu mohl zasmát a říct jí to, ale nedokázal ze sebe vypravit ani hlásek.

Podíval se zpátky na Rachel. Rachel u tam skoro nebyla. Její boj ochabl natolik, e u to byly jen křeče. Černota ji pohlcovala - je to větí, pomyslel si Randy, je to jasně větí a dělala to s jakousi němou a svalnatou silou. Viděl, jak do toho udeřila rukou. A jak v tom ta ruka uvízla jako na mucholapce. Viděl, jak to tu ruku pozřelo. U se dal jenom tuit tvar jejího těla, ne ve vodě, ale v té černé hmotě, ona se neobracela, ono to obracelo ji, tvar se stále víc rozplýval, bílé maso kost, pomyslel si v návalu nevolnosti, odvrátil se a bezmocně začal zvracet přes okraj prámu.

LaVerne jetě pořád ječela. Pak se ozvalo duté dum! a ona přestala ječet a začala vzlykat.

Dal jí ránu, pomyslel si Randy. To jsem chtěl udělat já, pamatuje?

Ustoupil nazpět, utíral si ústa a cítil se slabý a nemocný. A vyděený. Tak vyděený, e dokázal myslet jenom jakýmsi okrajem svého vědomí. Jetě chvíli a začne vřískat taky. Potom bude muset Deke dát ránu jemu, Deke nezpanikaří, kdepak. Deke, ten je z jinýho těsta. Musí být ve fotbalu gladiátor

abys to uměl s holkama, zpívalo mu to zvesela v hlavě. Pak slyel, e na něj Deke mluví, a pohlédl vzhůru na nebe, aby si pročistil hlavu, a snail se zoufale zbavit vidiny Rachel, jak začala ztrácet lidský tvar, jak se rozplývala, kdy ji ta černá věc poírala, protoe nechtěl, aby ho Deke udeřil tak, jako udeřil LaVerne.

Díval se na nebe a viděl tam zářit první hvězdy a zřetelný obrys Velkého vozu, zatímco na západě haslo poslední denní světlo. Bylo téměř půl osmé.

“Boe, Péráku,” podařilo se mu říct. “Tentokrát jsme asi opravdu v pěkných sračkách.”

“Co to je?” Dekeho ruka mu dopadla na rameno, tvrdě stiskla a bolestivě zakroutila. “Ono ji to seralo, viděls to? Seralo ji to, kurva, seralo! Co to je?”

“Já nevím. Copaks mě předtím neslyel?”

“Ty to přece musí vědět, ty jse ta z prdele hlava, ty přece chodí na vecky ty zkurvený přírodovědný přednáky!” Deke teď sám bezmála ječel a to Randymu pomohlo získat trochu sebevlády.

“V ádný přírodovědný kníce, co jsem kdy čet, nic takovýho není,” řekl mu Randy. “Naposled jsem něco takovýho viděl v Rialtu na Duičky o straidelným karnevalu a bylo mně dvanáct.”

Ta věc u byla zase okrouhlá. Plula ve vodě asi tři metry od prámu.

“Ono je to větí,” zavyla LaVerne.

Kdy to Randy spatřil poprvé, odhadoval to asi na dva metry v průměru. Teď to mělo nejmíň tak tři.

“Je to větí, protoe to snědlo Rachel!” naříkala LaVerne a znovu se rozvřískala.

“Nechej toho, nebo ti vyrazím zuby,” obořil se na ni Deke a ona přestala - ne naráz, ale klesajícím tónem zpomalujícího gramofonu, kdy ho někdo vypne, ale nezvedne napřed přenosku. Oči měla vyvalené.

Deke se podíval zpátky na Randyho. “Jse v pořádku, Ranďáku?”

“Já nevím, ale snad jo.”

“Tak jse můj kluk,” pokusil se usmát Deke a Randyho poněkud vylekalo, e se mu to daří - e by z toho nějaká část Dekeho měla dokonce potěení? “Take ty vůbec nemá představu, co by to mohlo bejt?”

Randy zavrtěl hlavou. Moná e to dokonce je olejová skvrna

nebo byla, dokud se s ní něco nestalo. Třeba ji nějak zasáhly kosmické paprsky. Nebo na to Crang vylil nějaký atomový svinstvo, aby dal zabrat Ninja elvám, co kdo ví. Kdo to vůbec můe vědět?

“Myslí, e bysme to mohli obeplavat, co říká?” nedal se odbýt Deke a třásl s Randym za rameno.

“Ne!” vyjekla LaVerne.

“LaVerne, přestaň, nebo z tebe nadělám sekanou,” řekl Deke. “A fakt si nedělám srandu.”

“Viděls, jak rychle to chytilo Rachel,” řekl Randy.

“Moná e to v tý chvíli mělo hlad,” řekl Deke. “Třeba to teďka u je naraný.”

Randy pomyslel na Rachel, jak tam klečela na rohu prámu, tak tichá a pěkná v podprsence a kalhotkách, a cítil, e se mu znovu tlačí ávy do krku.

“Tak to zkus,” řekl Dekemu.

Deke se nevesele uklíbl: “Ale Ranďáku.”

“Ale Péráku.”

“Já chci domů,” zaeptala LaVerne tajnůstkářsky. ,Jo?”

Nikdo jí neodpověděl.

“Take počkáme, a to odplave,” řekl Deke. “Kdy to připlavalo, tak to zase odplave.”

“Moná,” řekl Randy.

Deke se na něj podívala ve váné tváři měl divoké soustředění. “Moná? Jaký moná, doprdele?”

“Kdy jsme připlavali, tak to taky připlavalo. Viděl jsem, jak to plave - jako kdy nás to cítí. Jestli u to má dost, jak ty říká, tak to odplave. Aspoň myslím. A jestli to má jetě chu, tak

” Otřásl se.

Deke stál zamyleně se sehnutou hlavou. Z krátkých vlasů mu jetě pořád stékala vlhkost.

“Počkáme,” řekl. “A to ere ryby.”

Uběhlo čtvrt hodiny. Nemluvili. Ochladilo se. Nebylo ani deset stupňů a vichni tři byli jen ve spodním prádle. Po prvních deseti minutách Randy slyel, jak mu hlasitě a překotně drkotají zuby. LaVerne se zkusila přesunout k Dekemu, ale ten ji odstrčil - jemně, ale jednoznačně.

“Nech mě teďka být,” řekl.

Posadila se tedy, ruce si zkříila na prsou, dlaněmi si sevřela lokty a třásla se. Dívala se na Randyho a očima říkala, e se můe vrátit, e ji můe obejmout, e je zase vechno, při starém.

Místo toho se odvrátil, zpátky k tomu temnému kruhu ve vodě. Ten tam prostě jen tak plul, nepřiblioval se, ale také nevzdaloval. Podíval se ke břehu a přízračný bílý oblouk pláe jako by se vznáel. Stromy v pozadí tvořily proti obzoru temnou nakupenou hradbu. Zdálo se mu, e vidí Dekeho camaro, ale nebyl si jistý.

“Jenom jsme se sebrali a jeli,” řekl Deke.

“Přesně tak,” řekl Randy.

“Nikomu jsme nic neřekli.”

“Ne.”

“Take nikdo neví, e jsme tady.”

“Ne.”

“Nechte toho!” zakřičela LaVerne. “Nechte toho, mám z toho strach!”

“Zavři chlebárnu,” řekl Deke roztritě a Randy se zasmál, přestoe to neměl v úmyslu - nemohl se nikdy přemoct, i kdy to od Dekeho slyel u posté. “Kdy tady budeme muset zůstat přes noc, tak tady zůstaneme. Někdo nás zítra uslyí křičet. Přece nejsme uprostřed australskýho bue, e jo, Randy?”

Randy na to neřekl nic.

“Nebo jsme?”

“Ty ví, kde jsme,” řekl Randy. “Ví to zrovna jako já. Sjeli jsme z jednačtyřicítky, pak jsme jeli patnáct kiláků po vedlejí silnici

“

“Kadejch padesát metrů jsou chaty

“

“Letní chaty. A teďka je říjen. Vecky ty zasraný chaty jsou teď prázdný. Jeli jsme sem a ty jsi musel objet ten řetěz přes cestu a kadejch padesát metrů jsou značky zakázanej vjezd

“

“No a? Správce

” Deke teď vypadal drobet otráveně, drobet vedle. e by se drobet bál? Poprvý dnes v noci, poprvý tenhle měsíc, tenhle rok, moná e poprvý v ivotě? No to je představa - e by Deke přiel o svýho bobříka odvahy. Randy si nebyl jistý, e to tak je, jenom ho napadlo, e by to tak mohlo být

a měl z toho zvrácené potěení.

“Není co ukrást, není co rozbít,” řekl. “Jestli to tady má správce, tak sem jezdí tak jednou za dva měsíce.”

“Lovci

“

“Jo, za měsíc,” řekl Randy a najednou sklapl, a to cvaklo. U se mu podařilo vyděsit také sebe.

“Třeba nás to nechá na pokoji,” řekla LaVerne. Rty se jí rozchlíply do ochablého úsměvu k politování. “Třeba nás to

rozumíte

prostě nechá.”

Deke řekl: “Třeba a opadá listí z du

“

“Hejbá se to,” řekl Randy.

LaVerne vyskočila na nohy. Deke přistoupil k Randymu a prám se na okamik zahoupal. Randymu se z toho rozbuilo srdce a LaVerne zaječela. Pak udělal Deke krok zpátky a prám se ustálil, levý přední roh (dívali se k pobřeí) byl potopený o něco víc ne zbytek prámu.

Připlulo to s hrůzou nahánějící olejovitou rychlostí, a jak se to blíilo, Randy viděl ty barvy, které viděla Rachel - fantastické luti a červeni a modři a ty se svíjely na ebenovém povrchu jako pomatená umělá hmota nebo jako malé temné vodní víly. Rostlo to a opadalo ve vlnách, a přitom to měnilo barvy a ty se proplétaly a mísily. Randy si uvědomil, e co nejdřív přepadne, e spadne přímo do toho, u cítil, jak ztrácí rovnováhu

Z posledních sil si dal pravičkou do nosu - jako kdy chce člověk zarazit kýchnutí, ale rovnou do nosu a pěkně tvrdě. Zajiskřilo se mu v hlavě a z nosu se mu spustila po obličeji teplá krev a potom byl konečně schopný udělat krok zpátky a vykřikl: “Nedívejte se na to! Deke! Nedívej se na to, nebo z těch barev dostane závra!”

“Chce se to dostat pod prám,” řekl Deke sue. “Co to kurva je, Ranďáku?”

Randy se podíval - podíval se velice opatrně. Viděl, jak ta věc olizuje bok prámu a smruje se do tvaru překrojené pizzy. Na okamik to vypadalo, jako kdy se tam kupí, navaluje, a jeho se zmocnila úděsná představa, e se to navalí tak vysoko, e to vyleze a na prám.

Potom se to nacpalo dospodu. Zdálo se mu, e slyí zvuk takový drsný zvuk, jako kdyby někdo protahoval tůček plátna úzkým oknem - ale třeba to byly jenom nervy.

“Dostalo se to dospod?” řekla LaVerne a v jejím hlase bylo něco podivně leérního, jako kdyby se snaila zlehka konverzovat a přitom zároveň vřetěla. “Dostalo se to pod prám? Je to pod náma?”

“Jo,” řekl Deke. Pohlédl na Randyho. “Teď jdu a uplavu tomu,” řekl. “Kdy je to vespod, tak mám dobrou anci.”

“Ne!” vykvikla LaVerne. “Ne, nenechávej nás tady, ne

“

“Jsem rychlej,” řekl Deke, podíval se na Randyho a LaVerne vůbec nebral na vědomí. “Ale musím hned, dokud je to pod prámem.”

Randy měl pocit, e mu mylenky letí nadzvukovou rychlostí - svým způsobem, ze kterého se dělalo patně, to bylo vzruující, jako poslední dvě vteřiny, ne se člověk vrhne do víru bláznivého karnevalu. V téhle chvíli byl čas poslechnout si, jak na sebe barely pod prámem dutě naráejí, poslechnout si, jak listí na stromech na břehu sue chřestí v závanu větříku, zamyslet se nad tím, proč to vlezlo pod prám.

“Ano,” řekl Dekemu. “Ale myslím, e to nestihne.”

“Stihnu,” řekl Deke a vykročil k okraji prámu. Udělal dva kroky a zastavil.

U v sobě sbíral do zásoby dech, u jeho mozek chystal srdce a plíce na nejrychlejích padesát metrů plavání v jeho ivotě a najednou se v něm dech a vechno ostatní zastavilo, jednodue zastavilo uprostřed nádechu. Otočil hlavu a Randy uviděl, e mu na krku vystoupily lachy.

“Ran

” řekl překvapeným a přidueným hlasem a pak začal křičet.

Křičel neuvěřitelně silně, byl to barytonový řev, který plhal a do sopránových výek. Tak silně, a se to odráelo zpět od břehu ve straidelných půltónech. Randy si nejdřív myslel, e prostě křičí, ale potom pochopil, e je to slovo - ne, dvě slova, dvě stejná slova kolem dokola: “Moje noha!” řval Deke. “Moje noha! Moje noha! Moje noha!”

Randy se podíval dolů. Dekeho noha vypadala divně, jako kdy se potápí. Bylo jasné proč, ale Randyho mozek to napřed odmítl přijmout - bylo to příli nemoné, příli ílené. Díval se a Dekeho nohu to táhlo dolů mezi dvěma prkny prámu.

Potom spatřil temný lesk té černé věci kolem paty a prstů, temný lesk, oivlý vířícími a zlověstnými barvami.

Ta věc ho chytila za nohu (“Moje noha!” ječel Deke, jako kdyby chtěl potvrdit tuhle prajednoduchou dedukci. “Moje noha, au, moje noha, moje NOHAAAAAA!”). Stoupnul na jednu ze kvír mezi prkny (kdo si stoupne na díru, ten je aek z papíru, mátlo se Randymu v hlavě) a ta věc tam byla dole. Ta věc byla

“Tahej!” zařval najednou on sám. “Tahej, Deke, doprdele, TAHEJ!”

“Co se děje?” zavřetěla LaVerne a Randy si uvědomil, e s ním třese, ale ne jen tak obyčejně, ale e do něj zaala své pičaté nehty jako drápy. Nebude vůbec k ničemu dobrá, to bylo jasný. Vrazil jí loket do aludku. Vydala těkavý, kalavý zvuk a kecla si na zadek. Přiskočil k Dekemu a chytil ho za pai.

Byla tvrdá jako carrarský mramor, kadý sval vystupoval jako zkamenělé ebro kostry dinosaura. Tahat Dekeho, to bylo jako chtít vyrvat z kořenů vzrostlý strom. Dekeho oči byly obrácené vzhůru ke královsky arlatovému nebi po západu slunce, skelné a nevěřícné, a on dál křičel, křičel, křičel.

Randy sklopil zrak a viděl, e noha u Dekemu zmizela v díře mezi prkny a po kotník. Ta kvíra mohla být iroká tak centimetr, nanejvý o pár milimetrů víc, ale ta noha jí prola. Po bílých prknech tekla v tmavých pramíncích krev. Mazlavá čerň pulsovala ve kvíře jako roztavená umělá hmota, oivovaná jakýmsi srdcem.

Musím ho dostat ven. Musím ho rychle dostat ven nebo ho u nikdy ven nedostaneme

vydr, Péráku, prosím vydr

LaVerne se postavila a ucouvla od zkrouceného a řvoucího lidského stromu uprostřed prámu, který se vznáel na kotvě pod říjnovými hvězdami na jezeře Cascade Lake. Pomateně potřásala hlavou a ruce měla překříené přes břicho, tam, kde ji zasáhl Randyho loket.

Deke se o Randyho ztěka zapřel a nesmyslně mával rukama. Randy pohlédl dolů a viděl, jak krev prýtí Dekemu z holeně, která byla zapičatělá, jako kdy se ořezává tuka, ale tady pička byla bílá, ne černá, pička byla kost, u téměř neviditelná.

Černá hmota se znovu vzedmula, sála a poírala.

Deke zavyl.

Tahle noička si u fotbal nezahraje, no to je ale NOHA, haha, a tahal ze vech sil Dekeho a pořád to bylo jako zkouet vyvrátit strom z kořenů.

Deke se znovu shrbil a vydal ze sebe v té chvíli dlouhý a pronikavý jekot jako vrtačka, který Randyho doslova odhodil, také ječícího a s rukama na uích. Dekemu z pórů na holeni a lýtku vytryskla krev, koleno mu temně rudě naběhlo, jako kdyby se snailo nějak vyrovnat to příerné namáhání z toho, jak ta černá věc kousek po kousku protahovala Dekemu nohu nepatrnou kvírou.

Nedokáu mu pomoct. To musí být příerně silný. Já mu teď nedokáu pomoct, promiň, Deke, straně je mi to líto

“Randy, podr mě,” vřískla LaVerne a vrhla se k němu vím, co měla, a zaryla mu tvář do prsou. Měla tvář horkou, a se zdálo, e z ní jde pára. “Dr mě, prosím, no tak mě dr

“

Tentokrát to udělal.

Teprve později mu vytanulo stralivé poznání: během doby, kdy se ta černá věc soustřeďovala na Dekeho, mohli nejspí oba dva doplavat na břeh - a kdyby LaVerne odmítla, mohl tam doplavat sám. Klíče od camara byly v kapse Dekeho dín, které leely na plái. Mohl to udělat

ale neuvědomil si to, dokud nebylo pozdě.

Deke zemřel ve chvíli, kdy mu stehno začalo mizet v té úzké kvíře mezi prkny. Ječet přestal u několik minut předtím a od té chvíle vydával jenom bublavé chrčení. To pak ustalo také. Kdy ztratil vědomí a skácel se vpřed, slyel Randy, jak to, co zbývalo ze stehenní kosti jeho pravé nohy, zapratělo jako ivá větev.

V přítí vteřině zvedl Deke hlavu, unaveně se rozhlédl a otevřel ústa. Randy myslel, e bude znovu křičet. Místo toho z Dekeho vychlístl proud krve, tak husté, e skoro netekla. Randy i LaVerne tou teplou hmotou dostali zásah a ona se zase rozvřetěla, ale u ochraptěle.

“Úúúú,” naříkala a tvář se jí svratila v napůl pomateném zhnusení. “Úúúú! Krev! Úúúú! Krev! Úúúú, krev! Krev!” Chtěla se utřít, ale podařilo se jí jenom se krví celá pomazat.

Krev tekla Dekemu z očí, takovou silou, e pod jejím tlakem téměř směně vyhřezly. Randyho napadlo: Povídejte mi o síle ivota! Paneboe, na tohle se podívejte! Ten člověk je jak hydrant! Boe! Boe! Boe!

Krev prýtila Dekemu z obou uí. Z tváře měl obrovskou fialovou dýni, naběhlou hydrostatickým tlakem s nějakým neuvěřitelným opačným směrováním. Byla to tvář mue, který je drcen medvědím objetím jakési příerné a neznámé síly.

Potom bylo natěstí po vem.

Deke se jetě jednou zhroutil vpřed, vlasy mu visely na zakrvácená prkna prámu a Randy si s úasem plným nevolnosti viml, e Dekemu prosakuje krev i od kořínků vlasů.

Zvuky zespodu prámu. Mlaskavé zvuky.

A v téhle chví1i se v jeho klopýtající a přetíené mysli objevil nápad, e by mohl zkusit přeplavat a e by měl slunou anci. Jenome LaVerne mu ztěkla v náruči, podezřele ztěkla. Pohlédl jí do ochablé tváře, odhrnul jí víčko, pod ním nebylo nic ne bělmo, a pochopil, e neomdlela, ale e je v těkém oku.

Randy pohlédl na palubu prámu. Mohl by ji samozřejmě poloit, ale prkna měla ířku jenom tak třicet centimetrů. Na prámu byl v létě jetě namontovaný skokanský můstek, ale ten jediný, jak se zdálo, byl na zimu někde uskladněný. Nebylo tady nic, jenom paluba prámu, čtrnáct prken, třicet čísel krát est metrů na délku. Nemohl ji dát na prkna a při tom to bezvědomé tělo nepoloit na nějaké kvíry.

Ten, kdo lápne na kvíru, ten je aek z papíru.

Dr hubu.

Potom mu mysl ďábelsky poeptala: Udělej to na kadej pád. Polo ji a plav, jak jen můe.

Ale neudělal to, nemohl. U jen při té mylence ho naplnila obrovská vina. Drel ji a cítil v paích a v zádech měkkou a nepolevující hru. Byla to velká holka. Deke se propadl. Randy drel LaVerne v bolavých paích a pozoroval to. Nechtěl a na dlouhé vteřiny nebo snad dokonce minuty úplně odvracel tvář. Ale oči mu vdycky doputovaly nazpět.

Kdy Deke zemřel, zdálo se, e to vechno jde rychleji.

Zbytek jeho pravé nohy zmizel a levá noha mu trčela víc a víc, a Deke nakonec vypadal jako jednonohý baleák, který se pokládá do neuvěřitelného provazu. Pak praskla pánev a potom, kdy se Dekeho aludek začal pokračujícím tlakem zlověstně vydouvat, nedíval se Randy hodně dlouho a snail se neslyet mokré zvuky a soustředit se na bolest ve vlastních paích. Mohl ji moná o kus přenést, pomyslel si, ale pro tuto chvíli snad bylo lepí cítit tu cukavou bolest v rukou a v ramenou. Měl aspoň na co myslet.

Za zády se mu ozval zvuk, jako kdy někdo chroupe pořádné sousto ořechů v griliái. Kdy se ohlédl, Dekeho hrudník mizel a ebra se lámala ve kvíře. Pae měl rozhozené nahoru a do stran a podobal se nechutné parodii Richarda Nixona, který dělá V jako vítězství, znamení, kterým doháněl k zuřivosti demonstranty v edesátých a sedmdesátých letech.

Oči měl dokořán. Jazyk vystrkoval na Randyho.

Randy opět odvrátil oči směrem přes jezero. Zkus, jestli neuvidí světla, říkal si. Věděl, e tam nikde ádná světla nejsou, ale stejně si to říka1. Dívej se, jestli tam nejsou světla, někdo tam určitě přes týden zůstal, podzimní listí, to se nesmí propásnout, vezmi svůj Nikon, nai doma budou z těch diáků nadený.

Kdy se znovu podíval, Dekeho pae směřovaly přímo vzhůru. U to nebyl Nixon. Teď to byl sudí, který signalizoval dobrý bod.

Vypadalo to, e Dekeho hlava na prknech odpočívá.

Jetě pořád měl otevřené oči.

Jetě pořád mu z úst vyčníval jazyk.

“Ach, Péráku,” vzdychl Randy a zase se podíval jinam. Pae a ramena teď měl bez sebe bolestí, ale dál ji drel v náručí. Podíval se na opačnou stranu jezera. Hvězdy se rozběhly po obloze, rozstříknuté studené mléko, které se zázrakem dostalo do výky.

Míjely minuty. Teď u bude pryč. U se můe podívat. Fajn, no tak dobrý. Ale nedívej se. Jenom pro jistotu se radi nedívej. Jasný? Jasný. Totálně. To tvrdím i já i my i ty.

Take se samozřejmě podívala právě včas, aby zahlédl, jak mizí dolů Dekeho prsty. Hýbaly se - moná e to byl pohyb vody pod prámem a ten se přenesl do té neznámé věci, která chytila Dekeho, a e ten pohyb se pak přenesl do Dekeho prstů. Moná, moná. Ale Randymu se zdálo, e na něj Deke mává. Pérák Balú posílá poslední pac. Poprvé pocítil, jak se mu vědomí podivně vychýlilo - tak nějak jako tenhle prám, kdy se, jetě vichni čtyři, postavili na jednu stranu. Potom se to zase srovnalo, ale Randy náhle pochopil, e ílenství - opravdické ílenství - není moná nijak daleko.

Dekemu klouzal po prostředníku jeho trofejní prsten - celostátní akademické mistrovství 1981 - klouzal pomalu. Světlo hvězd udělalo na zlatě obroučku a hrálo si v nepatrných plokách mezi vyrytými číslicemi, na jedné straně červeného kamene bylo 19 a ze druhé strany 81. Prsten sklouzl z prstu. Prsten byl o něco větí ne kvíra a samozřejmě se nedal sevřít.

Leel na prknech. To bylo vechno, co teď z Dekeho zbývalo. Deke u nebyl. U ádné dalí holky s černýma očima, u nikdy nepřetáhne Randyho mokrým ručníkem přes zadek, kdy půjde ze sprch, u nikdy nevyrazí ze středního pole a nezvedne fanouky na ochozech, ani maoretky nebudou podél okraje hřitě metat hvězdy. U ádné dalí pekelné jízdy po setmění v camaru, kde kapela Thin Lizzy vyřvává z kazeáku “Nai kluci jsou zas tady”. U nikdy ádnej Pérák.

Znovu se ozval ten slabý krabavý zvuk - tůček plátna pomalu protahovaný pootevřeným oknem.

Randy stál bosýma nohama na prknech. Pohlédl dolů a spatřil, jak se kvíry po stranách obou nohou náhle zaplnily mazlavou temnotou. Vytřetil oči. V hlavě se mu vynořilo, jak Dekemu vytryskla z úst krev téměř jako tuhý provaz a jak mu vylezly bulvy z důlků jako na pruinách, kdy mu natlakované krevní sraeniny cpaly mozek z hlavy ven.

Ono mě to cítí. Ono to ví, e jsem tady. Můe to prolézt nahoru? Můe se to propasírovat těma kvírama dál? Můe? Můe?

Zíral dolů, vůbec nevnímal bezvládnou tíhu LaVerne, byl úplně fascinovaný tou děsivou otázkou, představoval si, jaký to bude pocit, a se mu ta hmota přelije přes nárty, a se do něj zahryzne.

Černý lesk se téměř vyboulil přes hrany kvír (Randy si stoupl na pičky a ani o tom nevěděl) a opět se stáhnul. Skřípavý zvuk plátna ale neustával. A potom to Randy najednou spatřil opět na vodě, velký černý flek, teď u tak pět metrů v průměru. Zvedalo se to a klesalo a jemně se to vlnilo, nahoru a dolů, nahoru a dolů, a kdy v tom Randy zase uviděl rovnoměrně pulsující barvy, odtrhl pohled stranou.

Poloil LaVerne a hned jak svaly povolily sevření, pae se mu neovladatelně roztřásly. Nechal je tak. Klekl si k ní, vlasy měla rozhozené po bílých prknech do tmavého nepravidelného vějíře. Klečel a pozoroval tu temnou skvrnu na vodě a byl přichystaný znovu ji zvednout, kdyby se ta věc dala zase do pohybu.

Začal ji zlehka políčkovat, nejdřív po jedné tváři, pak po druhé, jako kdy se masér snaí v rohu ringu vybudit boxera. LaVerne se nehodlala probrat. LaVerne si nechtěla znovu nasadit figuru, vyhrát dvě stě doláčů, ani si jít vyrazit z kopýtka. LaVerne u toho viděla dost. Jenome Randy ji nemohl celou noc hlídat a zvedat ji jako,plátěný pytel vdycky, kdy se ta věc dá do pohybu (a moc dlouho se na to člověk zase dívat nemohl, co byl dalí malér). Uměl jeden grif. Nenaučil se ho ve kole. Naučil se ho od kamaráda svého starího bratra. Ten kamarád dělal u vojáků zdravoáka a uměl grifů mračna - jak vybrat z lidské hlavy vi a naučit je závodit v krabičce od sirek, jak řezat kokain dětským projímadlem, jak seít hluboké rány obyčejnou jehlou a nití. Jednou mluvili o tom, jak probrat někoho, kdo se totálně opil, aby se tento totální opilec nezadusil vlastními zvratky, jak se to stalo Bonu Scottovi, zpěvákovi od AC/DC.

“Potřebuje někoho rychle probrat k vědomí?” řekl ten kamarád s katalogem fajnových grifů. “Zkus tohle.” A vysvětlil mu grif, který teď Randy pouil.

Naklonil se a co nejsilněji kousl LaVerne do ucha.

Do úst se mu vhrnula horká a trpká krev. LaVerne prudce zvedla víčka, bylo to, jako kdy vyjede roleta. Chraptivě zaskučela a pokusila se ho udeřit. Randy vzhlédl a z té věci viděl jen část vzdálenějího okraje: zbytek u byl pod prámem. Pohybovalo se to neskutečně děsivou a tichou rychlostí.

Znovu si nadhodil LaVerne, jeho svaly proti tomu téměř nahlas protestovaly a pokouela se o ně křeč. LaVerne ho tloukla do obličeje. Pěstí se mu strefila do citlivého nosu, a se mu červeně rozsvítilo před očima.

“Nechej toho!” zařval. “Nechej toho, ty krávo, je to zase pod náma, nechej toho nebo tě pustím dolů, fakt, e jo!”

Její ruce okamitě odlétly a místo toho se mu tie sevřely kolem krku, jako kdy se topí. V neurčitém svitu hvězd se zdálo, e má v očích jenom bělmo.

“Nech toho!” Nenechala. “Nech toho. LaVerne, krtí mě!” Stiskla jetě pevněji. Projela jím panika. Duté nárazy barelů pod prámem zazněly tupěji a zdueně - to musí být ta věc vespod, napadlo ho.

“Nemůu dejchat!” Sevření trochu polevilo.

“Hele, poslouchej. Postavím tě na zem. Bude to v pohodě, akorát musí

“

Slyela z toho veho jenom na zem. A okamitě obnovila drtivý stisk paí. Pravou rukou se jí dotýkal zad. Zahnul prsty jako pařát a zaal. Vykopla nohama, ochraptěle vyjekla a on na okamik málem ztratil rovnováhu. Pocítila to. Víc ze strachu ne z bolesti se přestala zmítat.

“Stoupni si na prkna.”

“Ne!” Bylo to, jako by mu ovanul tvář havý poutní vítr.

“Nemůe to na tebe, kdy bude stát na prknech.”

“Ne, nepoutěj mě dolů, ono mě to chytí, já to vím, e jo, já to vím

“

Znovu se jí zaal do zad. Vykřikla vzteky a bolestí a strachem. “Musí dolů, jinak tě upustím, LaVerne.”

Pomalu a opatrně ji spoutěl, oba přitom naříkavě vydechovali - hoboj a flétna. Dotkla se chodidly prken. Ucukla, jako by ta prkna byla vařící.

“Dej je dolů!” zasípal na ni. “Já nejsem Deke, nemůu tě dret celou noc!”

“Deke

“

“Mrtvej.” Nohama se dotkla prken. Pomalinku ji pustil. Stáli proti sobě jako dva tanečníci. Viděl jí v očích, e čeká, a se jí ta věc poprvé dotkne. Zalykavě, jako ryba, otevírala ústa.

“Randy,” eptla. “Kde je to?”

“Vespod. Podívej se.”

Podívala se. On také. Viděli, jak černota vyplňuje kvíry, jak je teď vyplňuje u téměř po celé ploe prámu. Randy cítil, jak si ta věc dělá choutky, a LaVerne to asi cítila taky.

“Randy, pros

“

“Pssst.” Tak tam stáli. Randy si předtím, ne se rozběhl do vody, zapomněl svléknout hodinky a viděl, e uběhlo patnáct minut. Ve čtvrt na devět ta černá věc opět vyklouzla zpod prámu. Odplula asi na pět metrů a pak se zastavila, stejně jako předtím.

“Já si teď sednu.”

“Ne!”

“Jsem utahanej,” řekl. “Já si sednu a ty na to bude dávat pozor. Akorát si pamatuj, e se nesmí dívat přímo do toho. Potom si stoupnu já a posadí se ty. Budeme to takhle dělat. Tumá,” a podal jí hodinky. “Střídáme se po čtvrthodině.”

“Ono to snědlo Dekeho,” zaeptala.

“Jo.”

“Co je to?”

“To nevím.”

“Mně je zima.”

“Mně taky.”

“Tak mě vezmi do náruče.”

“U jsem tě choval dost dlouho.”

Smířila se s tím.

Moct se posadit byla nádhera a to, e nemusel sledovat tu věc, bylo jetě lepí. Sledoval místo toho LaVerne a dával pozor, aby se nedívala přímo na tu věc ve vodě.

“Co budeme dělat, Randy?” Zamyslel se.

“Čekat,” řekl.

Kdy uběhlo patnáct minut, postavil se a nechal ji na půl hodiny, aby si napřed sedla a potom lehla. Potom ji přiměl, aby se opět postavila a zůstala patnáct minut na nohou. Střídali se. Ve čtvrt na deset vyel studený peníz měsíc a rozvinul přes vodu stezku. V deset třicet se ozval nad vodou pronikavý a osamělý křik a LaVerne zděeně vyjekla.

“Buď zticha,” řekl. “To je jenom potáplice.”

“Mně je straná zima, Randy - jsem úplně zmrzlá.”

“S tím ti nemůu pomoct.”

“Vezmi mě do náruče,” řekla. “To musí. Budeme dret jeden druhýho. Můeme si sednout oba a dávat na to pozor spolu dohromady.”

Chtěl začít s námitkami, ale on sám cítil chlad a do morku kostí a to rozhodlo. “Dobře.”

Seděli spolu, pae kolem sebe navzájem, a pak se cosi stalo - a to bylo přirozené nebo zvrácené, stalo se to. Cítil, jak tvrdne. Dlaní nael její ňadro ve vlhkém nylonu a stiskl. Trochu vzdychla a její ruka vklouzla k němu do slipů.

On sjel druhou rukou dolů a nael místo, které vyzařovalo teplo. Převrátil ji naznak.

“Ne,” řekla, ale její ruka zrychlila pohyb pod jeho břichem.

“Já to vidím,” řekl. Tep se mu opět rozběhl, nutil rychleji proudit krev a ta vháněla teplo blí k povrchu jeho prokřehlé kůe. “Vidím to.”

Něco zamumlala a on cítil, jak mu z boků na stehna kloue pruná látka. Díval se na tu věc. Pohyb dopředu, nahoru, vklouzl do ní. Teplo. Boe, byla tam teplá, aspoň to. Vyrazila hrdelní zvuk a prsty se zaryla do jeho prohnutých studených hýdí.

Díval se na to. Nehýbalo se to. Díval se na to. Pozorně se na to díval. Hmatové pocity byly neuvěřitelné, fantastické. Nebyl zkuený, ale panic také ne: miloval se u se třemi dívkami a nikdy to nebylo takové. Zavzdychala a začala hýbat vstříc boky. Prám se lehounce pohupoval, jako nejtvrdí vodní lůko na světě. Barely pod podlahou dutě eptaly.

Díval se na to. Barvy začaly vířit - tentokrát pomalu, bez hrozby, s citem. Díval se na ty barvy. Oči měl do iroka. Měl ty barvy v očích. Teď mu nebyla zima; teď mu bylo horko, jako je člověku horko první den na plái na začátku června, kdy cítí, e mu slunce napíná zimní bílou kůi do červena, dává jí

(barvy)

barvu, trochu bronzu. První den na plái, první letní den, vytáhnout starý Beach Boys a Ramones. A Ramones ti budou zpívat, e Sheena je udělaná do punk rocku a e si můe stopnout auák na plá Rockaway Beach, písek, plá, barvy

(hýbá, začíná se to hýbat)

a ten pocit léta, ten dotek léta; kolní poukázky za vysvědčení, kola skončila a já budu fandit na tribuně Yankees, holky v plavkách na plái, na plá, plá, ach miluje miluje

(miluje)

plá miluje

(miluje já miluju)

pevná prsa voňavá opalovacím olejem, a kdy je spodek plavek opravdu malý, třeba zahlídne

(vlásek její vlasy ONA MÁ VLASY VE, BOE, VE VODĚ MÁ VLASY)

Prudce zabral opačným směrem, chtěl ji zvednout, ale ta věc se pohybovala rychle jako olej a vpletla se jí do vlasů jako pavučina z černého lepidla, a jak ji nadzvedával, u křičela a u byla náhle těká; vynořilo se to z vody jako pokroucená a přízračná blána, ve které krouily ohnivé barvy jaderného výbuchu - arlatová s rumělkou, planoucí smaragdová, zhoubný okr.

Přelilo se to LaVerne přes tvář jednou vlnou a zaplavilo ji to. Kopala nohama, buila jimi a bylo to jako bubnování. Ta věc se zkroutila a obalila ji na místě, kde předtím byl obličej. Po krku jí v praméncích stékala krev. Ječel, a přitom se neslyel ječet. Rozběhl se, nohou se jí zapřel o bok a odstrčil ji. Přepadla přes okraj, zmítala se přitom, nohy jí v měsíčním světle alabastrově zazářily. Po několik nekonečných okamiků se voda u boku prámu pěnila a vařila, jako kdyby tam někdo zasekl obrovitou rybu, která ze vech sil bojuje.

Randy zaječel. Ječel. A pak, pro změnu, ječel jetě víc.

Asi za půl hodiny, dávno po tom, co ustalo ílené plouchání a zvuky zápasu, začaly svým ječením odpovídat potáplice.

Noc neměla konce.

Nebe začalo na východě světlat asi ve čtvrt na pět a v něm se jakoby váhavě pohnula naděje. Bylo to jen chvilkové; stejně marné jako ten úsvit. Stál na prknech s očima napůl zavřenýma, bradu na prsou. Seděl na prknech jetě asi před hodinou, kdy se náhle probudil - nevěděl do té doby, e usnul, co ho vyděsilo - probudil ho ten nepopsatelný zvuk plátna. Vymrtil se na nohy zlomek vteřiny předtím, ne po něm černota začala hladově srkat mezi prkny. Skřípavě dýchal; prokousl si ret, a ten krvácel.

Usnul, ty jsi usnul, ty vole!

Ta věc před půl hodinou zase zpod prámu odplula, ale on se u neposadil. Bál se posadit, bál se, e usne a e tentokrát ho vědomí nebude varovat včas.

Nohama stál nehybně na prknech, kdy východ zaplnilo silnějí světlo, tentokrát skutečné svítání, a začali zpívat první ranní ptáci. Vylo slunce a kolem esté u bylo dost světla na to, aby viděl plá: Dekeho ostře luté camaro bylo na stejném místě, kde ho Deke zaparkoval, čumákem u plaňkového plotu. Po plái byla rozházená jasně barevná změ triček a svetrů a čtvery zmuchlané díny. Ten pohled ho naplnil novou hrůzou, ačkoli myslel, e u k dalí hrůze dávno nemá sil. Viděl svoje díny, jedna nohavice naruby, odhalená kapsa. Ty díny na tom písku vypadaly tak bezpečně; čekaly tam na něj, a přijde a tu nohavici obrátí tak, jako to má být, a podrí přitom kapsu, jak to měl ve zvyku, aby se nevysypaly drobné. Téměř je cítil, jak mu ustí po nohou, téměř cítil, jak si zapíná kovový knoflík nad zipem

(miluje ano miluju)

Podíval se nalevo a bylo to tam, černé, kulaté jako poklička a zlehka to plulo. Na srsti zavířily barvy a on rychle odvrátil pohled.

“Jdi domů,” zakrákal. “Ty jdi domů nebo jdi do Kalifornie a jdi do konkursu na nějakej film od Rogera Cormana.”

Kdesi v dálce zabručelo letadlo a on se v polospánku propadl do fantazírování: Policie má nahláené, e jsme zmizeli, my čtyři. Na vechny strany kolem univerzity začalo pátrání. Jeden farmář si vzpomněl, e ho minulo camaro, “který se hnalo jak splaený”. Pátrání se soustřeďuje na oblast jezera Cascade Lake. Soukromí piloti se nabídli zdarma provést rychlý letecký průzkum a jeden z nich, který přelétá nad jezerem ve své bonanze, vidí nahýho kluka, jak stojí na prámu, jeden kluk, jedinej, co přeil, jeden

Probral se v okamiku, kdy u se málem převáil, a znovu se udeřil pěstí do nosu, a vykřikl bolestí.

Ta černá věc okamitě jako íp zamířila k prámu a vecpala se dospod - třeba slyí, nebo cítí, nebo

nebo něco.

Randy čekal.

Tentokrát trvalo čtyřicet pět minut, ne odplula.

Jeho vědomí matně krouilo v přibývajícím světle.

(miluje jo miluju fandit Yankees a sumce miluje sumce miluje jo já miluju ten)

(silnice 66 pamatuje corvetta George Maharis v corvettě Mar-tin Milner v corvettě miluje corvettu)

(jo miluju corvettu)

(miluju miluje)

(tak horký slunce je jako zapalovací čočka bylo to v jejích vla-sech a to je to světlo já nejlíp pamatuju světlo to letní světlo)

(to letní světlo)

odpoledne.

Randy plakal.

Plakal, protoe se objevilo něco nového - kdykoli si chtěl sednout, ta věc vklouzla pod prám. Nebyla tedy zdaleka hloupá: buďto tuila, anebo ji napadlo, e ho můe dostat, kdy sedí.

“Jdi pryč,” naříkal Randy a mluvil k té velké černé skvrně, co plavala na vodě. Absurdně blízko, pouhých padesát metrů odtud, pobíhala po kapotě Dekeho camara veverka. “Jdi pryč, prosím, jdi kam chce, ale nechej mě být, já tě nemám rád.”

Ta věc se nehýbala. Na jejím viditelném povrchu začaly vířit barvy.

(ty miluje ty miluje mě)

Randy odtrhl oči a pohlédl na plá, vyhlíel záchranu, ale nikdo tam nebyl, vůbec nikdo. Pořád tam leely jeho díny, jedna nohavice naruby, bylo vidět bílé lemování kapsy. U mu nepřipadaly jako věc, pro kterou si někdo přijde. Vypadaly jako pozůstatky.

Myslel si: Kdybych měl pistoli, tak se teď zastřelím.

Stál na prámu.

Slunce zapadalo.

O tři hodiny později vyel měsíc. Zakrátko potom začaly ječet potáplice.

Zakrátko potom se Randy obrátil a zadíval se na tu černou věc ve vodě. On sám se zabít nemohl, ale třeba by to bezbolestně mohla zařídit ta věc; třeba právě proto tam jsou ty barvy.

(miluje miluje miluje)

Vyhlíel to a u to plulo, nadnáelo se to na vlnách.

“A zpíváme spolu,” zakrákal Randy. “Já budu fandit na tribuně Yankees

je to skvělý, kola končí

grófům leda zamávat

budu zpívat, budu řvát.”

Barvy u byly zřetelné a začaly se svíjet. Tentokrát se Randy dívat nepřestal.

Zaeptal: “Miluje?”

Kdesi v dálce za pustým jezerem zaječela potáplice.

Textový procesor bohů.

Na první pohled to vypadalo jako textový procesor Wang, mělo to klávesnici Wang a také plá jednotky byl Wang. Ale při bliím pohledu Richard Hagstrom viděl, e plá někdo otevřel (ovem ne zrovna jemně, spí jako by ho rozpáral pilkou na elezo), aby se dovnitř veel o něco větí monitor IBM. Diskety, které k tomuto podivnému kříenci patřily, také nebyly právě miniaturní: byly přinejmením stejně veliké jako staré SP desky pětačtyřicítky, které si Richard poutěl jako kluk.

“Pane Boe, co má tohleto být?” zeptala se Linda, kdy to díl po dílu tahal s panem Nordhoffem do své pracovny. Pan Nordhoff byl soused, který bydlel vedle rodiny bratra Richarda Hagstroma

Rogera, Belindy a jejich syna Jonathana.

“Je to něco, co sestrojil Jon,” řekl Richard. “Mělo to být pro mě, říká pan Nordhoff. Vypadá to jako textový procesor.”

“No jo,” řekl Nordhoff. edesátku u měl dávno za sebou a sotva popadal dech. “Přesně takhle to říkal, chudák kluk

myslíte, e bysme to mohli na moment postavit, pane Hagstrom? Jsem celej schvácenej.”

“No jasně,” řekl Richard a pak zavolal na svého syna Setha, který dole vyluzoval ze svého fendera příerné atonální akordy - pokoj, kterému Richard, kdy ho poprvé tapetoval, ve svých představách přezdíval “rodinný pokoj”, se místo toho změnil v synovu “zkuebnu”.

“Sethe!” zařval. “Pojď nám sem pomoct!”

Seth dole v přízemí klidně dál na fenderu ublioval akordům. Richard vzhlédl na pana Nordhoffa, pokrčil rameny a jen chabě zastíral, jak ho to zahanbuje. Nordhoff odpověděl také pokrčením ramen, jako by chtěl říct Mláde! Co byste od nich dneska čekal?

Oba ovem věděli, e Jon - chudák Jon Hagstrom, syn jeho bláznivého bratra - byl jiný, byl poznačený.

“To je od vás hezký, e jste mi pomoh,” řekl Richard.

Nordhoff znovu pokrčil rameny. “Copak jinýho můe jetě starej člověk mít na práci? A je to to nejmení, co můu udělat pro Jonnyho. Chodil mně gratis sekat trávník, víte to? Chtěl jsem mu zaplatit, ale ten hoch peníze nechtěl. Byl to moc dobrej chlapec.” Pan Nordhoff byl jetě stále bez dechu. “Pane Hagstrom, nemoh bych prosím vás dostat trochu vody?”

“No jasně.” Richardova ena seděla u kuchyňského stolu, četla si nějaký broovaný sex a násilí, přikusovala suenky a nehýbala se, take vstal sám. “Sethe!” zařval znovu. ” Pojď nám sem nahoru pomoct, slyí?”

Seth ale dál klidně hrál zduené a trochu nepřesné barré akordy na fenderu, který Richard jetě pořád splácel.

Pozval Nordhoffa, aby zůstal na večeři, ale ten zdvořile odmítl. Richard přikývl, znovu mu bylo trapně, ale tentokrát to moná skrýval lépe. Kde takovej fajn chlap jako ty přiel k takový familii? zeptal se ho jednou jeden jeho přítel Bernie Epstein a Richard dokázal jen zavrtět hlavou a dusil se stejně trapnými pocity jako nyní. Býval fajn chlap. Ovem z kdovíjakého důvodu se to zvrtlo tak, e měl nadváhu, zakyslou enu, která se cítila ochuzena o lepí stránky ivota a měla pocit, e vsadila na patného koně (ale nikdy by mu to neřekla na rovinu), a nemluvného patnáctiletého syna, který jen tak-tak prolézal na stejné kole, kde Richard učil

syna, který hrál ráno, v poledne i večer (větinou a hlavně pozdě večer) na kytaru vyinuté akordy a myslel si, e to tak nějak pro ivot stačí.

“No dobře, a co takhle pivo?” zeptal se Richard. Nechtělo se mu nechat Nordhoffa odejít - touil dál poslouchat o Jonovi.

“Pivko by sedlo,” řekl Nordhoff a Richard vděčně přikývl.

“Bezva,” řekl a el dozadu pro párek budweiserů.

Měl pracovnu v malém stavení, spí kůlně, která stála zvlá vedle domu a kterou - podobně jako rodinný pokoj - dával do kupy sám. Avak na rozdíl od rodinného pokoje toto bylo místo, které pokládal za své území, útočitě, kam se mohl zavřít před tou cizí osobou, s ní se oenil, a před tím cizincem, kterého zplodil.

Lině se samozřejmě to, e on má své útočitě, nezamlouvalo, ale nedokázala tomu zabránit - bylo to jedno z drobných vítězství, kterého nad ní dosáhl. Svým způsobem souhlasil s tím, e skutečně vsadila na patného koně - kdy se před estnácti lety vzali, věřili oba, e on bude psát skvělé a výnosné romány a e se spolu budou vozit v mercedesu. Ale ten jeden román, který vydal, výnosný nebyl a kritika příli neváhala zdůraznit, e není ani skvělý. Lina názor kritiky sdílela, co byl počátek jejich rozcestí.

Tak se stalo, e učení na střední kole, které oba dva brali jenom jako odrazový můstek na cestě ke slávě, cti a bohatství, bylo nakonec v posledních patnácti letech hlavním zdrojem jejich příjmu - co byl sakra dlouhý odrazový můstek, kdy o tom tak přemýlel. Nikdy se ale úplně se svým snem nerozehnal. Psal povídky a sem tam nějaký článek. Byl sluně postaveným členem autorského svazu. Ročně si psacím strojem přivydělal takových 5 000 dolarů, co mu dávalo plné právo mít vlastní pracovnu a Lina se maximálně mohla tvářit nevrle

zvlá kdy sama do práce jít nechtěla.

“Máte to tady pěkný,” řekl Nordhoff a rozhlíel se po malé místnosti, která měla stěny ověené směsicí staromódních reprodukcí. Textový procesor teď spočíval na stole, centrální jednotku měl pod břichem. Richardova stará elektrická olivetka se prozatím ocitla na vrchu jedné z registraček.

“Na to co dělám, to úplně stačí,” řekl Richard. Bradou ukázal na textový procesor. “Tahle věc asi těko funguje, co říkáte? Jonovi bylo teprve čtrnáct.”

“Vypadá dost legračně, e jo?”

“To teda jo,” souhlasil Richard.

Nordhoff se zasmál. “A to o tom jetě nic nevíte,” řekl. “Kouknul jsem se zezadu do monitoru. Některý dráty jsou značkový IBM některý jsou z toho normálního keftu, z Radio Shack. Celá spousta jsou tam telefonní díly od Western Electric. A moná e tomu nebudete věřit, ale je tam taky motorek ze stavebnice Mladej technik.” Napil se piva a řekl, jako kdy k němu teprve teď doputovala mylenka: “Patnáct. Bylo mu akorát patnáct. Jenom pár dnů před tou nehodou.” Odmlčel se a řekl to znova a díval se přitom na svou láhev. “Patnáct.” Jenom tak polohlasně.

“Mladej technik?” zvedl Richard oči na dědu.

“Zrovna tak. Mladej technik dělá taky jednu stavebnici elektrickýho modelu. Jon ji měl

snad od esti let. Dal jsem mu to jednou k vánocům. Byl udělanej do hejblat u tenkrát. Byl by astnej za kadý moný hejble - a taková krabička s motorkama od Mladýho technika? No, to si pite. Měl to snad deset let. Moc kluků není takovejch, pane Hagstrom.”

“To ne,” řekl Richard a pomyslel na ty krabice Sethových hraček, které za ta léta vyházel - odloené, zapomenuté anebo zbůhdarma zničené. Podíval se na textový procesor. “Take to nefunguje.”

“To já bych netvrdil, dokud to nevyzkouíte,” řekl Nordhoff. “Ten hoch byl přes elektriku skoro jako génius.”

“No to je moná přece jen silný slovo. Já vím, e byl dobrej na hejblata a e v estý třídě vyhrál tady ve státě soutě pro mladý techniky

“

“A soutěil přitom s dětma, který byly o hodně starí - některý byly z posledních járů na střední kole,” skočil mu do toho Nordhoff. “Alespoň tak to říká jeho máma.”

“To je pravda. Vichni jsme na něj byli pyný.” Co nebyla úplně pravda. Pyný byl Richard a také Jonova matka; chlapcovu otci to bylo víc ne jedno. “Jenome soutě mladých techniků a sestrojit. sám z různých kusů texák

” Pokrčil rameny.

Nordhoff postavil pivo. “V padesátých letech byl jeden kluk,” řekl, “a ten vyrobil nějakej rozbíječ atomů ze dvou plechovek od polívky a elektroinstalace za pět dolarů. Jon mi o tom vykládal. A taky říkal, e v roce 1954 jeden kluk v nějakým Zapadákově v Novým Mexiku objevil tachyony - záporný částice, který se údajně pohybujou nazpátek časem. Kluk ve Waterbury v Connecticutu, tomu bylo jedenáct, ten si zase udělal bombu z kusu roury a nálo byla z celuloidu, kterej sekrabal zezadu z paklíku karet. Vyhodil s tím do vzduchu prázdnou psí boudu. S dětma je někdy legrace. Hlavně s těma, co jsou extra chytrý. To byste se divil.”

“Moná. Moná se budu divit.”

“Ale stejně to byl dobrej hoch.”

“Vy jste ho měl hodně rád, e jo?”

“Pane Hagstrom,” řekl Nordhoff, “já ho miloval. Ten hoch byl opravdu zlatej.”

Richard přemítal, jak je to divné - jeho bratr, který je od esti let pěkný hajzl, dostal fajn enskou a milého a chytrého syna. A on sám, který se vdycky snail být sluný a hodný (hodný ale v tomhle zdivočelém světě můe znamenat něco úplně jiného), se oenil s Linou, ze které se stala nemluvná prasnice a porodila mu Setha. Díval se na Nordhoffův poctivý a unavený obličej a přemítal, nakolik to vechno byla jeho vina, přirozený důsledek jeho vlastní zamlklé slabosti.

“Ano,” řekl Richard. “To tedy byl.”

“Vůbec bych se nedivil, kdyby to fungovalo,” řekl Nordhoff. “Ani krapet bych se nedivil.”

Kdy Nordhoff odeel, zapojil Richard Hagstrom textový procesor do sítě a spustil ho. Ozvalo se hučení a on čekal, jestli se na obrazovce objeví písmena IBM. Neobjevila se tam. Místo toho tam vplula jako z onoho světa, jako hlas ze záhrobí, zelená slova:

VECHNO NEJLEPÍ K NAROZENINÁM, STREJDO RICHARDE! JON.

“Pane Boe,” zaeptal Richard a tvrdě dosedl. Nehoda, při které zahynuli jeho bratr se enou a jejich syn, se stala před čtrnácti dny - vraceli se z nějakého výletu na jeden den a Roger byl namazaný. Být namazaný byl v ivotě Rogera Hagstroma naprosto normální jev. Ale tentokrát mu pro jednou prostě nepřálo těstí a on to vzal se starým zapráeným kombíkem přímo z třicetimetrového srázu. Auto se rozbilo na kusy a shořelo. Jonovi bylo čtrnáct - ne, patnáct. Pár dnů před tou nehodou mu bylo akorát patnáct, říkal ten děda. Jetě tři roky a mohl odejít pryč od toho nemonýho, pitomýho medvěda. Měl narozeniny - já taky brzo budu mít narozeniny.

U za týden. Ten textový procesor měl Jon pro něj jako dárek k narozeninám.

Tím to vechno bylo tak nějak horí. Richard by neuměl říct přesně jak, nebo proč, ale bylo to tak. Natáhl ruku, e monitor vypne, ale pak ji zase stáhl.

Jeden kluk vyrobil rozbíječ atomů ze dvou plechovek od polívky a z elektrosoučástek na auto za pět dolarů.

Nojo, a v městě New York je kanalizace plná aligátorů a americký vojenský letectvo má někde v Nebrasce u ledu tělo mimozemana. Povídejte mi o tom. Je to kravina. Ale moná e to jsou věci, o kterých toho radi nechci moc vědět.

Vstal, obeel stůl a zezadu se podíval do ebrování monitoru. Nojo, bylo to, jak říkal Nordhoff. Dráty potitěné RADIO SHACK MADE IN TAIWAN. Dráty potitěné WESTERN ELECTRIC a WESTREX a MLADY TECHNIK a v krouku malé er, označení ochranné známky. A bylo tam jetě něco, čeho si Nordhoff buď neviml, nebo o tom radi nemluvil. Byl tam transformátorek z dětského vláčku, omotaný dráty tak, e vypadal jako nějaká Frankensteinova nevěsta.

“Pane Boe,” řekl, rozesmál se, ale najednou měl na krajíčku slzy. “Pane Boe, Jonny, co tě to napadlo?”

Ve skutečnosti to ale věděl. Celá léta snil a mluvil o tom, e by chtěl textový procesor, a kdy se tomu Lina začala smát u příli pohrdavě, svěřil se taky Jonovi. “Mohl bych psát rychleji, taky rychleji přepisovat, take bych toho mohl i víc odevzdat,” vykládal loni v létě Jonovi, jak si teď vzpomínal chlapec se na něj díval váně, pohled světle modrých inteligentních očí jako vdy opatrný a zvětený skly brýlí. “To by bylo bezvadný

fakt bezvadný.”

“Strejdo Río, a proč si ho teda nekoupí?”

“Ono to není přesně na mou kapsu,” řekl Richard a usmál se. “Ty nejlevnějí v Radio Shacku se prodávají za tři tisíce. No a dál můe jít a někam do osmnácti tisíc.”

“Aha, tak já ti ho moná jednou postavím sám,” řekl Jon.

“Tak třeba jo,” poplácal ho Richard po zádech. A dokud se neobjevil Nordhoff, vůbec na to nevzpomněl.

Dráty ze stavebnic pro kutily.

Transformátorek z dětského vláčku.

Pane Boe.

Vrátil se dopředu a chtěl to vypnout, s pocitem, e kdyby na tom zkusil něco napsat a ono to nefungovalo, zneuctil by tím snahu svého upřímného a křehkého (chudáka poznačeného) synovce.

Místo toho stiskl klávesu EXECUTE - VYKONEJ. Legračně ho při tom zamrazilo v zádech - VYKONEJ mu přilo jako trochu divné slovo. Nebylo to slovo, které by se mu spojovalo s psaním; tohle slovo měl spojené s plynovými komorami a elektrickými křesly

a moná také se starými zapráenými kombíky, které padají ze srázu vedle silnice.

VYKONEJ.

Centrální jednotka hučela hlasitěji, ne si to pamatoval z těch několika příleitostí, kdy si procesory prohlíel v obchodech; po pravdě řečeno téměř řvala. Copak je v tý bedýnce, Jone? přemítal. Péra z matrací? Transformátorky z vláčků, pěkně v řádce vedle se-be? Plechovky od polívky? Není na tom něco zvlátního nebo dokonce snad nenormálního árlit na syna jiného mue?

Ale on měl být můj. Já to věděl

a myslím, e on to věděl taky. A potom Belinda, Rogerova ena. Belinda, která a příli často nosila tmavé brýle, kdy bylo pod mrakem. Velké brýle, poněvad podlitiny kolem očí mají nepříjemný sklon rozlézat se. Avak někdy seděl, tichý a pozorný uprostřed Rogerova huronského smíchu, díval se na ni a myslel si prakticky toté: Ona měla být moje.

Byla to hrozivá mylenka, protoe oba dva znali Belindu ze střední koly a oba dva s ní chodili na rande. Richard a Roger byli od sebe dva roky a Belinda přesně mezi nimi: byla o rok starí ne Richard a o rok mladí ne Roger. S dívkou, která se měla stát Jonovou matkou, si ve skutečnosti dal první rande Richard. Pak se do toho vmísil Roger, Roger, který byl starí a větí, Roger, který vdycky získal to, co chtěl, Roger, který zmlátil toho, kdo by se mu chtěl plést do cesty.

Dostal jsem strach. Dostal jsem strach a nechal jsem ji odejít. Opravdu to bylo takhle jednoduchý? Boe můj, asi opravdu ano. Byl bych raději, kdyby to bylo jinak, ale bude asi lepí nelhat sám sobě o takových věcech, jako je zbabělost. A hanba.

A jestli tohle vechno je pravda - jestli Lina a Seth nějak patří dohromady s tím jeho budikničemu bratrem a jestli Belinda a Jon nějak patří k němu samotnému, co to dokazuje? A co asi myslící člověk má dělat s takovou absurdně vyváenou propleteninou? Má se smát? Má křičet? Má se zastřelit kvůli jednomu mizerovi?

Nepřekvapilo by mě, kdyby to fungovalo. Ani krapet by mě to nepřekvapilo.

VYKONEJ.

Ruce se mu rozlétly po klávesách. Podíval se na obrazovku a spatřil, jak na ní zeleně plavou tato slova:

MŮJ BRATR BYL NIČEMNÝ OPILEC.

Vznáela se tam a Richard si zničehonic vzpomněl na hračku, kterou měl jako kluk. Jmenovala se Magická čamburína. Člověk jí poloil otázku, na kterou se odpovídalo ano nebo ne, roztočil čamburínu, která vypadala jako malá dřevěná káča s osmihranným tělíčkem, a čekal, jaká odpověď mu padne. Mezi těmi pochybnými, ale přesto kouzelně záhadnými odpověďmi byly takové jako TÉMĚŘ URČITĚ, TO BYCH NEDĚLAL anebo PTEJ SE ZNOVU POZDĚJI.

Roger mu tu hračku záviděl a nakonec, kdy jednou Richarda donutil, aby mu ji dobrovolně daroval, pratil čamburínou ze vech sil o chodník a roztípl ji. Pak se smál. Jak tu tak seděl a poslouchal zvuk Jonem smontované centrální jednotky, který zněl jako malý vrtulník, vzpomněl si Richard, e se tenkrát zhroutil na chodník a brečel a nemohl uvěřit, e by jeho bratr mohl udělat takovou věc.

“Ubulenec bulí, ubulenec bulí, ubulenec bulí,” pokleboval se mu Roger. “Vdy to stejně byla úplně pitomá hračka na houby, Richie. Koukni na to, vdy je to akorát pulka na pejli.”

“JA TO ŘEKNU!” ječel Richard na plné plíce. V hlavě cítil horko. lachy měl bolestivě napjaté slzami vzteku. “JÁ TO NA TEBE ŘEKNU, ROGERE! ŘEKNU TO MAMINCE!”

“To si zkus a já ti zlomím ruku,” řekl Roger a z toho, jak se studeně cenil, bylo Richardovi jasné, e to myslí váně. Neřekl to na něj.

MŮJ BRATR BYL NIČEMNÝ OPILEC.

Tedy moná e zkonstruováno to bylo velijak, ale písmena to zobrazovalo. Jestli to dokáe v centrální jednotce uchovávat informace, to se jetě uvidí, ale to, jak Jon dal klávesnici Wang dohromady s obrazovkou IBM, skutečně fungovalo. Úplně náhodou to také vyvolalo pár pratěných vzpomínek, ale nemyslel si, e by za to mohl Jon.

Rozhlédl se po pracovně a oči mu náhodou spočinuly na jediném obrázku, který si nevybral on a který neměl rád. Byl to portrét Liny z fotoateliéru, který mu před dvěma lety nadělila k vánocům. Chci, aby sis ho dal do pracovny, řekla tenkrát, tudí to samozřejmě udělal. Tuil, e zvolila tenhle způsob, aby ho měla pod dohledem, i kdy tu ona sama není. Nezapomínej na mě, Richarde. Já jsem tady. A radím ti, abys na to nezapomínal.

Ateliérový portrét se s těmi svými nepřirozenými odstíny vyjímal dost prapodivně vedle směsice grafických listů od Whistlera, Homera a N. C. Wyetha. Lina měla napůl sputěná víčka očí a těký Kupidův luk jejích rtů se ohýbal do čehosi, co bylo stěí úsměv. Já jsem pořád tady, Richarde, říkala mu ta ústa. Ne abys na to zapomněl.

Napsal:

FOTOGRAFIE MÉ ENY VISÍ NA ZÁPADNÍ STĚNĚ MÉ PRACOVNY.

Podíval se na ta slova a nelíbila se mu o nic víc ne obrázek sám. Stiskl klávesu DELETE čili VYMA. Slova zmizela. Na obrazovce teď nebylo nic ne pravidelně pulsující kurzor.

Pohlédl na stěnu a spatřil, e fotografie jeho eny zmizela také.

Seděl po dlouhou dobu - aspoň mu to tak připadalo - a díval se na stěnu, na ní bývala ta fotografie. Ze strnutí v naprostém a nevěřícném oku ho probral zápach z centrální jednotky - zápach, který si pamatoval z dětství stejně zřetelně, jako si pamatoval Magickou čamburínu, kterou mu Roger rozbil, protoe nebyla jeho. Byl to zápach transformátorku od elektrického vláčku. Kdy ho člověk ucítil, bylo to znamení, e má celou věc vypnout, aby se ochladila.

Co taky udělá.

Za moment.

Vstal a na zdřevěnělých nohách se procházel podél stěny. Přejel prsty po obkladu. Ta fotografie byla na tomhle místě, přesně tady A teď je pryč a háček, na kterém visela, je taky pryč a tam, kde ho původně zavrtal, není ádná díra.

Pryč.

Svět najednou zeedivěl a on se zapotácel nazpět a slabě mu blesklo hlavou, e omdlí. Pevně se chytil a drel, dokud se svět znovu neustálil.

Pohlédl na to prázdné místo na stěně, kde bývala Linina fotografie, a pak na textový procesor, který dal dohromady jeho mrtvý synovec.

Moná budete překvapenej, slyel v duchu mluvit Nordhoffa. Moná budete překvapenej, moná budete překvapenej, nojo, jestli v padesátých letech mohl nějakej kluk objevit částice, který se pohybujou zpátky časem, tak bude moná překvapenej, co dokáe ten tvůj geniální synovec s hromádkou vyházených textprocesorových dílů a s pár drátama a nějakýma elektrosoučástkama. Moná bude tak překvapenej, e se ti bude zdát, e cvokne.

Zápach transformátoru se zahustila zesílil a on viděl, e z větracích otvorů monitoru se linou prouky dýmu. Zesílil i rámus z centrální jednotky. Bylo na čase to vypnout - Jon byl sice opravdu chytrý, ale podle veho neměl dost času vychytat tomu bláznivému krámu vechny mouchy.

Ale věděl, e to bude dělat tohle?

S pocitem, e je sám výplod své fantazie, se Richard znovu posadil před monitor a napsal:

FOTOGRAFIE MÉ ENY JE NA STĚNĚ.

Chvilku se na to díval, pak zpátky na klávesnici a potom stiskl EXECUTE.

Linin obrázek byl nazpět, tam, kde býval vdycky.

“Jeíi,” zaeptal. “Kriste Jeíi.”

Promnul si dlaní tvář, podíval se znovu na obrazovku (u opět byla prázdná, a na kurzor) a pak napsal:

MOJE PODLAHA JE PRÁZDNÁ.

Potom stiskl INSERT čili VLO a doplnil:

A NA DVANÁCT DVACETIDOLAROVÝCH ZLATÝCH MINCÍ V PLÁTĚNÉM VÁČKU.

Stiskl EXECUTE.

Pohlédl na podlahu, na které teď leel bílý plátěný váček, nahoře pevně staený provlečenou ňůrkou. Na pytlíku bylo vybledlým černým inkoustem napsáno WELL’S FARGO.

“Drahý Jeíi,” slyel se, jak říká hlasem, který jako by nebyl jeho. “Drahý Jeíi, Jeíi dobrý

“

Snad by ve vzývání Spasitelova jména pokračoval celé minuty nebo hodiny, kdyby na něj textový procesor nezačal vytrvale pípat. Na horním okraji obrazovky blikalo slovo OVERLOAD - PŘETÍENÍ.

Richard překotně vechno vypnul a vyběhl z pracovny, jako by se za ním hnalo sto čertů.

Ale jetě předtím se shýbl pro ňůrkou zataený váček a dal si ho do kapsy u kalhot.

Kdy večer zavolal Nordhoffovi, studený listopadový vítr dul venku do nemelodických varhan stromů. Dole byla Sethova skupina a společně vradila nějakou písničku od Boba Segera. Lina byla v kostelním spolku zahrát si bingo.

“Tak funguje ta maina?” zeptal se Nordhoff.

“Funguje bezvadně,” řekl Richard. Sáhl si do kapsy a vyňal minci. Byla těká, těí ne rolexky. Na jedné straně byl vyrytý přísný profil orla a letopočet 1871. “Dělá to věci, e byste nevěřil.”

“Ale věřil,” řekl klidně Nordhoff. “On to byl moc chytrej hoch a měl vás moc rád, pane Hagstrom. Ale buďte opatrnej. Chlapec je chlapec, a je chytrej nebo ne, a láska můe taky mít patnej směr. Rozumíte, co tím myslím?”

Richard nerozuměl ani za mák. Byl celý rozpálený a cítil se jako v horečce. Dnení noviny uváděly současnou trní cenu zlata $ 14 dolarů za unci. Potovní váha, kterou měl, ukazovala v průměru 4,5 unce na jednu minci. To při stávající trní ceně dávalo dohromady 27 756 dolarů. A to je moná jenom čtvrtina toho, co by za ně mohl dostat, kdyby je prodal jako mince.

“Pane Nordhoff, mohl byste sem přijet? Teď? Jetě dnes večer?”

“Ne,” řekl Nordhoff. “Ne, řek bych, e ani nechci, pane Hagstrom. Myslím, e by to mělo zůstat mezi váma a Jonem.”

“Ale

“

“Jen pamatujte, co jsem vám povídal. Proboha, dávejte si pozor.” Cvaklo to a Nordhoff byl pryč.

O půl hodiny později zjistil, e znovu sedí v pracovně a pozoruje textový procesor. Dotkl se hlavního vypínače, ale zatím ho nezapnul. Kdy to Nordhoff opakoval podruhé, Richard to uslyel. Proboha, dávejte si pozor. Ano. Musí si dávat pozor. Stroj, který dokáe takovou věc

Jak můe nějaký stroj dokázat takovou věc?

To vůbec netuil

ale svým způsobem mu to usnadňovalo celou tu bláznivou záleitost přijmout. Byl učitel angličtiny a sem tam spisovatel, ne technik a mohl jmenovat dlouhý seznam věcí, u kterých nerozuměl, jak fungují: gramofony, spalovací motory, telefony, televize, splachování na záchodě. Celý ivot spí vdycky pochopil, jak se s čím zachází, ne na jakém principu to funguje. Tahle maina je sloitějí, ale jinak to vyjde nastejno.

Zapnul přístroj. Stejně jako předtím tam bylo: VECHNO NEJLEPÍ K NAROZENINÁM, STREJDO RICHARDE! JON. Stiskl EXECUTE a zpráva od jeho synovce zmizela.

Tenhle stroj nebude fungovat dlouho, napadlo ho najednou. Byl si jistý, e na něm Jon, kdy zemřel, jetě pořád dělal, protoe si byl jistý, e má dost času. Strejda Richard má přece narozeniny a za tři týdny

Jenome Jonův čas se naplnil, a tak tenhle naprosto fantastický textový procesor, který evidentně umí vsouvat do reálného světa nové věci a odstraňovat z něj staré, bude smrdět jako pálící se transformátorek k vláčku a po několika minutách se z něj začne čadit. Jon neměl čas to dotáhnout. Byl si

Jistý, e má dost času?

Ale vůbec ne. Bylo to úplně naopak. Richard to věděl. Jonova tichá a pozorná tvář, ty váné oči za tlustými brýlemi

v tom ádná jistota nebyla, vůbec ádná důvěra v hojivý čas. Co to bylo za slovo, které ho dneska napadlo? Poznačený. To není jen slovo, které se na Jona hodí, je to pravé slovo. Pocit poznačení osudem se kolem chlapce stahoval téměř hmatatelně, take Richard měl někdy tisíc chutí vzít ho do náruče a říct mu, aby nevěel hlavu, e občas se dějí i astné konce a e dobří lidé neumírají vdy mladí.

Potom se mu vybavil Roger, jak se ví silou rozpřahuje a hází na chodník jeho Magickou čamburínu; jak to křuplo a kouzelný oříek se rozlétl po chodníku - i kdy uvnitř bylo přece jen obyčejné dřevo. A tahle vzpomínka se prolnula s představou Rogerova zparchantělého kombíku, na boku s nápisem HAGSTROMOVO VELKOOBCHODNÍ DODAVATELSTVÍ, jak přepadává přes okraj nějaké venkovské zapráené a drobící se skály, jak přistává natvrdo přímo na čumák a jak rámus, který přitom nadělá, není, zrovna jako Roger sám, nic extra. Viděl, i kdy si to vůbec nepřál, jak se obličej bratrovy manelky mění ve změ kostí a krve. Viděl, jak se Jon v tom vraku kvaří, jak křičí, jak černá.

ádná jistota, ádná reálná naděje. Vdycky vyzařoval pocit krátícího se času. A jak se nakonec ukázalo, měl pravdu.

“Co to má znamenat?” mumlal Richard a díval se na prázdnou obrazovku.

Jak by na tohle asi odpověděla Magická čamburína? PTEJ SE ZNOVU POZDĚJI? VÝSLEDEK NEJISTÝ? Nebo snad URČITĚ TO TAK BUDE?

Hluk z centrální jednotky opět sílil a rychleji ne předtím odpoledne. U cítil, jak se vláčkový transformátorek, který Jon do té mainérie zapojil, silně hřeje.

Kouzelná mainka na sny.

Textový procesor bohů.

e by to tak bylo? e by Jon chtěl strejdovi k narozeninám nadělit právě tohle? Kouzlo, které by na úrovni kosmického věku odpovídalo Alladinově lampě nebo Zlaté rybce?

Slyel, jak se s prásknutím rozlétly zadní dveře od domu, a potom hlasy Setha a ostatních členů jeho gangu. Ty hlasy byly příli hlasité a nevázané. Buď něco pili, nebo kouřili trávu.

“Sethe, kde má fotra?” slyel, jak se ptá jeden z nich.

“Ten si jako obvykle bude válet koule v tý svý pracovně,” řekl Seth. “Podle mýho tam

” Zbytek se ztratil v závanu větru, který ale neodvál jejich zlovolný smích smečky.

Richard seděl a poslouchal je, hlavu troku na stranu, a najednou napsal:

MŮJ SYN JE SETH ROBERT HAGSTROM

Prst jako by mu přitahovala klávesa DELETE.

Co to dělá? vykřiklo jeho vědomí. To myslí váně? To chce zavradit vlastního syna?

“Něco tam snad dělat musí,” řekl dalí z nich.

“Ten je úplně vylízanej,” odpověděl Seth. “To se můe zeptat naí matky. Ta ti můe říct. On v ivotě

“

Já ho zabiju. Já ho

DYLÍTNU.

Zarazil prst do klávesy jako kolík.

“

nebyl schopnej udělat nic lepího ne

“

Slova MŮJ SYN JE SETH ROBERT HAGSTROM zmizela z monitoru.

A zároveň s nimi zmlkla venku i Sethova slova.

Venku teď nebylo nic ne studený listopadový vítr, který funebrácky propagoval příchod zimy.

Richard vypnul procesor u vyel ven. Příjezdovka byla prázdná. Sólový kytarista skupiny, nějaký Norm atakdále, jezdil s příernou a jaksi podezřelou starou dodávkou, ve které skupina vozila na svá řídká představení techniku. Ta dodávka teď na příjezdovce zaparkovaná nebyla. Moná e někde na světě existuje, e se valí po nějaké silnici nebo je zaparkovaná za nějakým pinavým a zastrčeným bufáčem a e Norm taky někde na světě existuje, stejně jako Davey, ten basák, který má hrozivě vyprázdněný pohled a v uchu se mu houpe sichrhajcka, a stejně jako ten bubeník, kterému vpředu chybějí zuby. Někde na světě existují, někde, ale ne tady, protoe Seth není tady, protoe Seth tady nikdy nebyl.

Seth je DYLÍTNUTEJ.

“Já nemám syna,” zamumlal Richard. Kolikrát tuhle srdceryvnou frázi četl ve patných románech? Stokrát? Dvěstěkrát? V ivotě pro něj neměla nejmení nádech pravdivosti. Ale zde to pravda byla. Teď to byla pravda. To tedy ano.

Zavál poryv větru a Richard náhle pocítil v aludku zběsilou křeč, zlomil se v pase a hekal. Přečkal tak explozi větru.

Kdy pominuly exploze křečí, veel do domu.

První, čeho si viml, bylo to, e Sethovy orvané sportovní boty - měl je čtvery a odmítal je vyhodit - zmizely z předsíně. el k zábradlí u schoditě a přes jeden díl přejel palcem. Kdy bylo Sethovi deset (u dost starý na to, aby z toho měl pojem, ale Lina zabránila Richardovi vztáhnout na kluka ruku), vyryl hluboko do dřeva toho zábradlí své iniciály, do dřeva, které Richard pigloval snad celé jedno léto. Brousil ho a raploval a napoutěl, ale netovice tam po těch iniciálách zůstala.

Teď byly pryč.

Nahoře. Sethův pokoj. Byl uklizený a čistý a neobývaný, vysuený a bez stopy osobitosti. Na knoflíku u dveří mohla klidně viset cedule POKOJ PRO HOSTY.

Dole. Tady bloumal Richard nejdéle. Zmizely zamodrchané dráty; zmizely zesilovače a mikrofony; zmizely i trosky magnetofonu, který se Seth pořád chystal “hodit do kupy” (neměl Jonovy ruce a soustředění). Tenhle pokoj měl ale výraznou (a ne zrovna příjemnou) peče Lininy osobnosti - těký a honosný nábytek a nasládlé sametové tapisérie (jedna s Poslední večeří, na které Jeí vypadal jako Wayne Newton, na dalí stál jelen na pozadí aljaského západu slunce), na podlaze řvavý běhoun, který byl červený jako tepenná krev. Nikde sebemení stopa, e by tenhle pokoj někdy obýval chlapec jménem Seth Hagstrom. Tenhle anebo kterýkoli jiný pokoj v domě.

Richard jetě pořád stál dole u schodů a rozhlíel se, kdy zaslechl, jak u příjezdu zastavuje auto.

Lina, pomyslel si a pocítil nával téměř panického strachu. To je Lina, vrací se z binga, a co asi řekne, a zjistí, e Seth je pryč? Co

co

Ty vrahu! slyel ji ječet. Ty jsi zabil mýho chlapce!

Ale on Setha nezabil.

“Já jsem ho DYLÍTOVAL,” zamumlal a el jí nahoru do kuchyně naproti.

Lina byla tlustí.

Poslal na bingo enu, která váila nějakých devadesát kilogramů. ena, která se vrátila, váila snad sto čtyřicet, jestli ne víc. Musela se natočit bokem, aby prola zadními dveřmi. Pod polyesterovými kalhotami barvy přezrálých zelených oliv se přelévaly jako přílivové vlny sloní zadek a stehna. Pokoka, kterou jetě před hodinou měla pouhopouze zaloutlou, byla teď chorobně bledá. Richard pravda nebyl doktor, ale troufal si z té pleti soudit na váné pokození jater nebo počínající srdeční chorobu. Oči pod těkými víčky hleděly na Richarda s nepolevujícím a věkovitým opovrením.

V jedné napuchlé ruce nesla zmrzlou mrtvolu velkého krocana. Pták se v mikrotenovém pytlíku točil a kroutil jako nějaký výstřední sebevrah.

“Na co zírá, Richarde?” řekla.

Na tebe, já zírám na tebe, Lino. Jeliko takhle jsi dopadla ve svě-tě, kde jsme neměli ádné děti. Takhle jsi dopadla ve světě, kde jsi neměla komu věnovat svou lásku - i kdy je ta tvoje láska otrávená. Tak takhle vypadá Lina ve světě, do něho vechno pouze vchází a nevychází vůbec nic. Na tebe, Lino. Na to zírám. Na tebe.

“Ten pták, Lino,” vymáčkl ze sebe nakonec. “To je jeden z největích těchhle děsných ptáků, co jsem kdy viděl.”

“Tak tady nestůj a nečum na něj, ty idiote! Pojď mi s ním pomoct!”

Vzal krocana a poloil ho na kuchyňský pult. Cítil, jak se z něj iří vlny neradostného chladu. Na poklep zněl jako dřevěný palek.

“Ne sem!” houkla netrpělivě a ukázala ke komoře. “Sem se nikam nevejde! Dej ho do mrazáku!”

“Pardon,” zamumlal. Nikdy dříve mrazák neměli. Nikdy v tom světě, ve kterém byl Seth.

Odnesl krocana do komory, kde jako bílá rakev stál ve studeném světle bílých výbojek dlouhý mrazicí box. Poloil ho dovnitř vedle dalích hibernovaných mrtvol ptáků a zvířat a vrátil se do kuchyně. Lina mezitím vyndala ze skříňky celé balení Reeseových araídových pomazánek a systematicky pojídala jeden kelímek za druhým.

“Bylo to bingo ke Dni díkůvzdání,” řekla. “Měli jsme ho tenhle týden místo přítí, protoe přítí týden jde otec Phillips do nemocnice nechat si vyndat lučník. Já jsem vyhrála hlavní cenu.” Usmála se. Po zubech se jí táhla a stékala hnědá směs čokolády a araídové pomazánky.

“Lino,” řekl, “není ti někdy líto, e jsme nikdy neměli děti?”

Pohlédla na něj, jako by se pomátl na rozumu. “Na co bych prokristapána asi měla chtít nějakýho fakana?” zeptala se. Hodila araídové pomazánky; jejich počet se zatím ztenčil na polovinu, zpátky do skříňky. “Já jdu spát. Jde taky anebo jde zase tam ven a bude jetě čučet do toho svýho psacího stroje?”

“Asi jetě půjdu na chviličku,” řekl. Měl překvapivě vyrovnaný hlas. “Nebudu tam dlouho.”

“Tamta maina, ta funguje?”

“Coe

” Potom pochopil a ucítil dalí nával viny. Ví o textovém procesoru, samozřejmě e ví. VYMAZÁNÍ Setha se nedotklo Rogera ani dráhy jeho rodiny. “Aha. Ne, kdepak. Ta nedělá nic.”

Spokojeně přikývla. “Jo, ten tvůj synovec. Furt jen hlavu v oblacích. Přesně jako ty, Richarde. Kdybys nebyl takovej chcípák, skoro bych myslela, es ho před patnácti letama strkal někam, kams neměl.” Rozesmála se, ostře a překvapivě silně - byl to smích vyslouilé cynické tětky - a on po ní v té chvíli málem skočil. Potom ucítil na rtech úsměv. Byl to tenký, bílý a studený úsměv, podobal se tomu mrazáku, který v téhle verzi nahradil Setha.

“Nebudu tam dlouho,” řekl. “Chci si jenom udělat pár poznámek.”

“Proč nenapíe povídku, aby dostala nobelovku, nebo tak?” zeptala se bez zájmu. Vydala se ke schodům a prkna v hale pod jejím kolébáním vrzala a reptala. “Jetě pořád jsme dluný u optika za mý brýle na čtení a taky jsme o měsíc pozadu se splátkama za video. Proč nevydělá nějaký peníze, hergot?”

“No,” řekl Richard. “Já nevím, Lino. Ale dneska večer mám několik dobrých nápadů. Fakt, e jo.”

Obrátila se a pohlédla na něj, zdálo se, e chce říct něco jedovatého, v tom smyslu, e ádnej z těch jeho skvělých nápadů je jakivo nevytrhnul a e si s ním zkazila ivot, ale potom to neudělala. Snad ji odradilo něco v jeho úsměvu. Odela nahoru. Richard stál dole a naslouchal jejím dunivým kročejům. Cítil, jak mu na čele stojí pot a jak je mu současně nevolno a jásavě.

Otočil se a odeel do své pracovny.

Kdy tentokrát zapnul centrální jednotku, nezačala hučet ani řvát: začala kolísavě výt. Ze zadních průduchů se téměř ihned vyvalil zápach rozpáleného transformátorku, a jakmile stiskl EXECUTE a vymazal tím VECHNO NEJLEPÍ K NAROZENINÁM, STREJDO RICHARDE, začalo se z jednotky kouřit.

Času moc není, pomyslel si. Ne

tak to není. Vůbec ádnej čas není. Jon to věděl a teď to vím i já.

Volba se zúila na dvě monosti: buď pomocí INSERT vyvolá nazpět Setha (byl si jistý, e by to svedl; bylo to tak snadné jako vytvoření těch panělských dublonů), anebo dokončí, co načal.

Zápach houstl a byl naléhavějí. Během několika okamiků, určitě ne později, začne z monitoru blikat OVERLOAD, PŘETÍENÍ.

Napsat: MOJE MANELKA JE ADELINA MABEL WARREN HAGSTROMOVÁ.

Stiskl DELETE.

Napsal:

JSEM MU IJÍCÍ OSAMĚLE.

Nyní začalo na obrazovce vpravo nahoře pravidelně blikat to slovo: OVERLOAD, OVERLOAD, OVERLOAD.

Prosím. Prosím, nech mě to dodělat. Prosím, prosím, prosím

Dým vystupující ebrováním monitoru nyní zhoustl a zeedl. Pohlédl na sténající centrální jednotku a spatřil, e také z jejích průduchů jde kouř

a uprostřed toho kouře červeně svítilo havé jadérko ohně.

Magická čamburíno, co se mnou bude: kytička, hubička, dítě smrt? Anebo budu ít sám a nakonec se ze alu zabiju? Vystačí mi jetě čas?

TEĎ NEVÍM. ZKUS ZNOVU POZDĚJI.

ádné později ale přitom není.

Stiskl INSERT a obrazovka potemněla, zůstalo jenom varování OVERLOAD, které teď blikalo v bláznivém stacattu.

Napsal:

JEN SE SVOU MANELKOU BELINDOU A SYNEM JONATHANEM.

Prosím. Prosím.

Stiskl EXECUTE.

Obrazovka se vyprázdnila. Byla prázdná snad věčnost, aspoň mu to tak připadalo, a na OVERLOAD, které teď pulsovalo takovou rychlostí, e zůstávalo kromě nepatrného kmitavého stínu nehybné, jako kdy počítač provádí vnitřní operaci. Něco uvnitř centrální jednotky prsklo a zasyčelo a Richard vzlykl.

Na obrazovku vystoupila zelená písmena a magicky plula na černém pozadí:

JSEM MU IJÍCÍ OSAMĚLE, JEN SE SVOU MANELKOU BELINDOU A SYNEM JONATHANEM.

Stiskl dvakrát po sobě EXECUTE.

Teď, pomyslel si: Teď tam napíu: VECHNY ZÁVADY NA TOMTO TEXTOVÉM PROCESORU BYLY ODSTRANĚNY, JETĚ NE HO SEM P. NORDHOFF DOVEZL. Nebo napíu: MÁM NÁPADY NEJMÉNĚ NA DVACET ROMÁNŮ, SAMÉ KASATYKY. Nebo napíu: JÁ A MOJE RODINA SI BUDEME ODTEĎ POŘÁD ASTNĚ ÍT. Nebo napíu

Nenapsal ale nic. Prsty se mu horečně chvěly nad klávesnicí a pak pocítil - doslova - jak se mu vechny obvody v mozku zasekly, jako kdyby na Manhattanu nastala nejhorí dopravní zácpa v historii spalovacího motoru.

Obrazovku náhle vyplnilo jedno jediné slovo:

LOADOVERLOADOVERLOADOVERLOADOVERLOADOVERLOADOVERLOADOVERLOADOVERLOAD

Znovu to prsklo a pak se z centrální jednotky ozvala detonace. Z plátě vylehly plameny a zhasly. Richard se zapřel dozadu na idli a skryl si obličej do dlaní, kdyby snad implodovala obrazovka. Nestalo se to. Jenom pohasla.

Seděl a díval se na tmu na obrazovce.

NEMOHU ŘÍCT URČITĚ. PTEJ SE ZNOVU POZDĚJI.

“Tati?”

Prudce se obrátil na idli a srdce mu bilo tak divoce, e mu opravdu téměř vyskočilo z hrudi.

Stál tam Jon, Jon Hagstrom, měl stejný, a přece trochu jiný obličej - byl to nepatrný, ale zřetelný rozdíl. Moná, pomyslel si Richard, e je to rozdíl v otcovství dvou bratrů. Ale taky moná ten napjatý a ostraitý výraz - e mu prostě zmizel z očí, slabě zvětených tlustými brýlemi (má teď kovové obroučky, ne ty příerné z umělé rohoviny, které Roger vdycky chlapci kupoval, protoe byly o patnáct dolarů levnějí).

Moná e je to dokonce jetě jednoduí: chlapec u nemá v očích to znamení, to poznačení.

“Jone?” řekl chraptivě a uvaoval, jestli si vůbec kdy přál něco víc ne toto. Přál? Je to divné, ale asi ano. Nejspí to ale platí vdy a pro vechny lidi. “Jone, jsi to ty, e jo?”

“Kdo by to asi byl?” Kývl směrem k textovému procesoru. “Doufám, e sis neublíil, kdy tenhle miláček odletěl do elektronickýho nebe?”

Richard se usmál. “Ne. Jsem v pořádku.”

Jon přikývl. “Je mi líto, e to nefungovalo. Nevím, co mě to napadlo dávat do toho vechny ty nemoný součástky.” Zavrtěl hlavou. “Fakt, nechápu to. Přijde mi to, jako kdy jsem to musel udělat. Hračka pro děti.”

“No co,” řekl Richard, přistoupil k synovi a objal ho paí kolem ramen, “přítě se ti to moná vydaří líp.”

“Moná. Nebo zkusím zase něco jinýho.”

“To klidně taky.”

“Maminka říkala, e má pro tebe kakao, jestli na něj chce přijít.”

“To chci,” řekl Richard a oba společně vyli z pracovny a li do domu, kde nikdy nebyl ádný mraený krocan, kterého by někdo vyhrál jako hlavní cenu v bingu. “Kakao mi zrovna teď přijde vhod.”

“Z toho krámu zítra vyberu, co jetě půjde pouít, a zbytek vyhodím,” řekl Jon.

Richard přikývl. “Dylítni ho z naeho ivota,” řekl a veli spolu do domu, kde vonělo teplé kakao, a smáli se přitom.

Nona.

Miluje?

Slyím její hlas, jak to říká - občas ho jetě slyím. Ve svých snech.

Miluje?

Ano, odpovídám. Ano - pravá láska je věčná.

Potom se probudím vlastním křikem.

Já nevím, jak to mám vysvětlit, ani teď ne. Nemůu vám říct, proč jsem ty věci dělal. Ani při rekonstrukci u soudu jsem to nedovedl. Je tady spousta lidí, co se mě na to vyptávají. Třeba psychiatr se mě ptá. Ale já jsem zticha. Mám rty zapečetěné. Kromě tady na cele. Tady nejsem zticha. Probouzím se vlastním křikem.

Vidím ji ve snu, jak jde ke mně. Má na sobě bílý upan, skoro průhledný, a ve tváři touhu dohromady s vítězoslávou. Jde ke mně přes temnou místnost s kamennou podlahou a já cítím suché říjnové růe. Má otevřenou náruč a já jdu k ní a natahuju ruce, abych ji objal.

Cítím hrůzu, odpor, nepřekonatelnou touhu. Hrůzu a odpor, protoe vím, kde jsem se to octl, touhu, protoe ji miluju. Někdy bych si přál, aby v tomhle státě jetě platil trest smrti. Krátká cesta erou chodbou, křeslo s vysokým opěradlem a ocelovou čelenkou, pouta

potom jedna rychlá křeč a byl bych u ní.

Kdy se v tom snu sejdeme, bojím se víc a víc, ale nedokáu se od ní odtrhnout. Rukama tisknu jemné křídlo jejích zad, její kůi pod hedvábím. Těma černýma, hlubokýma očima se usmívá. Sklání ke mně hlavu a rozevírá rty k polibku.

V téhle chvíli se mění, svrauje se. Vlasy jí hrubnou a ztrácejí lesk, z černé se taví do nepěkné hnědé, která jí třísní smetanově bílé tváře. Oči jí zapadají. Mizí bělma a ona na mě zírá malými korálky, jsou jak mokré uhlí. Namísto úst má mordu a z ní vyčnívají luté zahnuté zuby.

Snaím se křičet. Snaím se vzbudit.

Nejde mi to. U jsem zase v pasti. Vdycky budu v pasti.

Svírá mě veliká a odporná hřbitovní krysa. Před očima se mi kymácejí světla. Říjnové růe. Odněkud vyzvání umíráček.

“Miluje?” eptá mi. “Miluje?” Ty růe jsou její dech, střemhlav mě zalévá pachem uvadlých květin z márnice.

“Ano,” odpovím té krysí stvůře. “Ano, pravá láska je věčná.” Teprve potom můu křičet, křičím a probouzím se.

Myslí si, e jsem se zbláznil z toho, co jsme spolu dělali. Ale mně jetě pořád hlava funguje, aspoň trochu, a nikdy jsem nepřestal hledat odpovědi. Pořád chci vědět, jak to bylo a co to bylo.

Dovolili mi papír a fixku. Vechno to napíu. Moná e odpovím na některé jejich otázky a moná e přitom dokáu odpovědět taky na nějaké svoje otázky. A to dodělám, tak je tu jetě něco. Něco, o čem opravdu nevědí, e to mám. Něco, co jsem sebral. Je to tady, pod mou matrací. Nů z jídelny tady ve věznici.

Musím začít tak, e vám povím o Augustě.

Protoe tohle píu v noci, nahlíí mi sem krásná srpnová noc s planoucími hvězdami. Vidím je mříemi v okně, je za ním cvičitě a prouek nebe, který můu zakrýt dvěma prsty. Je horko, jsem skoro nahý, mám jenom ortky. Slyím laskavé zvuky léta, áby a cvrčky. Ale můu přivolat zimu, stačí, kdy zavřu oči. Jak tenkrát v noci byla straná zima, ostrá a nepřátelská světla toho města, které nebylo moje město. To bylo čtrnáctého února.

Vidíte, pamatuju si vechno.

A podívejte se na moje ruce - samý pot, a přitom na nich naskočila husí kůe.

Augusta

Kdy jsem dojel do Augusty, byl jsem málem mrtvý, taková byla zima. Vybral jsem si pěkný den, rozloučil se se kolou a stopem vyrazil na západ. Zdálo se, e zmrznu dřív, ne se mi podaří dostat se na hranici státu.

Jeden polda mě vyhnal z nájezdu na dálnici a pohrozil mi, e mě zaije, jestli mě tam jetě nachytá, jak stopuju. Skoro jsem měl chu mu něco říct, aby se natval a udělal to. Ten rovný kus čtyřproudovky byl jako přistávací dráha, vítr hvízdal a přesýpal sem tam po betonu pruhy praanu. Ti anonymní Oni za okýnky z bezpečnostního skla si myslí o kadém, kdo v tmavé noci stojí v odstavném pruhu, e je chce znásilnit nebo zavradit, a kdy má jetě dlouhé vlasy, tak je nabeton taky pedofil a buzerant.

Chvíli jsem to zkouel dole na odbočce k nájezdu, ale nebylo to k ničemu. A kdy bylo asi čtvrt na osm, uvědomil jsem si, e jestli se rychle nedostanu někam do tepla, tak omdlím.

Uel jsem asi dva kilometry, a jsem narazil na kombinaci bufetu a odpočívadla pro kamióny na dvěstědvojce, těsně před koncem města. JOE’S GOOD EATS, Dobrá bata u Joea, stálo na neónu. Na těrkovém parkoviti stály tři velké náklaďáky a jeden nový osobák. Na dveřích visel opelichaný adventní věnec, který se nikdo nenamáhal sundat, a vedle byl teploměr a rtu v něm byla sotva kousek nad minus sedmnácti. Neměl jsem nic, čím bych si zahřál ui, jenom vlasy. Moje rukavice z jednoduché kůe byly na odpis a konečky prstů jsem měl úplně dřevěné.

Otevřel jsem dveře a el dovnitř.

Vedro, to bylo to první, co mě uvítalo, bylo teplé a přívětivé. A to dalí byla countryovka na jukeboxu, Merle Haggard, ten hlas se nedal splést: “My nemáme dlouhý, mastný vlasy jako ty hipíci v San Francisku.”

Třetí věc na uvítanou byla Pozornost. Pozornost začnete pociovat od chvíle, kdy vám vlasy přerostou přes ui. To lidi hned vědí, e nejste u rotariánů ani u veteránů. Víte o Pozornosti, ale nikdy si na ni nezvyknete.

Teď mi Pozornost věnovali čtyři tiráci, kteří seděli pohromadě v boxu, dalí dva od baru, dvě staré paní v levných koiích a s modrými přelivy, kuchař a nějaký divný kluk s rukama od mydlinek. Vzadu na konci baru seděla nějaká dívka, ale ta si hleděla pouze svého hrnku s kávou.

Ona byla ta čtvrtá věc, která mě upoutala.

U jsem dost starý, abych věděl, e láska na první pohled neexistuje. To si jen jednou Rodgers s Hammersteinem, kdy psali dalí muzikál, řekli, e by se to mohlo dobře rýmovat, jako láska - páska. To je dobrý tak maximálně pro ty, co se na kolním večerku drí za ruce a dávají si pusy, jasný?

Ale kdy jsem se na ni díval, něco jsem cítil. Můete se smát, ale nesmáli byste se, kdybyste ji viděli. Byla skoro nesnesitelně krásná. Věděl jsem najisto, e to vidí i vichni ostatní u Joea. Stejně jako jsem věděl, e ne jsem přiel já, věnovali Pozornost jí. Měla vlasy jako uhlí, tak černé, e pod zářivkami se zdály a modré. Splývaly jí volně přes ramena ooupaného hnědého kabátu. Ple měla jako mléko a pod kůí jen téměř nepoznatelný náznak prokrvení - přinesla si s sebou vlastní chlad. Řasy jako saze. Váné oči, vnějí koutky nepatrně stočené vzhůru. Plné a ivé rty pod rovným patricijským nosem. Nemůu říct, jaké měla tělo. Bylo mi to jedno. Vám by to bylo jedno taky. Úplně vystačila s tou tváří, těmi vlasy, s tím výrazem. Byla výjimečná. To je pro ni jediné správné slovo.

Nona.

Posadil jsem se dvě stoličky od ní a kuchař přiel a podíval se na mě.

“No?”

“Černou kávu, prosím.”

el ji udělat. Někdo za mnou řekl: “Hele, Jeíek se vrátil, zrovna jak mi to vdycky říkala máma.”

Ten divnej kluk od nádobí se zasmál, bylo to takové rychlé zakuckání. oféři u baru se k němu přidali.

Kuchař přiel s kávou a pratil s ní o pult, a mi polil jetě pořád napůl zmrzlé maso ruky. Ucukl jsem.

“Pardon,” řekl neúčastně.

“On si to uzdraví sám,” zavolal jeden z oférů v boxu.

Ta dvojčata s modrým přelivem rychle zaplatila a odela. Jeden z vládců silnic se doklátil k jukeboxu a hodil tam dalí desetník. Johnny Cash spustil “A Boy Named Sue”. Foukal jsem si kafe.

Někdo mě zatahal za rukáv. Obrátil jsem hlavu a tam byla ona - přesedla si na prázdnou stoličku. Z takové blízkostí byla její tvář a oslepující. Rozlil jsem znovu kávu.

“Promiň.” Měla tichý, téměř bezvýrazný hlas.

“Moje chyba. Jetě pořád vůbec necítím, co dělám.”

“Já

“

Zmlkla, jakoby nejistě. Najednou jsem si uvědomil, e se bojí. Cítil jsem, jak mě vůči ní znovu zaplavuje ten první pocit - chránit ji a postarat se o ni, zařídit, aby se nebála. “Potřebuju svízt,” dořekla rychle. “Tady těm se nikomu neodváím říct.” Téměř nepostřehnutelně naznačila gesto směrem k oférům v boxu.

Nevím, jak vám vysvětlit, e bych dal cokoli - cokoli - abych jí mohl říct, Jasný, dopij si kafe, mám venku auák. Vypadá to jako nesmysl, e jsem se cítil takhle, kdy mi řekla sotva pár slov a já řekl sotva pár slov jí, ale bylo to tak. Dívat se na ni, to bylo jako dívat se na Monu Lisu nebo na Venui, kdyby obivla. A byl v tom jetě dalí pocit. Jako kdyby mi někdo uprostřed celé té pomatené tmy uvnitř hlavy rozsvítil najednou silné světlo. Bylo by jednoduí, kdybych mohl říct, e ona byla lehčí zboí a e já jsem byl na enský, e suk-ně a řečičky bylo moje hobby, jenome ona taková nebyla a já taky ne. Bylo mi ale jasné, e nemám to, co ona potřebuje, a to mě dralo.

“Jedu stopem,” řekl jsem jí. “Jeden polda mě vyhnal z dálnice a sem jsem přiel, abych se schoval před zimou. Je mi líto.”

“Ty jse na vejce?”

“Byl jsem. Pratil jsem s tím, ne mě vyrazili sami.”

“Jede domů?”

“Nemám kam. Vyrost jsem v děcáku. Na kolu jsem se dostal na stýpko. típko jsem provih. Teďka jedu, nevím kam.” Moje ivotní historie v pěti větách. Náladu mi to v ádném případě nezlepilo.

Zasmála se - polilo mě z toho horko a mráz. “Tak to jsme ze stejný kapsy.”

Myslel jsem si, e říkala kapsy. To jsem si myslel. Tenkrát. Ale měl jsem čas na rozmylenou, tady, a zdá se mně víc a víc, e moná říkala krysy. Ze stejný krysy. Tak. A to je něco jinýho, ejo.

Chystal jsem si do konverzace nějakou pičkovou odpověď - něco hodně chytrýho, jako třeba “Fakticky?” - ale někdo mi spustil ruku na rameno.

Ohlédl jsem se. Byl to jeden z těch oféru z boxu. Na tvářích měl blonďaté strnitě a ze zubů mu čouhala sirka. Byl cítit olejem do motoru a vypadal trochu jako z nějakýho comicsu.

“Řek bych, e to kafe u má vypitý,” řekl. Rty se mu kolem té sirky roztáhly do úklebku. Měl spoustu perfektně bílých zubů.

“Coe?”

“Smrdí a překáí, hoo. Bude asi nějakej hoa, nebo ne? Ono se to těko pozná.”

“Ty taky nejse ádná nádhera,” řekl jsem já. “Copak to má za bezva kolínskou? Vyjetej olej?”

Dlaní přes obličej mi jednu pořádnou natáhl. Před očima mi vyskočily černé tečky.

“Neperte se mi tady,” řekl kuchař. “Jestli ho chce namasírovat, tak si běte ven.”

“Tak pojď, ty komoui zasranej,” řekl ofér.

Tohle je okamik, kdy by holka měla říct něco jako “Nechte ho být” nebo “Vy surovče”. Neříkala nic. Dívala se na nás oba s horečnou pozorností. el z toho strach. Asi jsem si tehdy poprvé vimnut, jak má opravdu veliké oči.

“Tak mám ti pomoct?”

“Nemusí. Jdeme, srágoro.”

Ani nevím, jak to ze mě vyjelo. Já se nerad peru. Neumím se moc prát. Nadávat umím jetě hůř. Ale v té chvíli jsem měl vztek. Zničehonic jsem měl tisíc chutí ho zabít.

Moná e to nějak postřehl. Na vteřinu mu přejel po tváři stín nejistoty, jako kdyby podvědomě zapochyboval, jestli si omylem nevybral patnýho hipíka. Pak to zmizelo. Přece nevezme zpátečku před nějakým vlasatým snobáckým holčičkou, kterej si hraje na elitu a utírá si zadek vlajkou - rozhodně ne před svými kamarády. Ne takovej vetkej tvrdej pilot jako on.

Znovu se mnou zalomcoval vztek. Buzík? Buzík? Cítil jsem, e se nekontruluju, a byl to fajn pocit. Měl jsem jazyk jako oteklý. A na aludku jako bych měl plech.

li jsme ke dveřím a kamarádi mýho kámoe se mohli přetrhnout, jak vstávali, aby se li podívat na tu srandu.

Nona? Myslel jsem na ni, ale trochu mimo, někde vzadu v hlavě. Věděl jsem, e tam Nona bude. Nona se o mě postará. To jsem věděl asi tak, jako jsem věděl, e venku bude zima. Vědět tohle o holce, kterou člověk potkal před pěti minutami, bylo divný. Ale to, e je to divný, mě napadlo a později. Hlavu jsem měl vymetenou - ne, na prasknutí - z toho těkýho mraku vzteku. Cítil jsem se vrahounsky.

Zima byla tak ostrá a průzračná, e to bylo, jako bychom ji těly krájeli jako noi. Zmrzlý těrk na parkoviti chroustal hlasitě pod jeho holinami a mými botami. Měsíc byl v úplňku a nafouknutý a díval se znuděně dolů. Kolem měl úzký prstenec, co větilo, e bude patné počasí. Nebe bylo černé jako noc v pekle. V bezbarvém světle jediné výbojky vysoko na stoáru nad zaparkovanými kamióny nám za patami zůstávaly mrňavé skřetovité stíny. Ná dech tryskal do vzduchu v malých sraených chuchvalcích. ofér se otočil ke mně, ruce v rukavicích měl zaaté.

“No tak, ty mejde,” řekl.

Bylo mi, jak kdy otékám - celé tělo jako by mi otékalo: Nějakým způsobem jsem věděl, e celá moje inteligence bude teď vytěsněná něčím neviditelným, o čem jsem nikdy netuil, e bych to v sobě mohl mít. Děsilo mě to - ale zároveň jsem se na to těil, chtěl jsem to, touil jsem po tom. V té poslední vteřině, kdy jsem jetě byl při smyslech, se mi zdálo, e se mi tělo změnilo v kamennou pyramidu nebo vichřici, která je schopná zbourat cokoliv cestě jako domek z karet. Ten ofér z kamiónu mi připadal malý, směný, zanedbatelný. Smál jsem se mu. Smál jsem se a ten zvuk byl stejně černý a pustý jako to měsícem zasaené nebe nad námi.

Vrhl se na mě s rozmáchnutými pěstmi. Tu pravou jsem mu srazil dolů, levou, která mi dopadla na tvář, jsem ani necítil, a pak jsem ho kopnul do břicha. Vyhekl do vzduchu obláček bílého vzduchu. Zkusil couvnout, drel se přitom za břicho a kalal.

Oběhl jsem ho zezadu, pořád jsem se smál, jako kdy nějaký pes z farmy těká na měsíc, a zasadil jsem mu tři rány dřív, ne se vůbec stačil pootočit - do krku, do ramena, do červeného ucha.

Zavyl a ermující rukou mi přejel po nose. Ten vztek ve mně vykypěl znova a já ho znova kopnul, obloukem, vysoko a tvrdě, jako veslem. Vykřikl do noci a já slyel, jak prasklo ebro. Schoulil se a já na něj skočil.

U soudu potom jeden z těch řidičů svědčil, e jsem byl jako divoký zvíře. To jsem byl. Moc si z toho nepamatuju, ale pamatuju si, e jsem na něj vrčel a řval jako divokej pes.

Posadil jsem se na něj, oběma rukama jsem ho chytil za mastné vlasy a začal jsem mu tvář dřít o těrk. V plochém světle výbojky vypadala jeho krev černá, jako krev nějakého hmyzu.

“Kristepane, nechte toho!” vykřikl někdo.

Za ramena mě uchopily nějaké ruce a odtáhly mě. Viděl jsem vířící tváře a začal jsem po nich bít.

ofér se snail odlézt. Místo tváře měl vytřetěnou krvavou masku, ze které zíraly jeho omráčené oči. Začal jsem do nich kopat, vykubával jsem se těm ostatním a mručel jsem potěením pokadé, kdy se mi ho podařilo zasáhnout.

U nebyl schopný klást odpor. Jenom se pokouel uniknout. Pokadé, kdy jsem ho nakopnul, zavřel co nejpevněji oči, jako elva, a strnul. Potom začal znova lézt. Vypadal hloupě. Rozhodl jsem se, e ho zabiju. Ukopu ho k smrti. Potom zabiju vechny ostatní - vechny kromě Nony.

Zase jsem ho kopnul a on se převrátil na záda a omráčeně na mě hleděl.

“Strýčku,” zakrákoral. “Já volám strýčku. Prosím. Prosím

“

Přikleknul jsem k němu a cítil, jak mě přes díny tlačí ostrý těrk do kolenou.

“Tak vidí, feáku,” zaeptal jsem. “Tady má svýho strýčka.”

Zaal jsem mu ruce do krku.

Skočili na mě tři z nich najednou a odstrčili mě od něj. Vstal jsem, pořád jsem se usmíval a vykročil k nim. Ucouvli, tři veliký chlapi, a mohli se podělat strachy.

A v tom se to vypnulo.

Prostě se to zničehonic vypnulo a byl jsem to zase já, stál jsem na parkoviti Dobré baty u Joea, těce jsem dýchal, bylo mi patně a měl jsem strach.

Obrátil jsem se a podíval se k bufetu. Ta dívka tam byla; nádherná tvář jí zářila vítězoslávou. Zvedla zaatou pěst do výe ramene na pozdrav tak, jak to tehdy na olympijských hrách udělali ti černí atleti.

Otočil jsem se zpátky k tomu mui na zemi. Jetě pořád se snail odlézt, a kdy jsem k němu přistoupil, zakoulel strachy očima.

“Nesahej na něj!” vykřikl jeden z jeho přátel.

Zmateně jsem na ně pohlédl. “Je mi to líto

já to tak opravdu nemyslel

e bych mu chtěl tolik ublíit. Já mu pomůu

“

“Ty vocaď koukej vypadnout, to je to jediný,” řekl kuchař. Stál před Nonou dole pod schody a v ruce svíral upatlanou utěrku. “Jdu zavolat policajty.”

“Poslyte, člověče, heleďte, začal si tuhleten chlápek! On

“

“Nech si ty svoje kecy pro sebe, ty magore,” řekl a couval. “Jasný je jedině to, e jsi toho kluka právě skoro zabil. Jdu a volám policajty!” A vběhl dovnitř.

“Dobrý,” řekl jsem tak nějak veobecně. “Dobrý, to je v pořádku, dobrý.”

Nechal jsem si tam uvnitř rukavice, ale nebyl by asi zrovna nejlepí nápad jít si je tam teď vyzvednout. Strčil jsem ruce do kapes a el zpátky směrem k odbočce na dálnici. Podle mýho odhadu jsem měl anci tak jedna k deseti, e mě někdo vezme dřív, ne mě přijedou sebrat poldové. Ui mi mrzly a bylo mi zle od aludku. Noc za vechny drobný.

“Počkej. Slyí, počkej!”

Obrátil jsem se. Byla to ona, běela, aby mě dohnala, a vlasy za ní vlály.

“Byl jsi bezvadnej!” řekla. “Bezvadnej!”

“Já jsem mu fakt ublíil,” řekl jsem prázdně. “Nikdy v ivotě jsem nic takovýho neudělal.”

“Přála bych si, abys ho zabil!”

Vyvalil jsem na ni v té mrazivé noci oči.

“Měl jsi slyet, co si o mně povídali, jetě ne jsi tam přiel. Jak se dobře bavili - haha, heleďte na tu malou holčičku, jak to, e je jetě takhle pozdě večer venku. Kampak jedeme, pusinko? Nechce svízt? Já bych tě svez, kdy mě ty povozí. Doprdele!”

S planoucíma očima se ohlédla, jako kdyby jimi mohla vyslat náhlý blesk a srazit je na zem. Potom je znovu obrátila na mě a mně jako by se v hlavě rozzářil zase ten reflektor. “Já jsem Nona. Jedu s tebou.”

“Kam? Do lochu?” Oběma rukama jsem si vjel do vlasů. “Tadyhle s tím nám jako první spolehlivě zastaví policajti. Ten kuchtík to myslel váně, e je zavolá.”

“Stopovat budu já. Postaví se za mě. Oni mi zastaví. Holce zastaví, kdy je pěkná.”

Proti tomu jsem fakt nemohl nic namítat, ani jsem nechtěl. Láska na první pohled? Třeba ne. Ale něco to bylo. Dokáete to pochopit?

“Tumá,” řekla, “zapomněl sis je tam.” Podávala mi moje rukavice.

Nela zpátky dovnitř, take to znamenalo, e je měla celou dobu. Věděla, e pojede se mnou. To mi přilo jako v pohádce. Navlékl jsem si rukavice a li jsme nahoru po přípojce na nájezdovou rampu na dálnici.

S tím stopováním měla pravdu. Svezlo nás první auto, které zahnulo na rampu.

Kdy jsme tam čekali, neříkali jsme u nic, ale jako by ve skutečnosti ano. Nechci vám cpát ty voloviny o telepatii a tak; ale víte, co myslím. Museli jste to taky cítit, kdy jste byli s někým, s kým jste si byli opravdu blízcí, anebo jestli jste si někdy sjeli některou tu drogu, co mají místo jména zkratku. To pak nemusíte mluvit. Spojení se jako přepne na nějaký vysokofrekvenční citový pásmo. Na vecko pak stačí pohyb ruky. Byli jsme navzájem cizinci. Věděl jsem akorát její křestní jméno, a kdy o tom přemýlím, tak svoje jméno jsem jí za celou dobu neřekl vůbec. Ale fungovalo to. Nebyla to láska. Já to nerad pořád opakuju, ale přijde mi, e musím. To slovo já bych nikdy nezapinil tím, co bylo mezi námi - ne po tom, co jsme spolu provedli, ne po Castle Rocku, ne po těch snech.

Studené ticho noci bolestivě vyplnil vysoký ječivý tón, stoupal a klesal.

“To bude sanitka,” řekl jsem.

“Ano.”

Znovu ticho. Světlo měsíce sláblo za houstnoucí clonou mraků. Pomyslel jsem si, e prstenec kolem měsíce nelhal; jetě ne skončí noc, přijde dalí sníh.

Za kopcem se ukázala světla.

Postavil jsem se za ni, ani mi nemusela nic říkat. Odhrnula si vlasy a zvedla vý svou krásnou tvář. Jak jsem pozoroval auto, které směrovkou ukazovalo, e zabočuje na nájezdovou rampu, zaplavil mě pocit neskutečna - bylo neskutečné, e se tahle krásná holka rozhodla jet se mnou, bylo neskutečné, e jsem zbil člověka tak, e pro něj musela přijet sanitka, bylo neskutečné, e zítra ráno můu být ve vězení. Neskutečné. Bylo mi, jako bych se chytil do pavučiny. Ale kdo byl ten pavouk?

Nona zvedla palec. Auto, byl to velký chevrolet, projelo kolem a já jsem si myslel, e pojede dál. Potom se rozzářila koncová světla a Nona mě chytla za ruku. “Pojď, bere nás!” astně se uklíbla jako malé dítě a já jsem se uklíbl na ni.

Ten chlápek se potěeně napřahoval přes sedadlo, aby jí otevřel vedle sebe. Kdy se rozsvítilo světlo uvnitř, uviděl jsem ho - pořádně velký chlap v drahém kabátě z velbloudí srsti, pod okrajem klobouku u měl ediny a podnikatelské rysy měl trochu změkčené léty dobrého jídla. Byl to buď podnikatel, nebo nějaký obchodní zástupce. Sám. Kdy mě spatřil, trhnul sebou, ale u bylo o vteřinu nebo dvě moc pozdě na to, aby znovu zařadil a vypálil pryč. A taky to pro něj takhle bylo lehčí. Později si mohl nakecávat, e nás opravdu viděl oba dva a e je opravdu dobrák s ostříím zrakem, kterej udělal dobrej skutek pro dva mladý lidi.

“Studená noc,” řekl, kdy Nona vklouzla vedle něj a já vedle ní.

“To opravdu je,” řekla Nona sladce. “Děkujeme!”

“Nojo,” řekl jsem. “Díky.”

“To nestojí za řeč.” A u jsme jeli a nechávali za sebou sirény, zmlácené oféry a Dobré baty u Joea.

Z té dálnice mě původně vyhodili v půl osmé. A teď bylo teprve půl deváté. Je zvlátní, co vechno můe člověk udělat za tak krátkou dobu, nebo co vechno můou udělat jemu.

Blíili jsme se k oranovým blikajícím světlům na mýtu u výjezdu z Augusty.

“Kam a jedete?” zeptal se řidič.

To byl teda gól. Doufal jsem původně, e dojedu a do Kittery a překvapím tam jednoho známého, který tam učil na kole. Mohla to být koneckonců odpověď stejně dobrá jako kterákoli jiná a u jsem otvíral ústa, abych to řekl, kdy mě předela Nona:

“Jedeme do Castle Rocku. To je takový městečko na jihozápad od Lewiston - Auburn.”

Castle Rock. Bylo mi z toho divně po těle. Kdysi dávno jsem byl s Castle Rockem jedna ruka. Ale to bylo jetě předtím, ne si mě podal Ace Merrill.

Ten chlápek zastavil, vzal si lístek od mýta a pak jsme byli znovu na cestě.

“Já jedu akorát do Gardineru,” řekl a lhal docela dobře. “To je přítí výjezd. Ale trochu přece popojedete.”

“To víte, e ano,” řekla Nona stejně sladce jako předtím. “Jste moc hodnej, e jste nám v takový studený noci zastavil.” A jak začala říkat “jste moc hodnej”, zachytil jsem na vysoké frekvenci citu její vztek, obnaený a plný jedu. Vyděsilo mě to, asi jako kdybych uslyel ze zavázanýho balíčku tikání.

“Já jsem Blanchette,” řekl. “Norman Blanchette.” Natáhl směrem k nám ruku, jako k potřesení.

“Cheryl Craigová,” řekla Nona a zlehka ho za ni vzala.

Pochopil jsem její naráku a řekl jsem mu falené jméno. ” Těí mě,” řekl jsem nezřetelně.

Ruku měl měkkou a chabou. Byla jako ohřívací láhev ve tvaru ruky. Bylo mi z té představy patně. Bylo mi patně z toho, e jsme museli ebrat o svezení u tohohle povýence, který si předtím myslel, e se mu naskytla ance vzít pěknou holku, která stopuje úplně sama, holku, která třeba bude nebo taky nebude souhlasit s hodinkou někde v motelovém pokoji za nějaké ty peníze, aby si mohla koupit lístek na autobus. Bylo mi patně z toho, e kdybych byl sám, tak tenhle chlápek, který mi zrovna podal ochablou horkou ruku, by profrčel kolem, ani by se po mně nepodíval. Bylo mi patně z toho, e jsem věděl, e nás vysadí na výjezdu Gardiner, objede to a pak znovu vyrazí zpátky na dálnici, na jiní rampě nás při tom bez pohledu mine a bude si gratulovat, jak skvěle vyřeil tuhle otravnou situaci. Bylo mi z něho nanic. Ta jeho prasečí čelist, ty jeho vlasy přilepený pomádou za ui, puch tý jeho kolínský.

Jaký měl na to právo? Jaký právo?

Ta nevolnost se srazila do chuchvalce a znovu se rozevřely květy vzteku. Reflektory té jeho blahobytné impaly hladce a snadno krájely noc a můj vztek chtěl vztáhnout ruku a zakrtit vechno, v čem byl usazený - ten druh muziky, co jsem věděl, e poslouchá, kdy se rozvaluje v uáku s večerníma novinama v těch rukách jako termoflaky, ten přeliv, co pouívá jeho ena, ty spoďáry, co jsem věděl, e je určitě nosí, ty děti, co je vdycky posílá do bijáku, posílá do koly, posílá na tábor - hlavně, kdy jsou někam poslaný - ty jeho oralky kamarády a ty oralkový večírky, na který s nima chodí.

Ale ta jeho kolínská - ta byla nejstranějí. Bylo jí plný auto, sladkýho smradu na vrhnutí. Smrděla jako ta ovoněná dezinfekce, co ji na konci kadý směny pouívají na jatkách.

Auto ustělo nocí a Norman Blanchette svíral odulýma rukama volant. Měl udělanou manikúru a nehty mu v záři přístrojový desky měkce svítily. Chtěl jsem vyrazit větrací okénko a uniknout tomu dusivýmu smradu. Ne, víc - chtěl jsem stáhnout celé okno a vystrčit hlavu do studenýho vzduchu a opájet se čerstvým chladem - ale byl jsem zmrzlý, zamrzlý v němém chřtánu nenávisti, která se nedala nazvat slovy ani vyjádřit.

To byl okamik, kdy mi Nona vtiskla do dlaně pilník na nehty.

Kdy mi byly tři roky, dostal jsem těkou chřipku a museli mě dát do nemocnice. Zatímco já byl tam, tak táta usnul s cigaretou v posteli a shořel celej barák s naima a starím bráchou Drakem uvnitř. Mám jejich fotky. Vypadají jako herci z nějakýho starýho Americkýho mezinárodního hororu z roku 1958, tváře, který neznáte jako velký hvězdy, spí třeba jako Elisha Cook junior a Mara Cordayová, a taky nějaký dětský herec, na kterýho si nemůete moc dobře rozpomenout, třeba Brandon de Wilde.

Neměl jsem ádného příbuzného, ke kterému bych el, a tak mě na pět let poslali do takového děcáku v Portlandu. Potom mě dali do svěřenecký péče. To znamená, e si vás vezme nějaká rodina a stát jim na vás měsíčně přispívá třicet dolarů. Pochybuju, e by někdy existoval nějakej svěřenec, kterej by věděl, jak chutná humr. Obyčejně si bere manelský pár svěřence dva nebo tři - ne e by přetékali dobrotou, ale protoe to je obchodní investice. Dají vám najíst. Berou těch třicet doláčů od státu a dávají vám jíst. Kdy je kluk nakrmenej, můe si na svoje vydrování vydělat velijakýma drobnýma prácema po okolí. A tak se z těch třiceti stane čtyřicet, padesát, třeba i edesát doláčů. To je kapitalismus v praxi pro sirotky. Zkrátka, nejlepí země na světě, jasný?

Moji “rodiče” se jmenovali Hollisovi a bydleli v Harlow, přes řeku od Castle Rocku. Měli dvoupatrový statek se čtrnácti pokoji. Kamna na uhlí byla v kuchyni a nahoru se teplo dostávalo, kudy to lo. V lednu jste vlezli do postele se třemi dekami, a kdy jste se ráno probudili, nebyli jste si jistý, jestli máte nohy. Museli jste je dát na podlahu a podívat se na ně a přesvědčit se. Paní Hollisová byla tlustá. Pan Hollis byl vychrtlý a sotva promluvil. Celý rok nosil červenočernou loveckou kiltovku. V domě byl neskutečný bordel bílýho sloního nábytku, krámů z vetenictví, plesnivých matrací, psů, koček a autodílů, poloených na novinách. Měl jsem tři “bratry”, vichni byli svěřenci. Na vztahy mezi námi nám stačilo kývnutí hlavou, byli jsme jako spolucestující, co jedou tři dny dálkovým autobusem.

Měl jsem dobrý známky ve kole a ve druhým járu na střední jsem byl v baseballovým mustvu. Hollisovi mleli pantem, abych toho nechal, ale já tam zůstal, dokud se nestalo to s Acem Merrillem. Pak u jsem tam nechtěl dál chodit, s tím oteklým a pokrábaným obličejem, a jetě kdy o tom Betsy Malenfantová kadýmu vykládala. Odeel jsem teda z mustva a Hollisovi mi opatřili dob - prodával jsem limonády v místním drugstóru.

V únoru, kdy mi bylo tolik, abych se mohl hlásit na univerzitní přípravku, přihlásil jsem se na testy a zaplatil jsem za zkouky dvanácti doláči, který se mi podařilo zaít. Na univerzitu mě vzali, dostal jsem malý stipendium a jetě dobrou pomocnou práci v knihovně. To, jak se tvářili Hollisovi, kdy jsem jim ukázal papíry, e mám finanční podporu, to je snad nejlepí vzpomínka mýho ivota.

Curt, jeden z mých “bratrů”, utekl. To bych já udělat nedovedl. Nebyl jsem na něco takového dost průbojný. Po dvou hodinách na silnici bych se vrátil zpátky. Pro mě byla jedinou únikovou cestou kola, a tak jsem se po ní pustil.

Poslední, co mi paní Hollisová řekla, kdy jsem odcházel, bylo: “A něco nám poli, a bude moct.” Nikoho z nich jsem u znovu neviděl. V prvním ročníku jsem dostal dobré známky a přes léto jsem získal práci na plný úvazek v knihovně. Poslal jsem jim ten první rok na vánoce pohled, ale bylo to taky naposled.

V zimním semestru druhého ročníku jsem se zamiloval. Byla to největí věc, která se mi kdy stala. Jestli byla pěkná? Sedli byste si z ní na zadek. Dodnes nevím, co na mně viděla. Ani dokonce netuím, jestli mě milovala nebo ne. Myslím, e ze začátku ano. Potom jsem u byl prostě jenom zvyk, kterého se člověk těko zbavuje, jako třeba kouření nebo řízení auta s loktem vystrčeným z okýnka. Na chvíli se mě drela, nebo to byl jen její rozmar. Hodnej kluk, do boudy, sedni, přines papír. Tady má pusinku na dobrou noc. Na tom nesejde. Na chvíli to láska byla, potom to bylo jako láska, a pak to najednou skončilo.

Spal jsem s ní dvakrát, pokadé ve chvíli, kdy se láska obracela v něco jiného. Na nějakou dobu to oivilo zvyk. Potom se vrátila z prázdnin na Den díkůvzdání a řekla, e je zamilovaná do nějakého kluka, co pocházel od nich z města a byl v Delta Tau Delta, studentským klubu pro lepí lidi. Snail jsem se ji získat zpátky, a skoro se mi to jednou podařilo, ale měla něco, co jí předtím chybělo - měla perspektivu.

Zhroutilo se tím vechno to, co jsem po kouskách stavěl celé ty roky od doby, kdy poár zruil ty herce druhé garnitury, co bývali moje rodina. Stačila na to klubová jehlice do kravaty od toho kluka, kterou si připíchla na blůzu.

Potom jsem to chvílema táhl se třema nebo čtyřma holkama, který se mnou chtěly spát. Mohl bych si stěovat na svý dětství, e jsem nikdy neměl dobrý sexuální vzor, ale tím to nebylo. Nikdy předtím jsem s tamtou holkou neměl problém. To a od tý doby, kdy odela.

Začal jsem se holek tak trochu bát. Ne tolik těch, se kterýma jsem nemohl, daleko víc těch, se kterýma jsem mohl, kterým jsem to dovedl udělat. Byl jsem z nich nervózní. Pořád jsem se jenom ptal sám sebe, co na mě asi chystají a kdy mi to dají serat. Kvůli tomu jetě nejsem ujetej. Ukate mi na nějakýho enáče nebo chlapa, který to s nějakou táhne dlouho, a máte člověka, který se ptá sám sebe (například v časných ranních hodinách nebo v pátek odpoledne, kdy ona odjede udělat týdenní nákup): Co asi dělá, kdy tady nejsem? Co si o mně doopravdy myslí? A moná ze veho nejvíc: Jak velkej kus ze mě u má? Kolik mi jetě zůstalo? Jak jsem jednou o těchhle věcech začal přemýlet, u jsem na ně myslel pořád.

Chytil jsem se pití a moje známky ly rovnou do háje. O prázdninách mezi semestry mi přiel dopis, e jestli se do esti neděl nezlepím, stáhnou můj ek na stipendium. S několika známýma klukama jsme se opili a u jsme nepřestali celý prázdniny. Poslední den jsme li do bordelu a mně to fungovalo perfektně. Byla tam tma a nebylo vidět tváře.

Moje známky se nezlepily. Jednou jsem tu holku zavolal a brečel jsem jí do telefonu. Ona brečela taky a řekl bych, e jí to tak nějak udělalo radost. Ne e bych ji nenáviděl, ani teď ne. Ale nahnala mi strach. Hrozně strachu.

Devátého února jsem dostal dopis od děkana humanitních a přírodních věd, e propadám ze dvou nebo tří předmětů v mým hlavním oboru. Třináctého února jsem dostal takový váhavý dopis od té holky. Chtěla to se mnou narovnat. Chystala se, e si v červenci ne-bo srpnu vezme toho kluka z Delta Tau Delta a e by mě pozvala na svatbu, kdybych chtěl. To bylo skoro k smíchu. Co bych jí tak mohl dát jako svatební dar? Moje srdce ovázaný červenou malí? Mou hlavu? Mýho ptáka?

Čtrnáctého, na svátek svatýho Valentýna, jsem se rozhodl, e je na čase udělat změnu. Potom přila Nona, ale o tom u víte.

Musíte pochopit, co pro mě znamenala, jestli tohle má mít nějaký smysl. Byla hezčí ne tamta holka, ale v tom to nebylo. V bohatý zemi přijde pěkná vizá levně. Bylo to něco v ní uvnitř. Byla sexy, ale vycházelo to z ní jako z nějaké rostliny - slepý sex, jakoby popínavý, co se nedá odmítnout, ale není zase tak důleitý, protoe je stejně instinktivní jako fotosyntéza. Nebylo v tom nic zvířecího, bylo to jako rostlina. Rozumíte, co tím myslím? Věděl jsem, e se spolu budeme milovat, e to budeme dělat jako dospělí lidi, ale e to nae spojení bude stejně normální a neosobní a bez významu, jako kdy se břečan v srpnovém slunci plhá po zdi.

Sex byl důleitý jenom proto, e nebyl důleitý.

Myslím - ne, jsem si jistý - e opravdovou hybnou silou bylo násilí. Násilí bylo skutečné, nebyl to ádný sen. Bylo stejně veliké a silné jako ford Ace Merrilla, rok výroby 52. Bylo to násilí v Dobré batě u Joea, bylo to násilí v případě Normana Blanchetta. Dokonce i na tom bylo něco slepého a něco jako u rostlin. Moná e ve skutečnosti byla popínavé víno, protoe Venuina mucholapka je ve skutečnosti druh vína, ale je masoravá, a kdy jí dáte mouchu nebo kousek syrového masa, začne dělat zvířecí pohyby. A tohle byla vecko realita. Víno, které se mnoí sporami, si můe o souloení nechat jenom zdát, ale já vím určitě, e kdy Venuina mucholapka sevře čelisti kolem mouchy, tak ji vychutná a uívá si toho, jak moucha bojuje a postupně jí ubývají síly.

Poslední věc byla moje vlastní pasivita. Nedokázal jsem vyplnit díru, kterou jsem měl ve vlastním ivotě. Ne tu díru, co tam nechala ta holka, kdy mi řekla ahoj - tohle na ni nechci házet - ale tu díru, která tam vdycky byla, takové černé, pomatené víření, které tam uvnitř ve mně nikdy nepřestávalo. Nona tu díru zaplnila. Přivedla mě k tomu, e jsem se začal hýbat a jednat. .

Udělala ze mě krále.

Teď u tomu moná trochu rozumíte. Proč se mi o ní zdá. Proč jsem z ní dál omámený, přes výčitky svědomí a odpor. Proč ji nenávidím. Proč se jí děsím. A proč ji stejně pořád miluju. Z nájezdové rampy u Augusty to bylo do Gardineru patnáct kilometrů a zvládli jsme to za pár krátkých minut. Ruka mi dřevěněla, jak jsem v ní po straně svíral ten pilník, a já jsem vyhlíel zelené nasvícené návětí - PRAVÝ PRUH PRO ODBOČKU 14 - a zazáří ze tmy. Měsíc zmizela začínalo sněit.

“To je mi líto, e nejedu dál,” řekl Blanchette.

“To vůbec nevadí,” řekla Nona mile a já jsem cítil, jak ta její zuřivost bzučí a zarývá se mi do masa pod lebkou jako vrtačka. “Akorát nám zastavte nahoře na odbočce.”

Jel dál a dodroval přitom předepsanou rychlost na nájezdu padesát kilometrů. Věděl jsem, co udělám. Bylo mi, jako bych měl nohy z rozehřátého olova.

Vrek nájezdu byl osvětlený jednou lampou. Nalevo jsem viděl světla Gardineru a za nimi houstnoucí mrak. Vpravo byla absolutní černá tma. Na přípojce nic nejelo ani v jednom směru.

Vystoupil jsem. Nona se sesmekla ze sedadla a jetě jednou se na Normana Blanchetta usmála. Nedělal jsem si starosti. V téhle hře dělala nahrávače.

Blanchette zářil jako měsíček na hnůj, bylo to k zbláznění, měl hroznou radost, e se nás zbavil. “No tak teda, dobrou

“

“Jéi, moje kabelka! Neujeďte mi s kabelkou!”

“Já ti ji vezmu,” řekl jsem. Naklonil jsem se zpátky do auta. Blanchette spatřil, co drím v ruce, a vepřový úsměv mu zmrzl na líci.

Na kopci se v té chvíli ukázala světla, ale u bylo pozdě couvnout. Nic by mě nezastavilo. Levou rukou jsem vzal Noninu ka-belku. Pravou rukou jsem vehnal ocelový pilník Blanchettovi do krku. Vydal jediný mekavý zvuk.

Vylezl jsem z auta. Nona mávala na přijídějící auto, aby zastavilo. Ve tmě a sněhu jsem nerozeznával, co to je; viděl jsem jenom dva zářící kruhy reflektorů. Přikrčil jsem se za Blanchettovým autem a vyhlíel přes zadní sklo. Ve vířícím větru se hlasy téměř ztrácely.

“

stalo, mladá paní?”

“

otec

větru

dostal infarkt! Mohl byste

” Přesunul jsem se za kufr Blanchettovy impaly, naklonil jsem se a konečně jsem je viděl. tíhlá silueta Nony a nějaká vyí postava. To, vedle čeho stáli, byl podle veho pickup. Otočili se a li k chevroletu, k řidičově okýnku, za kterým visel přes volant Norman Blanchette s Noniným pilníkem v krku. Řidič pickupu byl mladý kluk a to, co měl na sobě, vypadalo jako výsadkářská bunda. Naklonil se dovnitř. Stoupnut jsem si za něj.

“Prokrista, mladá paní!” řekl. “Ten člověk je od krve! Co

“

Zaháknul jsem mu pravý loket přes krk a chytil jsem se levou rukou za pravé zápěstí a silou jsem s ním kubnut. Hlavou narazil na vrek dvířek a ozvalo se duté lupnutí. Zhroutil se mi v rukou.

Mohl jsem toho v té chvíli nechat. Nepodíval se na Nonu pořádně a mě neviděl vůbec. Mohl jsem toho nechat. Ale byl moc zvědavej, ruil, zase dalí člověk, kterej se nám snail ubliovat. Měl jsem dost toho, aby mi někdo ublioval. Ukrtil jsem ho.

Kdy bylo po vem, podíval jsem se a viděl Nonu, ozářenou z obou stran světly auta a náklaďáčku, ve tváři měla zkřivenou křeč nenávisti, lásky, vítězoslávy a radosti. Napřáhla ke mně pae a já el k ní. Políbili jsme se. Rty měla studené, ale jazyk teplý. Zabořil jsem obě ruce do tajuplných hlubin jejích vlasů a kolem nás vyl vítr.

“Teďka to dej do pořádku,” řekla. “Ne se objeví někdo dalí.”

Dal jsem to do pořádku. Zvlá pečlivá práce to nebyla, ale nic víc jsme nepotřebovali. Jenom získat trochu času. Potom u to bude jedno. Pak u budeme v bezpečí.

Ten kluk byl lehký. Oběma rukama jsem ho zvedl; přenesl jsem ho přes silnici a hodil jsem ho do strouhy za svodidly. Cestou dolů se jeho tělo bez odporu převracelo, hlava se koulela přes nohy, jako ten straák, co mi ho pan Hollis kadý červenec nechával dávat na kukuřičné pole. Vrátil jsem se pro Blanchetta.

Byl těí a krvácel jako zapíchnuté prase. Zkusil jsem ho zvednout, zapotácel jsem se o tři kroky nazpět a pak mi vyklouzl a spadl na silnici. Obrátil jsem ho. Na tvář se mu nalepil čerstvý sníh a vypadal teď jako lyař.

Shýbnul jsem se, chytil jsem ho v podpadí a táhl ho k příkopu. Nohama za sebou nechával nepravidelné rýhy. Převalil jsem ho a díval jsem se, jak klouzá z náspu po zdech a s rukama nad hlavou. Oči měl dokořán, ohromeně íraly na sněhové vločky, které do nich padaly. Pokud bude dál sněit, budou z obou, dřív ne přijedou pluhy, jenom dvě nezřetelné kupky.

Vrátil jsem se přes silnici. Nona u si mezitím vlezla do pickupu, nikdo jí nemusel vysvětlovat, kterým autem pojedeme. Rozeznával jsem bledou skvrnu její tváře, černé jámy očí, ale to bylo také vechno. Nastoupil jsem do Blanchettova auta a seděl jsem přitom v praméncích jeho krve, která se nashromádila v prolamovaném vinylovém potahu sedadla, a odjel jsem s ním ke kraji. Vypnul jsem reflektory, zapnul výstraná světla a vystoupil. Kdyby jel někdo okolo, bude si myslet, e nějaký motorista měl poruchu na motoru a el do města najít opravnu. Byl jsem na tuhle svou improvizaci hrdý. Bylo to, jako bych vradil lidi po celý ivot. Doklusal jsem zpátky k předoucímu pickupu, sedl jsem si za volant a zamířil jsem s ním na dálniční nájezdovou rampu.

Seděla vedle mě, nedotýkala se mě, ale byla blízko. Kdy se pohnula, občas jsem na krku pocítil pramen jejích vlasů. Jako kdyby se mě dotkla malinká elektroda. V jednu chvíli jsem musel natáhnout ruku a dotknout se její nohy, abych se ujistil, e je opravdová. Potichu se zasmála. Vechno bylo opravdové. Za skly hvízdal vítr a hnal sníh ve velkých, pleskavých porcích.

Jeli jsme na jih.

Přesně za mostem z Harlow, kdy jedete do kopce po silnici 136 na Castle Heights, narazíte na velkou rekonstruovanou farmu, která je pojmenovaná Centrum mládee Castle Rocku, co je fakt k smíchu. Mají tam kuelník s dvanácti dráhami a automatickým stavěním, které si ovem na poslední tři dny v týdnu bere pravidelně náhradní volno, několik vyslouilých stolních fotbalů, jukebox s perfektními hity, pravda, z roku 1957, tři kulečníkové stoly a pult, kde se prodává cola a hranolky a kde si člověk taky můe půjčit boty na kuelník, které vypadají, e je zrovna někdo stáhnul z mrtvého vandráka. To jméno je k smíchu, protoe větina mladých z Castle Rocku večer míří na Jay Hill do drive-in hospody, kde je obslouí, ani nemusejí vylízat z auta, a jinak jezdí na závody auáků do Oxford Plains. Lidi, co se drí tady, to jsou větinou tvrdí hoi z Gretny, z Harlow, no a taky přímo z Rocku. Průměr je jedna rvačka za večer na parkoviti.

Začal jsem tam chodit, kdy jsem byl ve druháku na střední kole. Jeden z mých známých, Bill Kennedy, tam dělal tři večery v týdnu, a kdy zrovna nikdo nečekal na kulečník, nechával mě, abych si dal pár ouchů zadarmo. Nic moc, ale pořád to bylo lepí, ne jít zpátky do Hollisovic baráku.

Tam jsem taky poznal Ace Merrilla. Kadý by si rozmyslel pochybovat, e to byl největí bijec z těch tří měst. Jezdil s pomláceným a odřeným fordem z roku 52 a říkalo se, e kdy to musí být, dokáe ho rozjet a na sto devadesát. Přivalil se vdycky jako king, vlasy měl napomádovaný a načesaný do perfektního lesklýho kohouta, pak si střihnul pár buzarů (jestli to uměl? to si pite!), a kdy dorazila Betsy, koupil jí colu a potom spolu odjeli. Člověk pomalu slyel, jak si vichni přítomní opatrně oddechli, kdy se pokrábané dveře se skřípáním zavřely. S Acem Merrillem v ivotě nikdo na parkovitě neel.

Nikdo, teda a na mě.

Jeho holka byla Betsy Malenfantová, podle mýho nejkrásnějí holka v Castle Rocku. Neřekl bych, e byla dvakrát chytrá, ale to bylo úplně jedno, stačilo se na ni podívat. Měla nejhladí ple, co jsem kdy viděl, a vůbec ádná kosmetika to nebyla. Vlasy měla černý jako havraní křídlo, tmavý oči, přející ústa a perfektně stavěný tělo - co neváhala předvést. Kdo by si asi troufnut vytáhnout ji ven za barák a přiloit jí pod kotel, kdy byl poblí Ace? Rozhodně nikdo, kdo měl mozek v hlavě.

Zabouchnut jsem se do ní jako blázen. Ne jako tam do té dívky, ne jako do Nony, i kdy Betsy vypadala jako její mladí verze, ale svým způsobem to bylo stejně zoufalý a stejně váný. Jestli jste si někdy prodělali opravdu těkej případ telecí lásky, tak víte, jak mně bylo. Bylo jí sedmnáct, o dva roky víc ne mně.

Začal jsem tam chodit pořád častěji, dokonce i ty večery, kdy Billy neměl ichtu, jenom abych ji zahlídnul. Připadal jsem si jako ti lidi, co chodí pozorovat divoký ptáky, s tím rozdílem, e to byla dost zoufalá hra. Kdy jsem přiel domů, lhal jsem Hollisovým, kde jsem to byl, a pak jsem zalezl do svýho pokoje. Psal jsem jí dlouhý vánivý dopisy, popisoval jsem jí tam; co vecko bych jí chtěl dělat, a potom jsem je vdycky roztrhal. Ve kole ve studovně jsem snil, e jí řeknu, aby si mě vzala, abychom spolu mohli utýct do Mexika.

Určitě vycítila, o co jde, a určitě jí to dělalo dobře, poněvad kdy tam nebyl Ace, tak na mě byla milá. To vdycky přila a povídala si se mnou, nechala si ode mě koupit colu, seděli jsme u baru a já jsem jí tak jako náhodou třel svý stehno o její. Totálně jsem z toho ílel.

Jednou večer začátkem listopadu jsem se tam zase poflakoval. Hodil jsem si s Billem pár ouchů a čekal jsem, a ona přijde. Lokál byl prázdnej, protoe jetě nebylo ani osm, a venku čenichal osamělý vítr a vyhrooval zimou.

“Měl by ses na to vyfláknout,” povídá Bill a falí obhodí kouli obloučkem a buzarem zahraje elegantní ouch.

“Vyfláknout na co?”

“Vak ty ví.”

“No to nevím.” Minul jsem a Bill se naklonil s tágem nad stůl a já jsem el hodit desetník do jukeboxu.

“Na Betsy Malenfantovou.” Opatrně poslal kouli podél mantinelu. “Charlie Hogan vykládal Aceovi, jak po ní jede. Charlie myslel, e je to výborná sranda, jako e ona je starí a tak, ale Ace se vůbec nesmál.”

“Kalu na ni,” řekl jsem a měl jsem přitom úplně sucho na patře.

“To bych ti radil,” řekl Bill a vtom přilo pár kluků a on el za pult a dal jim koule na dalí stůl.

Ace přiel kolem devátý a byl sám. Nikdy předtím si mě ani neviml a já mezitím skoro zapomněl, co říkal Billy. Kdy je člověk neviditelný, myslí si, e je taky nezranitelný. Hrál jsem tivoli a byl jsem do toho dost zabranej. Ani jsem si neviml, e lokál ztichnul a e vichni přestali s kuelníkem a s kulečníkem. Pak jsem najednou zjistil, e se mnou někdo hodil přes tivoli. Padnul jsem na podlahu jako pytel brambor. Vstal jsem a cítil jsem, e mám strach a je mi patně. Postrčil tivoli, take ze zásobníku vypadaly ty tři koule, který mi jetě zbývaly. Stál tam a díval se na mě, jedinej vlásek neměl rozcuchanej a armádní bundu měl porozepnutou.

“Přestane opruzovat,” řekl potichu, “nebo ti předělám fasádu.”

el ven. Vichni se na mě dívali a já bych se nejradi propadl někam pod podlahu, a jsem si viml, e se tváří obdivně, i kdy to nechtěli moc dávat najevo. Take jsem se opráil jakoby nic a hodil jsem do tivoli dalí desetník. Rozsvítilo se HRA. Pár kluků, který odcházeli pryč, předtím přili ke mně a poklepali mi na rameno, ale neříkali nic.

V jedenáct, kdy se zavíralo, mi Bill nabídl, e mě sveze domů.

“Jestli si nebude dávat bacha, tak přijde k úrazu.”

“Se mnou si nedělej péči,” řekl jsem.

Neodpověděl.

O dva nebo tři dny později okolo sedmé přila Betsy sama. Byl tam jetě jeden kluk, takovej divnej malej s brejlema, jmenoval se Vern Tessio a před pár lety ho vyhodili ze koly. Prakticky jsem si ho neviml. Byl jetě neviditelnějí ne já.

Přila přímo ke mně, tam, kde jsem hrál kulečník; a stoupla si tak blízko, e jsem cítil, jak má kůi čistě voňavou mýdlem. Točila se mi z toho hlava.

“Slyela jsem, co ti udělal Ace,” řekla. “Nemám s tebou u nikdy promluvit a taky to neudělám, ale chci ti dát něco na odkodněnou.” Políbila mě. Potom odela, ani jsem nestačil otevřít pusu. Začal jsem zase hrát, ale jako v mlze. Ani jsem si neviml, e Tessio odeel, aby o tom mohl kadému vykládat. Neviděl jsem nic ne ty její temné, nejtemnějí oči.

No a tak jsem ten večer později skončil na parkoviti s Acem Merrillem, který ze mě skoro vymlátil dui. Byla zima, děsná zima a já jsem na konci začal vzlykat a bylo mi jedno, jestli se někdo dívá nebo ne, ovem tou dobou u tam byl kdekdo. Na to vechno nemilo-srdně svítila jedna jediná výbojka. Nedokázal jsem mu dát ani jednu ránu.

“Tak fajn,” řekl a dřepnul si vedle mě. Nebyl dokonce ani udýchaný. Vytáhl z kapsy nů a zmáčkl chromovaný knoflík. Do noci vyskočilo dvacet čísel stříbra lesklýho měsícem. “Tohle na tebe vezmu přítě. Vyreju ti na koule svůj podpis.” Potom vstal, jetě naposled do mě kopnul a odjel. Leel jsem tam na tom tvrdým ujeděným těrku asi deset minut a klepal jsem se. Nikdo mi nepřiel pomoct, nebo mě aspoň pohladit po rameně, ani Bill ne. Nepřila Betsy, aby se mi ulehčilo.

Nakonec jsem se posbíral sám a stopem dojel domů. Řekl jsem paní Hollisový, e mě vzal stopem nějakej opilec a sjel s náma do příkopu. U jsem nikdy do tý kuelkárny neel.

Slyel jsem, e Ace dal Betsy brzy potom kopačky a e to s ní od té doby lo z kopce, čím dál rychleji, jako vůz bez brzd. Cestou si někde pořídila kapavku. Billy říka1, e ji jednou večer zahlídnul v hotelu Manoir v Lewistonu, jak shání chlapa, co by za ni zatáhl pa-náka. Přila podle něho o větinu zubů a chodila s přeraeným nosem. Říkal, e bych ji ani nepoznal. Mně to ale bylo tak jako tak jedno.

Ten pickup neměl zimní gumy, a ne jsme dojeli k odbočce na Lewiston, začalo mi to na tom čerstvém praanu klouzat. Trvalo nám víc ne tři čtvrtě hodiny, ne jsme ujeli těch třicet pět kilometrů.

Výběrčí u výjezdu na lewistonském mýtu si ode mě vzal lístek a edesát centů. “Cesta kloue, co?”

Ani jeden z nás mu neodpověděl. Blíili jsme se k místu, kam jsme se chtěli dostat. I kdybych s ní nebyl v tom zvlátním tichém spojení, poznal bych to u podle toho, jak seděla na zapráeném sedadle toho pickupu, jak svírala ruce na kabelce a jak se s hořícíma očima dívala upřeně před sebe na silnici. Cítil jsem, jak se to ve mně zachvělo.

Dál jsme jeli po místní silnici, stotřicetestce. Moc aut tam nejezdilo: vítr sílil a taky sníh padal čím dál hustěji. Před Harlow Village jsme minuli velký buick riviéru, který dostal smyk a vyskočil na násep. Měl zapnuté výstrané blinkry a já měl dojem, e vidím ducha impaly Normana Blanchetta. Ta u teď bude zavátá sněhem a bude ve tmě vypadat jako neskutečná kupka.

Řidič buicku na mě mával, abych zastavil, ale já jel dál, ani jsem nezpomalil, a ohodil jsem ho sněhem. Sníh se mi začínal lepit na stěrače, tak jsem sáhnul ven a odtáhnul a pustil ten na své straně. Trochu sněhu odpadlo a já jsem viděl aspoň o něco líp.

V Harlow byla tma jako v oputěném městě, vude vechno zavřené. Dal jsem směrovku doprava, e zahýbám na most ke Castle Rocku. Zadní kola mi začala ujídět, ale podařilo se mi smyk zvládnout. Vpředu za řekou jsem rozeznal temný stín, co bylo Centrum mládee v Castle Rocku. Vypadalo jako zavřené a prázdné. Najednou mi to přilo líto, vechna ta bolest, co byla, mi přila líto. A vechna ta smrt. A v té chvíli Nona poprvé od odbočky na Gardiner promluvila:

“Má za sebou policajta.”

“A má

?”

“Ne. Maják má vypnutej.”

Ale stejně jsem znervózněl, a moná proto se to stalo. Silnice sto třicet est zatáčí u Harlow o devadesát stupňů a pak jde přímo přes most do Castle Rocku. První zatáčku jsem zvládnul, ale na konci mostu byl led.

“Hergot

“

Zadek náklaďáčku začal házet sem tam a dřív, ne jsem stačil srovnat řízení, narazil jsem zadkem do jednoho ze silných mostních sloupů. Roztočili jsme se jako malý děti na pekáči a to dalí, co jsem viděl, byla zářící světla policejního auta za námi. Začal brzdit - viděl jsem, jak za ním červeně zasvítil padající sníh - ale ten led ho dostal taky. Doklouzal přímo do nás. Ozval se náraz, zaskřípalo to a jetě jednou hrklo, to jak jsme znovu vletěli do mostní konstrukce. Hodilo mě to Noně na klín a já jsem dokonce i v téhle pomatené chvíli měl rozko z jejího pevného a jemného stehna. Potom se vechno zastavilo. Teď ale ten policajt maják putěný měl. Vrhal krouící modré stíny, které olizovaly kapotu náklaďáčku a ocelové mříoví mostu Harlow - Castle Rock. Uvnitř hlídkového vozu se rozsvítilo světlo, jak policajt vylézal ven.

Kdyby za námi nejel, nestalo se to. Tahle mylenka se mi točila v hlavě jako jehla v pokaené dráce. Usmíval jsem se napjatě a ztuhle do tmy, a při tom jsem se shýbnul na podlahu kabiny pro něco, čím bych ho pratil.

Byla tam otevřená bednička s nářadím. Vytáhl jsem francouzák a poloil ho mezi Nonu a sebe na sedadlo. Policajt mi strčil hlavu do okýnka a v tom světle majáku se mu tvář měnila, e vypadal jako ďábel.

“Na ten stav silnice jsi jel drobet rychle, hochu, co tomu říká?”

“Jel jste drobet moc blízko za mnou, co říkáte?” zeptal jsem se já. “Na ten stav silnice.”

Moná e zrudnul. V tom střídavém světle se to nedalo poznat.

“Chce se se mnou hádat, synku?”

“Třeba i jo, jestli mě chcete přiít ty krábance na vaem auáku.”

“Uka řidičák a techničák.”

Vytáhl jsem peněenku a podal mu řidičák.

“A techničák?”

“Tohle je bráchovo auto. Nosí techničák u sebe.”

“Fakticky?” Zostra se na mě podíval a snail se mě donutit, abych sklopil oči. Kdy viděl, e to tak honem nebude, podíval se vedle mě na Nonu. Za to, co jsem mu viděl v očích, bych mu je nejraději vydrápal. “Jakpak se vyjmenujete?”

“Cheryl Craigová, pane.”

“A co tady děláte, Cheryl, e s ním jedete uprostřed vánice v pickupu jeho bráchy?”

“Jedeme za mým strejdou.”

“Do Rocku?”

“Přesně tak, ano.”

“Já v Castle Rocku ádný Craigovy neznám.”

“On se jmenuje Emonds. Na Bowen Hillu.”

“Fakticky?” e1 dozadu, aby se podíval na poznávací značku náklaďáčku. Otevřel jsem dveře a vyklonil se. Zapisoval si číslo. Přiel zpátky, zatímco já se jetě pořád vykláněl a do půli těla jsem byl nasvícenej reflektorama jeho auta. “Já budu muset

Od čeho to celej jse, hochu?”

Ani jsem se nemusel dívat, abych zjistil, od čeho to jsem. Původně jsem si myslel, e to byla roztritost ale kdy to teď píu, tak jsem si to rozmyslel. Myslím, e to ádná roztritost nebyla. Myslím, e jsem chtěl, aby to viděl. Poloil jsem ruku na francouzák.

“Co jako myslíte?”

Udělal jetě dva kroky blí. “Jse zraněnej - pořezal ses, jak to vypadá. Nejlíp bude

“

Rozmáchnul jsem se po něm. Při té bouračce mu spadla čepice a měl teď holou hlavu. Pratil jsem ho ví silou, těsně nad čelo. Nikdy nezapomenu na ten zvuk, co to udělalo, jako kdy spadne kostka másla na tvrdou podlahu.

“Honem,” řekla Nona. Poloila mi chladnou ruku na krk. Byla hodně studená, jako vzduch ve sklepě na zeleninu. Moje macecha měla takový sklep.

To je legrační, e jsem si na to vzpomněl. Posílala mě tam v zimě pro zeleninu. Sama ji nakládala. Ne do plechovek, samozřejmě, ale do zavařovaček na gumičku.

Jednou jsem tam el pro sklenici fazolí k večeři. Vechny zavařený věci byly v krabicích, které paní Hollisová sama pečlivě popsala. Vzpomínám si, e vdycky dělala chybu ve slově angret a e jsem z toho měl tajný pocit nadřazenosti.

Ten den jsem el kolem krabic označených “ankret” do rohu, kde měla fazole. Bylo tam zima a tma. Stěny byly z holé tmavé hlíny, a kdy bylo mokré počasí, vyráela na nich v tenoučkých a křivolakých pramíncích vlhkost. Ten pach tam byl tajemný, temný výměek smíchaný z něčeho ivého, hlíny a z uloené zeleniny, divně se to podobalo tomu, jak jsou dole cítit eny. V jednom koutě byl starý rozbitý tiskařský lis, byl tam od doby, co jsem přiel, a já jsem si s ním někdy hrál, e ho jako opravím. Měl jsem ten sklep hrozně rád. V té době - to mi bylo devět nebo deset - byl ten sklep moje nejoblíbenějí místo. Paní Hollisová tam odmítala chodit a pro jejího mue to bylo pod jeho důstojnost, aby odtamtud nosil zeleninu. Take jsem tam chodil já a nasával jsem ten tajemný pach a uí-val jsem si té samoty jako v lůně. Svítila tam jenom jedna pavučina-mi omotaná árovka, kterou tam pověsil pan Hollis, nejspí jetě někdy před búrskou válkou. Někdy jsem taky proplétal prsty a dělal na stěnu veliké, protaené králíky.

Vzal jsem fazole a u jsem se chystal odejít, kdy jsem pod jednou ze starých krabic zaslechl ustivý pohyb, a tak jsem k ní el a zvednul ji.

Byla pod ní hnědá krysa, leela na boku. Nadzvedla hlavu a podívala se na mě. Boky se jí prudce zvedaly a vycenila zuby. Byla to největí krysa, jakou jsem kdy viděl, a já se naklonil blí. Právě rodila. Dvě mláďata, holá a slepá, se jí u krmila u břicha. Dalí bylo na půli cesty na svět.

Matka na mě z bezmocným vztekem zírala, byla připravená hryzat. Chtěl jsem ji zabít, vechny jsem je chtěl zabít, rozmačkat je, ale nemohl jsem. Byla to nejděsivějí věc, co jsem kdy potkal. Zatímco jsem se díval, přeběhl přes podlahu malý hnědý pavouk, mys-lím, e se mu říká taka dlouhonoka. Matka po něm chňapla a spolkla ho.

Utekl jsem. V půlce schodů jsem upadl a tu sklenici s fazolemi jsem rozbil. Paní Hollisová mi dala co proto a já u jsem nikdy, pokud jsem nemusel, do sklepa neel.

Stál jsem a díval se na toho policistu a vzpomínal.

“Honem,” řekla znovu Nona.

Byl mnohem lehčí ne Norman Blanchette anebo jsem měl prostě v krvi víc adrenalinu. Vzal jsem ho oběma rukama a zvedl ho a odnesl ke kraji mostu. Peřeje dolů po proudu nebyly skoro vidět a elezniční most na trati GS&WM byl jen vyzáblý stín, jako leení. Noční vítr kňučel a vyl a sníh mě lehal do tváře. Na okamik jsem drel mrtvého policajta na prsou jako spící novorozeně, pak jsem si uvědomil, co je skutečně zač, a hodil jsem ho přes okraj dolů do tmy.

li jsme zpátky k náklaďáčku a nasedli, ale nechtěl chytit. Protáčel jsem motor, a jsem cítil nasládlý pach benzínu z přesyceného karburátoru, a pak jsem toho nechal.

“Pojď,” řekl jsem.

li jsme k hlídkovému vozu. Přední sedadlo bylo plné pokutových bloků, formulářů a jetě tam byly dvě podloky na psaní se svorkami. Vysílačka pod palubní deskou zachrčela a rozčileně spustila:

“Čtyřko, ozvěte se, Čtyřko. Slyíte mě?”

Sáhl jsem pod desku a vypnul to a přitom jsem si, jak jsem hledal ten správný vypínač, odřel o něco klouby. Byla to brokovnice, automat. Moná e patřila přímo policajtovi osobně. Odepnul jsem ji a podal Noně. Poloila si ji na klín. Vycouval jsem s vozem. Byl odřený, ale jinak byl v pořádku. Měl zimní gumy a ty zabíraly dobře, jen jak jsme se dostali z ledu, který to vechno měl na svědomí.

Pak jsme byli v Castle Rocku. Domy, a na sem tam nějaký obytný přívěs odstavený u silnice, zmizely. Samotná silnice jetě nebyla protaená a nebyly na ní ádné stopy, kromě těch, které jsme za sebou nechávali my. Kolem nás se tyčily veliké jedle, obtíené sněhem, a já si připadal mrňavý a nepodstatný, jako nějaké drobné sousto, které se octlo v hrdle této noci. Bylo po desáté hodině.

V prvním ročníku na univerzitě jsem společenského ivota dvakrát neuil. Tvrdě jsem studoval a pracoval jsem v knihovně - rovnal jsem tam knihy a opravoval vazby a učil jsem se katalogizaci. Na jaře byl baseball.

Na konci kolního roku, těsně před zkoukovým obdobím, se v tělocvičně pořádala taneční zábava. Měl jsem volno, prtal jsem na první dvě zkouky, a tak jsem tam zael. Měl jsem u sebe dolar na vstup.

Byla tam tma a nacpáno a plno potu a ílelo se, přesně tak, jak to můe být jenom na přípravce, ne dopadne sekera ročníkových zkouek. Ve vzduchu byl sex. Člověk ho nepotřeboval čichat: prakticky stačilo natáhnout se a nahrábnout ho oběma rukama, jako mokrej kus těký látky. Bylo jasný, e později dojde na lásku, nebo aspoň na to, co se za lásku vydává. Lidi ji budou provozovat pod tribunama a v parkingu a v bytech a na koleji. Budou ji provozovat zoufalí chlapcomui, nad kterýma se vznáí povolávací rozkaz, a feandy spoluačky, které tenhle rok končí a vracejí se domů, aby zaloily rodinu. Budou ji provádět v slzách i se smíchem, opilí i střízliví, prkenně i bez zábran. Ale ve větině případů rychle.

Jenom pár lidí tam bylo samo, ale ne moc. Takový večer nebylo těký se osamělosti zbavit. Posouval jsem se dál, kolem postavenýho pódia. Jak jsem el blí, tak se muzika, zvuk a rytmus u daly vnímat tělem. Kapela kolem sebe měla půlkruh beden a člověk cítil, jak mu uní bubínky lezou ven a zase se vracejí zpátky s vyrytou basovou figurou.

Opřel jsem se o zeď a díval se. Tanečníci se pohybovali předepsanými kroky (jako kdyby nebyli v párech, ale ve trojicích, a toho třetího mezi sebou, neviditelného, jako by obdělávali zároveň zepředu i zezadu), nohama oupali v pilinách, které byly rozhozené po navoskované podlaze. Neviděl jsem nikoho, koho bych znal, a začal jsem se cítit zároveň sám a spokojeně. Byl jsem přesně v té fázi večera, kdy člověk fantazíruje, e se na něho, na romantického cizince, kadý po očku dívá.

Asi za půl hodiny jsem vyel ven a koupil si v hale colu. Kdy jsem se vrátil, někdo začal tanec v kruhu a zatáhli mě do něj, ruce jsem měl na ramenou dvou holek, které jsem v ivotě předtím neviděl. Chodili jsme dokola a zase dokola. V kruhu bylo snad dvě stě lidí a zabíral půlku tělocvičny. Potom se kus roztrhl a dvacet nebo třicet lidí udělalo dalí kruh uvnitř prvního a začali tancovat opačným směrem. Točila se mi z toho hlava. Zahlídl jsem holku, vypadala jako Betsy Malenfantová, ale věděl jsem, e je to nesmysl. Kdy jsem ji znova hledal, neviděl jsem ji, ani nikoho, kdo by se jí podobal.

Kdy se kruh konečně rozpadl, bylo mi slabo a ne moc dobře. Propracoval jsem se zpátky k tribuně a posadil jsem se. Muzika byla moc hlasitá a vzduch čpěl potem. Hlava se mi motala a mylenky se mi rozbíhaly. Srdce mi dunělo v hlavě, jako kdy si člověk pořídí největí opici svýho ivota.

Původně jsem si myslel, e to, co se stalo potom, se stalo proto, e jsem byl unavený a e mi bylo nedobře z toho věčného chození dokola, ale jak jsem u říkal, tohle psaní mi to umoňuje vidět vechno přesněji. Take u tomu nemůu věřit.

Podíval jsem se na ně znovu, na vechny ty hezký a uspěchaný lidi v polotmě. Přilo mi, e vichni mui vypadají vystraeně, e se jim tváře protáhly do pokroucených a strnulých masek. Nebylo se co divit. eny - studentky ve svetrech, v krátkých sukních, v kalhotách do zvonu - vechny se proměňovaly v krysy. Nejdřív mě to nevystrailo. Dokonce jsem se zasmál. Věděl jsem, e to, co vidím, je jenom nějaká halucinace, a chvíli jsem to dokázal pozorovat skoro s vědeckým odstupem.

Pak si ale jedna holka stoupla na pičky, aby dala svýmu příteli pusu, a to u bylo moc. Chlupatý a pokroucený obličej s černýma očima jako broky, co se natahuje nahoru, a morda se otevírá, aby ukázala zuby

el jsem pryč.

Na okamik jsem se zastavil v hale, trochu nerozhodný. V přízemí byla toaleta, ale minul jsem ji a vyrazil nahoru po schodech.

atny byly ve třetím poschodí a poslední patro jsem u musel opravdu vyběhnout. Rozrazil jsem dveře a vběhl do jedné z kabinek na toaletách. Vyhnul jsem uprostřed smradů z masáních mastí, propocených dresů a olejem naputěné kůe. Hudba zůstala daleko dole a to ticho tady nahoře bylo boské. Cítil jsem se ukonejený.

Museli jsme zastavit u stopky na Southwest Bend. Vzpomínka na ten tanec mě rozruila a já nevěděl proč. Začal jsem se třást.

Dívala se na mě a usmívala se těma černýma očima. “Teď?”

Nedokázal jsem jí odpovědět. Příli jsem se třásl. Pomalu přikývla, místo mě.

Vjel jsem na odbočku u silnice číslo sedm, v létě to musela být dřevařská cesta. Jenom kousek, bál jsem se, abychom neuvízli. Vypnul jsem reflektory a na přední sklo se tie začaly snáet velké vločky.

“Miluje?” zeptala se skoro laskavě.

Unikal ze mě jakýsi zvuk, jako kdy ho ze mě někdo vytahuje. Myslím, e ten zvuk měl hodně společného s mylenkami králíka, kdy ho polyká had.

“Tady,” řekla. “Přesně tady.”

Byl to zázrak.

Málem jsme se nedostali zpátky na hlavní silnici. Kolem projel sněhový pluh, mrkal a zářil do noci oranovým světlem a nahrnul nám do cesty vysokou sněhovou stěnu.

V kufru policejního auta byla lopata. Trvalo mi hodinu a půl, ne jsme se proházeli, a to u byla skoro půlnoc. Ona mezitím zapnula policejní rádio, a to nám řeklo, co jsme potřebovali vědět. Nali těla Normana Blanchetta a toho kluka z pickupu. Měli podezření, e jsme sebrali policejní auto. Ten policajt se jmenoval Essegian, co je srandovní jméno. V baseballový lize byl taky jeden Essegian - řekl bych, e hrál za Dodgers. Moná e jsem mu zabil nějakýho příbuznýho. Nevadilo mi, e vím, jak se ten policajt jmenoval. Jel za námi moc blízko a dostal se nám do cesty.

Vyjeli jsme zpátky na hlavní silnici. Cítil jsem, jak moc je vzruená, bylo to v ní jako oheň. Zastavil jsem, jenom abych očistil rukou přední sklo, a pak jsme jeli dál.

Projeli jsme západní částí Castle Rocku a já jsem věděl bez říkání, kde mám odbočit. Značka obalená sněhem říkala, e jsme na Stackpole Road.

Tudy pluh nejel, ale jedno vozidlo tu u před námi bylo. Stopy jeho pneumatik byly v tom neklidně vřeném sněhu jetě zřetelně vidět.

Dva kilometry, pak jeden necelý. Ta její palčivá dychtivost, ta potřeba doputovala ke mně a já jsem zase začal být nervózní. Vyjeli jsme za zatáčku a tam se objevil elektrikářský montání vůz, velká oranová krabice a výstraná světla, která rozstřikovala krvavou barvu. Blokoval silnici.

Neumíte si představit, jak zuřila - teda, jak jsme zuřili protoe teď, po tom vem, co se stalo, jsme byli opravdu jedno tělo. Neumíte si představit, jaký paranoidní pocit nás zachvátil, přesvědčení, e se vichni spikli proti nám.

Byli dva. Jeden byl sehnutý stín dál ve tmě. Druhý drel signální lampu. el k nám a ta jeho lampa pomrkávala jako zlověstné oko. Nebyla v tom jenom nenávist. Taky v tom byl strach - strach, e nám to na poslední chvíli vechno někdo sebere.

Křičel a já jsem stáhnul okýnko.

“Tady tudy neprojedete! Jeďte zpátky a po Bowen Road! Máme tady spadlý vedení pod proudem! Nemůete

“

Vylezl jsem z auta, zvedl brokovnici a nasypal do něj obě hlavně. Hodilo ho to zpátky na ten oranovej náklaďák a já jsem zaklopýtal k hlídkovému vozu. Kousek po kousku se sesouval, nevěřícně na mě zíral, a potom dopadl do sněhu.

“Máme jetě nějaký náboje?” zeptal jsem se Nony.

“Ano.” Dala mi je. Otevřel jsem brokovnici, vyhodil vystřelené nábojnice a dal tam nové.

Kolega toho chlapíka se narovnal a taky se díval, jako kdy nemůe uvěřit. Něco na mě křičel, ale ztrácelo se to ve větru. Znělo to jako otázka, ale nezáleelo na tom. Stejně ho zabiju. el jsem k němu a on tam prostě stál a díval se na mě. Nehýbal se, ani kdy jsem zvedl puku. Myslím, e mu vůbec nedocházelo, co se děje. Podle mě si myslel, e se mu to zdá.

Vypálil jsem z jedné hlavně, ale nízko. Vybuchl oblak sněhu a zahalil ho. V téhle chvíli ze sebe vyrazil silný vyděený výkřik a dal se na útěk, přičem velkým obloukem přeskočil spadlý kabel na silnici. Vypálil jsem z druhé hlavně a znovu jsem minul. Pak zmizel ve tmě a já se na něj mohl vykalat. U nám nepřekáel. el jsem zpátky k hlídkovému vozu.

“Budeme muset pěky,” řekl jsem.

Přeli jsme kolem leícího těla, překročili jsme ten podělanej kabel a li po silnici do kopce. Sledovali jsme stopy toho chlápka, co utíkal, byly pěkně daleko od sebe. V některých návějích se bořila a po kolena, ale pořád se drela malinko napřed. Oba jsme těce oddychovali.

Přeli jsme kopec a ocitli se v úzké proláklině. Na jedné straně byla nahnutá a oputěná bouda s okny beze skel. Zastavila a chytila mě za pai.

“Támhle,” řekla a ukázala přes silnici. Svírala mě tak silně, e to bolelo dokonce i přes kabát. Tvář se jí strnule sevřela do planoucí a vítězoslavné křeče. “Támhle. Támhle.”

Byl to hřbitov.

Překlopýtali jsme přes příkop, nohy nám klouzaly, a pak jsme přelezli zasněenou kamennou zeď. Samozřejmě, e jsem na tomhle místě u taky byl. Moje skutečná matka pocházela z Castle Rocku, a i kdy tady s otcem nikdy nebydleli, rodinný hrob byl tady. Moje matka ho dostala darem od svých rodičů, kteří ili a taky umřeli v Castle Rocku. Kdy jsem proíval tu věc s Betsy, tak jsem sem často chodil číst si básně Johna Keatse a Percyho Shelleyho. Asi si budete myslet, e něco takového je typicky puberácké, ale já si to nemyslím. Ani teďka ne. Cítil jsem jejich blízkost a dělalo mi to dobře. Od té doby, co mě ztloukl Ace Merrill, jsem tam u nikdy neel. Dokud mě tam nezavedla Nona.

Uklouzl jsem a upadl v tom praanu a zvrtnul jsem si kotník. Postavil jsem se na tu nohu a el a opíral se o brokovnici jako o berli. Bylo tam nekonečné a neuvěřitelné ticho. Sníh padal v hebkých a kolmých pramíncích a vril se na nakloněných náhrobních kamenech a kříích a zakrýval vechno kromě konců dráků na prapory, do kterých se dávají vlajky jenom na Den válečných obětí a Den veteránů. V tom, jak to ticho bylo obrovské, bylo něco nedobrého a já jsem poprvé ucítil hrůzu.

Vedla mě ke kamennému stavení, které bylo zaputěné do svahu na konci hřbitova. Sklep. Sněhem obílená hrobka. Měla klíč. Věděl jsem, e bude mít klíč, a taky ho měla.

Odfoukla sníh z kování na dveřích a nala klíčovou dírku. Zvuk skřípajících stavítek jako by krábal do tmy. Opřela se do dveří a ty se otevřely dovnitř.

Pach, který odtamtud na nás zavanul, byl chladný jako podzim, byl chladný jako vzduch v Hollisovic sklepě. Viděl jsem dovnitř jenom kousek. Na kamenné podlaze leelo suché listí. Vela, zastavila se a ohlédla se přes rameno zpátky na mě.

“Ne,” řekl jsem.

“Miluje?” zeptala se a smála se mi.

Stál jsem ve tmě a cítil jsem, e vechno splývá - minulost, současnost i budoucnost. Hrozně jsem chtěl utéct, utíkat a křičet, utíkat tak rychle, abych dokázal předběhnout vechno, co jsem udělal.

Nona tam stála a dívala se na mě, nejkrásnějí holka na světě. To jediné, co mi kdy patřilo. Ukázala rukou na své tělo. Neřeknu vám jak. Rozuměli byste, kdybyste to viděli.

Veel jsem. Ona zavřela dveře.

Byla tma, ale viděl jsem dokonale. To místo bylo ozářené pomalým zeleným ohněm. Pohyboval se po stěnách a plazil se v jazycích po podlaze poseté listím. Uprostřed krypty stál katafalk, ale byl prázdný. Jako starověká svatební obětina po něm byly rozeseté zvadlé lístky růí. Kývla na mě a ukázala na malé dveře vzadu. Malé, neoznačené dveře. Měl jsem z nich hrůzu. Myslím, e v té chvíli jsem u věděl. Vyuila mě a byl jsem jí na posměch. Teď mě zahubí.

Nedokázal jsem se ale zastavit. el jsem k těm dveřím, protoe jsem musel. Ten duevní telegraf jetě pořád fungoval a já jsem pocítil radost - stralivou a nepřirozenou radost a triumf. Sáhnul jsem po dveřích a ruka se mi třásla. Dveře pokrýval zelený oheň.

Otevřel jsem dveře a spatřil to, co bylo za nimi.

Byla tam ta dívka, moje dívka. Mrtvá. Očima prázdně zírala do té říjnové krypty, do mých očí. Voněla kradenými polibky. Byla nahá a rozpáraná od krku a do podbřiku, take celé její tělo se změnilo v enské pohlaví. A něco tam ilo. Krysy. Neviděl jsem je, ale slyel jsem, jak v ní vevnitř ustí. Věděl jsem, e v přítí chvíli otevře vyschlá ústa a zeptá se mě, jestli miluju. Ucouvl jsem, tělo jsem měl zmrtvělé a mozek mi plul na temném oblaku.

Obrátil jsem se na Nonu. Smála se a natahovala ke mně ruce. A najednou v záblesku porozumění jsem věděl, věděl, věděl. Poslední zkouka. Závěrečná zkouka. Udělal jsem ji a byl jsem osvobozený!

Obrátil jsem se zpátky ke dveřím a samozřejmě to nebylo nic ne prázdný kamenný přístěnek se suchým listím na podlaze.

el jsem k Noně. el jsem ke svému ivotu.

Její ruce se mi spojily na zátylku a já ji přitáhl k sobě. V té chvíli se začala měnit, bortit se a roztékat jako vosk. Velké tmavé oči se zmenily na korálky. Vlasy zhrubly a zhnědly. Nos se zkrátil a nozdry rozířily. Tělo se scvrklo a pověsilo se na mě.

Objímala mě krysa.

“Miluje?” pitěla. “Miluje, miluje?”

Mordou bez rtů se natahovala k mým ústům.

Nekřičel jsem. Nezbýval ádný křik. Pochybuju, e jetě někdy dokáu křičet.

Je tady hrozný horko.

Ne e by mi horko vadilo, nijak zvlá. Mám rád pot, kdy se můu osprchovat. Vdycky jsem bral pot jako něco dobrého, muné-ho, ale někdy, kdy je horko, tak se objeví hmyz, který koue - například pavouci. Víte, e pavoučí samička utkne a seere svýho souloníka? Fakt ano, hned jak je po tom.

A navíc se ve zdi ozývá cupitání. A to se mi nelíbí.

Mám z toho psaní křeč v ruce a pička fixky je změklá a roztřepená. Ale u jsem hotový. A věci vypadají jinak. U to není jako předtím.

Věřili byste, e na jeden moment mě skoro přesvědčili, e jsem vecky ty hrozný věci udělal sám? Ty lidi od toho tiráckýho bufáče, nebo ten chlápek z elektrikářskýho vozu, kterýmu se podařilo zdrhnout. Tvrdili, e jsem byl sám. Byl jsem sám, kdy mě nali, prakticky zmrzlýho na tom hřbitově, vedle hrobu, co je na něm jméno mýho táty, mámy a bráchy Drakea. To ale akorát znamená, e ona odela, jasný? To bylo jasný kadýmu. Ale já jsem rád, e odela. To opravdu jsem. Ale musíte chápat, e ona byla se mnou ce-lou tu dobu, kadičký jednotlivý moment.

Já se teď zabiju. Bude to o moc lepí. U jsem unavenej z tý viny a trápení a oklivejch snů, a taky nemám rád ty zvuky ve zdi. Můe tam být kdokoli. Nebo cokoli.

Já nejsem blázen. Já to vím a jsem si jistej, e vy to víte taky. Kdy někdo říká, e není blázen, tak ve skutečnosti je, ale já u jsem nad tyhle chytáky povznesenej. Ona se mnou byla, ona byla skutečná. Miluju ji. Pravá láska je věčná. Přesně takhle jsem podepisoval vechny dopisy pro Betsy, ty, co jsem je roztrhal.

Ale Nona byla jediná, kterou jsem doopravdy miloval.

Je tady hrozný horko. A nemám rád ty zvuky ve zdi.

Miluje?

Ano, miluju.

A pravá láska je věčná.

Úina.

“Za těch časů bývala Úina irí,” vyprávěla Stella Flandersová svým pravnoučatům onoho posledního léta svého ivota, léta, po něm začala vídat duchy. Děti ji pozorovaly irokýma a tichýma oči-ma a její syn Alden se obrátil ze své lavičky na verandě, kde vyřezával. Byla neděle a v neděli by Alden neodrazil s člunem nikdy, ani kdyby cena humrů byla sebevyí.

“Jak to myslí, babi?” zeptal se Hal, ale stařenka neodpovědě-la. Prostě jen seděla ve svém houpacím křesle u vychladlých kamen a její pantofle nevzrueně popleskávaly o podlahu.

Hal se otázal matky: “Jak to myslí?”

Luis navrtěla hlavou, usmála se a pak je poslala s bandaskami na borůvky

Stella si pomyslela: Zapomněla. Nebo to nikdy nevěděla?

Za těch časů bývala Úina irí. Pokud to někdo opravdu věděl, tak právě Stella Flandersová. Narodila se v roce 1884, byla nejstar-ím obyvatelem ostrova Goat Island a ani jedinkrát za celý ivot ne-byla na pevnině.

Miluje? Tahle otázka na ni začala dotírat a ona ani nevěděla, co vlastně znamená.

Přiel podzim, studený podzim bez detě, potřebného, aby se stromy opravdu pěkně vybarvily, a u na Goatu nebo v Raccoon Headu přes Úinu. Toho podzimu dul vítr dlouhými a chladnými tóny a Stella cítila, jak se jí ze srdce ozývá na kadý z nich odpověď.

Devatenáctého listopadu, kdy se z kovově bílého nebe vířivě snesla první metelice, oslavila Stella narozeniny. Přila větina lidí z vesnice. Přila Hattie Stoddardová, které v roce 1954 zemřela matka na zápal pohrudnice a její otec se v roce 1941 ztratil beze stopy s Dancerem. Přili Richard a Mary Dodgeovi, Richard pomalu kráčel o holi vzhůru stezkou, artritida ho tíila jako neviditelné břemeno. Přila samozřejmě Sarah Havelocková - Sářina matka Annabelle byla Stellina nejlepí přítelkyně. Spolu chodily do ostrovní koly, od první do osmé, a potom se Annabelle provdala za Tommyho Franea, který ji v páté třídě tahal za vlasy, a plakala, právě tak, jako si Stella vzala Billa Flanderse, který jí jednou vyrazil vechny učebnice z rukou do bláta (ale jí se podařilo nebrečet). Annabelle i Tommy u byli oba po smrti a Sarah byla jediná, která z jejich sedmi dětí zůstala na ostrově. Její manel George Havelock, kterého vichni znali jako Velkého George, zahynul v roce 1967 karedou smrtí tam na pevnině, to byl rok, kdy nebyl ádný rybolov. Velkému Georgovi uklouzla sekyra v ruce, tekla krev - bylo jí přes moc - a o tři dny později byl na ostrově pohřeb. A kdy Sarah dorazila ke Stelle na oslavu a zvolala: “Vechno nejlepí, babi!”, Stella ji pevně objala a zavřela oči

(miluje miluje?),

ale neplakala.

Dostala k narozeninám velikánský dort. Hattie ho upekla se svou nejlepí kamarádkou Verou Spruceovou. Vichni, kdo tam byli, spojili své hlasy a z plna hrdla jí zazpívali Happy Birthday a byl to zpěv tak silný, e přehluil vítr

i kdy jenom na chvilku. Zpíval ba i Alden, který za obvyklých okolností zpíval pouze Kupředu, vojáci Páně a jetě chvalozpěvy v kostele a cokoli jiného by jen s přihrbenou hlavou naprázdno ústy předstíral a ty staré ui, velké jako talířky, by mu celé hořely. Stella měla na dortu devadesát pět svíček, a dokonce i při zpěvu slyela vítr, ačkoli její sluch u zdaleka nebyl to co dřív.

Zdálo se jí, e ji vítr volá jménem.

“Nebývala jsem jediná,” řekla by Luisiným dětem, kdyby mohla. “Za mých časů ilo a umíralo na ostrově spousta lidí. ádný potov-ní člun tenkrát nebýval. Kdy vůbec nějaká pota byla, brával ji Bull Symes. ádný trajekt taky nebyl. Kdy měla enská příčinu, aby jela do Headu, vzal ji její muský na humřím člunu. Pokud já vím, tak na ostrově do roku 1946 nebyl jediný splachovací záchod. První namontoval Bullův syn Harold a bylo to rok potom, co Bulla porazil srdeční záchvat, právě kdy vytahoval pasti. Vzpomínám si, jak přinesli Bulla domů. Vzpomínám si, e ho přinesli zabaleného v plachtě a e mu čouhal zelený gumák. Vzpomínám si

“

A ony by řekly: “Co, babi? Na co si vzpomíná?”

Jak by jim odpověděla? Bylo toho víc?

Prvního dne zimy, asi měsíc po oslavě narozenin, la Stella pro dříví na topení, a kdy otevřela zadní dveře, nalezla na verandě mrtvého vrabce. Pozorně se sklonila, nadzdvihla ho nohou a prohlédla si ho.

“Zmrzlý,” prohlásila a cosi v ní uvnitř proneslo dalí slovo. Naposledy viděla zmrzlého ptáka před čtyřiceti lety, v roce 1938. To byl rok, kdy Úina zamrzla.

Otřásla se, přitáhla si úeji kabát a cestou hodila mrtvého vrabce do starého rezavého sporáku. Den byl studený. Nebe bylo jasné, čistá modř. V noci o jejích narozeninách napadlo deset centimetrů sněhu, který se zase rozpustil a od té doby u dalí nepřiel. “U to brzo bude,” říkával prorocky Larry McKeen z krámu na Goat Islandu, jako kdyby tím mohl zimu odstrait.

Stella dola k hranici dříví, nabrala ho náruč a nesla zpátky do domu. V patách ji následoval její čistý a ostře vykreslený stín. Kdy dola k zadním dveřím, tam, kde spadl vrabec, promluvil na ni Bill - jenome Billa si před dvanácti lety vzala rakovina. “Stello,” řekl Bill a ona spatřila, jak se vedle jejího poloil jeho stín, delí, ale stejně ostrý, stínový zoban stínové čepice měl furiantsky na stranu, tak jak to vdycky nosíval. Stella cítila, e se jí v hrdle zvedá výkřik. Byl příli velký, aby jej dokázala dostat přes rty.

“Stello,” promluvil znovu, “kdypak se vypraví na pevninu? Vezmeme si od Norma Jolleyho tu jeho starou fordku a zajedeme jen tak pro legraci k Beanovi do Freeportu. Co na to říká?”

Prudce se na patě obrátila, dive nerozsypala to dřevo, a nikdo tam nebyl. Jenom dvorek, který se svaoval z kopce, potom divoká bílá tráva, a dál v pozadí, na hraně světa, zřetelná a trochu zvětená, byla Úina

a za ní pevnina.

“Babi, co je to Úina?” mohla se zeptat Lona

ačkoli to nikdy neudělala. A ona by jim byla odpověděla tak, jak to dovedl kadý rybář od narození: Úina je část moře mezi dvěma částmi pevné ze-mě, část moře, která je otevřená na obou koncích. Lovci humrů měli pradávný vtip: hlavně, hoi, a umíte pouívat kompas, kdyby padla mlha - mezi Jonesportem a Londýnem je pořádně iroká úina.

“Úina je voda mezi ostrovem a pevninou,” řekla by moná jednodueji a přitom by jim rozdávala melasové suenky a horký slazený čaj. “To je to, co vím já. Vím to právě tak dobře jako jméno mýho manela

a jak si nasazoval čepici.”

“Babi?” řekla by Lona. “Jak to, e jsi nikdy v ivotě nebyla na druhé straně za Úinou?”

“Zlatíčko,” řekla by ona. “V ivotě jsem nenala důvod, abych tam jela.”

V lednu, dva měsíce po oslavě narozenin, Úina poprvé od roku 1938 zamrzla. Rádio varovalo lidi na ostrově i na pevnině, aby ledu nevěřili, ale Stewie McClelland a Russell Bowie vytáhli po jednom dlouhém odpoledni u jablečného vína Stewieho motorové saně a ty se, jak se dalo čekat, probořily do Úiny. Stewiemu se podařilo vydrápat ven (i kdy kvůli omrzlinám přiel o jednu nohu). Úina si vzala Russella Bowieho a odnesla ho pryč.

Dvacátého pátého ledna byla záduní me za Russella. Stella přila zavěená do svého syna Aldena a on neslyně slabikoval slova hymnů a před poehnáním hřímal nemelodickým hlasem chvalozpěvy. Stella potom seděla spolu se Sárou Havelockovou, Hat-tie Stoddardovou a Verou Spruceovou v záři ohně z krbu v suterénu radnice. Konala se záduní slavnost na Russellovu památku, včetně teplého punče a pěkných malých trojhránkových sendvičů se sýrovou pomazánkou. Chlapi, jak jinak, se vytráceli dozadu, aby si lízli něče-ho silnějího ne punč. Nová vdova po Russellovi Bowiem seděla s červenýma očima a oněmělá vedle faráře Ewella McCrackena. Byla v sedmém měsíci - bylo to její páté děcko na cestě a Stella, na kterou la v tom vedru u ohně dřímota, přemítala: To ona brzy půjde přes Úinu, řekla bych. Přestěhuje se do Freeportu nebo Lewistonu a bu-de dělat čínici, řekla bych.

Rozhlédla se po Veře a Hattie, aby zjistila, o čem je řeč.

“Ne, to jsem neslyela,” povídala Hattie. “A co teda říkal Freddy?”

Mluvily o Freddy Dinsmoreovi, nejstarím mui na ostrově (stejně je o dva roky mladí ne já, napadlo Stellu s jistým uspokojením), který prodal v roce 1960 Larrymu McKeenovi svůj krám a il teď na penzi.

“Říkal, e nikdy takovou zimu nezail,” řekla Vera a vytáhla pletení. “Říká, e z toho bude moc lidí nemocných.”

Sarah Havelocková se podívala na Stellu a zeptala se jí, jestli Stella někdy zaila takovou zimu. Od té první troky ádný sníh nenapadl; země se prostírala zkřehlá a obnaená a hnědá. Den předtím vyla Stella na třicet kroků do zadní louky, pravou ruku drela ve výi stehna a tráva se lámala v čisté řádce a vydávala zvuk praskajícího skla.

“Ne,” řekla Stella. “V roce třicet osm Úina zamrzla, ale byl v tom roce sníh. Pamatuje na Bulla Symese, Hattie?”

Hattie se zasmála. “Řekla bych, e mám jetě pořád tu modřinu, co mi udělal na pozadí při novoročním večírku v roce padesát tři. Tak hrozně moc mě típnut. Co má s ním být?”

“Bull a ten můj tenkrát doli a na pevninu,” řekla Stella. “Tenkrát v únoru 1938. Připnuli si sněnice, přeli a k Dorritsově hospodě v Headu, dali si tam kadý jednu whisku a pak li zpátky. Chtěli, abych la s nimi. Byli jako dva malí hoi, kteří si spolu vyrazili zajezdit na bobech.”

Dívaly se na ni, jak na ně dýchlo to kouzlo. Dokonce i Vera měla rozířené oči, a přitom Vera u ten příběh jistě slyela dříve. Jestli se dalo věřit historkám, tak Bull a Vera spolu kdysi něco měli, i kdy člověk při pohledu na Veru stěí věřil, e byla kdysi tak mladá.

“A ty jsi nela?” zeptala se Sarah a moná v duchu viděla tu íři Úiny, bílou a do modra pod zimním sluncem bez áru, viděla jiskření sněhových krystalků a jak se přibliuje pevnina, tu chůzi přes, ano, chůzi přes oceán, úplně tak jako Jeí, opustit ostrov jednou jedinkrát v ivotě pěky

“Ne,” řekla Stella. Najednou si přála, aby s sebou bývala vzala svoje pletení. “Nela jsem s nimi.”

“Proč ne?” zeptala se téměř nespokojeně Hattie.

“Byl zrovna prací den,” téměř usekla Stella a v té chvíli se Missy Bowieová, vdova po Russellovi, rozetkala hlasitými, hýkavými vzlyky. Stella se ohlédla a tam seděl Bill Flanders, v tom svém červenočerně kostkovaném kabátu, hlavu měl na stranu a kouřil doutník, byla to značka Herbert Tareyton, a dalí měl zasunutý na později za uchem. Cítila, jak jí srdce v hrudi poskočilo a zastavilo se mezi dvěma údery.

Vyrazila nějaký zvuk, ale ve stejné chvíli praskl v ohni suk, jako kdy střelí z puky, a ádná z ostatních paní si ničeho nevimla.

“Chudinka,” téměř zavrkala Sarah.

“Aspoň má pokoj od toho budikničemu,” zavrčela Hattie. Pátrala po rmutné podstatě pravdy o zesnulém Russellovi Bowiem a nalezla ji: “Ten člověk byl sotva lepí ne vandrák. Z tohohle chomoutu pro dva tedy uklouzla.”

Stella to vechno téměř neslyela. Seděl tam Bill, dost blízko reverenda McCrackena na to, aby ho mohl cvrnknout do nosu, kdyby se mu zachtělo. Vypadal tak na čtyřicet, vrásky kolem očí, které se mu později tak hluboce vyryly, měl zcela nepatrné, oblečený byl do edivých vlněných kalhot a gumáků a přes jejich okraj měl úhledně ohrnuté edivé teplé podkolenky.

“Stel, my na tebe čekáme,” řekl. “Vydej se na druhou stranu, podívá se na pevninu. Tenhle rok nebude potřebovat sněnice.”

Seděl si tady v radničním suterénu, syčák Billy v ivotní velikostí, a pak vybuchl dalí suk v ohniti, a on byl pryč. A reverend McCracken dál utěoval Missy Bowieovou, jako by se nic nestalo.

Ten večer telefonovala Vera Annie Phillipsové a při rozhovoru se Annie zmínila, e Stella Flandersová nevypadá dobře, ani troku.

“To by Alden měl sakramentskou práci, aby ji dostal z ostrova, kdyby ochořela,” řekla Annie. Annie měla Aldena ráda, poněvad její vlastní syn Toby jí pověděl, e Alden nikdy nevezme do úst nic silnějího ne pivo. A Annie byla sama vtělená střídmost.

“Jakpak by ji dostal, ledae by o sobě nevěděla,” pravila Vera a pronesla tu otázku dolnovýchodním nářečím japa. “To kdy Stella řekne ába, tak Alden rovnou vyskočí. Vdy ví, e Alden moc rozumu nepobral. Stella s ním pěkně oře.”

“Co, coe?” řekla Annie.

V tée chvíli v aparátu zapraskal kovový zvuk. Vera na okamik jetě Annie slyela - ne slova, jen jak dál mluví za tím praskáním - a pak u tam nebylo nic. Vítr se divoce rozlétl a telefonní linky spadly, moná do Godlin’s Pondu, Godlinova rybníka, anebo tam dole u zátoky Borrow’s Cove, kde se nořily zapouzdřené v gumě do Úiny. Moná e spadly na druhé straně, v Headu

a někdo by třebas i řekl (napůl v ertu), e to vztáhl ledovou ruku Russell Bowie, aby přetrhl kabel, jen pro tu roárnu.

Ani ne o dvě stě metrů dál leela pod proívanou přikrývkou Stella Flandersová a naslouchala pochybné hudbě Aldenova chrápání z vedlejího pokoje. Naslouchala Aldenovi, aby nemusela poslouchat vítr

jene slyela vítr stejně, ach ano, jak přichází přes zmrzlou rozlohu Úiny, přes dva a půl kilometru vody, která teď byla sevřená krunýřem ledu, ledu a pod ním dole byli humři a kanici, a moná e taky zkroucené a tančící tělo Russella Bowieho, který přicházíval vdycky v dubnu se svým starým rotačním kultivátorem Rogers a kypřil jí zahradu.

Kdo mi letos v dubnu zryje zahradu? napadlo ji, jak tam tak prochladlá a stočená do klubíčka leela pod proívanou dekou. A jako kdy se ve snu odehrává sen, odpověděl jejímu hlasu opět její hlas: Miluje? Zvedl se nápor větru a zalomcoval okenicí. Vypadalo to, jako kdy k ní okenice hovoří, ale ona před její řečí odvrátila tvář. A neplakala.

“Ale babi,” naléhala by Lona (nevzdávala se nikdy, tahle tedy ne, byla stejná jako její máma a před ní babička), “ty jsi jetě pořád neřekla, jak to, e jsi nikdy nebyla na druhé straně.”

“Ale děvenko, já jsem vdycky vecko, co jsem si přála, měla ta-dy na Goatu.”

“Ale vdy je takový malý. My bydlíme v Portlandu. Jezdí tam au-tobusy babi!”

“Mně stačí, kdy ivot ve městě vidím v televizi. Já raději zůstanu tam, kde jsem.”

Hal byl mladí, avak jaksi vnímavějí. Nenaléhal by na ni tak jako jeho sestra, ale jeho otázky by ly blí k podstatě: “Ty jsi, ba-bičko, nikdy nechtěla na druhou stranu? Nikdy?”

A ona by se k němu naklonila a vzala by ho za ručičky a vyprávěla by mu, jak její rodiče přili na ostrov krátce po svatbě a jak dědeček Bulla Symese vzal Stellina otce do učení k sobě na loď. Vyprávěla by mu, jak její matka byla čtyřikrát s útěkem, jedno děátko ale potratila a jedno umřelo týden po narození - kdyby ho mohli zachránit v nemocnici na pevnině, byla by na pevninu odjela, ale bylo po vem jetě dřív, ne to vůbec někoho napadlo.

Vyprávěla by jim, jak Bill rodil Jane, jejich babičku, ale jetě ne to skončilo, utekl na záchod a nejdřív zvracel a potom brečel jako hysterická enská, kdy má extra patné ty svoje měsíční zálei-tosti. Jane samozřejmě odela z ostrova ve čtrnácti kvůli střední kole; to u se děvčata ve čtrnácti nevdávala, ale kdy ji Stella vidě-la, jak odplouvá s Bradleym Maxwellem, který měl ten měsíc na starost vozit děti tam a zpátky cítila, e Jane odchází nadobro, i kdy se tu a tam objeví. Vyprávěla by jim, e Alden přiel o deset let později, kdy se u vzdali naděje na dalí dítě, a jako by to své zpodění chtěl nahradit, zůstal Alden napořád zde a nikdy se neoenil a Stella za to byla svým způsobem vděčná, poněvad Alden nepobral rozumu přes-příli a je dost en, které si rády osedlají mue, který je pomalejí, ale má dobré srdce (ačkoli tu poslední věc by vlastně dětem neřekla).

Řekla by: “Louis a Margareta Godlinovi porodili Stellu Godlinovou, která se stala Stellou Flandersovou. Bill a Stella Flandersovi porodili Jane a Aldena Flandersovy a Jane Flandersová se stala Jane Wakefieldovou. Richard a Jane Wakefieldovi porodili Lois Wakefieldovou, která se stala Lois Perraultovou. David a Lois Perraultovi porodili Lonu a Hala. To jsou vae jména, děti: jste Godlin-Flanders-Wakefield-Perraultovi. Vae krev je v kamení tohoto ostrova a já tady zůstávám, nebo pevnina je za příli irokou úinou. Ano, miluji. Milovala jsem vdy, nebo se o to alespoň snaila, ale pamě je hlubina i íře k nepřekročení. Godlin-Flanders-Wakefield-Perrault

“

Byl to nejstudenějí únor od času, kdy Státní meteorologický ústav začal pořizovat záznamy, a ne nastala půle měsíce, byl led na Úině bezpečný. Motorové saně bzučely a vrčely a občas se převrhával, kdy patně najely na ledovou vlnu. Děti zkouely bruslit, zjistily ale, e led je příli hrbolatý, aby to stálo za to, a vrátily se na Godlinův rybník na opačné straně kopce, ale předtím jetě malý Justin McCracken stačil zapadnout bruslí do trhliny a zlomit si kotník. Odvezli ho na pevninu do nemocnice a tam mu doktor, který měl corvettu, řekl: “Mladej, ani nebude vědět, e jsi to měl zlomený.”

Tři dni potom, kdy si Justin McCracken zlomil kotník, umřel zničehonic Freddy Dinsmore. Koncem ledna dostal chřipku a nechtěl doktora, říka1 jen kadému, e to je “jen rýma” z toho, jak si el “pro potu bez ály”, ulehl do postele a umřel dřív, ne ho mohl někdo vzít na pevninu a připojit ho na vechny ty mainky, co tam mají pro takové jako Freddy. Jeho syn George, který byl vdycky připravený mazavka, ba i v pokročilém věku edesáti osmi let (pro mazavky pokročilém v kadém případě), nalezl Freddyho, jak má v jedné ruce Bangor Daily News a poblí druhé prázdnou remingtonku. Smrt ho zjevně zastihla, kdy ji chtěl vyčistit. George Dinsmore se vydal na třítýdenní tah, prý e za peníze od někoho, kdo věděl, e George dostane po tátovi vyplacenou pojistku. Hattie Stoddardová vude chodila a vykládala kadému, kdo to byl ochoten poslouchat, e George Dinsmore je hanebník a skvrna a e je sotva lepí ne vandrák.

Chřipka řádila jako pominutá. Ve kole se v únoru místo obvyklého jednoho týdne volna neučilo dva, protoe spousta dětí onemocněla. “Jak není sníh, tak se mnoí bacily,” říkala Sarah Havelocková.

Před koncem měsíce, kdy se lidé u začínali těit na klamnou útěchu března, dostal chřipku také Alden Flanders. Přecházel ji pomalu týden, a potom ulehl se čtyřicítkou. Stejně jako Freddy odmítal doktora a Stella neměla starostí chvilku klidu. Alden nebyl tak starý jako Freddy, ale v květnu mu mělo být edesát.

Nakonec přiel sníh. Patnáct centimetrů na svatého Valentýna, dalích patnáct dvacátého února a třicet přivál poctivý severák na přestupný den dvacátého devátého. Mezi zátokou a pevninou se táhl jako ovčí pastvina bílý a nezvyklý sníh, ačkoli od nepaměti tam v tuto roční dobu byla edivá a vzedmutá voda. Několik lidí dolo pěky na pevninu a zpátky. Tento rok nebyly sněnice potřebné, nebo sníh zmrzl na pevný jiskřivý krunýř. Mohli si také dát tamprličku whisky, napadlo Stehu, ale ne u Dorrita, protoe jeho hospoda shořela v roce 1958.

A celkem čtyřikrát viděla Billa. Jednou jí řekl: “Měla bys přijít brzo, Stello. Půjdeme na taneček. Co ty na to?”

Nemohla říct nic. Měla pěst křečovitě přititěnou mezi rty.

“A jsem kdy co chtěla nebo potřebovala, měla jsem to tady,” řekla by jim. “Měli jsme rádio a teď máme televizi a víc já od světa za Úinou nechci. Měla jsem zahradu po celá ta léta.” A humři? Jejda, vdycky jsme měli vzadu na kamnech hrnec s vařeným humrem, a kdy el k nám na návtěvu reverend, tak jsme ten hrnec dávali pryč a schovávali ho za dveře do spiírny, aby neviděl, e jíme ,polívku pro chudé’.

Zaila jsem dobré a patné časy, a jestli jsem někdy přemýlela, jaké to asi je doopravdy být v obchodu u Searsů, místo aby člověk objednával podle katalogu, nebo jaké je to jít do nějaké té Shawovy trnice, co je vídám v televizi, místo toho, jak nakupuju tady v krámě anebo kdy posílám Aldena na druhou stranu pro nějakou specialitu, jako vánočního kapouna nebo velikonoční unku

anebo jestli jsem někdy chtěla, třeba jen pro jednou, stát na Congress Street v Portlandu a pozorovat vechny ty lidi v autech a na chodníkách, víc lidí na jeden pohled, ne jich dnes máme dohromady na celém ostrově

jestli jsem kdy tyhle věci chtěla, tak jsem stejně chtěla být tady. Na to, kolik mi je let, nejsem nijak nenormální ani divná, ani si nevy-mýlím schválnosti. Moje matka někdy říkávala, e jediný opravdový rozdíl v ivotě je mezi myslet a mít a já tomu do hloubi due věřím. Věřím, e je lepí dělat jen jednu věc a pořádně ne deset najednou a idit je.

Já patřím sem a miluju to tady.

Jednoho dne v půli března, kdy obloha byla bílá a tíivá jako ztráta paměti, usedla Stella Flandersová naposled ve své kuchyni, naposledy si zaněrovala vysoké boty kolem vyhublých lýtek a naposled si kolem krku uvázala ostře červenou álu (byl to vánoční dárek, který před třemi lety dostala od Hattie). Pod aty měla oblečenou soupravu Aldenova teplého spodního prádla. Pas podvlékaček měla vytaený a pod povadlou vzpomínkou na ňadra a nátělník jí končil někde u kolen.

Vítr venku opět nabíral dech a v rádiu hlásili, e do odpoledne přijde sníh. Navlékla si kabát a rukavice. Po chvilce uvaování si přes své rukavice navlékla jetě Aldenovy. Alden se u uzdravil z chřipky a dnes dopoledne opravovali s Harleym Bloodem zimní vchodové dveře u Missy Bowieové, které se narodila holčička. Stella ji viděla a to malé kotě chudák vypadalo přesně jako její otec.

Na okamik postála u okna, dívala se na Úinu a Bill tam byl, jak ostatně předpokládala. Stál někde na půli cesty mezi ostrovem a Headem, stál na Úině jako sám Jeí a kýval na ni, jako by jí tím gestem říka1, e se připozdívá, pokud by jetě v tomto ivotě chtěla vstoupit nohou na pevninu.

“No jestli to chce ty, Bille,” pronesla nervózně do ticha. “Bůh ví, e mně o to nejde.”

Vítr vak říkal jiná slova. Ona chtěla. Chtěla proít toto dobrodruství. Tahle zima pro ni byla navtívením bolesti - artritida, která bez řádu odcházela a přicházela, se tentokrát vrátila plná pomstychtivosti a rozněcovala jí klouby na prstech a kolena rudým ohněm a modrým ledem. Zrak na jednom oku se jí pozastřel a zamlil (a právě nedávno jí Sarah s váháním upozornila, e skvrnka, kterou tam Stella měla od edesáti let, teď náhle roste jako skokem). Nejhorí vak bylo, e se jí obnovila ta hluboká a hlodavá bolest v aludku a ona před dvěma dny v pět ráno vstala, doourala se po ledové podlaze na záchod a vyplivla do mísy velký chuchvalec jasně červené krve. Dnes ráno dalí, chu to mělo odpornou, měděnou a la z ní hrůza.

Bolesti v aludku během posledních pěti let také přicházely a odcházely, někdy to bylo lepí, jindy horí a ona téměř od počátku věděla, e je to určitě rakovina. Vzala jí matku a otce, a otce její matky také. ádný z nich nepřeil sedmdesátku, a tak si říkala, e ona sama vyzrála na hochy z pojiovny s těmi jejich tabulkami, které si dělají podle rakváře.

“Ty jí jak Otesánek,” řekl jí Alden a smál se. Bylo to nedlouho potom, co bolesti začaly a ona poprvé zpozorovala v ranní stolici krev. “To neví, e staré větve jako ty u mají jenom zobat?”

“Starej se o svoje nebo ti ji plácnu!” křikla Stella a zvedla ruku na svého edovlasého syna, který se v ertu přikrčil a schoulil a zafňukal: “Mami, ne! Já to beru zpátky!”

Ano, jedla řádně, ne e by chtěla, ale protoe (stejně jako mnozí v její generaci) věřila, e kdy krmí rakovinu, nechá tě na pokoji. A moná e to fungovalo, alespoň na čas. Ta krev ve stolici se objevovala a mizela a na dlouhá období tam nebyla vůbec. Alden si zvykl na to, e si Stella přidává (někdy i dvakrát, kdy ji ta bolest zvlá trápila), ale ona přitom nepřibrala ani kilo.

Teď to vypadalo, e rakovina nakonec překonala to, čemu za druhé války říkali frantíci piéce de résistance, ohnisko odporu.

Dola ke dveřím a spatřila Aldenovu čepici, tu koeinou lemovanou kolem dílů na ui, která visela na věáku u vchodu. Nasadila si ji - spadla jí a na roztřepané, edí protkané obočí - a jetě jednou se naposledy rozhlédla, jestli něco nezapomněla. Kamna byla vyhořelá a Alden zase nechal příli otevřený tah - mohla mu to říkat kolikrát chtěla, ale on to prostě odmítal pochopit.

“Aldene, ty spálí kadou zimu čtvrt sáhu dříví navíc, a tady nebudu,” zamumlala a otevřela kamna. Nahlédla dovnitř a zmateně se zajíkla. Přibouchla dvířka a roztřesenými prsty nastavila tah. Na okamik - jenom okamik - zahlédla v uhlících svou starou přítelkyni Annabelle Franeovou. Byla to její tvář jako zaiva, dokonce i s tím mateřským znaménkem na tváři.

A - mrkla na ni Annabelle?

Původně chtěla Aldenovi nechat vzkaz, aby věděl, kam la, ale pak si pomyslela, e Alden to moná tím svým pomalým způsobem pochopí.

Stella v duchu jetě pořád psala vzkazy - Od prvního dne zimy vidím pořád znovu tvého otce a on říká, e umírání není tak strané. Alespoň tak tomu rozumím - a mezitím vykročila ven do bílého dne.

Vítr s ní zatřásl a ona si musela na hlavě upravit Aldenovu čepici, jinak by jí vítr čepici ze zábavy strhnul a odkutálel pryč. Zdálo se, e zima ví o kadé kvírce v jejích atech, tak se do ní zakusovala: vlhká březnová zima, která myslí na sníh.

Vydala se dolů z návrí k zátoce a dávala si při tom pozor, aby nalapovala na popel a kváru, které tam nasypal George Dinsmore. George kdysi jezdil s pluhem pro městský úřad v Raccoon Headu. Při tom velkém větru v roce sedmdesát sedm se namazal itnou pálenkou a přerazil pluhem ne jeden, ne dva, ale hned tři sloupy elektrického vedení. Po pět dní nesvítilo v Headu světlo. Stela si pamatovala, jak to bylo divné, dívat se na Úinu a vidět pouhopouhou tmu. Člověk u byl zvyklý vídat odváné světelné hnízdečko. Teď George pracoval na ostrově, a protoe tady ádný pluh nebyl, nemohl ani nadělat moc kody.

Jak la kolem domu Russella Bowieho, spatřila Missy, byla bledá jako mléko a dívala se na ni. Stella zamávala. Missy jí zamávala na odpověď.

Řekla by jim toto:

“My jsme se na ostrově vdycky o své postarali. Kdy tenkrát Gerdovi Henreidovi praskla v prsou ta íla, vynechávali jsme jedno celé léto večeře, abychom mu zaplatili operaci v Bostonu - a Gerd se vrátil ivý, Bohu dík. Kdy George Dinsmore zpřeráel ty sloupy s elektrickým vedením a Hydro mu obstavilo domek, zařídilo se, aby Hydro dostalo svoje peníze a George aby měl dost práce na to, aby si mohl kupovat cigarety a kořalku

proč ne? Kdy měl po ichtě, k ničemu jinému se vůbec nehodil, ale kdy byl v práci, dřel jako kůň. e se tenkrát jednou dostal do maléru, bylo proto, e to bylo v noci a noc měl George vdycky vyhrazenou pro kořalku. Kdy nic jiného, jeho táta mu alespoň dával najíst. Teď Missy Bowieová je sama s dalím dítětem, Moná e zůstane tady a bude brát podporu a pří-spěvky na děti a ze veho nejspí s tím nevystačí, ale dostane se jí tady pomoci, kterou bude potřebovat. Moná e odejde, ale jestli zůstane, nebude trpět hladem

a poslouchejte, Lono a Hale: jestli zůstane, podaří se jí moná uchovat něco z toho malého světa mezi malou Úinou z jedné a velkou Úinou z druhé strany, něco, co se dá a příli rychle ztratit při shánění haie v Lewistonu nebo koblih v Portlandu nebo při popíjení v Nashville North v Bangoru. A já jsem u moc stará, abych si nechávala pro sebe, co to asi je: to, jaký člo-věk je a jak ije - takový ten pocit.”

Postarali se vdycky o své i jinak, ale to by jim nevyprávěla. Děti by tomu nerozuměly, ani Lois a David by nerozuměli, přestoe Jane znala pravdu. Třeba Normanovi a Ettie Wilsonovým se narodilo to mongoloidní dítě, noičky mělo chudinka zkroucené dovnitř, holou hlavičku plnou hrbolků a promáčklin, prstíky spojené třásněmi blan, jako kdyby spalo příli dlouho a hluboce, kdy se vznáelo v té vnitřní Úině. Přiel reverend McCracken a dítě pokřtil a o den později přila Mary Dodgeová, která u tenkrát poslouila jako bába u více ne stovky dětí, a Norman vzal Ettie pod kopec podívat se na nový člun Frankieho Childa a Ettie, i kdy sotva chodila, la a neodporo-vala, ačkoli kdy se zastavila u dveří a ohlédla se na Many Dodgeo-vou, jak klidně sedí a plete u kolébky toho dementního děátka, Mary na ni vzhlédla a potkaly se očima a Ettie propukla v pláč. “Ale no tak,” řekl nazlobeně Norman. “No tak, Ettie, no tak.” A kdy o hodi-nu později přili zpátky, bylo dítě mrtvé, jedna z těch smrtí v kolébce, bylo to vykoupení, e netrpělo, viďte. A mnoho let předtím, před vál-kou, za hospodářské krize, obtěoval nemravně kdosi tři děvčátka, která la ze koly, ne nějak straně, aspoň ádné viditelné ublíení to nebylo, a vechny holčičky vyprávěly o mui, který jim nabídl, e jim ukáe sadu karet, na kadé obrázek jiného psa. Ukáe jim prý tu nádhernou sadu karet, říkal ten člověk, jestli s ním holčičky půjdou do křoví, a kdy byli v křoví, tak ten mu řekl: “Ale nejdřív musíte sáhnout na tohle.” Jedna z holčiček byla Gerta Symesová, která pak v roce 1978 byla za svou práci na střední kole v Brunswick zvolená Učitelkou roku státu Maine. A Gerta, které bylo tehdy pět let, řekla otci, e tomu člověku scházelo na jedné ruce několik prstů. Druhá holčička souhlasila, e je to tak. Třetí se nepamatovala na nic. Stella si pamatovala, jak Alden odeel toho léta za jednoho bouřlivého dne z domova a viděla, jak Alden dole na cestě potkal Bulla Symese, a potom se k nim připojil Freddy Dinsmore a dole u zátoky zahlédla vlastního manela, kterého ten den vypravila jako vdycky s jídelní krabicí v podpadí. Přidali se k nim dalí mui, a kdy nakonec odcházeli, bylo jich skoro tucet. Byl mezi nimi také předchůdce reverenda McCrackena. A stejný den večer byl nalezen jeden chlapík, který se jmenoval Daniels, na úpatí Slyderova mysu, tam, jak z pří-boje čouhají kameny jako zuby, jako by se tam utopil drak s vyceně-nou tlamou. Ten Daniels byl člověk, kterého si zjednal Velký George Havelock, aby mu pomohl opravit na domě grunty a vyměnit v jeho nákladní fordce model A starý motor za nový. Byl z New Hampshire a výřečný člověk, kdy dodělal práci u Havelocka, nael si dalí prá-ce na výpomoc

a v kostele, tam vám krásně zpíval! Říkali, e je jasné, e Daniels si vyel na vrek Slyderova mysu a uklouzl a skutá-lel se a dolů. Měl zlomený vaz a prolomenou lebku. Neměl ádné příbuzné, o kterých by někdo věděl, a tak ho pohřbili na ostrově a ten předchůdce reverenda McCrackena pronesl na hřbitově eulogii a říkal, jaký byl tenhle Daniels poctivý pracant a pomocník, by se mu nedostávalo dvou prstů na pravé ruce. Nato přečetl poehnání a účastníci pohřbu odeli zpátky do suterénu na radnici, kde pili punč a jedli sýrové sendviče, a Stella se nikdy svého mue nezeptala, kam li s ostatními muskými ten den, kdy Daniels spadl z vrku Slyderova mysu.

“Děti,” řekla by jim, “my jsme se vdycky o své postarali. Mu-seli jsme, protoe Úina byla tenkrát iroká, a kdy burácel vítr a buil příboj a brzy se stmívalo, no, tak to jsme si připadali velice malí - jako zrnka prachu v Boí mysli. Take pro nás bylo přirozené dret se navzájem za ruce.

Dreli jsme se za ruce, děti, a jestli jsme se vůbec kdy ptali, k čemu to vlastně vechno je, nebo jestli se vůbec kdy vyskytla taková věc jako láska, bylo to proto, e jsme za dlouhých zimních noci slye-li vítr a vodstva a báli jsme se.

Ne, nikdy jsem neměla pocit, e potřebuji odejít z ostrova. Můj ivot byl tady. Úina byla tehdy irí.”

Stella dola k zátoce. Rozhlédla se napravo a nalevo a vítr jí dul do atů, a za ní vlály jako prapor. Kdyby tu někdo byl, sestoupila by jetě ní a zkusila by ty rozeklané skály, i kdy byly teď pokryté ledem. Nikdo tu ale nebyl, a tak la dál po molu, kolem Symesovy staré loděnice. Dola na konec a chvíli postála se zvednutou hlavou a vítr v přiduených nárazech bral za náuníky Aldenovy čepice.

Bill byl tam na otevřené pláni a kýval na ni. Za ním, za Úinou, viděla v Headu kostel Congo Church, jeho vě se téměř ztrácela proti bílému nebi.

S námahou se posadila na konec mola a spustila nohy na sněhový kraloup pod sebou. Boty se jí trochu bořily, ale jenom trochu. Znovu si upravila Aldenovu čepici - ten vítr ji rval ze vech sil - a vykročila směrem k Billovi. Na okamik ji napadlo, e se ohlédne, ale neudělala to. Nevěřila, e by to její srdce vydrelo.

la a boty se jí bořily do kraloupu a naslouchala tichému oddychování ledu, jak se nadzvedával a klesal. Bill tam byl, nyní o něco dál, ale pořád na ni kýval. Zakalala a na bílý sníh, který pokrýval led, vyplivla krev. Úina se teď doiroka otevřela na obě strany a ona poprvé v ivotě dokázala bez pomoci Aldenova dalekohledu přečíst tam na druhé straně nápis Prodej návnad a půjčovna člunů u Stantona. Viděla auta, jak jezdí po hlavní třídě v Headu, a pomyslela si uasle: Mohou jet, kam se jim zachce

do Portlandu

do Bostonu

do New Yorku. Jen si představ! A málem se jí to povedlo, málem viděla silnici, jak se odvíjí dál a dál a jak hranice světa mizí.

Kolem očí se jí snesla sněhová vločka. Dalí. A třetí. Během chvilky slabě sněilo a ona la příjemným světem uplývající zářivé běloby. Viděla Raccoon Head mlnou záclonou, která se občas téměř rozplynula. Zvedla ruku, aby si znovu upravila Aldenovu čepici, a ze títku se jí zapráil do očí sníh. Vítr kroutil čerstvý sníh do průsvitných tvarů a ona v jednom z nich uviděla Carla Abershama, který utonul spolu s otcem Hattie Stoddardové na Danceru.

Jasný svit vak zanedlouho začal pohasínat, jak houstl sníh. Hlavní třída v Headu se mlila, mlila, a zmizela úplně. O něco dále rozeznávala kří na pici kostela, a kří vybledl také, jako álivý sen. Nejdéle vydrel ten nápadný černolutý nápis Prodej návnad a půjčovna člunů u Stantona, kde se dal koupit také motorový olej, mucholapky, italské sendviče a pivo budweiser.

Potom Stella kráčela světem dokonale bez barev, edobílým sněným snem. Úplně jako kdy Jeí vystoupil z člunu, pomyslela si a teď se konečně ohlédla, jenome ostrov u zmizel také. Viděla, e stopy, které za sebou zanechává, ztrácejí tvar, a jsou z nich jen matné půlkruhové dolíčky po podpatcích

a potom nic. U vůbec nic.

Pomyslela si: To je sněhová běloba. Musí si dávat pozor, Stel-lo, nebo se nikdy nedostane na pevninu. Bude jenom chodit ve vel-kém kruhu, dokud se neuondá, a potom tady zmrzne a umře.

Vzpomínala si, jak jí Bill jednou vyprávěl, e kdy člověk zabloudí v lese, musí podle toho, jestli je pravák nebo levák, dělat, e má stejnou nohu kulhavou. Jinak ho ta noha začne vést a on si to neuvědomí, dokud opět nenarazí na vlastní stopy. Stella si říkala, e tohle si prostě nemůe dovolit. Sníh dnes, dnes v noci a zítra ráno hlásilo rádio a při takovéhle bílé tmě by ani nepoznala, e dola kruhem k vlastním stopám, protoe čerstvý sníh je zahladí dávno předtím, ne by se k nim mohla vrátit.

Přestávala cítit ruce, dvoje rukavice, které měla navlečené, nepomáhaly a nohy u přestala cítit před nějakou dobou. Svým způsobem to bylo úlevné. Znecitlivění aspoň zavřelo ústa pokřiku její artritidy.

Stella nyní začala kulhat, nutila levou nohu, aby vykračovala silněji. Artritida v kolenou ale neusnula a brzy cítila, jak se kolena ozývají. Bílé vlasy za ní povlávaly. Otevřela rty a odhalila zuby (kromě čtyř měla jetě pořád vechny vlastní). Dívala se přímo dopadu a čekala, a se z proudící běloby zhmotní ten černolutý nápis.

Neobjevoval se.

O nějakou dobu později si vimla, e jasná denní běloba přechází do méně ostré edé. Sněhu padalo čím dál víc a hustěji. Nohama dál dolapovala na zmrzlý kraloup, ale navíc se teď brodila patnácti centimetry nového sněhu. Podívala se na hodinky, ale zastavily se. Stella si uvědomila, e je ráno poprvé za dvacet nebo třicet let asi zapomněla natáhnout. Nebo se rozbily? Byly to hodinky po její matce a ona je dvakrát poslala po Aldenovi do Headu, kde je pan Dostie napřed obdivoval a potom vyčistil. Take aspoň její hodinky u byly na pevnině.

Asi za čtvrt hodiny po tom, kdy si vimla, e den začíná ednout, poprvé upadla. Zůstala chvíli na kolenou, opřela se o ruce a přemítala, e by to bylo snadné, prostě tady zůstat, stočit se do klubíčka a poslouchat vítr, jene potom se v ní probudilo odhodlání, které u jí v ivotě pomohlo překonat tolik věcí, a ona s výrazem námahy ve tváři vstala. Stála ve větru, hleděla kupředu a přála si něco vidět

neviděla vak nic.

Brzy se smrkne.

Take la patně. Stočila se na tu nebo na druhou stranu. Jinak by u za tu dobu dola na pevninu. Nevěřila ale, e se odchýlila tolik a e jde rovnoběně s břehem, anebo dokonce zpátky ke Goatu. Vnitřní navigátor v hlavě jí eptal, e to přehnala a uhnula doleva. Byla přesvědčená, e jde pořád k pevnině, ale e se nyní pohybuje po nevýhodné úhlopříčce.

Navigátor po ní chtěl, aby zahnula doprava, ale to ona neudělá. Místo toho vyrazila opět rovně, ale nechala toho předstíraného kulhání. Otřásl jí záchvat kale a vyplivla do sněhu jasnou červeň.

Po deseti minutách (to u edá doopravdy ztmavla a ona zjistila, e je uprostřed prudké sněhové bouře) znovu upadla, pokusila se vstát, co se jí na první pokus nepodařilo, ale nakonec se dostala zase na nohy. Stála a kymácela se ve sněhu a s námahou se jí dařilo zůstat ve větru napřímená. Hlavou se jí přelévaly návaly slabosti a ona z toho měla střídavě nohy lehké a těké. Vechno to hučení, které slyela v uích, nemusel být vítr, ale v kadém případě to byl vítr, kterému se přece jen nakonec podařilo strhnout jí z hlavy Aldenovu čepici. Hmátla po ní, vítr s ní vak bez námahy odtančil z jejího dosahu a viděla ji u jenom chvilku, jak vesele poskakuje a rychle se ztrácí v houstnoucí edi jako jasně oranová tečka. Dopadla na sníh, kousek se kutálela, znovu vzlétla a byla pryč. Nechráněné vlasy jí létaly kolem hlavy.

“Nic se neděje, Stello,” řekl Bill. “Můe si vzít mou.”

Hrklo v ní a rozhlédla se kolem do bílé tmy. Ruce v rukavicích si podvědomě přitiskla na prsa a cítila, jak se jí nějaké ostré nehty zadírají do srdce.

Kromě vířících sněhových blan neviděla nic - a potom z edivého hrdla večera, ve kterém ječel vítr jako hlas ďábla ve sněhovém tunelu, vyel její manel. Nejdřív byl jenom barvy, které se pohybovaly ve sněhu: červená, černá, tmavozelená, světlejí zelená, a pak se z těch barev vyklubal vlněný kabát s vyhrnutým límcem, vlněné kalhoty a zelené holiny. Podával jí čepici způsobem, který vypadal a legračně společenský, a jeho tvář byla tvář Billa beze stopy rakoviny, která jí ho vzala (tak toho se bála? e k ní přijde zuboený stín jejího mue, vyeptalá koncentráčnická postava s lesklou kůí napjatou na lícních kostech a s očima hluboko zapadlýma v důlcích?), a ona pocítila záplavu úlevy.

“Bille? Jsi to opravdu ty?”

“Jasně.”

“Bille,” řekla znovu a udělala astný krok směrem k němu. Nohy ji zradily a myslela, e upadne, e upadne přímo skrze něj - byl přece duch - ale on ji zachytil rukama stejně silnýma a pohotovýma, jako kdy ji přenáel přes práh domu, který v posledních letech sdílela pouze s Aldenem. Podepřel ji a v přítí chvíli cítila, e má na hlavě pevně nasazenou čepici.

“Jsi to opravdu ty?” zeptala se zase a dívala se mu na tvář, na vrásky kolem očí, které byly jetě mělké, a na sněhový popraek na ramenou jeho kostkovaného loveckého kabátu a na jeho rozčepýřené hnědé vlasy.

“Jsem to já,” řekl. “Jsme to my vichni.”

Napůl se s ní obrátil a ona viděla, jak ostatní přicházejí ze sněhu, který hnal vítr přibývající temnotou přes Úinu. Vykřikla, napůl radostí a napůl strachem, kdy spatřila Madeline Stoddardovou, matku Hattie, v modrých atech, které se ve větru nadouvaly jako zvon, a ji drel za ruku Hattiin táta, ádná zpráchnivělá kostra, potopená kdesi s Dancerem, ale celý a mladý. A tam, za těmi dvěma

“Annabello!” zvolala. “Annabello Franeová, jsi to ty?”

Byla to Annabelle; dokonce i ve sněném stmívání Stella rozpoznala ty luté aty, které měla Annabelle na Stellině svatbě, a jak se prodírala ke své mrtvé přítelkyni a drela Billa za ruku, zdálo se jí, e cítí růe.

“Annabello!”

“U tam skoro budeme, zlato,” řekla Annabelle a uchopila ji za druhou pai. luté aty, které byly tehdy odváné (ale Annabelle ke cti a k úlevě vech ostatních nikoli skandální), jí odhalovaly ramena, zdálo se vak, e Annabelle zima není. Tmavě katanové měkké vlasy jí vlály ve větru. “U jenom kousíček.”

Uchopila Stellu pod paí a opět se vydali na cestu. Ze sněné noci (protoe teď u opravdu byla noc) vystupovaly dalí postavy. Stella mnohé z nich poznala, ne vak vechny. K Annabelle se připojil Tommy Frane. Velký George Havelock, který umřel tou oklivou smrtí v lese, el za Billem. Byl tam taky chlapík, který se v Headu téměř dvacet let staral o maják a přijíděl vdycky na ostrov na karetní turnaj, který v únoru pořádal Fredy Dinsmore - Stella měla téměř na jazyku jeho jméno. A tady byl sám Freddy! Vedle Freddyho, sám a tak trochu vyplaený, byl Russell Bowie.

“Podívej, Stello,” řekl Bill a ona spatřila, jak z mliny vystupuje černá, která vypadala jako obrys roztřítěných přídí celé spousty lodí. Nebyly to lodi, byla to rozeklaná a zbrázděná skála. Dorazili k Headu. Přeli Úinu.

Slyela hlasy, ale nebyla si jistá, e skutečně hovoří:

vezmi mě za ruku, Stello

(miluje)

vezmi mě za ruku, Bille

(ach miluje)

Annabello

Freddy

Russelle

Johne

Ettie

Franku

vezmi mě za ruku, vezmi mě za ruku

za ruku

(miluje)

“Vzala bys mě za ruku, Stello?” zeptal se nový hlas.

Rozhlédla se a byl tam Bull Symes. Laskavě se na ni usmíval, a ona přesto pocítila jakousi hrůzu z toho, co měl v očích, a na okamik ucukla a jetě pevněji stiskla na opačné straně Billovu ruku.

“To u je

“

“Čas?” zeptal se Bull. “No bae, Stello, řekl bych, e ano. Ale nebolí to. Aspoň jsem nic takového nikdy neslyel. To vecko patří k tomu předtím.”

Najednou jí vyhrkly slzy - vechny ty slzy, které nikdy nevyplakala - a vloila ruku Bullovi do dlaně. “Ano,” řekla, “ano, to chci, to jsem chtěla, to budu chtít.”

Stáli v kruhu uprostřed bouře, mrtví z Goat Islandu, a kolem nich vyl vítr a hnal svůj náklad sněhu a v ní se náhle ozvala jakási píseň. Vzlétla do větru a vítr ji odnesl. Vichni potom zpívali, jako kdy v létě, ne večer klesne do noci, zpívají vysokými a sladkými hlásky děti. Zpívali a Stella cítila, jak jde k nim a s nimi a konečně přes Úinu. Trochu to zabolelo, ale ne moc: kdy přicházela o panenství, bylo to horí. Stáli v kruhu uprostřed noci. Sníh vál kolem nich a oni zpívali. Zpívali a

Alden to nemohl říct Davidovi a Lois, ale v létě po tom, kdy Stella Zemřela a děti přijely na své kadoroční dva týdny, vyprávěl Loně a Halovi. Vyprávěl jim, e za velkých zimních bouří se zdá, e vítr zpívá takřka lidskými hlasy a e někdy se mu zdává, jako by téměř poznával slova: “Chvalte Pána

“

Nevyprávěl jim ale (jen si představte pomalého a nevzletného Aldena Flanderse, jak takové věci říká nahlas, i kdyby dětem!), e někdy zaslechne ten zvuk a je mu zima i u kamen; e odloí stranou vyřezávání nebo past, kterou chtěl opravovat, protoe se mu zdá, e vítr zpívá hlasy vech těch, kteří umřeli

a ti teď stojí někde na Úi-ně a zpívají jako děti. Zdálo se mu, e slyí ty hlasy, a za takových nocí někdy usnul a zdálo se mu, e on sám, neviditelný a neslyitelný, zpívá chvalozpěv na vlastním pohřbu.

Jsou věci, které se nikdy nedají říct, a jsou věci, které sice nejsou výslovně tajné, ale nemluví se o nich. Stellu nali mrtvou na pevnině druhý den nato, co se bouře vyřádila. Seděla v přírodním skalním křesle asi sto metrů od jiní hranice města Raccoon Head a byla zmrzlá tak dokonale, jak si jen umíte představit. Doktor, který vlastnil corvettu, řekl, e je z toho opravdu překvapený. Pěky to znamenalo přes est kilometrů a pitva, kterou zákon v případě neob-vyklé smrti beze svědků vyaduje, prokázala pokročilou rakovinu - řečeno po pravdě, ta stará paní jí byla přímo prolezlá. Měl Alden Davidovi a Lois vykládat, e ta čepice, co ji měla na hlavě, nebyla jeho? Larry McKeen tu čepici poznal. A John Bensohn také. Viděl jim to v očích a věděl, e oni v jeho nejspí také. Jetě neuplynul tak dlouhý čas, aby zapomněl, jak vypadala otcova čepice, její lem a místa, na kterých byl títek zlomený.

“Takové věci chtějí pomalé přemýlení,” řekl by dětem, kdyby věděl jak. “To jsou věci na pomalé mylenky a ruce zatím dělají svou práci a kafe je poblí v řádném porculánovém kafáči. Moná e to jsou otázky Úiny: zpívají mrtví? A milují ty ivé?”

Za nocí, které následovaly, kdy se Lona a Hal vrátili s rodiči na pevninu ve člunu Ala Curryho (děti stály na zádi a mávaly na rozlou-čenou), se Alden zabýval touto i dalími otázkami, a také záhadou čepice svého otce.

Zpívají mrtví? Milují?

Za těch osamělých nocí, zatímco jeho matka Stella Flandersová u konečně nala odpočinek v hrobě, se Aldenovi často zdálo, e zpívají i milují.